Pavel Weigel

Vládcové času

„Výsledek negativní.“

„Pokus číslo sedm set dvacet Jedna. Výsledek negativní…,“ opakoval si Art při zapisování výsledku do tlustého sešitu. Odložil propisku, naklonil se dozadu přes opěradlo židle a pohlédl na nástěnné hodiny. „Už je deset… sedíme tu skoro čtrnáct hodin, tři pokusy, všechny nezdařené. Teď bude nejméně týdenní přestávka na výpočet nových parametrů, potom zas několik pokusů, a přitom žádná záruka, že výsledek bude pozitivní.“

„Balíš to?“ zeptal se Ben Watter.

„Vůbec ne, jednou to musí vyjít.“ Slovo „musí“ Art Markan zdůraznil. „Teoretické řešení je určitě správné a nezávisle na všech experimentálních potížích se musí nakonec potvrdit. Jenže kdy? Neztratí Kelew dřív trpělivost a nepřestane práce financovat? Vždyť nemáme nikoho, kdo by za námi stál. Jestli Kelew ztratí zájem-vždyť nikdo ani netuší, proč do toho strká tolik peněz –, octneme se zase tam, kde jsme byli před třemi lety..

„Bez peněz a se všemi význačnými fyziky proti sobě,“ navázal Ben.

„Právě. Kelew je proto naše jediná naděje. Musíme urychlit pokusy. Víš co? Co takhle opakovat sedm set sedm? Vzpomínáš si, jak jsme potom zjistili, že se zadřelo ložisko? To mohlo zkreslit výsledek!“

„Už je pozdě…, ale zkusíme to. Tedy… jaká data?“

„Ro ksí gamma nula čtyři sedmnáct omega jedna.“

Ben Watto nastavil přístroje. Stiskl bílé tlačítko a velký terč se začal rychle otáčet kolem své osy, až postupně dosáhl maximálních otáček. Zdálo se, že vzdušný vír způsobený rotací terče strhne pistoli, připevněnou ve vzdálenosti několika centimetrů přímo proti němu a mířící na čáru narýsovanou na obvodu. Pistole se však ani nehnula a nehybné zůstaly i tři mléčně zbarvené trubice, omotané závity vodičů a namířené na ústí hlavně. Ben stiskl červené tlačítko a trubice se růžově rozzářily. Oba muži na to okouzleně hleděli. Po stisknutí zeleného tlačítka vzplanulo za terčem jasné světlo a současně se ozval výstřel. Benovy ruce teď rychle kmitaly po pultu. Záře trubice zhasla, terč zvolňoval otáčky. Pokus skončil.

Art při pohledu na zvolna se otáčející terč zívl. „Za hodinu už budu v posteli, čeká mě pět hodin spánku. Už jenom zapíši, že výsledek sedm set sedm je negativní, protože těžko uvěřím, že by tomu právě teď mělo být jinak.“

Terč se zastavil a Ben k němu přistoupil s měřidlem.

„Arte! Arte, tři a půl milisekundy!“

Markan jediným skokem přelétl stůl dělící jej od přístroje. „To není možné! Ano, tři… ještě o několik desítek mikrosekund víc! Bene, chlapče! Vyšlo to, vyšlo! Vyšlo, protože tohle převyšuje možnou chybu měření. To se bude starý Patson šklebit! Zavoláme Kelewovi!“

„Teď?“ tázal se zjevně vzrušený Ben.

„Teď. Šest set sedmdesát pět dvě stě třicet jedna…,“ opakoval si při vytáčení každého čísla. „Pan Kelew? John Kelew? Ach, to jste vy, nepoznal jsem vás po hlase… Už máme pozitivní výsledek, slyšíte? Ano, nepochybně. Samozřejmě, budeme pokus opakovat, dokonce mnohokrát, ale osobně jsem přesvědčen… Přijedete? Přirozeně počkáme!“

Odložil sluchátko, obrátil se k příteli a řekl:

„Přijede za hodinu. Stihneme to ověřit ještě jednou.“

A skutečně, když se za hodinu nehlučně otevřely dveře laboratoře a do místnosti vstoupil s obvyklou zamračenou tváří Kelew, byl už v sešitě zaznamenán výsledek pokusu sedm set sedm A: pozitivní.

Kelew bez vyzvání usedl, s nikým se nepozdravil, jako by před chvilkou vyšel na chodbu.

„Opakovali jste pokus?“

„Ano. Stejný výsledek, tři a půl milisekundy.“

„Tři a půl milisekundy,“ pronesl Kelew táhle. „To je jistě hodně, pokud nebyla v pokusu metodická chyba. Nespletli jste se někde?“

„Nejspíš ne. Ale projdeme to ještě jednou,“ promluvil Art. „V okamžiku, kdy se otvor v nulovém bodu terče octne přímo proti pistoli, světelný paprsek jím projde na fotobuňku a tím automaticky odpálí. Když uvážíme počáteční rychlost kulky, vzdálenost nábojové komory od terče a lineární rychlost obvodu terče ve výši hlavně, získáme tento bod,“ ukázal prstem, „který by měl být normální stopou zásahu kulky. Tyto výpočty byly potvrzené praktickými výsledky předchozích nezdařených pokusů. Tentokrát jsme získali stopu zásahu zde,“ opět ukázal prstem, „a to znamená, že při dané úhlové rychlosti kulka narazila do terče o tři milisekundy později. Nedá se to vysvětlit jinak než tím způsobem, že…“

„Že?“ navázal Kelew.

„Že se právě po tuto dobu kulka nalézala mezi hlavní a terčem v poli stojícího času.“

Kelew si zapálil cigaretu s výrazem, jako by ho v tomto okamžiku nezajímalo nic jiného. Po chvíli pronesl:

„Je to hodně, a zároveň málo. Jako experimentální potvrzení správnosti vaší teorie je to hodně. Jako výsledek, na který by mělo navázat praktické využití vašeho objevu, je to zatraceně málo. Kolik let budete potřebovat, abyste vytvořili kontinuální pole stojícího času dejme tomu na hodinu?“

Tentokrát si zapálil cigaretu Art Markan. Ben, který ho znal už dlouho, věděl, že Art v laboratoři nikdy nekouří: zřejmě chtěl teď získat čas na rozmyšlenou. Konečně řekl:

„Můj přítel Watto snad potvrdí můj názor, že by to byla úplně nová etapa naší práce a že bez pořádné přípravy se nemůžeme k ničemu zavázat!“

„Ovšem,“ přidal se Ben, „dosud záleželo všechno na nás dvou a pomoc tuctu inženýrů a půl stovky techniků by neurychlila výsledek ani o den. Teď vypadá všechno jinak. Stavba zařízení vhodného pro praktické využití vyžaduje peníze a lidi. Čím víc peněz budeme mít, tím víc lidí se může zapojit do práce a tím rychleji získáme to, oč vám jde. Konečné slovo tedy náleží vám.“

Kelew vstal ze židle, přistoupil k ovládacímu pultu a zamyšleně na něj hleděl.

„Množství peněz na další práce nehraje žádnou roli,“ pronesl. „Potíž je jen v tom, že tu nemohu postavit zvláštní provozy, které by zařízení vyrobily. Víc by mi vyhovovalo, kdybyste si prostě objednali součásti všech zařízení, které budete potřebovat, a tady je sestavili dohromady. Přitom by bylo žádoucí, kdybyste použili služeb několika různých firem tak, aby tajemství nebylo prozrazeno předčasně.“

„To by vás stálo mnohem víc,“ poznamenal Art. „Kromě toho z vašich slov vyplývá, že si nepřejete publicitu našeho objevu. Musím se přiznat, že naše záměry se tu rozcházejí s vašimi. Pracovali jsme mnoho let proto, abychom konečně dospěli k tomu, co jste dnes viděl. Vzdali jsme se kariéry, postavení ve vědeckém světě, soukromého života. Pochopte nás, nedokážeme se toho zříct. Víme, že bez vaší pomoci bychom ničeho nedosáhli, a naprosto nemáme v úmyslu pomlčet o vašem podílu na tomto díle. Ale vzdát se…“

„Vůbec nemluvím o vzdávání,“ přerušil ho Kelew, který klidně poslouchal vzrušené Artovy argumenty, „pochopte jen moje důvody. Vložil jsem do této práce značnou část svého jmění a chtěl bych ji přinejmenším dostat zpět tím, že bych předešel ostatní ve výrobě zařízení, které by prakticky využívalo vlastnosti pole stojícího času. Jakmile budu připraven vstoupit na trh, tajemství přestane být tajemstvím a budete moct publikovat podle libosti. Ještě vám přitom finančně pomohu.“

„Jak si představujete praktické využití našeho objevu?“

„Myslím, že možnosti využití pole stojícího času jsou velké. Existuje mnoho metod získávání informací o průběhu kontinuálních procesů a jejich ovlivňování, ale ne vždy je možné takový proces přerušit a opět pokračovat v tom bodu, v němž byl přerušen. Nemusím vám snad vysvětlovat, že taková metoda, která znamená nechat prostě působit na aparaturu pole stojícího času, povede přímo k převratným změnám v různých průmyslových odvětvích. A záchranné práce při požáru, když není poblíž dost lidí a příslušné techniky? Stačí prostě zastavit čas v oblasti požáru, pečlivě a bez zbytečného spěchu připravit všechno potřebné k uhašení ohně a teprve potom vypnout pole stojícího času a přistoupit k akci. Uvědomujete si, jak ohromným ztrátám se dá předejít? Krátce řečeno, váš objev má velký praktický význam a já jej hodlám patřičně využít. Vám ponechám všechnu slávu a samozřejmě zajistím příslušný podíl na zisku. Souhlasíte tedy s mým návrhem?“

Watto a Markan na sebe mlčky pohlédli a bez nadšení souhlasně přikývli.

Práce se tentokrát rozběhly rychle a výsledky byly velice slibné. Oba fyzikové vypracovali projekt zařízení s velkým výkonem a rozesílali dokumentaci a objednávky na jednotlivé díly konstrukce. Souběžně přitom sestrojili generátor stojícího času a zkoumali udivující vlastnosti vytvářeného pole. Ukázalo se, že na rozdíl od jiných fyzikálních polí má omezený dosah v prostoru, přičemž v celém tomto prostoru má konstantní hodnotu. Jinak řečeno, neviditelná, ale výrazně vyznačená hranice oddělovala prostor, v němž všechno probíhalo normálně, od prostoru, v němž čas vůbec neplynul. Uplývající čas, který musí skončit smrtí, a věčný život, který je ve skutečnosti smrtí, dělil jeden krok. Fyzikům to poskytovalo mnoho příležitostí k filozofickým úvahám, které přerušovali jen tehdy, když se objevil Kelew. A Kelew tu byl častým hostem: zajímal se o všechny podrobnosti práce, podílel se na montáží dílů zasílaných ze všech stran a na uvádění aparatury do provozu. Jeho poměr k výzkumníkům by se dal nazvat protektorsky přátelským, ačkoliv důvody této změny nebyly Artovi ani Benovi dostatečně jasné. V každém případě byla z Kelewovy iniciativy postavena na pahorku speciální budova moderní konstrukce v podobě velkého kulatého dortu s venkovními odsouvatelnými stěnami. V domě se motala spousta inženýrů a techniků dočasně zaměstnaných při montážních pracích a Kelew mezi nimi odlišoval fyziky, kterým prokazoval zvláštní ohledy. Trval na tom, aby Art a Ben nekončili později než v šest odpoledne a aby využívali víkendy k odpočinku a na výlety. Začátkem léta, po prvním spuštění generátoru, Kelew sám zastavil na dva týdny práce, aby umožnil Markanovi a Wattovi odjezd na krátkou dovolenou, první po třech letech. Jeli spolu. Jiné řešení jim připadalo nemožné, tak byli na sebe zvyklí a jiných lidí se stranili. Zmizeli v zapadlém lese u malého jezírka, odděleni několika desítkami mil špatně sjízdné cesty od nejbližší osady. Rybolov jim poskytoval osvěžení a zpestřoval jídelníček, skládající se jinak jen z konzerv a sucharů. A že jim chutnalo, už za týden jim došlo hovězí maso a kondenzované mléko. Art se vypravil ráno autem do městečka, aby doplnil zásoby; vrátil se hned po poledni vzrušen a pobouřen. Už z dálky mával novinami. „Bene, Bene!“ křičel. „Čti!“ A ještě než vyskočil z vozu, strčil mu před oči článek s velkým titulkem: „Skandál na jihozápadní dráze. ‚Sedmdesát miliónů, vynaložených během sedmi měsíců na vybudování velké speciální magistrály, bylo vyhozeno tvrdí advokát Barrow. Expres Zlatý pták, který se díky ní měl vyhnout všem překážkám na trase a dosáhnout rychlosti dvou set padesáti mil za hodinu, se včera z neznámých důvodů zpozdil o víc než devadesát minut. Zvláštní komise zkoumá příčiny této událostí. Strojvůdce, který zpoždění popíral, byl poslán na psychiatrické vyšetření…“

Ben si přečetl článek dvakrát a pak pronesl tónem člověka, který nechce uvěřit očividné skutečnosti:

„To není možné!“

„Pochop, Bene, jde o magistrálu bez zastávek, křižovatek, semaforů. Zlaty pták nikde nestaví, strojvůdce nikde nezpomaluje. Pokud nedošlo cestou k havárii a nucené zastávce, tak se expres prostě nemůže zpozdit.“

„Mohl být poškozen tachometr a za zpoždění může rozdíl průměrných rychlostí!“

„Strojvůdce tvrdil, že trvale dodržoval stanovenou rychlost, a navíc ukazoval hodinky, podle nichž přijel na místo přesně podle jízdního řádu. Že by byla závada zároveň na hodinkách i na tachometru, je málo pravděpodobné. Lze ovšem podezřívat strojvůdce ze zlomyslnosti. Ale proč by to dělal? A jak vysvětlit fakt, že průvodčí ani cestujíc! nezaznamenali zpoždění a byli přesvědčeni o včasném příjezdu?“

„Chceš tedy říct, že…“

„Ano. Vlak byl devadesát minut v poli stojícího času. Kdo z lidí ve vlaku si toho mohl povšimnout, když ta půldruhá hodina z jejich života prostě zmizela? Jenže – kdo to udělal? Kdo ještě kromě nás vytvořil pole stojícího času?“

„Podej mi mapu!“

Rozložil mapu na podlahu a sklonil se nad ni.

„Magistrála Zlatého ptáka probíhá tudy… potom zatáčí na severozápad… míjí město Malagona s jeho univerzitou, kde by se dal čekat generátor stojícího času.,., míjí továrnu v Lakepoolu… proboha!“

Benův prst se zastavil, Art nahlédl a pochopil.

„Ovšem, vždyť magistrála probíhá dva kilometry od naší laboratoře. Myslíš…?“ nedokončil otázku.

„Nevím. Jedeme?“

„Jedeme.“

Po patnácti hodinách ztřeštěné jízdy dorazili k cíli.

Otevřeli vstupní bránu a zajeli před budovu, chvíli cloumali zámkem u vchodu a konečně vběhli dovnitř. Bylo zřejmé, že za jejich nepřítomnosti se tu velmi intenzívně pracovalo. Výkonný generátor pole stojícího času stál na plošině, která mohla pojíždět po kolejích kolem celé budovy. V hale byla i experimentální aparatura. Další montážní pracoviště nasvědčovalo tomu, že tu probíhají přípravy k montáži dalšího generátoru. Když Art rozsvítil a bodavé světlo zářivek se smísilo se šedí úsvitu, nabylo zařízení v ostrých stínech zvlášť hrozivého vzhledu. Fyzikové se ještě nestačili pořádně rozhlédnout, když se ozval Kelewův ostrý a nepříjemný hlas:

„Dobrý den, pánové. Co tu děláte tak brzy?“

První se vzpamatoval Ben.

„Překvapení je oboustranné. Ani v nejsmělejších snech jsme nepředpokládali, že po návratu můžeme najít to, co jsme zde uviděli.“

„Máte něco proti tomu?“

„To vy jste zastavil Zlatého ptáka?“ zeptal se Art bez okolků.

„Já.“

Kelěw odpovídal na Artovy dotazy s takovým klidem, jako by šlo o pozvání na večeři nebo vykouření cigarety. Nevšímal si pobouření svých spolupracovníků a sklonil se, aby pohladil velkého vlčáka, který vběhl do haly a třel se mu o nohy.

„Uvědomujete si, jaké mohou být následky takových zábav?“

Kelew se narovnal a oběma rukama uchopil hůl zavěšenou na rameni.

„Myslím, že dosud jste se mnou spolupracovali loajálně a poctivě, a budu rád, pokud naše vztahy zůstanou takové i nadále. Je čas, abyste se dozvěděli, že váš objev mi musí pomoci nejen k získání kapitálu, ale i k získání moci. Jen člověk silné ruky se může účinně postavit tlaku lidí požadujících stále pronikavější reformy. Váš generátor se k tomu výtečně hodí.“

„Ne… nenadáli jsme se takového využití našich prací. To snad není možné,“ pronesl Art.

Kelew se rozesmál, protože špatně pochopil smysl posledních fyzikových slov.

„Nemožné? Jen se podívejte!“

Přistoupil k ovládacímu pultu a přesunul páčku. Zavrčel elektromotor a vnější stěna se začala pomalu otevírat. Nato se plošina s generátorem pomalu posunula po kolejích a zaujala polohu proti otvoru. Rozsvítilo se červené světlo a jemně zabručel transformátor. Generátor byl v chodu.

Kelew se rozmáchl a hodil hůl před sebe. Pomalu vlétla za posunutou stěnu budovy a náhle zůstala viset ve vzduchu. „Tope, aport,“ přikázal.

Pes se rozběhl k hůlce a při výskoku hned za domem uvázl v neviditelném rosolu. Jeho rozhozené nohy, jen napůl přivřená tlama a otevřené oči vyvolávaly pocit tím nepříjemnější, že se zdálo zcela nemožné, aby v této poloze vydržel déle než zlomek sekundy; a přece se vůbec nehýbal. Kelew vyňal z kapsy pistoli, zamířil na psa a vystřelil.

Zdálo se, že chybil, protože pes svou polohu nezměnil. Kelew však schoval pistoli do kapsy, obrátil se k fyzikům a řekl:

„Zatím ještě žije a bude žít tak dlouho, jak budu chtít, avšak jeho osud je už rozhodnut.“

Vypnul generátor. V téže chvíli pes skočil vzhůru, pak dopadl těžce na zem, ještě chvíli hrabal nohama a nakonec definitivně znehybněl. Hůl, pro kterou běžel, dopadla několik kroků od něj. Art a Ben se současně rozběhli k psovi, jako by se chtěli přesvědčit, že se celý výjev skutečně odehrál. Ještě než se vrátili, zeptal se Kelew netrpělivě:

„Tak co, mohu počítat s vaší další loajální spoluprací?“

„Ne!“

„To je škoda.“

Ben užasl, protože současně se v hale octlo několik podezřele vyhlížejících mladíků. Pohled na hodiny vysvětlil tajemství jejich náhlého zjevení. Bylo deset hodin. Znamenalo to, že se víc než pět hodin nalézali v poli stojícího času. Kelew je tímto způsobem zneškodnil, aby měl čas na povolání svých pochopů.

„Odveďte je!“

Art a Ben byli surově sraženi k zemi, spoutáni a zavřeni do malé komůrky, sloužící jako příruční sklad nářadí používaného při montáži zařízení. Ruce zkroucené dozadu a přivázané k nohám stejně jako roubíky v ústech znemožňovaly útěk i volání o pomoc. Z haly doléhaly ohlasy horečné činnosti. Art při pokusu změnit trošku svou nepohodlnou polohu zavadil nohou o nevelikou poličku stojící na podlaze. Zatřásla se a nářadí na ní hlasitě zacinkalo. Art se natáhl a ze všech sil do poličky kopl. Převrátila se a citelně ho uhodila, avšak nářadí se octlo na podlaze. Art se převracel a otáčel, chvílemi sykal bolestí, kterou mu způsobovaly provazy zařezávající se do těla, nakonec se však doplazil k nářadí a nahmatal pilku na železo. Teď ji bylo třeba uložit tak, aby mohl drobnými pohyby přeříznout provazy. Bylo to velice namáhavé a bolestivé a Artovi připadalo, že to trvá dlouhé hodiny. Nakonec se mu podařilo předřít provaz spojující ruce s nohama a nato přeříznout provazy na rukou. Teď už bez potíží uvolnil nohy a vyňal roubík.

„Bene…, Bene!“

Odpovědělo mu nezřetelné mručení. Ben byl tedy při vědomí, což bylo dobré. Ve tmě komůrky nahmatal přítelovo tělo a bez otálení mu přeřízl pouta. Ben se narovnal a s povzdechem si začal masírovat zápěstí.

„Málem jsem omdlel… Co tam dělají?“

Oba přistoupili ke dveřím a snažili se zachytit doléhající zvuky. Uprostřed hluku se náhle ozval něčí zvučný hlas:

„Šéfe, šéfe, před bránu přijelo policejní auto!“

„Zmizte rychle odtud. Do staré budovy. Až vás budu potřebovat, zavolám. Calote půjde se mnou!“ přikázal Kelew, zřejmé jednomu ze svých pomocníků. V hale nastalo ticho. Ben opatrně vyhlédl a zjistil, že je liduprázdná. Oba vyběhli z komůrky, přeběhli k odsunuté stěně a skryli se za stojící bednou právě v okamžiku, kdy se vrátili Kelew a Calote.

„Odjeli, ale už se o nás zajímají,“ řekl Kelew. „Sbalíme dokumentaci a vypadneme odtud.“

„A co zařízení?“ tázal se Calote.

„Všechno znehybníme v poli experimentálního generátoru. Až přijdou, vypnou proud a všechno vyletí do povětří i s nimi!“

Markan a Watto se vyplížili z budovy a skryti za keři seběhli z pahorku. Ještě než doběhli k plotu, zahlédli v dálce několik policejních aut zastavujících před bránou. Agenti se ještě nedostali dovnitř, když se od staré budovy ozval výstřel. Policisté odpověděli palbou. V tom okamžiku fyzikové spatřili, že stěna budovy se pomalu odsouvá a v otvoru se objevuje plošina s generátorem pole stojícího času. Střelba policistů náhle utichla; jejich postavy, zastavené v běhu, byly komické jako malé podivné sošky. Osádky aut přeběhly k oplocení na druhé straně budovy a pokusily se proniknout zezadu.

„Podívej!“ zvolal náhle Art.

Ben pohlédl nahoru a uviděl, jak se odsouvá další část stěny.

„Co chtějí udělat?“

„Zastavit je z této strany experimentálním generátorem.“

„Vždyť jsi slyšel, že měl znemožnit výbuch tritolových náloží. Jestli je použijí proti policistům…“

„Snad ještě nestačili… Třeba je to ani ne nenapadlo.“

Ještě než Art dokončil větu, vylétl z budovy sloup ohně a prachu. Porazil je k zemi a zasypal pískem. Když se konečně zvedli, spatřili trosky.

„Zahynuli. A všechno je zničeno,“ pronesl zvolna Ben.

„Ano, Kelew zahynul. A my musíme začít znovu.“

„Nejsem si jist, jestli to vůbec má cenu.“

„Jako chlapec jsem byl svědkem smrti člověka, kterého kousla zmije. Sérum přivezli o hodinu pozdě. Kdyby tenkrát mohli zastavit čas, žil by ještě dlouho. Nu, půjdeme. Zdá se, že u těch trosek už na nás čekají.“

KONRÁD FIALKOWSKI

NULOVÉ ŘEŠENÍ

Rachot, třesk praskajících překážek a zvuk trhaného pancíře, to vše už byla minulost. Ticho, do kterého se Emi zaposlouchávala, nebylo obvyklým měsíčním tichem. Viděla grimasou zkřivenou Korotovu tvář za průzračnou přilbou i Norovu tvář skloněnou těsně nad stolem na pozadí vnější obrazovky, na níž oslepivě bílé skály vrhaly černé stíny bez jakýchkoli detailů. Věděla, že i oni vyčkávají a naslouchají sykotu, téměř neznatelnému sykotu vzduchu unikajícího ven.

„Drží,“ ozval se konečně Korot. „Ta stará, rezavá měsíční piksla přece jen vydržela.“

Vakuové přepážky se po zásahu automatu uzavřely.“ Nor se narovnal a pohlédl na azovku. „Řídící centrum základny tedy nebylo zasaženo.“

„Myslíš, že to byl bolid?“

„Na srážku se Zemí to nevypadalo.“

„Základna má přece dezintegrátory a další zařízení s dosahem stovek metrů…?“

„Byl to bolid, bolid,“ opakoval znovu, „žádný mrňavý meteor, který se v silovém poli dezintegrátoru vypaří.“

„Je zajímavé, že nepředcházel poplašný signál.“ Korot vstal a sňal přilbu.

To není důležité, napadlo Emi. Teď už ne.

„Je to důležité?“ zeptala se. „Raději zkontrolujeme vysílačku.“

Nor na ni pohlédl.

„Koukni na obrazovku, Emi. Vidíš, tam za tím kamenem? To je anténa naší vysílačky. Jestli to byl bolid, musely ho zaznamenat družice meteoslužby a přijdou prozkoumat místo jeho pádu.“

Teď už věděla, že se nedovolají do centrály a neuslyší tlumený hlas dozorčího automatu. Pohlédla na Korota a poznala, že i on uviděl uraženou anténu až teď.

„Stejně je prima, že jsme byli tady,“ pronesla, dřív než stačil Korot promluvit. „To je tím, že jsme si chtěli poslechnout zprávy z centrály. Teď zrovna vysílá.“ Pokusila se o úsměv, ale oni jej přehlédli.

„Taky musel zasáhnout zrovna základnu,“ přecházel Korot tam a zpět mezi výklenkem s pověšenými vakuovými skafandry a stěnou s matově lesklými obrazovkami televizního spojení s centrálou. „Na Zemi by shořel v atmosféře desítky kilometrů nad jejím povrchem…“ Zastavil se a pohlédl na ostatní.

„Jistě, ovšem pravděpodobnost zasažení základny…,“ Emi umlkla.

„Pravděpodobnost…“ Korot se nad ní sklonil. „Nic jiného tě netrápí? Chováš se jako na Zemi v posluchárně Kosmonautické akademie. Tady sedíš na Měsíci, chápeš?“

„Uklidni se, Korote, to všechno víme.“ Nor se ani neohlédl a dál pozoroval skály na obrazovce.

„Když vás tak poslouchám…“

„Nerozčiluj se, Korote. V tomto stavu spotřebováváš víc kyslíku.“ Upřeně na něj hleděla, dokud se nenarovnal a neodstoupil od jejího křesla. Potom pohlédla na obrazovku. Nor taky kouká ven a doufá stejně jako já…, ale pravděpodobnost…

„Je tu trochu dusno,“ pronesl Korot.

„Koncentrace oxidu uhličitého stoupá.“ Nor se sklonil nad přístroji. „Displej je tady, zato regenerátory zůstaly na druhé straně.“

„Na druhé straně zůstalo všechno, i rezervní vysílačka.“

„Rezervní vysílačka tvoří součást základního vybavení základny. Systém nebyl zničen, protože stačil spustit vakuové přepážky. Je tedy zničena jen spojovací chodba a vnější zařízení základny.“ Emi věděla, že je tomu právě tak.

„Taky se musel trefit zrovna do spojovací chodby…“

„Byl bys raději, Korote, kdyby zasáhl kopuli?“ pohlédl Nor zpříma na Korota.

To už by bylo po nás, napadlo Emi.

„Kolik nám zbývá ještě kyslíku?“ zeptala se, aby zabránila Korotovi odpovědět.

„Tady asi na tři hodiny a ve skafandrech na dalších šest.“

„Najdou nás?“

„Pochybuji…“ Nor s odpovědí nepospíchal.

„Tak pojďme ven. Stejně tu nemáme co dělat. Tady jsou jen venkovní dveře a sklad skafandrů.“

„Na to máme vždycky dost času, Korote.“

Nor má pravdu, uvažovala Emi, ztratili bychom vzduch, ten vzduch, který ještě dýcháme.

„Ale venku můžeme střílet poplašné rakety, volat o pomoc vysílačkami skafandrů…“ Korot mluvil stále hlasitěji.

„Jsme na odvrácené straně Měsíce. Raketový provoz tu prakticky neexistuje.“ Nor svým charakteristickým způsobem zdůrazňoval konce slov. „Pravděpodobnost, že někdo zaslechne naše slabé signály ze skafandrových vysílaček, je nepatrná.“

„Už jsi jako Emi. Pravděpodobnost! Ta mě nezajímá! Když tu trčíme, marníme jenom kyslík!“

„A pokud jde o světelné signály,“ Nor ani nezvýšil hlas, „ty budou naprosto nepostřehnutelné. Jsme na osvětlené straně Měsíce.“

Má pravdu, pomyslela si Emi.

„Nor má pravdu,“ pronesla.

Korot se zastavil, usedl do křesla a tiše se zeptal:

„Co tedy uděláme?“ A po chvíli dodal: „Příští týden jsem měl být na semináři v centrále.“

„Třeba tam budeš,“ řekla Emi. „Určitou naději máme.“

„A ještě větší zůstat tady. Rozumíš?“

Sesypal se, pomyslela si. Sesypal se jako bažant v kabině ticha.

„Kosmonauti nemluví nesmysly,“ pronesla nahlas. „V Kosmonautické akademii nic takového neučí, Korote. Už od Gagarinových dob se ví, že sebeovládání je nejdůležitější vlastností kosmonauta.“

„Nech toho, Emi. Mluvíš jako starý Zodiak na přednášce. Tady není akademie.“

„O to právě jde, praktikante Korote. Tady už není akademie a nic se nedá okecat. Divadlo můžeš hrát na Zemi v rodinném kruhu. Jasné?“

Mluvím hlasitě, určitě moc hlasitě, napadlo ji. A Korot už v rodinném kruhu nic nezahraje. Má na to příliš malou naději. Ostatně já taky. Na Zemi je teď nejspíš večer a matka umývá nádobí po večeři. Okno v kuchyni směřuje k řece a nad řekou svítí srpek Měsíce. „Vidíš, Dei, tam je tvá sestra Emi,“ říká matka. A tady je takové dusno. Zajímalo by mě, jak jsme na tom s kyslíkem.

„Jak jsme na tom s kyslíkem?“

Nikdo neodpověděl.

„Máme smůlu, nemožnou smůlu. Náš první samostatný úkol… a tak blbý konec,“ Korot hovořil k sobě, šeptem, a tím dráždil ještě víc

„Nore, copak toho nenechá?“ Emi promluvila tiše, ale tak, že Korot ztichl.

„Opravdu děláš dojem psychického slabocha.“ Nor hovořil tiše a nevzrušeně.

„Chcete vědět, co si myslím o tom, jaký na vás dělám dojem?“

„A takové taky přijímali na akademii…“ Emi pokrčila rameny a pohlédla zpříma na Korota.

„Testy na přijímačkách nejsou dokonalé,“ vysvětlil Nor.

„Nehraj si na hrdinu, Nore. Slyšíš?! Tvoje sebeovládání mě přijde draho. Bojíš se, ale přesto chceš pořád hrát hrdinského kosmonauta z filmů pro mládež…“

„Není tvoje věc…“

„Co, že se nebojíš? Oba se bojíte. Je vám všechno jedno? Už předem se těšíte na pěkný pohřeb na Měsíci s účastí delegace z akademie…

„Ticho! Řekl jsem, že to není tvoje věc. A drž konečně hubu.“

„To nemůže… Křikem si zvyšuje sebevědomí…“

„Nech toho, Emi, nebo ti taky něco povím.

Víš, co si o tobě myslím. Už na akademii…“ Nor ho přerušil:

„Jestliže se okamžitě neuklidníte, nechám vás tady, obléknu si skafandr a odejdu. Takhle se určitě nezachráníme.“

„Máš pravdu, Nore, ale… ,“ Emi chtěla ještě něco dodat, on ji však přerušil:

„Žádné ale. Zahajujeme věcnou diskusi… Za prvé, jaká je naděje, že nás nějakou náhodou v nejbližších hodinách najdou?“

„– Žádná,“ odpověděl okamžitě Korot.

„Vezmi v úvahu, že je to náš první samostatný úkol-…“

„Ty si myslíš, Nore, že můžeme spoléhat na pomoc našich učitelů z akademie? Zodiaka a dalších? Nežertuj. Vzpomínáš si, že Zodiak vždycky hlásal: ‚Kosmonaut může spoléhat jen a jen na sebe!“

„Musíme uznat, že na dodržování tohoto pravidla vždycky dbal, i při cvičeních v prostoru… ,“ dodal Nor.

„A tím spíš teď, kdy už máme akademii za sebou a jsme kosmonauty…“

„Přesto… Je to první úkol….“ Emi hovořila nejistě, věděla však, že to muší říct. Dodala: „Slyšela jsem od Zona, toho, co končil dva roky před námi, že občas pomáhají.“

„Jak pomáhají?“ Nor na ni pozorně hleděl.

„No víš, když se mladým praktikantům nedaří…“

„Buď rozumná, Emi. Zřejmě mluvil o Kosmické záchranné službě. Ta pomáhá, ale musí se to nějak dozvědět…“

„Vracíme se tedy na začátek…“ Korot přešel k obrazovce. „Je vám taky tak horko?“ zeptal se.

„Spíš dusno. Nebo jedno i druhé. Jestli ten meteor poškodil chlazení…“

„Tak se můžeme navíc upéct,“ dokončil Korot.

„Nesmysl. Sám víš, jak je obtížné poškodit chlazení základny. Ostatně v případě potřeby si oblékneme skafandry a zapneme jejich klimatizaci… Tady může teplota stoupnout o dvacet, třicet stupňů… Budeš se cítit jako v komoře vysokých teplot, Korote.“

„Už se tak cítím.“

„Mýlíš se, Korote. Za těch několik hodin, které nám zbyly, se teplota může zvýšit jen o několik, nanejvýš deset stupňů…“

„Vidíš, ona už zase…“

„Máš pravdu, Emi, ale to není podstatné…“

„Co je tedy podstatné?“

„Jak se odtud dostat,“ odpověděl Nor po krátké, stěží patrné pauze.

Tu Emi uslyšela zvuk. Krátký, vysoký tón, jaký vydává klávesa klavíru při náhlém úhozu.

„Co.,. co to je…,“ hleděla na Nora, který znehybněl v půli obratu.

„Asi je někdo venku,“ usoudil Korot, „přece jen přišli.“

Zvuk se opakoval. Přicházel odněkud zvenčí, z pancéřového krytu základny.

„Slyšíš, někdo nám signalizuje..

„Kde jen může být? Na obrazovce nikdo není,“ upozornila Emi.

„Na tom nesejde. Ozveme se… Slyšíš, Nore?“

Nor odpověděl až za chvíli. Mluvil tiše a zvolna:

„Asi vás zklamu, ale to se jen roztahují kovové spojky základny… Zřejmě vzrůstá teplota.“

„Víš to jistě?“ zeptala se Emi, věděla však, že Nor má pravdu.

„Asi ano, bohužel. Podobně zní i prudce zahřátý pancíř rakety.“

„Zkrátka a dobře, drazí kosmonauti, nedělejme si iluze.“ Korot se krátce zasmál.

„Spoléhejme raději na sebe…“

„To nám asi pomůže jen málo.“

Zvuk zazněl potřetí, krátce a prudce.

„Máš pravdu. Teď je den, měsíční den, a na povrchu pancíře už teplota překročila sto stupňů… a chlazení je v háji.“

„Klimatizace taky. Co ukazují přístroje, Nore?“

„Je to špatné.“

„Nevezmeme si skafandry?“ navrhla Emi.

„Na to je vždycky čas…“

„Ovšem přemýšlení v atmosféře oxidu uhličitého…“ ‚

„Za to oxid uhličitý nemůže. Prostě nedokážeme nic vymyslet, protože jsme hlupáci, úplní idioti, měli jsme sedět na Zemi a nehrát si na kosmonauty.“

„Ty určitě, Korote.“

„Zase začínáte…“ Nor náhle stanul. Sledoval pozorně obrazovku, jako by tam opravdu mohl vidět ještě něco jiného než skály, hvězdy a černé vesmírné nebe. „Pojďte sem, rychle!“

Korot přiskočil první, Emi stála za nimi.

„Zdá se mi, že něco vidím, tam před tou velkou skálou… Nějaký pohyb…“

Nic nevidím, pomyslela si Emi. Je tam jenom skála a její stín.

„Tam vlevo… Je to zřejmě transportér.“

„Aha, už vidím!… vidím!“ křičel Korot.

Emi ho už zahlédla také. Minul stiň skalní jehly a plazil se mezi porůznu rozházenými balvany.

„Kam jede?“

„Myslím, že jé to automat z obsluhy selenofyzikální sítě,“ usoudil Nor.

„Zastavíme ho. Jede sem.“

Chvíli se micky dívali na obrazovku. Kovový brouk už vylezl ze stínu a sunul se přes osvětlenou skalní plošinu.

„Mýlíš se, Korote. Objede základnu trasou pod skálami.“ Nor se odvrátil od obrazovky a pohlédl na ostatní.

„Tyhle automaty,“ pronesla pomalu Emi, „reagují na volání rádiem.“

„Kdoví,“ pokrčil Korot rameny.

„Reagují. Vím to. Zřejmě jsi místo vysedávání na přednáškách létal viroletem.“

„Teď už je to jedno. Půjdeme raději ven. Musíme ten automat nějak zadržet.“ Korot uchopil přilbu a zacvakl těsnění.

Vůz odjede, napadlo Emi, octne se mimo dosah našich vysílaček a už ho nezadržíme. Nahlas pronesla: „Pojďme, Nore.“

„Všichni ne. Půjdu já, vy zůstaňte tady.“

„Proč? Já jdu taky!“ Korot už stál u dveří přechodové komory.

„Zůstaneš tady. Tam nejsi potřeba.“

„A ty?“

„Já aspoň vím, jak ten automat funguje. Platí ostatně zásada, že základnu má opouštět co nejmíň lidí.“

„Zůstaň, Korote. Nor má pravdu,“ řekla Emi. Uvědomila si, že by mohla v tichu rozbité měsíční základny zůstat sama.

Korot se nerozhodně zastavil.

„Podej mi ještě jednu přilbu, Emi,“ vyzval ji Nor. „Nechám ji venku, má vestavěnou vysílačku, takže se budeme snadno domlouvat. Pomoz mi obléknout skafandr, Korote.“

Nor v základně skafandr nikdy nenosil – podle vzoru starých kosmonautů, věřících ve své štěstí a osud.

Kdyby hermetické přepážky nevydržely, už bychom nežili, napadlo Emi.

„Ještě přilbu…“

Nor zacvakl těsnění, zvedl přilbu s radiostanicí a vstoupil do přechodové komory. Bouchly dveře a potom ještě zaslechla nárazy těžkých vakuových bot na pancéřovou podlahu komory.

„Ještě pořád není na obrazovce,“ ozval se Korot. „Proč se tak loudá?“

„Určitě otevírá vnější dveře.“

„Nestihne to… Automat odjede a Nor ho nedohoní. No konečně, už je venku.“

Emi hleděla na siluetu ve skafandru, postupující vpřed mnohametrovými skoky. Pokaždé se přitom odtrhla od svého stínu, černajícího se na skálách protáhlou deformovanou projekcí. Naladila přijímač a uslyšela Norův hvízdavý dech.

„Volám – automatickou stanici… automatická stanice…,“ volal Nor:

Volá vždycky na vrcholu paraboly, kterou opisuje jeho přilba při každém skoku, povšimla si Emi. Jen tehdy mezi ním a základnou nejsou skály.

Po třetím vyvolání se stanice ozvala.

„Zde čtvrtá stanice jihovýchodního úseku selenofyzikální sítě, příjem.“ Příslušné zařízení vytvářející hlas bylo primitivní a hlas sám byl zkreslený, plochý.

„Proveď ‚stop‘, proveď ‚stop’, proveď ‚stop‘…“ Běžící Nor monotónně opakoval volání.

„Zastavila se?“

„Nevím, automat je dost daleko,“ odpověděl Korot a dál sledoval obrazovku. „Ano, stojí. Stojí! Jasně to vidím…“

Nor to postřehl také a teď už kráčel. Je to dost daleko a vypadá jako malá pohyblivá skalka, přemítala Emi.

Dojde k automatu, vyšle volání o pomoc…

„Vyšle volání o pomoc a odvezou nás odtud,“ pronesla nahlas. „K čemu potom byly všechny ty dohady?“

„Jak jsme mohli vědět, že se za chvíli objeví nějaký automat?“

„Kosmonaut musí brát takovou možnost v úvahu.“

„Ovšem, kosmonaut musí vždycky všechno.“ Korot se rozesmál. „Připadám si, jako bych mluvil se Zodiakem…“

„Nežertuj. Zodiak byl plešatý a o hlavu vyšší než j8.

„Ale přesto si jste překvapivě podobní.“

„Raději se podívej, co je s Norem,“ řekla zlostně Emi.

„Skutečně, hrabe se v tom automatu nějak dlouho.“ Korot přistoupil k mikrofonu. „Nore, slyšíš mě? Jak to vypadá?“

„Špatně.“ Nor se bliž nevyjádřil.

„Jak špatně?“

„Co se stalo, Nore?“ Emi vytrhla Korotovi mikrofon. „Co se stalo?“

„Hlavní vysílač automatu je poškozen.“

„To je pěkné… Nemůžeš vysílat?“

„Ne.“

„Opravíš to?“

„Právě to zkouším, ale pochybuji, že se mi to podaří. Ten automat spadl někde ze skály. Má promáčknutý celý bok a poškozený spojový systém…“

„Tak si tady klidně sedneme a zdechneme!“ Korot se vrhl do křesla, až tlumiče zasténaly.

Je to k ničemu. Automat nadranc, základna rozbitá a ticho… ticho v přijímači… ticho v prostoru… prokleté měsíční ticho, uvažovala Emi a bylo jí do pláče. Připomenula si však, že je kosmonautka, a jen se zeptala:

„Co uděláš, co tedy uděláme, Nore?“

„Počkej. Musím ho pořádně prohlédnout.“

„Dusím se,“ ozval se Korot.

„Zkontroluj koncentraci oxidu uhličitého… Nebo ne, nekontroluj. Stejně se tím nic nezmění.“

„Ne, to se nedá opravit,“ ozval se konečně Nor.

„Co tedy dál?“

Nor chvíli mlčel a potom řekl:

„Myslím, že doprovodím automat k nejbližší automatické základně.“

„Ale to je přes deset hodin cesty. Kyslík nevystačí tobě ani nám. To není řešení, Nore.“

„Pojedu přímo, ne obvyklou trasou automatu.

„Zabloudíš!“

„Bez obav. Je měsíční den a mám mapu.“

Ještě štěstí, že měsíční mapy jsou tak přesné, přemítala Emi. Na Zemi by se jen podle mapy přes všechny ty průsmyky nedostal. Jsou tu však i srázy!

„Srázům se nevyhneš. Je to nebezpečné,“ pronesla.

„A vidíš jiné východisko?“ ozval se vzadu v křesle Korot.

„Ale proč… ty, Nore?“

„Protože jsem už venku. Východ každého z vás znamená další ztrátu kyslíku.“

„Logické,“ broukl Korot.

„Ale nespravedlivé! Snad si uvědomuješ, co mu hrozí…“

„Nechte zbytečných debat. Budu se snažit udržovat s vámi spojení, přinejmenším tak dlouho, dokud to půjde…“

„Přejeme ti tedy úspěch,“ řekl Korot.

„Rád bys řekl jako v boudě: ‚zlom vaz’, ale bojíš se, že bych to mohl vzít doslova.“

Emi uslyšela Norův nucený smích, zkreslený mikrofonem. Třeba se tak opravdu směje? pomyslela si.

Korot vstal a přistoupil k obrazovce.

„Už odjel. Jel přímo k horám,“ řekl.

„Vidíš ho ještě?“

„Už zmizel za skálami.“

Emi se nedívala na obrazovku ani na mrkající červené světélko kontrolky koncentrace oxidu uhličitého.

„Nore, slyšíš mě?“

„Slyším tě výborně,“ přišla okamžitě odpověď. „Mám před sebou ještě kousek roviny a potom hory… Jestli se mi to podaří, dorazím za tři hodiny k automatické základně… Zavolej mi za chvíli. Nechci vybíjet akumulátory.“

„Tři hodiny a další hodina, než přijde pomoc,“ řekl Korot. „Pokud vůbec přijde…“

Ano, má pravdu, pokud vůbec přijde. Ty hory, bílé štíty planoucí v slunci, a čerň údolí, kterou žlutá světla vozidla nerozptýlí. „Bojím se o něho,“ řekla. „Jsi přece selenista. Chodil jsi do měsíčních hor. Viděl jsi propasti a úzké skalní římsy, balvany řítící se po sebemenším otřesu z příkrých srázů. Přes ty hory neprojede!“

„Tak opustí automat a půjde pěšky…“

„Neopustí! Znám ho. Bude se pokoušet projet. Pěšky se ke stanici za tři hodiny nedostalo.“

„Třeba potká nějaký automat…“

„Tam v horách? Vždyť do hor automaty selenofyzikální sítě ani nejezdí.“ Korot neodpovídal.

Taky nevěří, že se to Norovi podaří, pomyslela si, nebo o tom prostě ještě neuvažoval… Ještě chvíli počkala a pak zavolala Nora.

„Slyším tě. Vjíždím do hor.“ Příjem byl tak špatný, že Emi jen s námahou rozlišovala jednotlivá slova: „… až vyjedu výš a skály nebudou stínit, uslyšíš mě líp… Musím dávat pozor, terén je dost nerovný…“

„Nech automat být a pokus se projít pěšky…“

„Ne, Emi, tak zlé to není. Obvyklé nerovnosti, trochu skal…“

„A dál?“

„Nevím. K průsmyku je ještě daleko…,“ náhle skončil.

„Stalo se něco?“

„Ano. Vidím raketu. Blíží se…“

Chtěla odpovědět, ale Korot ji odstrčil od mikrofonu.

„Volej ji! Vystřel signál! Slyšíš?!“ křičel

„Ta…,“ Nor opět ztichl.

Emi zaslechla jen pronikavý rachot.

Takže se to stalo, napadlo Emi.

„Vysílej!“ ryčel Korot.

Ne, už se neozve, byla si Emi jistá.

„Nore, ozvi se! Nore! Nore, slyšíš?!“ opakoval Korot. „Co tam vyvádí? Snad se mu něco nestalo…“

„Automat. Zavolej automat rádiem,“ poradila Emi.

„Automatická stanice… Automatická stanice… Slyšíš mě?“ volal Korot.

Odpověď přišla za chviličku.

„… tu čtvrt… stan.. tu… čtvrt stan

… tu… čtvrt… stan…“

Korot znehybněl skloněn nad mikrofonem.

Už to také pochopil, pomyslela si.

Automat opakoval: „… tu čtvrt.. stan… tu čtvrt… stan…“

„Spadl ze srázu,“ pronesl. „Zahynul!“

„Vypni ten automat, Emi…“

Hleděla bezmyšlenkovitě před sebe.

„Třeba… třeba jenom ztratil vědomí… a my mu nemůžeme pomoct,“ snížila bezděky hlasitost a automat zmlkl.

„Nezavolal raketu a teď už nemáme žádnou šanci… žádnou… Kyslík už končí.“

Ano, musím to udělat. Udělám to… Stejně je všechno Jedno… Emi vstaly a sáhla po přilbě.

„Kam jdeš?“ Korot mluvil velice tiše.

„Pro něj… Půjdu po stopách pásů.“

„Zůstaň na základně. Už bylo těch nepromyšlených rozhodnutí dost…“ To nebyl Korotův hlas.

Křesla byla měkká, hluboká, jaká bývají v dálkových raketách. Muži, kteří v nich seděli, neměli skafandry, protože základna byla velká, bezpečná, umístěná hluboko ve skálách a připomínala víc malé město než měsíční základnu. Vedle na stolku stál příruční mnemotron. Muž sedící nejblíž jediným pohybem vypnul jeho obrazovku.

„To je všechno, Ive,“ řekl.

„A co se dělo dál?“

„Odvezli jsme je.“

„A to mají být kosmonauti…“ Iv pokýval hlavou a napil se kávy z vedle stojícího šálku. „A nápad té dívky…“

„Musíš ji chápat, byl to pro ni šok.“

„Souhlasím, ale kdyby se jim to všechno přihodilo doopravdy…“

„Zahynuli by. Kosmonauti občas zahynou.“

Chvíli mlčeli, potom se Iv znovu zeptal:

„A ten druhý… Korot. Proč nic nevymyslel?“

„To je slušný chlapec, ale na akademii nikdy nezářil.“

„To ho neomlouvá… Aha, Gote, teď jsem si vzpomněl, ten Zodiak, o kterém mluvili, to jsi ty?“

„Mhm… U nás na akademii má každý nějakou přezdívku. Já tuhle. Myslíš, že je špatná?“

„Ne, docela sedí. Bývají horší.“

„Nu, vraťme se k věci. Co s tím provedem?“

„U nich je to jasné. Ale co s Norem? Odvážný chlapec…“

„Odvážný,“ pokrčil Got rameny, „ale odvaha není všechno, alespoň ne u kosmonauta. Naštěstí se mu nic vážného nestalo. Ztratil vědomí a teď má nohu v sádře. Navrhuji hodnotit celou trojici stejně.“

„Souhlasím.“

Got stiskl klávesu.

„Zkušební komise volá Emi, Korota a Nora,“ ohlásil reproduktor na chodbě. Vstoupili a usedli na připravené židle. „Vítám vás,“ řekl Got. „Jsem rád, že vás vidím. Co dělá tvá noha, Nore? Máš potíže při chůzi? Snad tě utěší, že automat dopadl hůř. Šel rovnou do šrotu. Ty jsi měl štěstí… Když se vrátím k vaší zkoušce, musím vám říct, že vaši spolužáci řešili tuto situaci vcelku líp… Říkám vcelku… Chci tu připomenout nejzajímavější řešení situace, kterou jsme pro vás narežírovali, řešení vašich spolužáků… První skupinu řešení tvořily pokusy o proniknutí do nitra základny k rezervní vysílačce. Roandova skupina svrhla na pancíř základny skálu ze svahu hory, na jejímž úpatí je základna. Vzniklým otvorem v pancíři pronikli dovnitř. Tozova skupina zase prorazila chodbu, přičemž jako výbušninu použila nálože světelných raket a kapalný kyslík ze skafandrových bomb.“

„To je docela prosté,“ zašeptal Nor.

„Prosté, jenže až už je to vymyšlené. Ušetřili jste nám sice opravu základny, přesto se nemáte čím chlubit. Druhá skupina řešení se týká automatického vozidla, které bylo vždy vysláno, samozřejmě s vadnou vysílačkou.“

„Nor ho snad využil,“ řekla hlasitě Emi a vyčkávavě pohlédla na Gota.

Got se usmál koutky úst.

„Využil, ale ne nejvhodněji. Jak jsi správně postřehla, Emi, ještě tam na základně, pravděpodobnost, slyšíš, Korote,“ tu pohlédl na Korota, „pravděpodobnost proniknutí horami je prakticky nulová…“

„Tak co s ním měl dělat?“ zeptal se Korot.

„Watarova skupina využila jeho atomového reaktoru a způsobila malý termojaderný výbuch. Ten zaznamenali na třetině povrchu Měsíce a kromě našich raket se tam slétla z různých stran mračna dalších… Nejčastější však byly pokusy prorazit pancíř základny tímto vozidlem a tak proniknout dovnitř. Vždycky se to nepodaří, ale toto řešení uznáváme za dostatečné. Zbývá ještě jedna skupina, skupina nulových řešení. Patří do ní řešení, která neobsahují nic konstruktivního. Jako vaše. Je mi líto, ale komise se dohodla, že vaše trojice zkoušku nesložila.“

„Kdyby se vám to přihodilo doopravdy, nevyvázli byste živí,“ dodal Iv.

„Neobdržíte tedy diplom Kosmonautické akademie. Pošleme vás na další praxi na Jupiterovy měsíce.“

„A tam nás podrobíte nové zkoušce?“

„Ano. A doufám, že tentokrát vaše řešení nebude nulové. V opačném případě se nikdy nestanete kosmonauty! Ve vesmíru se nelze nikdy mýlit. Každý omyl je poslední. Při zkoušce je možné se jednou zmýlit, ale jen jednou.“

JERZY STRUSIŇSKI

BARIÉRA

Byl to prostý nápad, svou prostotou až geniální. A snad právě proto se setkával s nedůvěrou, ignorací a občas přímo s nepřátelským přijetím v kruzích rádoby, hm, vědeckých. Vynálezce demonstroval objev na přání různých úctyhodných komisí, před očima rozmnožoval předměty denní potřeby, umělecká díla i složité přístroje. Reprodukoval je bez spotřeby energie i materiálu. Může z ničeho vzniknout něco? Nemůže, tvrdili vědci jednoznačně a uzavírali protokoly definitivním „NE“. Vynálezce se tedy obrátil na Všesvazovou radu Země s prosbou o jmenování mimořádné světové komise. Nechtěl si vzít s sebou do hrobu vynález, který může obšťastnit lidstvo a rozmnožit jeho bohatství, získaná v potu tváře celých pokolení. Navíc už na Zemi končilo období organické výživy. Navždy mizely tučné šunky, klobásy, dobře vypečené chleby… a přírodní potraviny byly nahrazovány syntetickými. Loupala se tedy zemská kůra a z jádra se lisovaly ohavné páchnoucí tekutiny, které se měnily v potravinářských výrobních kombinátech ve vitaminizované syntetické tabletky nahrazující hojnou krmi. Je pravda, že takto živený člověk zůstával naživu, ale… jaký to byl život? Lidé plnili nemocnice a masově si stěžovali na choroby trávicího ústrojí. Chirurgové tedy měli plné ruce práce s modelováním žaludků velikosti kapsičky na hodinky a redukcí tlustého střeva. Člověk se po takových chirurgických zákrocích stával jen stínem člověka a pořád mu něco chybělo. Stávalo se, že chirurg při operaci setřel těmto lidem úsměv z tváře zakrváceným tampónem. Svět byl proto šedivý a nijaký.

A přece by všeobecné Využití nápadu mohlo obrátit tento stav o 180 °. Jediný exemplář evidentně prostého zařízení, tak prostého, že je bylo možné směle nazvat Předmětem, vytvářel ještě jeden, naprosto stejný exemplář. Stačilo pro něj sáhnout do hloubi Předmětu a bylo možné ihned zatnout zuby třeba do krvavého bifteku. Je sice pravda, že Předmět umožňoval jen jednorázové použití a poté se okamžitě rozsypal, ale dal se vyrobit i v polních podmínkách poměrně lacino.

Vynálezce, či spíše uživatel Předmětu nezkoumal jeho trvanlivost. Neměl k tomu potřebné prostředky. K takovým výzkumům bude nepochybně třeba přikročit, jestliže se Předmět začne všeobecně používat. Úlomky, které při prasknutí vzniknou, se po několika minutách tříští a mění v prach. Vynálezce neví, proč k tomu dochází, jen potvrzuje, co zjistil během užívání Předmětu.

Inženýr Silvestr Keleráb se zastavil u zábradlí pohyblivé estakády, opřel lokty o silný gumový běžící pás a snažil se na nic nemyslet. Měl už dost kradmých úsměšků úředníků, počítání much na stropech čekáren, argumentů směrovaných pánubohu do oken a stovek dalších časově náročných potíží. „Že mě to svedlo,“ říkal si ve chvílích zklamání, „že mě to svedlo, abych s tím vyrazil jako don Quijote. Měl jsem raději sedět doma a dělit se o bohatství získané z Předmětu s nejbližším okolím.“ To si říkal jen ve chvílích psychické deprese. Věděl, že nemá pravdu, protože se znal. Tak dlouho bude chodit, kroužit, šťourat všude, kde je to dovoleno i zakázáno, až dosáhne svého.

Před domem se napřímil a elegantně přemístil na ostrůvek pro pěší. Estakáda odjela dozadu. Vsunul ruku do kapsy bundy a nahmatal malý kroužek videopásky. To byla odpověď na odvolání ke Všesvazové radě Země. Nemohl se dočkat automatické pošty, a vypravil se proto na Úřad. Na jeho intervenci se poštovní automat spojil se Sekretariátem VRZ (Všesvazové rady Země) via sputnik a prakticky před očima ing. S. Kelerába přišla stejnou cestou videová odpověď. Spěchal proto domů, aby pohlédl do tváře nějakého vrchnosty, který měl v rukou, či spíš v ústech, osud Předmětu. Před bránou se na okamžik zastavil. Fotobuňka ho identifikovala a těžké dveře se nehlučně rozevřely. Shora se ozval melodický hlas: „Vítejte doma, pane inženýre.“ I tentokrát se nechal oklamat a zvedl hlavu. Z oken nikdo nevyhlížel. Byl to jen magnetofonový záznam napojený na fotobuňku.

„Pane inženýre, čekám na vás,“ vyšel mu z kouta sterilně čistého dvorku vstříc malý chlapec a natáhl ruku. „Babička mi dala tuto čokoládovou figurku,“ polykal sliny. „Ta je ze starých dobrých časů, povídala babička. Moc vás prosím, vyčarujte mi ještě jednu takovou figurku. Dvě jsou víc než jedna, viďte, pane inženýre? Moc prosím…“

„Styď se, Péťo,“ odpověděl inženýr s úsměvem. „Tolikrát jsem ti vysvětloval, že nejsem žádný čaroděj. Takové ‚kousky‘ můžeš dělat i ty, ale pod jednou podmínkou.“

„Já vím, pane inženýre,“ svraštil chlapec čelo, „nesmím mít strach, ale zatím se ho nedovedu zbavit. Nevylezl jsem ani na tu shrbenou vrbu u cesty, kterou jste mi ukázal na procházce. Bál jsem se, že spadnu a zlomím si nohu…“

„Tak dobře, dobře,“ pohladil inženýr zarmouceného hocha. „Pojď se mnou domů, musíme něco provést s babiččinou pochoutkou. Dvě jsou víc než jedna, viď, Péťo?“

Inženýr postavil na stůl Předmět odpovídající velikostí cukroví a naproti němu v jeho zorném poli umístil figurku, vyhrnul si rukáv a jediným smělým pohybem bez zaváhání sáhl do hloubi Předmětu a zlehka uchopil rozmnoženou figurku. Jen to udělal, Předmět praskly

a po chvíli se rozsypal na drobný prach. Chlapec pozoroval tuto „operaci“ s vyvalenýma očima.

„Je mi líto, že jste si udělal škodu, pane inženýre,“ zasmušil se chlapec.

Inženýr mávl rukou a přívětivě se usmál. Prohrábl chlapcovu čupřinu a doprovodil ho ke dveřím. Host odcházel z inženýrova bytu jako obdarovaný Sindibád z tajemného ostrova.

„Pamatuj si, Péťo,“ řekl inženýr na prahu, „že musíš cvičit odvahu vždy a všude. Až ztratíš strach docela, přijď za mnou. Budeme pracovat spolu.“

Chlapec vážně přikývl, uklonil se a postavil se před vizor výtahu. Za chvíli byl pryč.

Na obrazovce videofonu se nejdřív objevil symbol VRZ, zeměkoule opletená olivovými ratolestmi. Obraz doplňoval patetický fragment Beethovenovy Páté symfonie. Prošedivělý starší muž s profesionálním úsměvem na rtech zvedl ruku a řekl:

„Srdečně vás zdravím jménem Všesvazové rady Země, pane inženýre… Váš nápad byl na našich pracovištích všestranně prozkoumán. S Předmětem, jak nazýváte ono zařízení, experimentovali vědci, kteří se těší nejvyšší autoritě. A nejen to, požádali jsme o spolupráci náhodně vybrané lidi. Ani jednomu z nich, což ještě jednou zdůrazňuji, dřív než vám ukáži výsledky pokusů, ani jednomu se nepodařilo to, co zdůrazňujete v odvolání,“ tu prošedivělý starší muž dlaní diskrétně setřel z tváře úsměv a pohlédl chladně na inženýra, jako by chtěl říct: „S jakými pitomostmi obtěžujete důležité lidi!“

Obraz se náhle změnil. Ukazoval prosvětlenou rozlehlou halu. Kameraman zblízka zabíral Předmět, který zaplnil celou obrazovku. Po chvíli ukázala kamera jiný obraz: Na stole, v zorném poli Předmětu, bylo malé červené jablíčko. Nějaký muž s vyhrnutým rukávem natáhl ruku se sevřenými prsty směrem k Předmětu. Na zlomek sekundy zaváhal a… narazil pěstí na jeho plochu. Zašklebil se a sklonil, což kamera inženýrovi věrně ukázala.

„Proč jste mě nepozvali na druhou stranu obrazovky?“ křikl do videofonu. „Pokus bez přítomnosti vynálezce nemá smysl. Vědci, Světová rada, a chovají se jako děti, jako vzdorovité děti, které nelze přesvědčit,“ ztlumil v duchu svůj náhlý výbuch hněvu.

Když se zvedal z křesla, aby vypnul přístroj, zahlédl ještě na obrazovce, jak si umazaný člověk v bílé rozevláté haleně o Předmět rozplácl nos. Zkušené inženýrovo oko zaznamenalo i v tomto případě nepatrné zaváhání. Oni se prostě bojí, pomyslel si, vůli každého experimentátora paralyzuje strach, a proto každá zkouška končí fiaskem. Dokážou se jenom hádat, ale jak přijde na věc…

Inženýr Silvestr Keleráb to nemohl ponechat bez trestu. Tušil, že se ho někdo za nějaké hříchy pokouší odstranit z cesty. Ze žárlivosti, že inženýr, jakých je na světě víc než šišek pod borovicemi, přišel na tak geniální myšlenku, na niž nepřišly celé vědecké štáby. „Třeba mě berou jako jedinečný případ, který nikdo a nikdy nezopakuje, proč tedy probouzet naději v srdcích národů? Ano,“ přitakal si, „v tom je asi podstata problému.“ Ještě téhož dne se spojil s televizí a všechno jim vyprávěl. Z redakce významného technického pořadu ho poslali k redaktorovi, který řídil koutek zajímavostí.

„To se dá zařídit,“ řekl redaktor. „Hodíme na obrazovku několik reklam, ukážeme to, co jste nám předvedl ve studiu, a budeme mít diváky pohromadě.“

„I to bude dobré,“ zamnul si ruce inženýr Keleráb. „Doufejme, že veřejné mínění protrhne v tomto případě hráz mlčení, kterou kolem nápadu vybudovaly učené komise různých stupňů…

Neděle. Centrální náměstí. Kolem pódia se shromáždil takový dav, že by nepropadl příslovečný špendlík. Kameramani si nasadili sluchátka a upřeli pohledy na kontrolní obrazovky. Redaktor přivedl inženýra k mikrofonu, představil ho a vzdálil se. Po několika úvodních slovech přistoupil inženýr Keleráb ke stolku postavenému přesně v zorném poli největšího Předmětu. Na stolek postavil staré rádio, pamatující sedmdesátá léta dvacátého století, a bez jakéhokoliv zaváhání, uvolněně jako vždy, přistupuje směle k Předmětu a před očima oněmělých diváků proniká dovnitř, sahá pro identické rádio a vystupuje z rámu. Předmět se rozsypává, ale zdvojený přijímač stojí na stolku vedle svého vzoru. Dav lidí chvíli mlčí a náměstí se propadá do hlubokého ticha. Teprve po chvíli jím otřásá bouře potlesku. Ze všech stran se ozývá skandovaný pokřik na inženýrovu počest.

Když vlna nadšení trochu opadla, vynálezce demonstroval pokus ještě na dvou menších předmětech. Zopakoval ho na panence a podal ji holčičce, která tím byla tak fascinovaná na, že si strčila prsty do pusy. Pihovatý chlapec dostal opravdové středověké kolo s pedály a tento dárek ho velice, velice potěšil.

„Těmito Předměty,“ ukázal inženýr za sebe, když se přiblížil k mikrofonu, „nelze zopakovat živé bytosti. Jsou ve stálém vnitřním i vnějším pohybu, vzdalují se od sebe, a když se přibližují, skládají se na sebe jako negativ a pozitiv… Celé umění, abych tak řekl, spočívá v tom, že člověk provádějící tuto činnost musí překonat bariéru strachu. Jestliže ji překoná, zažene od sebe veškeré obavy, může se postavit proti Předmětu a Předmět podlehne Jeho vůli… A teď zvu na pódium několik smělých lidí. Pokusím se mezi nimi najít nebojácné.“

Bohužel. Žádný z četných přihlášených mužů nevyhověl inženýrovým podmínkám. Byli to lidé v podstatě zbabělí. V životě to tak bývá: někomu připadá, že nezná pocit strachu, ale v psychice každého člověka je zakódován strach, který zabraňuje různým nehodám. Překonat tento strach je veliké umění, dosud se to podařilo jen inženýrovi.

Přes nadšenou pochvalu redaktora řídícího koutek zajímavostí, přes jeho poplácávání po zádech se vynálezce po nezdařených pokusech nejodvážnějších diváků necítil zrovna nejlíp. K naprostému štěstí mu stále ještě něco chybělo. Na konci představení se obrátil k veřejnosti a vyzval diváky, aby samostatně cvičili vůli a zkoušeli sahat do nitra Předmětu, nebyl si však jist, zda dělá dobře. Po několika dnech se setkal s výčitkami úřadů. Z obchodů totiž zmizela… zrcadla. Ženy se malovaly před lesklými poniklovanými vodovodními trubkami nebo se zhlížely ve vodní hladině. Na veřejných toaletách zbyly po zrcadlech jen háčky. Řezné rány na rukou a obličeji byly tak časté, že museli vypomáhat mimoměstští chirurgové, protože místní už padali únavou… To inženýra znepokojilo, takže svá další představení ihned odvolal. Prohlásil přitom, že zúčastnění diváci podlehli masové hypnóze a že zrcadla nelze využívat jako zdroje materiálních statků. Po tomto prohlášení se okolí trošku uklidnilo a časem lidé na celou věc zapomněli. Jen Péťa usilovně cvičil pod inženýrovým dozorem. „Už brzy z něho bude,“ říkal učitel, „prestidigitátor nejvyššího stupně.“

JULIA NIDECKÁ

MEGALOMANIE

„Pro dnešek to stačí,“ uvažoval Profesor a sledoval, jak asistenti pomalu vylézají z výkopů a shromažďují se kolem něj. Stmívalo se.

Vyrazili směrem k základně a diskutovali o dnešních nálezech. Gave ťapal na konci a ani se nesnažil poslouchat, co říká Profesor. Byl utahán celodenním kopáním a navíc měl pocit, že něco důležitého přehlédl; teď si marně snažil uvědomit, co by to mohlo být. Ponořen do úvah nepostřehl, že Tyr, který šel před ním, se zastavil a několikrát nasál vzduch. Vyhnul se mu v poslední chvíli.

Tyr ještě chvíli čichal a potom křikl: „Bouře!“

Skupina se zastavila. Tyr byl proslulý citlivým čichem, a ačkoli se mladí snažili zachytit v teplém večerním vzduchu známý pach, Profesor nečekal na jejich názor. Na Tyra se dalo spolehnout a kromě toho se stmívalo stále rychleji. Rozběhli se.

V táboře museli nejdřív najít světličky. Gave se přitom unavil ještě víc. Jeho světlička byla ospalá. nebo možná podrážděná nadcházející bouří, kterou už cítili všichni, uplynula tedy dlouhá doba, než pocítil na srsti malé tlapky. Mohl si sice vzít jinou, rád však používal svou.

V obydlených oblastech trvala noc jen krátce a k procházkám potmě bylo jen málo příležitostí. Gave hleděl na pohybující se světélka rozsetá po celém táboře. Shlukovala se u ohrad muk, kde připravovali k transportu desky k zajištění výkopů. Důvěrně známý obraz velkých šedých těl, mezi nimiž se proplétaly menší postavy ošetřovatelů a kopáčů, se změnil k nepoznání. Světla, některá jasnější, jiná vybledlá, se pohybovala plynule a harmonicky, aby občas zmizela za tělem muky nebo některého kanse. Přípravy netrvaly dlouho a karavana se záhy vydala k vykopávkám.

Gave neměl čas sledovat protaženou řadu světel. Byl odpovědný za jeden z úseků a musel být na místě před ostatními. Dlouhými skoky dohnal a předehnal karavanu, potom trošku zvolnil. Než přinesli desky, stačil naplánovat rozmístění příkopů, umožňujících opatrné vycouvání muk po uložení desek. Když kopáči skončili, trošku se odsunul a sledoval, jak muky pomalu ohýbají nohy a vylézají zpod vodorovné průsvitné desky z přetaveného písku. Cítil těžký pach jejich unavených těl.

Byl čas k návratu.

Opět jej zasáhla vlna mučivého pocitu. Snažil se nalézt jeho zdroj, dospěl však jen k tomu, že souvisí s posledními objevy. Právě ho napadlo, že si musí o tom s někým promluvit, když se v dálce mihlo světélko Stivovy světličky. Usmál se a přidal do kroku – i Stiv pracoval vždy jen se svou světličkou.

Setkali se před vchodem do Profesorova domu, kde už čekala skupinka asistentů. Vlastně už bylo všechno známo (bouře začne před úsvitem a celý zítřek bude pršet, Profesor tedy svolá poradu), přesto se však slušelo počkat, až jim to poví sám.

Gave si stoupl vedle Stiva a tiše zašeptal:

„Chtěl bych si s tebou dnes popovídat. Je už pozdě, ale může to být důležité. Profesor bude určitě chtít, abychom připravili na zítřek zprávu. Nevím, co budu říkat.“

„Našel jsi něco?“ Stiva napadlo, že se muselo stát něco důležitého, protože s podobnou prosbou se na něj Gave obracel poprvé. „Až to tady skončí, přijď za mnou.“

Nemýlili se. Profesor několika suchými slovy informoval o zítřejší poradě a současně si vyžádal přípravu zpráv o postupu prací. Začali se rozcházet.

Gave, poněkud nesvůj, došel před Stivův dům, chvíli počkal a zaklepal. Odpověděl mu veselý hlas zvoucí dovnitř. Odsunul těžký závěs. Stiv ležel stočený do klubíčka. Konec ohonu porostlý dlouhou srstí mu zakrýval nos a dolní polovinu tváře. Nad touto zástěnou vykukovaly usměvavé oči, v jasném světle přimhouřené.

„Zhasni tu světličku. Nebydlím přece daleko. Nemusel jsi ji brát.“ Gave nesměle vydal tichý povel a světlo zhaslo. Potom neochotně broukl:

„Bývá nerada sama, tak jsem ji vzal.“

Teď upadl do rozpaků i Stiv. Napadlo jej, že Gavův vztah k přátelům je trošku jiný, než bývá obvyklé.

Samozřejmě měli všichni rádi světličky, muky nebo bitsy, u Gava to však bylo trošku jiné. Snad proto, že byl samičkou. Měl by mít děti, pomyslel si a hlasitě pronesl:

„Promiň. Neuvítal jsem tě právě nejlíp. Lehni si pohodlně. Popovídáme si.“

Dlouhou chvíli mlčeli. Stiv znovu přemýšlel o Gavovi. Znali se dost dobře, a přece o něm věděl jen málo. Posunul se tak, aby mu mohl položit hlavu na záda.

Z této tmy, klidu a mlčení vznikalo sblížení, jaké pociťoval kdysi dávno v rodném domě. Stiv se zamyslel. Dosud nezatoužil po dětech. Přerušit práci na dva oběhy a věnovat se výhradně výchově mladých nebyla právě lákavá perspektiva. Ale na druhé straně, kdyby Gave…?

„Nemáš sourozence a nikdy jsi neměl mladé,“ opatrně spíš konstatoval, než se tázal Stiv.

Gavův klidný hlas potvrdil jeho domněnky.

„Narodil jsem se při prvním a posledním vrhu svých rodičů. Bylo nás šest. Dospěl jsem jen já. Mutace.“

To vysvětlovalo všechno. „Když alespoň jedno mládě zemře, dřív než uplynou dva oběhy, rodičům ani potomstvu, které přežije, se nedovoluje další rozmnožování.“ Tak pravil Zákon a Stiv jej znal stejně dobře jako každý kans nebo přítel. Nikdy ho nenapadlo, že by ho mohl nedodržet.

„Prý k tomu kdysi docházelo mnohem častěji. Nemysleme na to,“ pronesl trochu k sobě, trochu ke Gavovi. „Ostatně po té výpravě mimo obydlené oblasti s tím musím počítat i já. Raději mi pověz, co tě ke mně přivádí.“

Gave opatrně volil slova.

„Vlastně ani nevím… Mám nějaké nejasné tušení. Souvisí s našimi výzkumy.“

Stiv se zavrtěl.

„Gave, podíval ses na vykopávky tehdy, když jsem přikázal světličce zářit nejjasněji? To bylo už po položení desek. Zakrývali jsme jen místa s nálezy, ostatní zůstala odkrytá. Jedna muka zůstala pozadu, chtěl jsem jí tedy osvětlit cestu. Přitom jsem zpozoroval, že desky leží v pravidelných řadách. Vzdálenosti mezi nimi byly stejné. Profesor pořizoval plán vykopávek, určitě to zaznamenal. Třeba chce s námi mluvit právě o tom.“

Gave chvíli uvažoval.

„To jsem nezpozoroval, ale na něco jsem si vzpomněl. Našel jsem dnes tenký, plochý kousek kovu ohnutý tak, že se jeho konce nedotýkají. Kov vypadá stejně jako ty nové vzorky, které nám ukazoval Profesor.“

„Vždyť tu musel ležet mnoho tisíc oběhů!“

„Vypadá úplně stejně. Je pevný a lze jej ohnout.“

„Výroba kovu byla největší senzací posledního oběhu. Nedokážeme jej ještě tvarovat,“ Stiv byl stále zaujatější.

„To není podstatné. Kov jako kov. Budou ho dlouho zkoumat, než něco zjistí. Zdálo se mi, že jsem podobnou věc už viděl, a teď jsem si to připomenul. Vzpomínáš si na ten podivný předmět vyrobený z neznámé hmoty? Ten, který posledně zkoumal Profesor?“

„Nemožné.“ Stivův hlas vyjadřoval víc údiv než pochyby.

„Je velice podobný, ale několikrát menší. Leží u kostry, přesněji řečeno objímá její krk.“

„Profesor také uznal, že je to ozdoba nošená na hrdle,“ získával Stiv sebejistotu.

Gave hovořil stále tišeji.

„Ano, ale kostra má rozměry nejvýše dvoutýdenního kanse, a přesto patří dospělému jedinci.“

„Nemožné. Musel ses zmýlit. Snad jsi neodkryl celou kostru bez Profesorova vědomí?“

„Vykopal jsem jen šíji a dolní 4elist. Zuby byly zcela opotřebované. Některé dokonce vypadaly. Byl starý.“

„Třeba šlo o mutaci.“

„Kosti jsou velice tenké, musel vážit asi stokrát méně než dospělý kans. S takovými mutacemi by nemohl žít dlouho.“

„To se neví.“ Stiv chvíli přemýšlel. Poslední kostra, kterou nalezl, se velikostí i váhou téměř vyrovnala současným. Většinou nalézali menší. „Musíš jít okamžitě k Profesorovi. I tak se bude na tebe zlobit, že jsi ho neinformoval hned po zakrytí vykopávek. Snad šlo přece jen o mutace? Neznali ještě Zákon…“

„Ano, neznali ještě Zákon, ale zato znali kov a uměli jej tvarovat. Znali i podivný materiál…,“ teď už mluvil Gave hlasitě.

„… a hřbitovy,“ dokončil Stiv.

„Cože?!“

„To je hřbitov.“

Gavovi se v paměti konečně vybavil obraz, který byl zdrojem jeho neklidu. Dlouhý, popraskaný kámen, který museli odsunout, aby pronikli k nálezu, měl pravidelný tvar a hladký povrch.

Termín zahájení porady už dávno minul a přítomní začínali být netrpěliví. Všichni věděli, že Gave a Stiv probudili v noci Profesora, do rána diskutovali a potom se tryskem vydali k vykopávkám. Nečetní svědkové zálibně popisovali obraz Profesora, snažícího se běžet stejně rychle jako Gave a Stiv.

„Hnali se tak, že jim vlály uši,“ vyprávěl Har. „Profesor se dvakrát zastavil, aby se otřepal, něco zavrčel a opět se rozběhl. Taky mohli počkat, až přestane pršet.“

„Určitě se brzy vrátí. Zajímalo by mě, co tam našli. Večer Gave ani Stiv s Profesorem nemluvili, v noci ovšem ano, dokonce oba naráz.“

„Stiv to musel nejdřív probrat s Gavem nebo Gave se Stivem,“ zavrčel ironicky Har.

Kdosi se rozesmál, ale hned utichl. Do sálu vstoupil Profesor a za ním vklouzli Gave a Stiv. Profesor došel doprostřed.

„Vážení! Když jsem připravoval návrhy na dnešní poradu, nevěděl jsem mnoho věcí. Než vám o nich povím, chtěl bych shrnout všeobecně známá fakta. Za prvé – jsme v oblasti mimo osídlené pásmo. K objevu prakansů došlo zcela náhodně při hledání blingu, který se zde vyskytuje ve značných množstvích. Za druhé – dosud jsme odkryli deset koster. Všechny náleží prakansům, třebaže se navzájem značně liší. Výjimku tvoří tři kostry střední velikosti. Prakansi, jimž náležely, si byli podobnější, než si dnes bývají sourozenci. Každý z nich byl zřejmě už v mládí zbaven ohonu. Vyznačují se rovněž nepravidelnou stavbou kostry. Spodní část čelisti je zkrácena podobně jako dnes. Z ostatních sedmi koster je každá jiná. Exemplář nalezený Stivovou skupinou je největší a blíží se velikostí nám. Ostatní jsou menší. Zdůrazňuji, že všechny kostry patří dospělým jedincům. Na základě tohoto velice zběžného přehledu vyvstávají následující otázky…“

Profesor hovořil dál. Někteří z přítomných si začali dělat poznámky.

Raketa končila třetí oběh. Bill seděl pohodly ně rozvalen v měkkém křesle. Z reproduktoru nad jeho hlavou plynul jednotvárný hlas:

„Řím neodpovídá, Paříž neodpovídá, Londýn neodpovídá…“

„Přistaneme v Londýně. To znamená na místě, kde býval Londýn,“ opravil se po chvíli.

Počítač recitoval dál:

„Káhira neodpovídá, Moskva neodpovídá, Tokio neodpovídá…“ Chvíli pracovaly brzdy.

„New York neodpovídá, Los Angeles ne…“

„Přestaň!“ křikl Bill. Reproduktor ztichl.

Proč se vztekám? uvažoval Bill. Uplynulo sto tisíc let. Kdo mě má vítat? Dechovka a děvčata v lidových krojích? Nakonec to není tak velké překvapení. Po sto tisíci letech se nikdo nevrací k tomu, co zanechal. Po sto tisíci letech se ostatně nevrací nikdo.

Raketa pomalu klesala.

„Hlášení!“ přikázal Bill.

„Dvacetinásobně zvýšené pozadí. Zamoření izotopy s dlouhým poločasem. Pod povrchem zjištěna existence silných zdrojů záření. Všechny ostatní parametry příznivé. Injekce připraveny.“

Co se tu dělo? uvažoval. Vždyť ještě před mým odletem byly publikovány práce o růstu počtu mutací. Pozadí je dvacetkrát vyšší ve srovnání s posledními mně známými hodnotami. Kolik tady bylo při maximu? Obávám se, drahý Bille, že tě čeká další výzkumná výprava.

Pokoušel se žertovat, ale bylo mu smutno. Svět, z něhož utekl, mu toho moc nedaroval. Lékařský výrok: „Nepřizpůsobený – snížený práh odolnosti vůči bolesti, hluku a psychickým zátěžím,“ mnohaletý pobyt v sanatoriích a konečně Velká příležitost – možnost letu ke hvězdám. Právo na výběr mezi životem na klinice, hibernací na Zemi a hibernací ve vesmíru. Zvolil si to poslední. A teď se vrátil.

Ze stěny se vysunul podavač se dvěma malými tabletkami. Mechanicky je spolkl a řekl:

„Lékařskou péči tu mám prvotřídní. Na tom není nic divného. Jsem přece jediný pacient.“

„Jsi unaven a musíš jít spát.“

Bill se zvedl a protáhl.

„Asi máš pravdu. Probuď mě, kdyby se něco stalo.“

Šel do kajuty a ulehl. Napětí pomalu povolovalo. Byl ospalý.

Závojem snu doléhal hlas počítače:

„Neidentifikované objekty ve vzdálenosti asi dvaceti kilometrů. Pravděpodobně zvířata. Pokud nezmění směr, budou tady za hodinu.“

To stačilo, aby se probral. „Zesílit obranu. Připravit prostředky k obraně. Jen k obraně,“ zdůraznil.

Zajímavé, uvažoval. Lidé tu nejsou, a zvířata ano. Třeba jde o degenerované lidi. Nakonec neexistence měst, rádiového spojení a viditelných stop rozumné činnosti znamená konec jen té civilizace, kterou jsem znal. Co se s ní stalo?

Přišel do řídicí kabiny.

„Obraz.“

Počítač splnil přání. Celá stěna se rozzářila zelení louky zalité sluncem. Uprostřed obrazovky spatřil několik velkých zvířat. Některá se pohybovala na dvou, jiná na čtyřech nohou.

„Objekty vysílají ultrazvuky. Signály jsou uspořádané.“

To nebyli lidé. Velká těla porostlá dlouhými, až k zemi splývajícími chlupy. Velké hlavy posazené na mohutné šíje. A ty barvy: od šedomodré přes bílou, žlutou, pomerančovou, všechny odstíny hnědé až k dokonalé černi.

„Znáš podobná zvířata?“ zeptal se.

„Neznám. Překážíš mi.“ Hlas počítače zněl dotčeně.

Zmlkl. Věděl, že počítač se snaží zaregistrovat co nejvíc signálů a současně se je pokouší rozluštit.

Co je to za zvířata? Bezradná paměť mu podsouvala jen nic neříkající názvy: sloni, hroši, tygři… Některá z nich jsem přece vídal na obrázcích v pohádkových knížkách. Snad to jsou tygři, ale dá se věřit tehdejším ilustracím? Ostatně tygři vyhynuli mnoho set let před mým odletem. Stejně jako sloni a hroši. Jsou dost velká. Nejsou to nosorožci? Jako kluk jsem jednou navštívil Ústřední muzeum vymřelých a vymírajících zvířat. Byli tam koně, ovce, prasata, a dokonce i dvě vysušené mouchy, ale tato zvířata jsem určitě neviděl.

Sto tisíc let. Který druh přečkal mnohaletou hegemonii člověka, nárůst záření a změnu klimatických podmínek?

Zvířata byla na obrazovce stále zřetelnější. Nyní šla pomalu a trošku nejistě.

Shora to musí vypadat jako živý, mnohobarevný koberec, uvažoval. Toho zrzavého musí být vidět nejmíň na dva kilometry. Nemají nepřátele. O to jsme se už postarali. První salvy složily velké divoké šelmy. Potom ty menší a velké býložravce – pět set let před mým narozením už nežil ani jeden. Po vynálezu planktonových polí vymřela zvířata chovaná pro maso. Zůstala jen ta, která si lidé drželi pro zábavu, a těch bylo málo.. Připomenul si malou poskakující a cvrlikající kuličku, kterou viděl v dětství.

„To je umělé?“ zeptal se.

„Ne, synku. To je kanárek,“ odpověděl tehdy otec.

Potom mu ukázali ještě zlaté rybičky.

V sanatoriích zvířata nebyla a Bill se s nimi už nikdy nesetkal.

„Injekce a potom snídaně.“ To znamenalo, že počítač končí.

Přešel na ošetřovnu, vsunul ruku do univermedu a potom zamířil do kuchyně. Snídaně trvala dlouho. Když se vracel do řídicí kabiny, polykal ještě poslední sousta.

„Skončil jsem,“ oznámil počítač. „Pokud máš zájem, můžeš si s nimi pohovořit. Uvažují, co to je. Mají dost zajímavé názory. Potom ti to přesně přeložím.“

„Co jsou zač? Co se stalo s lidmi?“

„Nevím. Chybějí údaje.“

„Půjdu. Otevři mi.“

Stál u východu, dokud se uzávěr neuložil vodorovně a nezměnil v plošinu, na níž mohl pohodlně stát. Poopravil si mikrofon a vysílač spojující ho s počítačem. Zvířata ten pohyb zahlédla a couvla, potom se opět přiblížila a půlkruhem obklopila raketu.

„Kdo jste?“ zeptal se.

„Jsme kansi. A kdo jsi ty?“

„Člověk. Neviděli jste nikdy lidi?“

„Nikdy jsme neviděli nikoho, kdo by se ti podobal. Máš velice podivný pach. Kde ses tu vzal?“

„Odešel jsem odtud moc dávno. Teď jsem se vrátil.“

„Vždyť tu takoví jako ty nejsou.“

„Byli tu. Určitě tu byli. Co se s nimi stalo?“

„Nevíme. Vedeme kroniky mnoho tisíc let. Tvůj zápach v nich není.“

„Znáte celou Zemi?“

„Známe i zakázaná pásma, ale ani tam lidé nejsou. Sejdi k nám.“

„Můžeš jít. Zapínám individuální pole. Otevírám průchod ve cloně v okamžiku nula. Deset, devět…“

Bill seskočil z plošiny a vykročil směrem ke zvířatům. Byla půvabná. Stála nyní na zadních tlapách a ohony svinula tak, že jim tvořily na hrudi a břiše směšné polštářky.

„To, co stojí za tebou, je tvůj přítel?“

Počítač komentoval překlad: „Pozor. Použité slovo nemá ekvivalent v lidském jazyce, přítel zachycuje jeho význam jen částečně.“

Bill se otočil. Nikdo za ním nestál. Na pozadí oblohy se rýsoval jen temný, protáhlý obrys rakety.

„Kdo je to ‚přítel‘?“

„Přátelé dělají to, co my nedokážeme: svítí ve tmě, zvedají náklady, přenášejí informace… Bez nich bychom nedokázali žít.“

„Přítelem nazýváte stroj?“

„Co znamená ‚stroj‘?“

Bill přikázal:

„Počítači, pošli transportér.“

Nákladní komora se otevřela a vyklouzla z ní dlouhá plošina. Když prošla silovou clonou, zastavila se a Bill na ni vyskočil.

„Kde to má hlavu? Jak to řídíš?“ ptali se kansi.

„Stroj nemá hlavu. Řídím hlasem.“

„Nemá hlavu a rozumí tomu, co mu říkáš?“

„Nerozumí. Uvnitř má zapsáno, co má dělat, když pronesu nějaký příkaz. Nedokážu vám to líp vysvětlit.“

„Tak to předveď. Udělej, aby se rozjel a zatočil vlevo.“

„Chcete se se mnou projet? Jeden z vás sem může jít.“

Žlutý kans vyskočil na transportér. Vyjeli. Po rovné louce mohl jet rychlostí přes sto kilometrů za hodinu, ale omezil se na čtyřicet. Téměř všichni kansi jej doprovázeli velkými skoky. Na místě setkání zůstal jen jeden hnědý jedinec. Po krátké projížďce se Bill vrátil.

„Stroj se unavil?“ znovu se ptali kansi.

„Stroj se neunaví. Jenom se někdy pokazí.“

„To znamená, že umírá?“

„Kdepak. Tehdy je ho třeba opravit. Vy opravdu neznáte stroje?“

„Ne. Máme jen přátele.“

Billovi se zdálo, že z těch slov prosakuje smutek. Vtom všechno pochopil. Uvažoval o možnosti jaderné i bakteriologické války, degeneraci i invazi z vesmíru, nenapadlo ho však, že lidé mohli prostě odejít. Zanechat tu zamořený písek a otrávenou vodu plynoucí v betonových kanálech. Kde by kansi vzali stroje, když i hlína se přivážela z Marsu? Museli by přebírat atom po atomu, aby získali železo, síru, měď, olovo, nemluvě už o vzácnějších prvcích. Celý povrch Země pročesaly průzkumné přístroje tolikrát, že na ní nezůstal nepovšimnut kousek kovu nebo rudy vážící víc než kilogram. Mohli by používat dřevo, ale dřevo se dováželo z Venuše, protože kvůli zaprášenému ovzduší stromy nechtěly růst. Energetické suroviny? Uhlí došlo ve dvaadvacátém století. Ropa ještě dřív. Přirozené radioaktivní prvky? Sám nápad byl k simchu. Koncem třiadvacátého století se za rudu pokládal minerál obsahující třikrát víc uranu než průměrná skála. Kansům zůstala zvířata. Vzpomínal si, že kdysi dávno lidé využívali sílu koní a volů. V tom případě by slovo „přítel“ znamenalo prostě chovné zvíře. Zeptal se na to počítače, ale ten odporoval:

„Ten pojem znám, jim jde o něco jiného.“

Bill se znovu obrátil ke kansům:

„Přátelé jsou živé bytosti?“

„Ano.“

„Pěstujete je a používáte k práci?“

„Co znamená ‚pěstovať?“

„Nu, starat se o ně, stavět jim obydlí…“

„Nerozumíme. My pečujeme o ně a oni o nás.“

„Ale vy jste vyšší druh?“

„Co znamená ‚vyšší druh‘?“

„To znamená, že máte jiné zákony pro sebe a jiné pro přátele.“

„Zákon je jeden pro všechny, kteří žijí v obydlené oblasti.“

„A když někdo žije mimo tuto oblast?“

„Pak není přítelem.“

„A co musí udělat, když se jím chce stát?“

„Musí přijít do obydlené oblasti, ohlásit se u dozorčího a potom žít na určeném místě jednu dvacetinu průměrného času života svého druhu.“

„Nemůže jít rovnou do obydlené oblasti?“

„To se nikdy nesmí stát. Tak praví Zákon.“

Chrání před zamořením, napadlo Billa. Vymysleli to docela chytře, jenže jak dlouho bude ta selanka trvat? Všichni jsou si rovni, všichni mají stejná práva… Zajímalo by mě, co jedí?

Zeptal se na to.

„Potravu pro všechny poskytují pole. Stále tam roste.“

Planktonová pole tedy zůstala. Obraz společnosti kansů a jejich přátel, který si vytvořil na základě tohoto rozhovoru, nebyl vnitřně rozporný. Planktonová pole krmila kdysi tři sta miliard lidí. Uplyne ještě mnoho staletý než na Zemi bude tolik živých bytostí.

A lidé se sem už nevrátí. Taky proč? I když se tu za statisíce let biosféra zregeneruje, nikdy zde nebudou ložiska minerálních surovin. Třeba právě podle toho se dají poznat planety, na nichž jsme žili? Mám je hledat? přemítal Bill. Ve Sluneční soustavě a v soustavě Proximy lidé určitě nejsou, protože jinak by občas navštívili Zemi. A když je najdu, co potom? Jací jsou teď?

Pohlédl na mlčící kansy. Ti zase pohlíželi na něj.

„Říkáš, že jsi odtud odešel před mnoha lety. Nevíš něco o prakansech?“ promluvil poprvé hnědý kans, jediný, který neběžel za transportérem.

„A co o nich víte vy?“

„Nalezli jsme jejich kostry a u nich výrobky z kovu. Byli na velice vysoké úrovni vývoje. Mnohem vyšší, než je naše. Potom ta kultura musela vyhynout, protože v kronikách o nich není žádná zmínka. Jestli jsi žil dávno, musel jsi o nich slyšet.“

„Chtěl bych ty kostry vidět. Třeba jsme jim říkali jinak.“

„Pojď. Ukážeme ti je!“ Zdálo se, že hnědý kans je potěšen.

„Počkejte. Neumím běhat tak rychle jako vy!“ Bill vyskočil na transportér stojící opodál.

Stáli nad jedním výkopem. Profesor řekl:

„To je naše nejzajímavější naleziště. Něco ti ukážu.“

Sešel dolů a po chvíli se vrátil s kouskem žlutého kovu ve tvaru obojku.

„Podívej se, jak je to krásné.“

Bill jemně převzal nalezený předmět a sfoukl z něj usazený prach. Na hladkém povrchu se zaleskl nápis: Jmenuji se Perlička. Člověk se sklonil nad výkopem. Dole ležela skvěle zachovaná kostra trpasličího pinče.

A tu se Bill rozesmál. Smál se tak, že musel usednout na okraj výkopu a po tváři mu tekly velké slzy. Jaké vědecké hypotézy totiž mohli vymyslet ti zmutovaní potomci psů při průzkumu londýnského hřbitova svých předků?

Uplynula dlouhá chvíle, než zvedl zrak. Gavova zlatá hříva mu zakrývala slunce.

„Mohu se stát vaším přítelem?“ otázal se člověk.

ANDRZEJ CZECHOWSKI

90 000 000 000 KILOMETRŮ OD SLUNCE

Toho dne přestal pracovat motor a všechny ručičky v kabině poskočily – beztížný stav. Konečně mohl vystoupit ven z lodě. V přechodové komoře se na skříni se skafandry usadila vrstvička jemného prachu, který se teď zvedl v nadýchnutém obláčku, vzápětí pohlceném ventilátory bzučícími u stropu. Zaklapl průzor přilby a opatrně klouzal na magnetických podešvích k východu, kde začal otáčet kolem ručního zajištění. Musel jím otočit desetkrát, než automaty převzaly kontrolu nad výstupem. Rozsvítil se červený nápis „Vakuum“ a kompresory začaly odčerpávat vzduch, aby do prostoru neunikla ani molekula. Potom se velké dveře zatřásly, otevřely a uložily před něj jako most ke hvězdám.

Odplul od lodě, postrčen impulsem rakety na zádech, až se čtyřsetmetrové lano napjalo a elasticky ho zadrželo. Cítil, jak ho ze všech stran obklopuje chlad, jak z jeho skafandru uniká teplo a pohlcuje je prostor. Chtěl si rukou otřít čelo, ale dlaň se zarazila o sklo. Loď, připomínající houbu, s tupou přídí okovanou tlustým protiradiačním pancířem, plula setrvačně nocí, vzdálena od Slunce devadesát miliard kilometrů. Kolem dokola hvězdy, potrhané mlhoviny, svítící jiskřičky, mračna jiskřiček; žádná koule, žádné Slunce, žádný Měsíc, žádná Země. Krutý, nepředstavitelný mráz, díky jemuž připomínal prostor černou vodu, zhoustlou úděsným tlakem a chladem. Venkovní teplota: –273 stupně Celsia.

Když se vracel k lodi, pohlédl letmo na svou rukavici. Věděl, že kolem není nic kromě ojedinělých atomů vodíku, několik set v krychlovém milimetru, nemohl se však zbavit pocitu, že prostor proniká jeho skafandrem i jeho tělem, aby zanechal uvnitř drobek veliký jako molekula či atom, avšak nějakým způsobem cizí a hrozivý. Věděl, že kolem není nic, když však pohlédl na rukavici, spatřil na bílé nylonové tkanině, chránící zvenčí skafandr, chomáček droboučkého prachu, tak nepatrný, že vypadal jako nehmotný – stín vržený pavučinou, nic víc. Dveře zaklaply. Zevnitř se na nich stříbřilo jíní připomínající krystalky soli.

Měl spoustu práce. Celé dny trávil v observatoři, kde obrovské teleskopy lapaly do svých černých tubusů kosmické záření, světlo dalekých hvězd i rádiové mimogalaktické signály. Večer, protože předpis mu nedovoloval libovolně měnit denní doby, sledoval televizní programy ze Země, které potřebovaly osmdesát hodin, aby dorazily k jeho lodi.

Každý týden vysílal radiogramy. V sobotu je sestavoval, a proto pokládal sobotu za nejhorší den v týdnu. Aby si to vynahradil, požadoval k obědu láhev vermutu a celé odpoledne popíjel víno.

V noci špatně spal. Zdálo se mu – nebo to nebylo jen zdání? –, že z nitra lodě zaznívají zvuky, praskání, jako kdyby někdo lámal kousek po kousku dřevěnou lištu. Musel si ostatně zvykat na to nevěděl, že je to tak nesnadné –-, že loď žije neustálou cirkulací proudů, hydraulických kapalin i vrčením ventilátorů vyměňujících vzduch. Nikdy si nedokázal představit loď jako celek. Myslel na jednotlivé agregáty: topení, kyslík, prostorová stabilizace, energie, kuchyňské zařízení, přístroje v centrále – jako by šlo o lodní náklad, a ne prostě samotnou loď. Zabýval se tím vždy před usnutím, a co bylo ještě horší, i ve spaní.

Jednoho rána spatřil očima slepenýma spánkem na zdi skvrnu. Dotkl se jí prstem – byla drsná. Ze stěny se odloupl maličký plátek barvy. Chvíli si ho otráveně prohlížel, a tu ho to praštilo – rez! Stěny jeho pokoje byly z nerezu. Seškrábal trošku hnědého prášku a prohlédl si ho lupou. Maličká, křehká zrníčka, tvrdá a ostrá jako zrnka smirkového papíru. Chtěl udělat chemickou analýzu, ale pak ztratil chuť. Natřel stěnu novou vrstvou barvy, přetřel ji bezbarvým syntetickým lakem a přestal na to myslet.

Byla právě sobota. Přinesl si do pokoje papír a láhev vermutu. Z vína ho už trošku bolela hlava. Popíjel je z plastikové láhve, mačkal ji jako gumový balónek a pokaždé spolkl víc, než chtěl. Nenáviděl psaní, ale musel napsat čtyřicet odpovědí na čtyřicet standardních otázek a jako obvykle uvést ještě něco v rubrice „Poznámky“,.kterou nenáviděl nejvíc. V jednom okamžiku padl jeho pohled na zeď, u které stálo lůžko. Skvrna se objevila znovu, ještě větší a nápadnější než předtím.

Přistoupil ke zdi a zasakroval. Nátěr byl prožrán naskrz, rezavá hmota vyčnívala milimetry nad povrch, jako kdyby narůstala vrstva na vrstvě. Přinesl si nářadí a rez seškrábal. Zažrala se do kovové stěny, kde po ní zůstala drsná, jako kyselinou vyleptaná prohlubeň. Musí ji něčím zaplnit. Nedokázal nic vymyslet, a tak nakonec přinesl z knihovny Einsteinův portrét a připevnil ho na zeď, aby zakryl díru. Poněkud uklidněn se vrátil ke své práci.

Večer dopil zbytek vermutu a s hrozným šumotem v hlavě ulehl. Cítil, jak bolest narůstá, tiskl si prsty na spánky, až mu naběhly žíly a před očima se zjevily černé vlny krve.

„Zatracené víno,“ řekl si.

Nemohl usnout. Zdálo se mu, že je v pokoji větší tma než jindy, před očima mu poletovaly kusy zhoustlé temnoty jako velcí černí netopýři. Ventilátory vrčely.

„Zatracené víno,“ řekl ještě jednou.

V hloubi lodě se ozval ostrý třesk, zařinčelo rozbité sklo. Vyskočil, elastické pásy ho zadržely, neobratně se odepínal a nohou hledal magnetické boty. Vyběhl do tmavé chodby. I zvuk se neopakoval. Rozsvítil světlo a s přimhouřenýma očima prošel celou chodbou. Zdázlo se, že je všechno v pořádku. Stál u dveří svého pokoje, kymácel se, hlava ho bolela, když najednou ucítil zápach. Ostrý zápach, od něhož slzely oči. Nakonec pochopil – chlór! Musela prasknout bomba s chlórem a jedovatý plyn pronikl otevřenými dveřmi dovnitř. Zápach byl stále silnější. Napůl udušen přeběhl chodbu, octl se v centrále, zavřel za sebou dveře a otočil hermetizační rukojetí – gumové těsnění se nafouklo. Zapnul ventilátory ve všech místnostech a nasměroval vzduch do čisticích filtrů. Začínal si uvědomovat, jakému nebezpečí unikl – chlór byl pod tlakem, jedna bomba by dokázala otrávit ovzduší celé lodě. Počkal na úplnou výměnu vzduchu a otevřel dveře. Prasklou bombu našel ve skladu na konci chodby. Proud plynu tryskající pod tlakem narazil na stojany s laboratorním sklem a roztříštil je o zeď. Sklo se vznášelo ve vzduchu, přisáté k ventilačním otvorům. Prázdná bomba se vytrhla z úchytek a ležela vklíněná mezi rozbité konstrukce a zeď. Prohlížel bombu ze všech stran, až nalezl malý kulatý otvor, jakoby vyvrtaný. Jeho okraje pokrýval rezavý nálet, vedle něj vyrostly vrstvy krystalků, které prožraly kovovou skořápku. Hleděl na to a nic mu nedocházelo – co to může být? Rez? Alotropie, která změnila kov na prášek? Ale jak ta slitina, jejíž složky dokázal vypočítat i s jejich obsahem v procentech, mohla podlehnout alotropii? Že by nějaká kyselina?

Prohlédl ostatní bomby s plynem, nenašel však na nich žádnou nahnědlou skvrnu. Vrátil se do svého pokoje a cestou zhasínal všechna světla. Ležel potmě a cítil, jak se ho zmocňuje neklid, neurčitý strach, který nedokázal překonat. Připadalo mu, že musí něco udělat, právě teď, a toto vědomí mu nedovolovalo usnout. Opět vstal, rozsvítil světlo a spatřil před sebou Einsteinův portrét, Einsteina s moudrýma očima a bláznivou čupřinou. Zpozoroval, že portrét odstává od zdi!!!

Nedokázal se rozhodnout. Pociťoval neurčitý hnus, jako by měl zvednout kámen, pod nímž – jak věděl – se skrývají stonožky, mnohonohé svíjející se nestvůrky. Přistoupil však ke zdi, strhl portrét a o krok ucouvl.

Vypadalo to jako hnědý mech. Vlastně jako odlitek mechu z hnědého kovu, v němž kyprost byla nahrazena drsností, tvary se pomačkaly a současně zaostřily. Ze zdi vyrůstal mechový trs, smáčknuté rostlinky se vpily do kovu, připadalo mu, že vidí, jak kořeny vysávají z kovu to, co mu dodává tvrdost a lesk. Pocítil strach. Možná že všude pod nátěrem, uvnitř plné kovové stěny, se rozplemenilo nakažlivé podhoubí, které dříve nebo později vyraší hnědým mechem a svými trsy pokryje všechny stěny, podlahy i stropy? Bojoval se strachem a přitom začal dlátem odlupovat ze zdi hnědé výhonky. Neustal, dokud neodkryl lesklý holý kov.

Ten pohled ho uklidnil.

Pověsil portrét zpět a vrátil se do postele.

To byl teprve začátek, první varování. Druhý den obcházel kabiny, od centrály k laboratoři, hledal drsnost, rezavé skvrny, sloupaný nátěr. Ani na chvíli se nerozloučil s ostrým dlátem a trojhranným pilníkem. Nejraději by všude sedřel vrstvu nátěru, aby viděl kolem sebe jen holý kov, jedinou věc, které mohl důvěřovat. Nesměl to však udělat. Za nocí cítil, že v lodi, v jejích nejhlubších zákoutích, se rozrůstá nebezpečí, zrádná rez, kterou kov křehne a vypovídá poslušnost. Loď ho zrazovala. Hukot ventilátorů neustával, proud bez přestání protékal bzučícím vedením a hydraulická kapalina cirkulovala v potrubí, on si však byl jist, že to je jen kamufláž, maska zakrývající spiknutí. Prověřoval údaje přístrojů v centrále. Kdyby zrada zasáhla některou důležitou nádrž nebo vedení, elektrická čidla by okamžitě zjistila změnu odporu a uvědomila by ho poplašným signálem. Kdyby některé čidlo přestalo fungovat, signál by se ozval také. Kdyby přestalo fungovat poplašné zařízení…

Věděl, že na to nesmí myslet.

Osmý den znovu našel rez, tentokrát v laboratoři. Byla zažrána do stěny tak hluboko, že při čištění měl obavy, aby neprorazil stěnu. Opět se cítil zalarmován, znovu obešel celou obytnou část a nahlížel do všech koutů, za vodovodní potrubí, za výlevku i vanu, za síťky ventilátorů. Nalézal maličké hnědé skvrnky a brousil v těch místech kov, až se leskl jako zrcadlo. Už si myslel, že prohlédl všechny místnosti, když si vzpomněl na malý sklad, ne větší než skříň. Házel tam poškozené přístroje, které nehodlal spravovat. Nebylo tam ani osvětlení. Prohlížel stěny v ostré záři silné baterky centimetr po centimetru a v nejvzdálenějším koutě, kde houstla tma a pronikaly stíny, spatřil malý klíček vyčnívající z kovu, lehce prohnutý do linie navozující přesvědčivě dojem růstu. Klíček se zvětšoval. Alespoň se mu to zdálo. Ano, byl si tím jist. Vyrval ho ze stěny a rozdrtil na prášek. Vrtačkou zničil kořínek, vrostlý hluboko do stěny. Stěží se držel na nohou, měl strach, cítil, jak ho polévá ledový pot. Teď už nepochyboval, že nebezpečí je stále větší, reálnější a že mu nelze uniknout. Odkud proniklo do lodě? Stále byl ochoten připustit, že sama loď se proti němu vzbouřila, v nepochopitelné pomstě za to, že s ní mohl dělat, co se mu zachtělo, a ona byla bezmocná a bezradná. Odpověď ze Země nepřicházela. Od té odpovědi si ostatně moc nesliboval, pouze doufal, že získá souhlas k přerušení letu a zapnutí motorů, které namíří jeho loď zpět k Zemi.

Posedával v centrále, sledoval pozemský televizní program a kontroloval, neustále kontroloval polohu ručiček na stupnicích přístrojů.

Jednoho dne pocítil otřes. Rozsvítila se radarová obrazovka, zařinčel zvonek, který ho volal k řídicímu pultu. Na obrazovce osvětloval zelený paprsek nevýraznou skvrnku, na níž se marně pokoušel rozeznat obrysy. Určil její souřadnice, zapnul stabilizaci a odešel do observatoře, kde na něj čekaly teleskopy ve velké hale bez stěn. Namířil malý dalekohled ve směru vypočteném radarem a pohlédl do okuláru. Uviděl kosmickou loď. Protáhlou, nezvykle tvarovanou, jak bezvládně letí s vypnutými motory. Její povrch jiskřivě svítil. Horečně začal mačkat tlačítka počítače, vypočetl rychlost, směr letu, potom se spojil s centrálou a vyžádal si údaje vzájemného pohybu lodí. Měly se setkat za půl hodiny. Vyvolával tu raketu na rádiových vlnách, avšak mlčela. Vzdálenost se neustále zmenšovala. Čím víc podrobností rozeznával, tím víc se divil. Raketa nepocházela ze Země. Nikdy, určitě nikdy nestavěli na Zemi podobné lodě. To poznání ho neobyčejně vzrušilo. Namířil na cizí loď všechny analytické oči své rakety, automaty zapisovaly na magnetické pásky informace o tvaru objektu, dráze letu, rychlosti, záření. A loď se stále přibližovala, už byla dobře viditelná pouhým okem, stříbrná a mlčící. Nejmenší vzdálenost – šest kilometrů. Loď rotovala kolem své osy. Odhalila břicho s řadami oken, potom pláty povrchu připomínající vypouklé zrcadlo, až se objevil vchod. Jeho dveře nebyly zřejmě uzavřeny. Zahleděl se na ně pozorněji a zpozoroval, že ze spáry mezi okrajem otvoru a dveřmi vyčnívají hnědé, pružné lodyhy.

Chtěl – předtím – nasměrovat loď na dráhu shodnou s raketou mimozemšťanů, proniknout na její palubu, nalézt piloty, navázat kontakt. Ale teď rezignoval. Vrátil se do centrály a vypnul motor.

Nakonec přestal důvěřovat poplachovému systému. Rozhodl se, že půjde k reaktoru a osobně ověří jeho činnost. Oblékl si kombinézu vy loženou olovem a začal scházet šachtou spojující obytnou a motorovou část. Stěny šachty byly hladké, ale když se na ně zadíval pozorněji, uviděl malé rezavé skvrnky, drobné jako tiskařské body. Jak sestupoval níž, stále jich přibývalo. Ještě víc jich bylo na stěnách chodby vedoucí do místnosti, která přímo přiléhala k pancéřovému obložení reaktoru. Průchod uzavíral kulatý přiklop, přidržovaný pružinovými úchytkami. Při odemykání se ho zmocňoval neurčitý neklid. Zdálo se mu, že něco tlačí zevnitř na přiklop, že stačí škvíra, malý otvor, aby nebezpečí nahromaděné za ním se rozšířilo do celé lodě a zalilo ji jako povodňová vlna. S námahou se ovládl. Ze všech sil trhl pákou uvolňující přiklop a ten nezvučně odskočil.

Uvnitř se rozrůstal hustý les. Oněměle zíral na rezivé větve, pružné, uzlovité, splétající se v hnědočervenou houštinu ježící se trny. Silné kořeny se vpily do obložení reaktoru huňatého jako mech, mohutné stromy z hnědé rzi se vzájemně proplétaly drsnými kmeny a hladkými větvemi. Stěny porostla hnědá plíseň, pokryla trubice Geigerových počítačů zamířených na reaktor a v koutech se slila v pórovitou hmotu, kde mech rostl na mechu a poskytoval podloží následující vrstvě. Ploché slídové listy, hnědé kalichy, rozevřené jako večerní květy, cizopasníci sající energii, požírající vzduch a ocel!

Ucouvl s rozšířenýma očima.

„Zrada,“ zašeptal. Zrada.“

Běžel chodbami se zrudlými stěnami, zavíral za sebou všechny dveře, hermetizoval těsnění, zasouval zástrčky. Udýchaný, stále v olověném skafandru, který mu tísnil ramena, se octl v knihovně, a teprve za chvíli postřehl, že vstoupil do nesprávných dveří.

Pohlédl na poličky plné tlustých svazků, seřazených podle jmen autorů a stisknutých pružinami, každý na přiděleném místě. Začal prohlížet tituly, přitom zavadil ramenem o jednu knihu a ta vypadla z přihrádky na podlahu. Padla na hřbet a otevřela se. Zvedl ji. Písmeno P. Pandora. Panslavismus. Panspermie. Hypotéza panspermie –– všeoplodňování. Vypracovaná laureátem Nobelovy ceny Svantem Arrheniem a popsaná v jeho knize Vznik světů. Sugestivní možnost přenášení života ve vesmíru tlakem záření z Pra-zdroje Života. Mikroskopické zárodky – spory, s rozměry řádově 10-7 milimetru, mají dostatečně vysoký poměr povrchu k objemu, aby tlak světla postačil odtrhnout je od Země. Když se octnou v příznivých podmínkách, oživnou. Zárodky některých baktérií odolávají nízké teplotě i kosmickému záření, hypotéza panspermie může tedy být teoreticky správná. Na chvíli byl oslněn.

Skutečně. Miniaturní spory mohly proniknout do nitra jeho lodě. Snad je i sám přinesl na svém skafandru. Malé, nepostřehnutelné jako atomy, mohly se nechat roznést vzduchem do všech kabin, uchytit se na stěnách, růst v klimatizačním potrubí. Mohly proniknout všude. Zrnka drobnější než kosmický prach, zmrazená kosmickým chladem, se vznášela v prostoru kolem jeho lodě, usedala na pancíř rakety, ale ve vakuu se nemohla rozvíjet – potřebovala teplo, mírný tlak ovzduší a kov. Proč právě kov? Třeba to byla specifická forma života, zrozená evolucí tehdy, když se v prostoru objevila první raketa. Viděl přece loď mimozemšťanů, kterou pohltila. Třeba nebyla jediná, která s vyhaslým reaktorem, s ovzduším na chodbách plným rezivého prachu, krouží na oběžné dráze kolem jádra Galaxie spolu s oblakem zárodků, které nepronikly dovnitř. Třeba je všechen mezihvězdný prostor, vzdálený od silných gravitačních polí, přitahujících zárodky k planetám, plný miliard miliard kroužících zrníček, přinášejících spolu se životem smrt?

Zazněl zvonek volající ho do radiostanice. Přišla odpověď ze Země. Přečetl několik slov vytištěných na papírové pásce – svolení k návratu. Horečně přiběhl k pultu, připoutal se ke křeslu a začal postupně tisknout klávesy. Na velkém panelu se rozsvěcovala světla, zněly bzučáky, na kulatých obrazovkách se objevily zeleně svítící čáry diagramů.

Poslední světlo se však nerozsvítilo. Bušil na červené tlačítko spouštějící motory, viděl vibrující ručičky přístrojů, proud přitékal, energie narůstala v souladu s náběhovou křivkou, ale motory neběžely, čidla neodpovídala. Začal bušit pěstí do stolu, něco křičel, překřikoval ryk poplašné sirény, která se ozvala, až se nakonec uklidnil a hleděl na zmírající panel. Uvnitř lodě postupně hasla světla.

ANDRZEJ KRZEPKOWSKI

VÍTĚZ

Uviděl jsem ji naprosto nečekaně, praskla – a poprvé v životě jsem pocítil na prsou tlak přetržené papírové pásky. Najednou jsem uvěřil, že i finále bude patřit mně, stejně jako tento překvapivě vítězný běh. A běhám už řadu let. A řadu let reprezentuji, spíš kvůli tréninkovým dávkám; nikdo, já nejmíň, nepočítal s nějakým mým vítězstvím. A přece konečně přišlo. Právě teď, před chvílí…

Na poslední rovince mi připadal cíl nedosažitelně daleko, před sebou jsem viděl uřícená Melova záda. Zřejmě jsem na chvíli ztratil vědomí nebo se mi zatmělo v očích. Když jsem totiž opět začal vidět, cíl se jakoby nezávisle na mně přiblížil na dva kroky a za zády mi supěl Ali.

Mlčení tribun několik sekund po doběhu připomínalo úžas plný rozpaků, ale nakonec to přece jen vzaly; skandovaly mé číslo –čtrnáct – jako magické zaklínadlo, podávaly si mé jméno jako míček. Byl jsem Tím, který vyhrál…

Obklopili mě reportéři, práskaly blesky fotografů. Jak se cítím…? Kdy…? Co…? Poradil jsem jim, aby vyhráli svůj první velký běh, a zmizel jsem do šatny. Aspoň chvilku jsem chtěl být sám… Něco, nedokázal bych říct co, mě trápilo. Snad to, že jsem si nevzpomínal na předběhnutí soupeřů a že jsem pořád nemohl pochopit, proč se cíl objevil tak brzy. Sám. Bez jakéhokoliv mého úsilí. Docela tak, jako by mi tu výhru někdo podstrčil.

V šatně mě vyhledal trenér. Bývalý závodník, teď cholerický, neoblíbený bručoun, slzel. A tu jsem definitivně pochopil, že musím vyhrát znovu. Aspoň jednou. To znamená porazit Aliho stejně jako dnes… Věděl jsem, že mé vítězství je obyčejnou náhodou, k jakým dochází na stadiónech často, a že Ali je prostě lepší než já, přesto jsem se však rozhodl prostudovat a převzít jeho styl – a vyhrát…

Nejhorší bylo, že Ali vlastně neměl žádnou metodu, jeho trénink byl ospalý jako podle hesla „pánové, shodíme pupek“. Mnohem slabší soupeři ho míjeli už v polovině okruhu a on se tím zřejmě vůbec nevzrušoval. Jen jednou za celé tři dny pauzy před semifinále se mi podařilo spatřit jeho proslulý trhák. Ve zlomku sekundy minul předbíhající ho soupeře a běžel – ne, spíš letěl – do cíle. Nebylo možné jeho pohyby analyzovat – v tom pružném, dynamickém oblaku zůstávala nehybná jen jeho tvář zakletá do jakési sešklebené masky.

Ano, nestydím se to přiznat –– špehoval jsem ho. Byl jsem všude s ním, objednával jsem si v restauracích stejná jídla, pil jsem nějaké odporné minerálky, a dospěl jsem dokonce tak daleko, že jsem si kupoval ve stánku stejné noviny… A: pořád jsem nemohl nalézt výklad tajemství jeho vítězství, jimiž je už několik let proslulý…

Po tréninku, právě onom s tím „trhákem“, jsem za ním šel až k pokoji. Riziko, že mě někdo zahlédne hloupě přikrčeného pod klikou jako idiota, bylo zanedbatelné proti tomu, co jsem odhalil… Ali seděl, vlastně napůl ležel v křesle a Mar, jeho trenér, mu opatrně vytahoval z ucha malý předmět z plastiku tělové barvy. Kufřík ležící vedle na gauči připomínal přenosnou vysílačku, ve světle noční lampy se stříbřitě leskly dvě tenoučké antény.

Stiskl jsem tlačítko videofonu a z obrazovky se ke mně naklonila Terova tvář…

„Poslouchám, slavná čtrnáctko. Viděl jsem ten rozběh. Gratuluji…“

„Nech toho, Tere. Víš přece, že nemám rád… Promiň, že tě otravuji, ale musím se na něco zeptat. Ale máš jistě nějakou práci…?“

„Nu dobrá, dobrá, chlapče. Ty řeči si nech na potom. Teď vyklop, oč ti jde.“

„Tere, ty jsi kdysi studoval intelektroniku. Nestudoval Mar, dnešní Aliho trenér, s tebou? Počkej, ukážu ti fotografii…“

„Ne, se mnou nechodil, ale… tu tvář asi znám. Nech mě vzpomínat… ovšem. Byl tehdy na fakultě. Nejspíš na bionice. O co jde?“

„Víš, nechtěl bych takhle… Mohl bys přijet? Bydlím se závodníky…“

„V pořádku. Za půl hodiny jsem tam. Počkej u vchodu…“

„Ták… To je opravdu delikátní věc. Všechno nasvědčuje tomu, že Mar a Ali hrají nějakou špinavou hru… Nafilmoval jsem oba při semifinále… Vidíš? V tomto okamžiku byl Ali ještě třetí. A tady, na poslední rovince, už vede. Podívej se na jeho tvář. Tak asi nevypadá člověk, kterému trenér diktuje mikropřijímačem strategii běhu… To znám. Vypadá, jako by se reálnou fyzickou bolestí bál porážky… Ale proč? Třeba ho Mar něčím vydírá?“

„Vyloučeno. Heleď, poplácává ho po zádech a jdou do šatny v nejlepší shodě. Ostatně Mar během závodu nemluvil, mikrofon v kapse tedy odpadá, a kufr zůstal v hotelu. Počkej, pustím film znovu…“

„Fakt. Sedí klidně… Stop! Vrať to.“

„Cos uviděl?“

„Podívej. To je zatáčka do poslední rovinky – já jsem čtvrtý, Ali ještě třetí. Mar se rozhlíží, jako by něco skrýval… Natáčí náramkové hodinky. Dvakrát. Jak vidíš, Ali teprve teď výrazně zrychluje, dostal se do toho svého zatraceného transu. Vypadá, jako by před něčím prchal…“

„Skutečně. Že jsem si toho nevšiml hned… A měl jsem si to spojit…“

„Spojit s čím?“

„S kouskem, za který byl Mar na půl roku vyloučen. Kdysi to byla dost známá věc…“

„Jaká věc?“

„Víš, proč se implantují elektrody do mozku? Mar postoupil trošku dál a zavádění elektrod nahradil rezonancí elektromagnetických vln s mozkovými rytmy…“

„Prosím, ale jak to souvisí s onou věcí?“

„Potom pan Mar, tehdy student třetího ročníku, zkonstruoval kapesní stimulátor s krátkým dosahem. Hračka byla tak účinná, že několik profesorů poplašeně uteklo z přednášek. Později si ten strach neuměli vysvětlit, udělali randál a někdo, nevzpomínám si už kdo, celou záležitost prozradil. Mar tehdy svůj přístroj zničil, ale asi znova…“

„Chceš říct, že to bylo z donucení? Že Ali pro vítězství neběžel, ale prostě k němu prchal?“

„Ano. A ten kufr…

„… to je nový stimulátor? A s větším dosahem?“

„Ano. Zajímalo by mě, jak vyřešil směrové působení pole…?“

„Víš to naprosto jistě?“

„Nevidím jiné vysvětlení.“

„Tak sbal film. Jdeme.“

„Kam?“

„O patro výš zasedá komise rozhodčích.“

Na předměstí doléhaly ze stadiónu jen nečetné útržky zvuků, které nárazový vítr mísil s ovzduším v místnosti. Muž zavřel okno, pečlivě zatáhl záclony, po hmatu našel cestu do křesla. Přívětivé šero skrývalo tlumená světla obrazovek, reproduktor uspávavě broukal. V jeho pomalém, monotónním rytmu se líně vynořovaly myšlenky…

Ten Pitt… nadělal kolem Aliho záležitosti tolik křiku; kdyby se tak dozvěděl… Ukázalo se, že ten capouch Mar nebyl tak docela hloupý – dálková stimulace centra strachu – to by stálo ještě za promyšlení…

Hladina šumu z reproduktoru mírně vzrostla, z tlumené směsice hlasů přenášených ze stadiónu pronikly výraznější věty: „… když diskvalifikovali Aliho. Vyhraje Melo nebo Steve, Pitt může být nanejvýš třetí. Sami víte, že v rozběhu zvítězil jen náhodou…“

Muž se lehce usmál, mechanicky sáhl po peněžence s útržky sázenek, ležíci opodál na stole, a pečlivě ji schoval do kapsy… Ještě chvíli klidně seděl, pak pohlédl na monitor a rychlým pohybem, kontrastujícím s předchozí pomalostí, stiskl tlačítko tasteru – ostré světlo vylouplo ze stínu plastickou obrazovku, v jejímž nitru se na maketě stadiónu pohybovaly drobné figurky.

Muž si vložil na hlavu přesně přizpůsobenou obroučku, kabely z ní visící připojil k zásuvce a opět se soustředil na monitor…

Vzdálená kamera si vybrala z mnoha tváří jednu a promítla ji na obrazovku. Terův zrak ztvrdl, přikazoval něco neodvolatelného, až v únavou zkřivené tváři zahlédl známé zachvění, lehké přimhouření očí v sotva postižitelném okamžiku ztráty vlastní vůle… Muž plynulým, klidným pohybem ruky postrčil k bílé cílové pásce figurku sunoucí se po maketě. Číslo čtrnáct…

ANDRZEJ KOSSAKOWSKI

NENECHAL JSEM SE USPAT

Na palubě Euforie jsem se objevil vlastně náhodou. Na Stříbrném satelitu dosud nestanul žádný novinář – vědci nemají rádi, když jim někdo šlape na paty a kouká na ruce. Ovšem díky protekci jisté vysoce postavené osobnosti se moje jméno objevilo na seznamu cestujících Euforie i přes ostrý protest profesora Petrlíka.

Na lince Z-M tehdy panovaly zvláštní zvyky. Mnohaletá praxe prý prokázala negativní vliv letu na psychický stav cestujících. Proto byl každý člověk před cestou na Měsíc uspán a tak zdolal vzdálenost oněch přibližně čtyř set tisíc kilometrů. Z vrozené zvědavosti a trochu ze vzdoru jsem se rozhodl, že se uspat nedám. Za tím účelem jsem absolvoval přísně důvěrný rozhovor s jedním svým přítelem-lékařem, který mi po jeho skončení předal malou ampulku zelené kapaliny se silným protispavým účinkem a k tomu několik tabletek v plechové krabičce.

V den startu jsem si vstříkl injekci oné kapaliny a pak jsem se vydal na kosmodrom. Po důkladné kontrole totožnosti všech cestujících reproduktor postupně vyvolával jednotlivá jména. Vyvolaný zmizel za nějakými dveřmi. Konečně jsem přišel na řadu. Octl jsem se v lékařské ordinaci. Muž v bílém plášti se na mne přátelsky usmál a musel jsem vyhrnout rukáv. Injekce trvala asi sekundu a nebolela.

Potom mě odvedli do sálu připomínajícího noclehárnu. Stála tu spousta širokých lenošek a v nich spali moji budoucí spolucestující rozvaleni v malebných polohách. Ulehl jsem jako ostatní a přivřel oči. Dobrodružství začínalo…

Náhle jsem pocítil, že mě odnášejí. Dva muži, z nichž jeden mě držel v podpaždí a druhý za kotníky, se hlasitě bavili v podivně rezonující místnosti.

„S tím redaktorem opatrně. Kdyby se probudil před perangustací, byl by pěkný skandál.“

„Proč by se měl probudit? Ještě se to nikomu nepřihodilo, a perangustovali jsme už hezkých pár tisíc lidí.“

Uložili mě na něco měkkého a odešli. Pootevřel jsem oči a rozhlédl se. Byl jsem ve velkém sále, jehož stěny i strop byly vyloženy jakousi fosforeskující hmotou. V modravém svitu Jsem spatřil vedle sebe Petrlíka. Jeho bradka se kovově leskla. V sále nebyly žádné předměty a četné postavy, které jsem zahlédl po zvednutí hlavy, ležely – stejně jako já – na měkké podlaze. Byli jsme snad už v raketě, která nás vynese na Koperníka, orbitální přestupní stanici, z níž teprve odstartuje Euforie? Něco mi však neštymovalo. Nemohl jsem si vzpomenout na okamžik, kdy mě zvedli z lenošky a odnesli do této místnosti. Ejhle, pomyslel jsem si, zdá se, že jsem si přece jen schrupnul. Zřejmě ta zelená injekce neúčinkovala stoprocentně. Měl bych ještě spolknout tabletky. Ti muži však mluvili o nějaké perangustaci. Co to k čertu je?

Na vyřešení této záhady jsem nemusel čekat dlouho.

Přinesli ještě několik osob, pak jsem uslyšel bouchnout dveře a současně zhaslo modravé osvětlení. Cítil jsem se nesvůj, zmocnil se mě neurčitý strach. Podlaha se mírně zachvěla jako okno v blízkosti přeletující ‚rakety. Chvění přešlo na mne. Bylo stěží postřehnutelné, a přesto velice nepříjemné. Pocítil jsem chlad, který se stále stupňoval. Co to znamená? Zmrazují nás?! Zimou mi začaly cvakat zuby a kůže na tváři se napjala. V tom okamžiku jsem si uvědomil, že sál zaplňuje nějaké vibrující bručení. Uplynulo asi půl minuty. Čekal jsem a v duchu proklínal celý svět. Potom začaly vibrace pomalu slábnout, bručení tichlo a teplota výrazně stoupla.

Znovu se rozzářilo modré světlo a tu jsem zpozoroval, že místnost, v níž jsem se nalézal, se rozrostla do monstrózních rozměrů. Něco cvaklo, zavřel jsem tedy rychle oči. Rozlehl se hlas znějící jako zesílený megafonem:

„Na tom našem Koperníkovi je taková zima! Nemohu si na ni zvyknout.“

Na Koperníkovi? Pootevřel jsem nesměle jedno oko. Vysoko nade mnou se zjevila dvě obrovská lidská těla. Jeden z obrů držel v nestvůrných tlapách průhlednou krabici velikosti třípatrového domu.

Teprve v této chvíli jsem pochopil: perangustace znamená zmenšení člověka do rozměrů několika centimetrů! Byl jsem perangustován…

Ležel jsem vzrušením napůl v bezvědomí a čekal se zatajeným dechem, co bude dál.

Po chvíli nás přenesli v oné průhledné krabici na palubu Euforie. Každý z perangustovaných ležel v samostatné přihrádce, pevně připoután k elastické podložce. Nebylo to zrovna pohodlné.

Trupem lodi najednou otřásl pekelný rachot, současně pohasla světla a pocítil jsem, jak se mi před očima začínají dělat kruhy. Naráz jsem ztěžkl, jako bych byl z olova. Pulsující krev mi málem roztrhla spánky, žaludek a srdce mi poklesly. S námahou jsem lapal po vzduchu a ještě s většími potížemi jsem ho vdechoval. Proč ty motory pracují tak dlouho? Měly už dávno přestat. Ne, to je jen zdání – ve skutečnosti neletíme déle než minutu. Ještě několik desítek sekund, ještě několik, no už, už, stačí!

Motory přestaly pracovat jako na můj rozkaz. Po šíleném ryku nastalo tak absolutní ticho, že vlastní puls mi připadal jako bušení do velikého bubnu.

Ještě štěstí, že jsem na kosmodromu usnul. Ušetřil jsem si „potěšení“ jiného startu.

Vyplazil jsem se ze svého kokonu jako červ. V první chvíli mě pocit beztíže pobavil, ale několik bolestivých nárazů po celkem nepatrných pohybech mě rychle donutilo k větší opatrnosti.

Prvním tvarem, který jsem rozeznal, byla hlava profesora Petrlíka. Spal spánkem spravedlivých, oddělen ode mne pouze průzračnou přepážkou. Ubohý vědec, nikdy se nedozví, že trasu Země-Měsíc proletěl jako lilipután!

Rozhodl jsem se, že vylezu ven. Klapku uzavírající otvor, kterým mě sem vsunuli, jsem snadno vypáčil a vystrčil hlavu ven.

Ve vzdálenosti, která mi připadala obrovská; ve skutečnosti však určitě nepřevyšovala půldruhého metru, seděl zády ke mně obr v santulitovém skafandru. Pravou rukou manipuloval s nějakým spínačem a v levé držel mikrofon.

Vyděsil mě táhlý, mohutný řev.

„Haló, Země, Země!“ volal navigátor. „Tady Euforie, Euforie… Země, Země…“

„Tady Země, tady Země,“ odpověděl mu neviditelný reproduktor. „Haló, Euforie. Sdělte náměr Ro! Sdělte náměr Ro, hláskuji: Roman, Oldřich.“

„Haló, Země, tady Euforie, sděluji Ro: nula, nula, nula, sedm, nula, čtyři, jedna.“

„Nula, nula, nula, sedm, nula, čtyři, jedna, přijato. Jak probíhá let?“

„Děkuji, dobře.“

Navigátor odložil mikrofon, stiskl červené tlačítko a sklonil se nad svým stolkem.

Zatoužil jsem si s ním pohovořit, samota, navíc znásobená vědomím mých groteskních rozměrů, mě už začínala tížit. Ale jak se k němu dostat? Přiletět, nebo se k němu po něčem připlazit? Po krátkém rozmýšlení jsem se rozhodl pro vzdušnou cestu, připadala mi totiž snadnější i zajímavější.

Vyškrábal jsem se na stěnu krabice a postavil se kolmo k podlaze. Svým způsobem je ztráta tíže zábavná. Neexistují pojmy jako dole, nahoře, rovnováha. Nelze spadnout, upadnout, něco upustit. Zamířil jsem hlavou na měkké obložení přepážky nad navigátorem, natáhl ruce a lehce se odrazil nohama od krabice. Minul jsem hlavu sedícího muže a o chvíli později jsem se zachytil rukama o stěnu.

Navigátor zvedl oči a – oněměl. Usedl jsem na stěnu a přívětivě se usmál. Přátelsky jsem na něj zamával rukou a zavolal:

„Buďte klidný!“

Ach, kdybych tak dokázal předvídat jeho reakci!… Navigátor zbledl, otevřel ústa, zamrkal a… zavřel oči. Pěkný malér – umřel, v nejlepším případě omdlel! Člověk řídící kosmolet!

Přiblížil jsem se k jeho nosu a s úlevou jsem se přesvědčil, že dýchá. Sláva, žije! Musím ho vzkřísit. Neměl jsem však ponětí, jak to já – se svou deseticentimetrovou velikostí – mám udělat. Bezradně jsem sáhl do kapsy pro cigaretu. Dlaň narazila na něco hladkého a podlouhlého. Osvítilo mě: tabletky proti spánku! Dorazil jsem k navigátorovým ústům. Naštěstí byla otevřená.

„To se nepolyká, stačí vložit pod jazyk,“ připomenul jsem si poznámku přítele lékaře. S námahou jsem zvedl navigátorův jazyk a na vlhkou sliznici jsem položil tři tabletky. Potom jsem oběma rukama přitlačil jazyk a rychle odlezl.

Držel jsem se velkého ramene a s napětím pozoroval tvář omdlelého muže. Bledost na lících mizela. Víčka se pomalu zvedla a čelisti začaly žvýkat. Ozval se hluboký svištivý vzdech. V navigátorově organismu zřejmě docházelo ke změně – jako by ze mdloby přecházel do hlubokého spánku. Připadalo mi to nepravděpodobné – vždyť tabletky měly působit opačně! Přítel mi jasně řekl: „Tohle měj u sebe pro všechny případy. Kdybys nemohl vydržet, spolkni to.“ Tedy kdybych cítil, že i po zelené injekci usínám. Alespoň tak jsem tehdy jeho slova pochopil. Ale co když znamenala něco docela opačného? Co když jsou to tabletky na spaní, které jsem měl polknout, kdybych nevydržel zůstat bdělý? jasně, nemohlo to být nic jiného než prášky na spaní!

Jediné co se v této situaci dalo dělat, bylo navázat kontakt se Zemí. Přiblížil jsem se k červenému tlačítku, kterým manipuloval navigátor, a s námahou jsem je stiskl. Nato jsem přešel k mikrofonu a zakřičel jsem ze všech sil:

„Haló, haló, haló!“

Reproduktor mlčel. Pocítil jsem celou tragikomiku situace: maličký človíček s hlasem liliputána chce rozmlouvat v éteru, na vzdálenost desítek či stovek tisíc kilometrů, s použitím aparatury určené pro normální lidi.

„Haló! Haló! Haló!“ strhával jsem si hlasivky.

Konečně se v reproduktoru ozvalo suché praskání a v silném šumu jsem uslyšel hlas:

„Haló, Euforie, Euforiel Tady Země, tady Země. Co se děje? Co se děje?“

„Tady Euforie!“ křičel jsem s náhle probuzenou nadějí. „Tady Euforie, tady Euforie. Haló!“

„Haló, Euforie. Nic neslyším. Neslyším. Přejdi na kontakt BV. Kontakt BV!“

Myslí si, že se pokazil vysílač, a přikazují přejít na nějaký jiný druh spojení. Co to k čertu může být, to BV? Jak vypadá a kde ho hledat?

Nebudu hledat BV! Nevím, co to je a k čemu slouží. Zato zkusím signalizovat morseovkou, bušit něčím do mikrofonu. Rychle jsem se zul a ze všech sil praštil do síťky mikrofonu.

„Bum… Bum… Bum…“

„Euforie. Vysílej BV! Vysílej BV!“

„Bum… Bum… Bum…“

„Proč nevysíláš BV?“

„Bum… bum… bum…“

„Zbláznil ses? Proč klepeš na mikrofon? Jestli chceš něco říct, tak to vyklop a netrap nás.“

Uslyšeli mě tedy. Myslí si však, že navigátor žertuje, a chtějí se za chvíli vypnout. Začal jsem jako blázen vyťukávat signál SOS. Jednou, podruhé, potřetí… Pochopili.

„Euforie, co se stalo? Proč nemluvíš?“

Vyťukal jsem své jméno. Úžas. Za chvíli:

„To signalizujete vy, redaktore?“

„Ano,“ odpověděl jsem, „navigátor spí a já ne.“

Opět úžas.

Cítil jsem, že mě začíná bolet ruka. „Jak k tomu došlo?“

„Probudil jsem se, navigátor mě uviděl a omdlel. Při pokusu o pomoc jsem mu dal omylem silnou dávku narkotika.“

„Bravo!“ Z hlasu zněla ironie a nervozita. „Počkejte na pokyny. Sám nic nedělejte.“

Uplynulo asi třicet sekund, kdy mi táhlo hlavou, že jsem se zkompromitoval a že to znamená konec mé kariéry.

„Haló, redaktore, slyšíte? V tomto okamžiku Euforii nic nehrozí, protože ji řídíme ze Země. Let probíhá normálně. Navigátora bude třeba, až se Euforie přiblíží k měsíční družicové stanici. Jestliže se neprobudí, loď mine Měsíc ve vzdálenosti asi dvou tisíc kilometrů a poletí dál do vesmíru. Dávejte tedy dobrý pozor. Ve výši navigátorovy hlavy jsou v levé přepážce kabiny dvířka. Uvnitř jsou krabice s injekcemi pro buzení uspaných pasažérů a injekční jehly. Ověřte to a odpovězte!“

Pronikl jsem k dvířkám a s námahou je otevřel. Nalezl jsem spoustu ampulek dlouhých jako moje lýtko. Vedle byly uchyceny čtyři injekční stříkačky, z nichž každá mi sahala k pasu.

„Nevím si rady,“ zasignalizoval jsem botou, „jsem malý.“

„Pravda,“ v hlase ze Země jsem vycítil nitku pobavení. „Ale jen na chvíli, na dobu cesty, tedy si z toho nic nedělejte. Pane redaktore, teď musíte okamžitě probudit doktora Petrlíka,

Uděláte to tím, že mu dáte do úst kapku tekutiny, která je v oněch ampulích.“

Odrazil jsem se od stolku a opět ručkoval k otevřeným dvířkám. Proražení měkké trubičky špičkou pera nebylo nijak obtížné. Horší to bylo s kapalinou, která ve stavu beztíže nehodlala téct ven. Rozšířil jsem otvor, přičemž jsem používal pero jako dláto, a prsty jsem vytlačil velikou kapku. Strkal jsem ji před sebou jako dětský míček a tak se vydal na obtížnou cestu plnou dobrodružství ke spícímu profesorovi. Když jsem k němu konečně dorazil, otlačil jsem mu spodní čelist a do úst nacpal onu kapku. Profesor téměř okamžitě otevřel oči a pokoušel se usednout.

„Co to znamená?“ vykoktal. „Proč mě budíte? Už jsme na Měsíci?“

Chtěl jsem mu všechno vysvětlit, ale hned po prvních slovech mě zlostně přerušil:

„Vy jste mě tedy svévolně probudil před koncem cesty?“

„Vyslechněte mě, profesore,“ zvolal jsem zoufale, „došlo k tragédii a musel jsem vás vzbudit!“

„To jsem zvědav, co je to za tragédii,“ zavrčel nedůvěřivě.

Začal jsem nejprve o nešťastné perangustaci, ale opět mě přerušil:

„Jak to? Tedy já i vy i všichni ostatní měříme deset centimetrů? Zbláznil jste se? To mě budíte jen proto, abyste mi vyprávěl podobné nesmysly?“

„Ukáži vám tedy nezmenšeného člověka,“ řekl jsem. „Jen vás uvolním z těchto pásů.“

Nebránil se a za chvíli jsme se dostali ven z krabice, přičemž se profesor několikrát bolestivě uhodil do různých částí těla o stěny i strop. Při pohledu na obrovskou postavu navigátora mě křečovitě uchopil za rameno.

„Opravdu!“ zasténal hrůzou. „Opravdu nás zmenšili! Zmenšili!“ třásl se zlostí. „To je skandál! To je zločin! Jak mohou měnit velikost člověka bez jeho vědomí a souhlasu?“ křičel celý rudý, až se mu třásla bradka. „Hned zavolejte toho člověka,“ ukázal na navigátora, „a já mu povím, co si o tom všem myslím.“

Polekal jsem se, že Petrlík dostane z rozčilení infarkt.

„Nemohu ho zavolat,“ řekl jsem opatrně, „protože spí. V tom je celá tragédie.“

„Tragédie, říkáte? To je pěkná fraška! Zmenší lidi, naskládá je do krabičky jako sardinky a sám spokojeně spí. Okamžitě ho vzbuďte!“

„Bez vaší pomoci nemohu. Pochopte to prosím. Navigátor snědl omylem prášek na spaní, a jestliže se neprobudí, mineme Měsíc a nenávratně poletíme do hlubin vesmíru.“

Profesor zůstal tvrdohlavý.

„To mě vůbec nezajímá,“ prohlásil.

Rozzlobil jsem se. Nechal jsem profesora být a odletěl k mikrofonu. Několikrát jsem do něj praštil botou.

„Haló, redaktore,“ ozvala se Země, „vykonal jste příkaz? Je profesor do celé záležitosti zasvěcen?“

„Povězte jim,“ křičel vědec, „aby mě nedráždili! Nehodlám se bavit s lidmi, kteří bezohledně disponují mým tělem.“

„Zlobí se!“ zabouchal jsem botou. „Musíte mu vysvětlit důvod zmenšení a omluvit se, protože nechce pomáhat!“

„Pane profesore, promiňte nám změnu velikosti, ale je to diktováno ekonomií. Zmenšení uspaných cestujících čili takzvaná perangustace umožňuje použít jednomístné lodě místo stomístné, takže lety jsou sedmačtyřicetkrát levnější. Na měsíční satelitní stanici se cestujícím vrátí jejich normální velikost. Chováme ten proces v přísné tajnosti, protože si uvědomujeme, jakým otřesem by pro člověka muselo být vědomí mnohonásobné změny rozměrů. Pane profesore, navigátor Euforie spí, omylem spolkl prášek na spaní. Jestliže ho nevzbudíte, loď odletí do vesmíru a všechny čeká ukrutná, pomalá smrt. Pomozte nám.“

Petrlík pozorně vyslechl tuto hřmotnou tirádu. Hodil po mně nepřívětivým pohledem a řekl:

„Tak jim tou botou oznamte, že souhlasím. Jen mi musejí říct, co mám k čertu dělat! Řídit loď? Lechtat toho navigátora, dokud se nevzbudí?“

„Děkujeme vám,“ zaryčel reproduktor. „Jedinou možností, jak navigátora vzbudit, je injekce. Jsou k tomu potřeba čtyři lidé, z nichž jedním bude redaktor. A protože nejlíp znáte své spolupracovníky, prosíme vás o vytypovaní dvou mužů, které vzbudíte, aby vám pomohli. Rozmyslete si to a sdělte nám jména.

„Ne!“ vykřikl profesor, prudce se odrazil od krabice a letěl směrem ke mně. „Ne, nikdy, nikdy!“

Natáhl jsem ruce a zachytil ho.

„Mohu dělat ledacos, ale nikdo mě nedonutí, abych budil tyto lidi! Vy byste snad na mém místě souhlasil, aby podřízení viděli šéfa velkého deset centimetrů?“

„Ale vždyť..

„Žádné ‚vždyť! Jsem vážený člověk, vědec, člen Akademie, ředitel ústavu a nikdo mě nesmí vidět perangu-sto-vaného! Aby si na mě potom ukazovali a volali: ‚Přichází lilipután, trpaslík‘? Ještě překroutí moje jméno a budou mi říkat ‚Pumprlík‘.“

Ani si chudák neuvědomoval, jak přesně zasáhl. Ta třaslavá bradka, dvě červené tvářičky, mohutný nos a k tomu pleš, ozdobená před chviličkou získanou boulí, to byl trpaslík z pohádky, jako když ho vymaluje.

„Pane profesore,“ řekl jsem a stěží zadržoval smích, „teď není čas na hrdost. Jde o život!“

„Ne! Povězte jim, že kategoricky odmítám kohokoliv probudit.“

Napadlo mne, že by bylo nejlepší profesora uškrtit a potom bez překážek probudit nejbližší lidi, udělal jsem však ještě jeden pokus.

„Takhle ne,“ řekl jsem rozhodně. „Na vašem rozhodnutí závisí osud celé výpravy. Můžete obětovat vlastní život, ale ne životy svých spolupracovníků, můj a navigátorův.“

Argument zapůsobil jako vědro studené vody. Rozkohoutěný profesor nebral v úvahu osud ostatních. Teď se zastyděl.

S opravdovým potěšením jsem pozoroval profesorovu bleskovou proměnu – z hádavého, přehnaně ambiciózního vědce se okamžitě změnil v aktivního a iniciativního organizátora.

„Řekněte jim, že jsem se rozhodl vzbudit svého asistenta…,“ uvedl jméno. „Vzbudíme jen jeho, budeme tři. To postačí. Jak se to dělá?“

Ukázal jsem mu dvířka a vysvětlil způsob zacházení s kapalinou. Neztrácel čas a vydal se na vzdušnou cestu.

Potom už události dostaly spád. Po chvíli oba muži přistáli vedle mne. Asistent byl bledý a vystrašený, snažil se však ovládat. Petrlík převzal energicky vedení.

„Nejdřív vyndáme jehlu a injekční stříkačku,“ zavelel. „Tak letíme!“

Propíchli jsme ampulku a vsunuli dovnitř jehlu. Profesor vší ‚silou táhl za píst a vzpíral se přitom o stůl, my dva jsme oběma rukama drželi stříkačku. A konečně vlastní zákrok. Navigátorova ruka ležela na stolku. Nastavili jsme jehlu kolmo k dlani.

„Raz… dva…,“ počítal profesor. „Pozor: tři!“

Ze všech sil jsme zabodli jehlu. Vědec se znovu vzepřel nohama, tentokrát tlačil píst zády. S maximálním vypětím tlačil a tlačil, sténal námahou a my jsme drželi stříkačku a vzrušeně sledovali, jak se množství kapaliny každým okamžikem zmenšuje.

Tím dobrodružství skončilo. Nemusím snad dodávat, že jsme pak bez potíží dorazili k cíli cesty a všechno, co jsme prožili, zůstalo naším tajemstvím.

Teprve dnes, kdy uplynulo mnoho let a perangustace už nikoho nešokuje, jsem se konečně odvážil tento příběh vyprávět.

JACEK SAWASZKIEWICZ

PATENT

Brogazzi se chystal k rozhovoru s někým, kdo pracoval za dveřmi označenými číslem 107. Úředníci procházející budovou ho míjeli lhostejně, protože byli zvyklí na všemožná podivínství přicházejících zájemců, Brogazzimu však připadalo, že sledují každý jeho pohyb. Stokrát změřil svými kroky vysokou tmavou halu, Patentového úřadu, než se rozhodl vstoupit.

V místnosti, pro jednoho pracovníka snad zbytečně veliké, byl psací stůl, několik nedbale rozestavených křesel a malá registračka. Referent stál u okna. Při zvuku otevíraných dveří se otočil a Brogazzi spatřil jeho tvář: buclatou, lesklou, s tmavýma, hluboko posazenýma očima. Už ji někde viděl.

„Vítám vás. Jmenuji se Laterno a jsem vedoucím referátu pro lékařské vynálezy. Posaďte se.

Nechcete kapku koňaku nebo šálek čaje? Snad vás tato pohostinnost udivuje, ale věřte mi, že každý vynálezce má pro nás cenu zlata. Je to sice hodně stará fráze, ale nijak nepřehání. Jen tak na okraj: vy jste lékař?“

Brogazzi se naježil. Dotazy tohoto druhu ho dráždily.

„Laborant,“ broukl. „Přesto…“

„Přirozeně,“ skočil mu Laterno rychle do řeči, „vzdělání nemá vždycky příznivý vliv na proces vynalézání, přičemž slovem vliv míním pomoc a urychlení; vzdělání často přímo ničí vrozené schopnosti, dokonce i talent. Domnívám se, že ve vašem případě je tomu podobně, tím chci říct, že jste na mimořádně překvapivý nápad přišel díky vrozeným schopnostem.“

„Řekněme: zajímavý, alespoň z jistých stránek.“

Laterno se rozvalil v křesle a zapálil si doutník. Vypadal jako člověk, který se před chvílí dozvěděl, že jeho akcie stouply o padesát procent.

„Poslouchám vás s opravdovým zájmem.“

Brogazzi si zamyšleně přejel rukou po bradě. Ačkoliv se tak připravoval, nevěděl, jak začít. „Poslala mě sem lékařská komora,“

ozval se konečně. „Před týdnem jsem jejím členům rámcově objasnil svůj vynález. Podrobnosti jsem jim nemohl prozradit, aniž bych předtím získal určité záruky, týkající se budoucího využívání Homofilu, tak jsem totiž nazval svůj vynález. A lékařská komora mi odmítla tyto záruky dát, dokud se neseznámí s podrobnostmi. Kruh se uzavřel. Jeden z jejích členů mi soukromě poradil, abych šel sem. Tak jsem tady.“

„Ovšem, ovšem… A co tedy můžete obecně prozradit o tom… Homofilu?“

„Hodně, ale… Víte, idea Homofilu, jak tomu bývá u většiny vynálezů, se zrodila z potřeby. Elektrofyziologové, jak jistě víte, dokáží snadno vyvolat v bytostech s mozkem, především v lidech, nejrůznější pocity. Jejich přístroje – hlavně ty, které byly zkonstruovány v poslední době a umožňují regulovat lidské chování bez nutnosti implantovat do mozku příslušné elektrody – využívají vojenské kruhy. Přesněji řečeno: armáda. Agresivní pud, vyvolaný takovým přístrojem, může vést k tomu, že nejněžnější matka, navíc naprosto přesvědčená, že jedná podle vlastní vůle, bez jakékoli zábrany zabije své milované dítě. Jistě chápete, jaký to má význam pro velitele vojenského oddílu. Stačí stisknout tlačítko, aby se pluk, divize či armáda vrhly na nepřítele s opravdovou nenávistí. Kdežto Hemofil, Brogazzi se uštěpačně usmál, „je kopanec uštědřený žoldákům, kteří vyžadují od podřízených slepou poslušnost. Ostatně nejen ji… Je to prostředek, který může lidstvo spasit…“ Na chvíli se zamyslel a potom šeptem dokončil: „Proto bych chtěl mít jistotu, že náš rozhovor bude důvěrný.“

Laterno přimhouřil oči.

„Vždyť je… Aha, chápu! Máte na mysli skryté mikrofony, vysílačky a tak dále. Ne, pane… pane…“

„Brogazzi.“

„… pane Brogazzi. To je naprosto vyloučeno. Tato budova, už s ohledem na charakter v ní probíhajících…“

„Tato budova právě s ohledem na charakter v ní probíhajících záležitostí, což jste zřejmě chtěl říct, je mimořádně ohrožená činností špiónů všeho druhu. Ostatně nedávno bylo nalezeno odposlouchávací zařízení i v pracovně premiéra…“

Laterno sáhl po šálku čaje, stojícím na stole. Usmál se jako člověk, kterému se podařilo obelstít celý svět.

„To není všechno,“ dokončil za Brogázziho, „domnívám se, že v pracovně, o které jste se zmínil, existují odposlouchávací zařízení dál. Jak vidíte, neberu nic na lehkou váhu a v této problematice se dost vyznám. Ještě dodám, že neexistuje na Zemi – sluneční soustavu ponechme zatím stranou – tedy neexistuje na Zemi objekt, ve kterém, pokud je hodný zájmu, by nepracovala odposlouchávací aparatura. Kromě… kromě, drahý pane, budovy Patentového úřadu. To není plané vychloubání. Našima rukama totiž prochází dokumentace vynálezů nejrůznějšího druhu a my máme předkupní právo. Když k nám tedy jednoho dne nikomu neznámý skromný student přinesl projekt zařízení schopného odhalit absolutně každé odposlouchávací zařízení v okruhu sto metrů, bezodkladně jsme využili příležitosti. Díky tomuto přístroji vím, že máte u sebe mikrovysílačku.“

Brogatti otevřel oči dokořán.

„Netvrdím, že jste s ní přišel úmyslně,“ pokračoval Laterno. „Pravděpodobně nějaký zvědavec, řídící se motivy, které neznám, si dal práci s tím, abyste měl s sebou takového miniaturního špióna. A čert ví, zda mu šlo o vás nebo o mne.“

Brogazzi se přejel pohledem, horečně prohledal kapsy. Laterno na něj s účastí hleděl.

„Může to být knoflík, manžetový knoflíček nebo sponka pásku od hodinek.“

„Okamžik!“ Brogazzi vylovil z kapsy prsten. „Daroval jsem ho před měsícem dívce, s níž jsem… byl zasnouben. Dnes jsem ho našel ve schránce na dopisy. Nechápu, proč ho vrátila…,“ dodal zahanbeně.

Laterno obracel prsten v ruce a zblízka si jej prohlížel.

„Opravdu,“ zabručel. „To se dalo čekat. Zneškodníme ho? Nebojte se, magnetická pole zničí jen obsah.“

Nečekal na souhlas a vyšel z místnosti. Za pět minut opět seděl ve svém křesle a usrkával čaj.

„Jak vidíte, nevítané posluchače vyřizujeme expedite a explicite1. Vaše snoubenka je samozřejmě v pořádku, máme tu co dělat se zásahem cizí osoby. To znamená: měli jsme.“

Chvíli mlčeli.

„Když jsem hovořil o nebezpečí odposlouchávání,“ začal znovu Brogazzi, „mínil jsem především lidi zaměstnané na ministerstvu války. Jestliže bude Homofil použit podle mých pokynů, stane se jim solí v očích, řekl bych dokonce, že je připraví o současné zaměstnání. Jinými slovy, ministerstvo války přestane existovat prostě pro ztrátu potřeby, pokud předpokládáme, že taková potřeba vůbec někdy byla.“

Laterno se zavrtěl, neřekl však ani slovo.

„Idea Homofilu je prostá,“ pokračoval Brogazzi. „Použití i nepatrné dávky této látky vytváří v psychice člověka trvalou blokádu agresivního pudu. Agresivity čistě atavistické, zděděné po předcích. Musím se přiznat, že na moje pokusy měla značný vliv, dá se říct, že mě inspirovala, kniha s názvem Základy etologie, kterou jsem četl jen tak mimochodem při přípravě ke zkouškám na vysokou školu. Mechanismus fungování vnitrodruhové agresivity vyložený v této knize mi připadal velice zajímavý. Příroda obdařila touto agresivitou zvířata hlavně proto, aby – jako jeden z významných selekčních faktorů – připustila k rozmnožování pouze jedince nejsilnější, nejinteligentnější a nejlépe přizpůsobené, slabší zase přinutila k osamělosti a k ustupování svým silnějším bratřím ve všech směrech. Není však pravda, že příroda kategoricky zbavila kohokoliv práva na život, protože kromě vnitrodruhové agresivity vybavila zvířata instinktivními zábranami, které za určitých podmínek tuto agresivitu brzdí. Je jasné, že vnitrodruhová agresivita i její zábrany jsou vyvinuty daleko méně u zvířat v podstatě mírných. A právě u nich, pokud jim vytvoříme nenormální existenční podmínky, dochází k bojům končícím většinou smrtí, protože proti agresi vyvolané experimentálními podmínkami nepůsobí téměř žádné zábrany, už předem přírodou opominuté. Naštěstí k těmto nehodám dochází výlučně, jak jsem se už zmínil, v experimentálních podmínkách. V případě šelem je tomu jinak. Osud zvířat, které byly náhle zbaveny brzdicích mechanismů, si můžeme snadno představit. Zeptejte se kteréhokoliv chovatele, lhostejno zda norků, lišek nebo nutrií, jak zareaguje matka krmící mláďata, když ji něco vyděsí a když vzpomenuté brzdicí mechanismy selžou. Na farmě otce mého kolegy udeřil blesk nedaleko budov a čtyři lišky zakously svá mláďata. Proto se příroda s obzvláštní pietou postarala o to, aby zvířata vyzbrojená kly a drápy měla výjimečně silné zábrany.“

Laterno odložil prázdný šálek. Nespouštěl z Brogazziho zrak.

„K aktivizaci těchto zábran dochází u různých zvířat různě. Jako příklad zde uvedu psy. Když proti sobě stanou dva soupeři, rozpoutá se mezi nimi samozřejmě boj. Začne zkoumáním sil a možností protivníka, tedy vzájemným předváděním zubů a zježené srsti, jinak řečeno podle terminologie platné v etologii: prezentováním výhružně imponujících postojů. S postupujícím rozvíjením vnitrodruhové agresivity se přechází do fáze útoku. Záhy po výměně několika kousanců už oba soupeři vědí, který z nich nakonec podlehne. Slabší „má tedy možnost včas couvnout. Jeho osud by však byl zpečetěn, kdyby neexistoval brzdicí mechanismus. Na pomoc přichází prozíravá příroda. Aby unikl nepochybnému rozsápání, slabší rival udělá gesto podrobení, nazývané také smířlivým gestem: rituální pohyb vyvolává v protivníkovi zábranu agrese. V našem případě slabší zvíře nastaví čelistem silnějšího nejcitlivější a nejzranitelnější část svého těla: tu stranu krku, kudy probíhá hlavní tepna. Je to tak účinná zábrana, že naplno útočící protivník stane jako vrytý a – dokud má před nosem soupeře žebronícího o milost – vyleje si zlost nanejvýš na opodál ležícím kousku dřeva. Není to však pravidlo…“

Laterno se zavrtěl v křesle.

„Výborně,“ řekl. „Udělal jste mi přednášku z etologie, ale opravdu nechápu, jak to souvisí s vaším…“

„Přicházím k meritu věci,“ řekl Brogazzi. „Šlo mi o určení člověka – jak z hlediska agresivity, tak jejích zábran. Náležíme totiž mezi zvířata zbavená přirozených zbraní v podobě klů a drápů, a proto vnitřní agresivita a mechanismy, které ji brzdí, jsou u nás na ústupu. Kdybychom žili v normálních podmínkách, oba tyto prvky bychom k ničemu nepotřebovali. Avšak tak tomu není. Svět, který jsme vytvořili, je deformovaný. Vzájemně se štveme, vnitrodruhová agresivita narůstá a zábrany neexistují. A navíc – což příroda také nepředvídala – jsme získali zbraně, jakými nedisponuje žádné zvíře; zbraně, které mohou zničit i své majitele.“ Brogazzi ztlumil na chvíli hlas. „Proto, pane Laterno, když už jsme vymyslili arzenály, které nám umožňují účinně vybíjet uměle vyvolávanou agresivitu, bylo třeba ještě vymyslet stejně účinné zábrany. A právě můj Homofil vyvolává v lidské psychice vznik brzdicích mechanismů. Jednorázová dávka, třeba mikroskopická, stačí do konce života. Víte, co kdysi dělali homeopati. Prostředek, který chtěli použít jako lék, maximálně ředili. Nalili například zkumavku dryáku do vědra vody, z toho vědra vzali kapku, aby ji přenesli do třetího, a tak dále. Nakonec v některém z dalších věder byl dryák tak zředěný, že byl naprosto nezjistitelný. Homofil, i kdyby byl odebrán ze stého vědra, si zachová plnou aktivitu. Navíc ji neztratí ani po převaření vody, nelze ho odfiltrovat ani zničit prostředky neškodnými pro zdraví lidí.“

„Jedním slovem, po požití vašeho Homofilu se člověk chová jako pokorný beránek.“

„To jsem neřekl. Cholerik, i kdyby vypil třeba litr Homofilu, zůstane cholerikem, a jestliže chystal nějaký zločin, bude v tom pokračovat. Co víc, provede jej, jestliže oběť neudělá smířlivé gesto.“

„A když takové gesto udělá?“

„Pak se spustí blokující mechanismy, které potencionálního vraha skutečně změní v pokorného beránka. Trošku jako v pohádce…“

„A to smířlivé gesto je hodně složité?“

„Bohužel, smířlivé gesto stejně jako chemické složení Homofilu jsou podrobnosti, které…“

Laterno vyskočil. Prudce a nečekaně zahájil útok. Jako kdyby ze sebe náhle shodil ovčí kůži. Pronesl tvrdě, paroduje Brogazziho:

„Smířlivé gesto stejně jako chemické složení Homofilu jsou podrobnosti, které známe, drahý pane. Naše skupina před chvílí ukončila prohlídku vašeho domu!“

Brogazzi strnul.

„Jak jste mohl, pane Laterno..

„Nejsem žádný Laterno!“ uťal muž. „Hovoříte s generálem Pinnebergem z ministerstva války. Naši lidé z lékařské komory vás už dlouho sledovali. Ještě dnes se vypořádáme s vámi i s vaším idiotským Hemofilem!“

Brogazzi vstal.

„Zapomněl jsem vás informovat o jedné skutečnosti,“ prohlásil s chladnou satisfakcí. „Na začátku naší rozmluvy, když jsem řekl, že jsem laborantem, jsem vám nevysvětlil, že pracuji v laboratoři úpravny vod. Už tři dny, čistě pokusně, svévolně a bez vědomí kohokoliv… přidávám do nádrže městské vodovodní sítě trošku Homofilu. Tento pokus přinesl skvělé výsledky…“

Generál zpurpurověl.

„Ty… ty lotře… Ty…,“ nadechl se. „Zatkněte ho!“ zařval.

Do místnosti vpadli dva ozbrojení civilisté a uchopili Brogazziho za ramena. Vytrhl se jim.

„Dovolte mi, abych se s panem generálem rozloučil,“ pronesl.

Téměř divadelním gestem složil ruce na prsou a směrem k Pinnebergovi složil hlubokou poklonu plnou úcty.

Zašeptal:

„Odpusťte.“

Generál oněměl. Jeho zděšený pohled padl na šálek čaje.

„Mohu odejít?“ zeptal se stejně tiše Brogazzi.

„Ale přirozeně… prosím… srdečně…,“ koktal Pinneberg a s námahou zadržoval třes brady.

Když Brogazzi opustil pracovnu, po generálových buclatých tvářích splynuly hořké slzy plné bezmocného vzteku.

WIKTOR ŽWIKIEWICZ

VOLÁNÍ NA MLÉČNÉ DRÁZE

Kráčel ve stínu zdí, přes rameno přehozený Master. Kráčel pravidelným, trénovaným krokem, neohlížel se dozadu ani nezvedal pohled příliš často vpřed. Nadarmo zrcadla stěn rozněcovala v černé glazuře odlesky šarlatového nebe a pokoušela se tak oživit zorničky jeho očí, uhladit rysy tváře, do které čas vtiskl masku s výrazem naprosté lhostejnosti.

„Zastav se, Rudiere.“

Ze setrvačnosti kráčel ještě chvíli a rytmus Jeho okovaných bot zazníval na kamenných dlaždicích stále pomaleji. Konečně stanul a ohlédl se dozadu. Prázdno. V nehybném vzduchu se zužoval kaňon ulice perspektivou vysokých srázných domů bez oken a bez dveří.

„To není zdání, Rudiere. Skutečně nás slyšíš.“

Stál nehybně s prstem na spoušti a pažbou blasteru pevně přitisknutou k tělu.

„Věděl jsem, že existujete,“ pronesl.

Mlčení – jako kdyby někdo neviditelný vážil smysl jeho slov.

„Věděl jsi, že existujeme?“

„Už dávno.“

Pokročil vpřed a pozorně se zahleděl do narudlého soumraku. Řady stěn se lomily, ostrými hranami vyznačovaly bloky domů a ve sklovitých plochách násobily deformovaný odraz jeho tváře. Prudce se otočil a bleskovým pohledem se pokusil zvládnout prostor za sebou. Nic. Prázdno. Nikde žádný šum, ani nejlehčí závan, který by prozradil něčí přítomnost.

„Vždyť jsem přišel jen proto, abych nalezl ty, kteří zůstali. Věřil jsem, že je najdu.“

„Koho?“

„Vás.“

Přimhouřenýma očima sledoval převislé hrany stěn nad svou hlavou, které se promítaly na pozadí oblohy brilantně čistými liniemi, bez jediné vady v monolitu zdí.

„Mýlíš se, Rudiere. Nás nehledáš.“

Udiveně pohlédl do hloubi ulice. Chvíli váhal, potom zvedl ruku a pěti prsty naznačil paprsčité rozvětvení uliček.

„Hledám stavitele tohoto města,“ řekl.

„My jsme tu tehdy nebyli.“

„Kdo tedy jste? Proč se přede mnou schováváte?“

„Trošku trpělivosti, Rudiere. Uvidíš nás brzy.“

„Trpělivost… Jak prosté, po tolika letech čekání…“

Ztichl. Pocítil, že mu vlhne dlaň svírající pažbu blasteru. Kdesi v hloubi prsou mu narůstal náhlý strach před oním neviditelným a současně obava, aby zvukový přelud nezmizel a on aby nezůstal v soumraku vymřelého města opět docela sám.

„Odkud…,“ svraštil obočí, „odkud znáte mé jméno?“

„Víme o tobě všechno.“

„Kdo jste?“

„Já jsem Nežer.“

„Orst.“

„Paldan.“

„Jste tři?“

Kdesi v neznámu okamžik váhání.

„V jistém smyslu.“

„Proč vás nemohu vidět?“

„Dělí nás dvě hodiny letu.“

Otřásl se jako po zásahu do břicha, přímo na solar plexus.

„Vy… jste v prostoru?“

Odlepil se od stěny a vyšel doprostřed ulice s hlavou zvrácenou nahoru a se široce rozpaženýma rukama.

„Tady… Slyšíte?! Jsem tady!“

Ulice zachytily jeho křik rozrážející ticho, vpletly ho do labyrintu kamenných arkád a hasnoucím echem vynesly vysoko pod přísvit nebe – šarlatové skvrny rozdělující řady stěn.

„Jsem tady! Slyšíte? Odveďte mě odtud!“

Odjistil spoušť blasteru a třesoucíma se rukama zamířil vysoko nad hlavu, do spáry mezi zdi. Dávka světelných impulsů rozvinula v zenitu fialový balón prozářený zevnitř mrtvolně bílým ohniskem. Záře pronikala víčky, žhavými závany doléhala na tvář i ruce, on však neustával řadit záblesky do signálu dávno zapomenutého kódu. V kaskádě jisker se řítily k zemi planoucí trosky, vyťaté paprskovou jehlou z okraje zdí. Oslepen sebou škubl, před očima rudé kruhy. Pokusil se odpoutat od stěn sálajících horkem, nohy mu však v něčem uvázly. Marně napínal svaly, jako by mu nohy připoutala k zemi neviditelná síť. Bezradně se zastavil, zatajil dech a čekal, až zmizí purpitra krve pulsující mu pod víčky. Nakonec nejistě a se strachem pohlédl před sebe.

Čerň kamenů zmizela. Místo ní popínavé narůžovělé houští obrostlo zdi a vrostlo do chodníků bleskově postupujícím kobercem. Zdálo se, že děsivá expanze rostlin klíčících z mrtvého kamení zaplavuje veškerý prostor, stačil však jediný pohled zpátky a Rudier pochopil, že toto uvolnění utajeného potenciálu života omezuje nějaká síla na oblast v měřítku města nepatrnou a mimo ni dál existuje kaňon ulice tak lhostejně temný, jako by byl vtesán do kusu černého uhle.

Sklonil rozžhavenou hlaveň. Stál uprostřed kruhu, který narýsoval žár z jeho vlastní zbraně, stál velký a neforemný ve skafandru visícím na vyhublém těle, otrhaný a k smrti unavený. Pomalu a s odporem začal rozhrnovat lodyhy sahající mu až k prsům. Byly měkké a při dotyku vlažné, pod tlakem ruky uhýbaly – zvýšený odpor kladly teprve těsně nad zemí, kde jeho nohy uvázly v houštině spadlých kmínků. Na stěně překryté paprskem blasteru tuhly těžké, nehledě na žár již zčernalé kapky, které nedotekly k zemi. kamenný blok proto připomínal zhaslou svíci, která spustila slzy osmahlého vosku, dřív než vystydla po zbloudilém závanu větru sfouknuvšího plamen. Jen na spodním okraji tuhnoucích krápníků čerň matněla a bledla stále víc, aby v nejvíce otaveném místě vykvetla ohromným rudým květem..

„Slyšíš nás, Rudiere?“

Mimoděk se zachvěl, ačkoliv ten hlas očekával.

„Ano,“ přemáhal křeč v hrdle. „Jste ze Země?“

„Ze Systému.“

„Nerozumím. Jste lidé?“

„Od doby, kdy jsi opustil Zemi, uplynulo mnoho let.“

„Jistě, nejdříve anabióza,“ povzdechl a potřásl hlavou. „Potom jsem se spoustu let vláčel z města do města s nadějí, že potkám někoho, kdo mi pomůže k návratu. Povězte, jaká je dnes… Země?“

„Nevíme, Rudiere.“

Vyšel z narůžovělého kruhu, jehož výhonky se mu před očima ohýbaly a vadly stejně rychle, jako nedávno vyrostly z kamene.

„Co to znamená?“ zeptal se. „Odkud jste?“

„Systém tvoří stovky obydlených planet, mezi nimiž je Země jednou z mnoha. Nikdy jsme tam nebyli.“

„Absurdní. Jste přece lidé! Nemýlím se přece?“

„Ne. Trošku se však lišíme.“

„Jací jste?“

Mlčení.

„Chápu, čas všechno mění…,“ začal znovu, aby přehlušil neklid v hrudi. „Ani já nejsem tak tvrdý jako kdysi… Změkl jsem na této planetě a jediným mým snem je ještě jednou uvidět step a opravdový les, ulehnout na břeh řeky a na nic nemyslet… Pokud něco takového zůstalo. Ano, každý člověk stárne a hledá klid. Vždyť každého čeká obyčejná životní únava.“

„Nás ne. Zůstáváme stále stejní, až do konce.“

„A v tom spočívá rozdíl mezi námi?“

„Tvým životním prostředím podmiňujícím normální existenci je biosféra Země nebo od ní oddělených částí, od kosmických stanic až po hermetický skafandr. My jsme tuto bariéru už dávno překročili.“

„N-nerozumím,“ pronesl zamračeně.

„Obýváme mořské hlubiny i metanové oceány, osídlujeme světy, na nichž nikdy nestanula lidská noha. Jsme všude, volní i v kosmickém prostoru, kde vakuum dosahuje absolutní nuly ‚nebo houstne žárem v chromorsférách hvězd.“

„Jak… jak vypadáte?“ otázal se proti své vůli, protože nechtěl, za nic na světě to nechtěl vědět.

„Zbytečně se bojíš. Vypadáme podobně jako ty, pokud chceme. To jen organismus podrobený rekonstrukci obsahuje diametrálně odlišnou biomolekulární a mechano-kybernetickou strukturu…“

„Jak jste to mohli udělat?“

„Ovládají tě etická kritéria tvé doby, Rudiere. Zapomínáš, že věda a technika jsou v rukou rozumných bytostí jen nástrojem evoluce. Svět rostlin a zvířat byl miliardy let odkázán na loterii slepé hry náhod, avšak v okamžiku, kdy se objevil rozum, musela evoluce změnit taktiku. Už není dostatek času na pozvolné hledání nových řešení. Rozumné bytosti jsou netrpělivé, samy mění své prostředí. Věda i schopnost vědomé činnosti jsou však plody rozumu. S tím musíš souhlasit. A operačním prostředím rozumu je stejně biosféra celé planety a veškerý dosažitelný vesmír jako organismus živé bytosti, který je jeho přímým nositelem. Má tedy rozum volně přetvářet jedno a vyhýbat se zásahu do druhého?“

„Ne, mě nepřesvědčíte,“ procedil zaťatými zuby.

„Tvrdíš to, ačkoli si dobře uvědomuješ, že podobné závislosti lze extrapolovat do nekonečna. Vždyť i mozek, jako hlavní motor vědomí, v určitém okamžiku už nemůže absorbovat víc informací podmiňujících další rozvoj jeho osobnosti i celého druhu, nedokáže zvýšit účinnost myšlenkových operací. Aby v této etapě nedošlo ke stagnaci, je třeba hledat nová řešení.“

„Vy jste je našli?“

„V našem světě je tento problém vyřešen zpětnou vazbou psychiky jednotlivců do nadřazeného systému, umožňujícího okamžitě disponovat informační zásobou celé civilizace. To vytváří podmínky pro řešení problémů, které lze zdolat jen logikou a představivostí celku, nebo náhodou, tou náhodou, které říkáme Intuice.“

„Okamžik…,“ přerušil je Rudier.

Pokoušel si něco připomenout. Několik kroků od něj tál silnicí pohlcovaný hnědý kruh v místě nedávné exploze vyrostlých růžových kmínků. Kámen zdánlivě mrtvý, a přesto rozkvétající termickým úderem vyhlazoval svůj povrch, na kterém nezůstávala ani stopa po listí. Černý kámen, živé květy, šarlatová oblaka a savana za hradbami města –– všechno propletené do jediného uzlu.

„Proto jste tedy na mou otázku, zda jste tři,“ ozval se konečně, „odpověděli: ‚V jistém smyslu‘?“

„Ano. Kontakt s tebou mohl navázat samozřejmě jen jeden z nás, je však určitě lepší, když to udělá Systém –– vymezený zde, v prostoru, psychickou funkcí každého z naší trojice.“

„Já jsem tedy celou dobu nerozmlouval s někým konkrétním z vás, ale se Systémem?“

„Samozřejmě.“

Rudier stál přikrčen nad plochou chodníku, teď již dokonale hladkou, z níž dokonce i poupě červené orchideje zmizelo beze stopy.

„Máš ještě nějaký dotaz?“ uslyšel.

Nejdřív chtěl odmítnout, avšak potom pozvedl hlavu.

„Snad je poslední,“ pronesl pomalu. „Kdo jste?“

„Nerozumíme ti, Rudiere.“

„Musíte někým být, když nejste lidmi.“

„Jsme lidmi, Rudiere.“

„Zvláštní… A co jsem tedy já? Kromě vnějšího vzhledu nemáme spolu – podle vašeho tvrzení – nic společného. Jestliže jste tedy lidmi vy, nemohu já být člověk… A naopak.“

Otočil se a rychlými kroky kráčel vpřed. Nedbal už na hlasy znějící mu kdesi v hlavě, dokonce se je ani nesnažil přehlušit. Nezajímalo ho, co mu ještě chtějí povědět – stačilo ostatně, aby na ně nemyslel, a rozpadaly se ve stěží slyšitelný šelest, jako když vítr žene po písku listí tak suché, že skoro nic neváží. Vítr, který tento svět neznal, i stíny zetlelého listí. Kráčel středem prázdné ulice, korytem vozovky mezi bloky staveb otevírajících se do stále nových úžin, on však na své pouti k okraji města nezaváhal ani na okamžik. Konečně se mezi náhle zmenšenými budovami vynořila nebetyčná stěna zrcadlové černi. Stěna obklopovala město kruhem zoubkovaného hřebene jako kdysi středověké tvrze, v nichž se denní svit jen stěží prodíral zubatým cimbuřím. Domy stály kus od stěny a sklovitá deska, z níž vyrůstaly, se prohnutě zvedala a přecházela přímo do strmého srázu bez bran i obvyklých štěrbin. Jen na jednom místě se zdi sesuly, snad vlastní tíží, nezhroutily se však v balvanité rozvaliny, ale podivně změkly podťaty vnitřní bezmocí narušené struktury kamene a otevřely vstup do mrtvého města, už od počátku svých dějin budovaného bez bran.

Rudier zamířil k tomuto východu. Každým krokem zvedal oblaka prachu, jeho boty zanechávaly výraznou stopu. Zemi pokrývala vrstva nejjemnějších sazí, jejichž černá jezera sahala až k blízkým domům.

Ohlédl se dozadu přes rameno a jediným pohledem přehlédl město. Stále se ještě lesklo glazurou černých zrcadlových stěn.

„Přijde řada i na tebe,“ zašeptal a dál se brodil rozvalinami zdí.

Když stanul na druhé straně, otřel si pečlivě boly o trs suché trávy. Nebe slévalo svůj šarlat s fialovým bušem, zarůstajícím široko daleko plochou rovinou. Jen v dálce na horizontu tmavší pruh prozrazoval plochu dalšího města, jinak jednotvárná rovina pokrývala kamenný monolit fialovým příkrovem porostu jako vrstva plísně, roztržená zespodu špičkami osamělých měst-ostrovů.

„Kam chceš jít, Rudiere?“ uslyšel znovu.

Napřímil se a stanul, nevidoucíma očima zahleděn do náhle vyrostlé překážky: kam? Mlčel.

„Slyšíš nás a rozumíš. To nestačí k pochopení, že nás od sebe tolik nedělí? Ať jsme kdekoliv a vypadáme jakkoliv, dokud si rozumíme, jsme všichni lidé.“

„Co ode mne chcete?“

„Informace. Prožil jsi tu dlouhá léta, musel jsi mnohé poznat a mnohé pochopit.“

„Co mi za to poskytnete?“

„Budeš se moct vrátit, kam budeš chtít.“

„Myslíte? To místo už neexistuje.“

„Rozhodneš se sám. Nás tato planeta zajímá. Neobjevili jsme se zde náhodou.“

„Co chcete najít? Ruiny měst? Copak neznáte kosmické pravidlo, podle kterého se kromě planet mrtvých od začátku světa nejčastěji nacházejí právě ruiny?“

„To však nejsou ruiny.“

„Opravdu? Že bych tu nestrávil několik let já, ale vy?“

„Poslyš, Rudiere. Ještě nedávno jsi sám hledal jejich obyvatele, nebyl jsi přesvědčen, že je město zcela opuštěné.“

„Škoda že jsme se nesetkali dřív, snad by Systém našel spásnou radu, co se dá ještě dělat po katastrofě lodě, když ne hledat pomoc u možných obyvatel planety. Tím spíš, že tu civilizace na vysoké úrovni opravdu existovala.“

„Proč hovoříš v minulém čase?“ Suše se zasmál.

„Je třeba tu být a aspoň jednou uvidět ta opuštěná města. Proputoval jsem už mnoho tisíc kilometrů.“

„My však máme důkazy, že se tyto bytosti právě teď snaží navázat kontakt s jinými kosmickými civilizacemi.“

„Proč jste o tom přesvědčeni?“

„To je prosté. Existuje určitý nositel energetického potenciálu neboli kvantový projev biogeneze. Nedokážeme upřesnit závislost, co je čeho příčinou: zda je život výsledkem onoho kvanta života, nebo naopak. Obecně se uznává, že stejně jako charakteristické procesy růstu, rozmnožování a přizpůsobování se podmínkám prostředí, které jsou projevem života v makroskopickém pojetí, výskyt kvanta života provází na submolekulární úrovni ty specifické fyzikálně chemické reakce, které se pokládají za příznaky života. My disponujeme příslušnou registrační aparaturou a zjistili jsme v kosmickém šumu záření provázející procesy organizace hmoty právě na této úrovni.“

„Vy jste tedy už z vesmíru prokázali existenci života na této planetě. Perfektní.“

„Víc, zjistili jsme činnost rozumných bytostí.“

„Jak?“

„Záření celé planety je vědomě modulováné.

„Celé planety?“

„Ano.“

„To není možné.“

„Spíš nepravděpodobné, To však nemění nic na skutečnosti, že civilizace této planety vytvořila jedinečnou signalizační stanici. Do mechanismu modulujícího záření byla zapojena biosféra celé planety, žívá masa všech organismů, rostlin i zvířat. Neexistuje univerzálnější způsob předávání informace o své existenci než zapojení systému znaků podrobitelných matematické analýze do pulsujícího záření, které již samo o sobě je emisí života.“

„Oni tedy,“ pohlédl Rudier směrem k městu, „usilují už mnoho, možná tisíce let o navázání spojení s rozumnými bytostmi z jiných světů? Proč tedy já, který jsem byl tak blízko, nedočkal jsem se za osm let kontaktu, nebo aspoň stopy zájmu z jejich strany?“

„Nikdy jsi je neviděl? Nevíš, kde mohou být?“

„O to právě jde, že je nemohu najít, i když jsem podvědomě přesvědčen, že odtud nemohli odejít jen tak – a všechno tady nechat. Vím určité, že ještě před sto dvě stě lety tepal v ulicích těchto měst život. Oni tu byli, a najednou někam zmizeli. –Ne však do vesmíru, tím jsem si jist. Nikdy nepronikli mimo atmosféru planety. Nenašel jsem nikde náznaky svědčící o jejich představě toho, co je za neproniknutelným pláštěm atmosféry. Vesmír pro ně zřejmě neexistoval. Směr vývoje této civilizace je jaksi podivný, fascinující a současně člověku cizí. Nedokázal jsem pochopit symboliku jejich vědy a kultury, i kdybych snad dokázal proniknout do nitra budov v jejich městech…“

„Proč nemají vchody?“

„Nevím. Možná po jejich zmizení ucpal všechny otvory ten prokletý živý kámen.“

„Podivný svět.“

„Ještě uvidíte, jak velice podivný,“ řekl Rudier. „Není tu vítr, protože tu není noc, kolísání teplot, denní doby. Planeta krouží kolem černého trpaslíka, který nedává dost světla ani tepla. Šarlatová luminiscence se nepřetržitě line z nízké clony mraků, které zakrývají nebe hustým závojem, a teplo dodává sama země. Z mraků však neprší, nikde netečou řeky. Rostliny tu vyrůstají z holého kamení, jako by byly jeho součástí, a zdechlinu zvířete pohltí černá skála dřív, než ji vzdušný kyslík rozloží. Kdybych mohl pohlédnout do nitra země, proniknout stěny… Proč vystavěli město bez bran?“

„Zkusíme to spolu, Rudiere?“

„Třeba budete mít štěstí. Ale musíte si pospíšit. Ten kámen se rozpadá, každým rokem, každým dnem je křehčí.“

V naprostém tichu proběhl vzduchem lehký závan jako nesmělý dech větru a opět zavládl klid.

„To je zvláštní, Rudiere. Ten hlas, který jsme zachytili ze vzdálenosti několika parseků…“

„Co je s ním?“

„Víš, ten rozumnými bytostmi modulovaný signál biosféry celé planety také výrazně zeslábl. Prováděli jsme pozorování. Už několik let vyhasíná.“

„Co-ože?“

Rudier se ustrašeně ohlédl na lhostejný a ponurý masív zdi, čnící za jeho zády.

„To je tedy… konec,“ zašeptal. „Kdy sem přijedete?“

„Už jsme tu.“

Prudce se obrátil, postoupil krok vpřed a v němém gestu napřáhl dlaň. V růžově mléčných pásech, které zalily nehybné moře trav, se náhle zjevily tři vysoké postavy s těly lesknoucími se živým stříbrem. Chtěl těmto lidem pohlédnout do tváře, napjal zrak, ale netrpělivým vzrušením se mu zamžily oči a v šarlatové záři oblohy nemohl rozeznat jejich rysy.

Hvězdy se opět octly na svých místech, rozepjaly prostorem pás Mléčné dráhy. Osahával je lačným pohledem a připadal si blíž domovu pod modrou oblohou, blíž tomu místu, které chtělo mravenčení hvězd pohltit. A přece se kus cesty, který tam vedl, nijak nezmenšil, ve srovnání s desítkami světelných let to první vykročení zpod šarlatových oblak, která teď plynula dole a deformovala purpurem zalitý ovál planety, nic neznamenalo.

„Slyšíš nás, Rudiere?“

To byl hlas odtamtud.

„Slyším. Celou tu dobu jsem čekal.“

Leží nehybně na dně gigantické číše, naplněné až po okraj perspektivou kosmického prostoru.

„Naštěstí zde není vítr… všechno křehne.“

„Co děláte?“

„Pronikáme do jejich světa. Je to poslední naděje na kontakt.“

„Všichni tři?“

„Jen Orst a Paldan. Postačí dva.“

Rudier rotuje v ohnisku křišťálové sféry, každým svým pohybem, každou myšlenkou posunuje výhonky stříbřité příze, která se svíjí, přelévá, napjatými strunami obepíná prvky prostorových konstrukcí. Nevnímá vlastní tělo, v každém okamžiku je všude, jako mozek vypreparovaný z lebky dosahuje vlákny stříbrných neuronů do nejvzdálenějších koutů kosmické lodě, v obvodech neviditelných strojů nalézá neomylnost logiky i matematické abstrakce a současně podléhá lidským pochybám. Nemusel by se na nic ptát. – Systém tvoří jediné vědomí, avšak to, co se jmenuje Rudier, se ještě brání, snaží se zachovat odlišnost mechanismů přeměněných ve smysly, zachovat zdání světa, který už neexistuje, i strach před skutečností obnaženou ve vědomí Systému.

Pokouší se změnit tok myšlenek. Rozvíjí stále nové spirály antén, do paraboloidů čidel plyne šepot hvězd.

Elektronické zřítelnice bloudí podél galaktického rovníku, marně hledají druhý zdroj hlasu živé hmoty. Avšak vesmír je mrtvý a pustý. Pouhá náhoda přivedla tuto loď sem, nad ještě živý svět. Přiletěla, avšak příliš pozdě, než aby mohla zabránit zániku šarlatové planety, odletí tedy stejně nečekaně, zmizí v prodloužení trajektorie vyznačené polohou současnou a následnou, jíž však nebude mytická Země, ale oblast Systému.

„Nic, Rudiere?“

„Nic. Hledám dál.“

Ti tři, kteří jsou dole, se zanedlouho vrátí a odletí i s lodí kupředu: oni nikdy neustupují. Ve společenské hierarchii své civilizace tvoří oddíl dálkového průzkumu razící dráhu další vlně kolonizace vesmíru. To vyžaduje dynamika expanze. V mechanismu Systému platí odstředivá interference činnosti s jedním faktorem zajišťujícím zpětnou vazbu, jíž je obousměrný přenos informací. Pro tyto lidi není návratu: jsou předvojem rozvědky. Po nich při jdou jiní, avšak kosmická rozvědka je už o krok dál, krok měřený desítkami let loudavého letu světla. Když jim slepá náhoda postaví do cesty někoho, jako je on, Rudier, nevadí. Poskytnou mu buňku své lodě, autonomní částečku, která je sama o sobě celou lodí: zlomí zákony prostoru, předběhne světlo a odveze ho na místo, z něhož vyšel on sám a jejich předkové. Rudier čeká, rotuje v prostoru. Rozprostřen do desítek kilometrů absorbuje každým atomem těla-lodě záření hvězd, do poslední pídě pročesává oblohu v naději na zachycení záření nesoucí alespoň jedno jediné kvantum života. To je všechno, co pro ně může udělat – vyhledat následující cíl jejich nekonečné pouti. Avšak obloha mlčí. Ve volání cefeid, pulsarů, v pastích černých hvězd zmizel šepot znamenající život. Vždyť i oni hledali mnoho let, než nalezli jeden vysychající pramen. Proč by jemu mělo přát štěstí? Šarlatový oceán plynoucí dole pobledl, zešedl:

„Orst a Paldan se podrobili transformaci.“ Poznal hlas Nezera, toho, který zůstal. „Jestli chceš, dívej se.“

Rudier se bojí, avšak touha plně poznat svět, který mu vzal tolik let života, překonala strach a zrak uvolněný ze smyslů letí dolů, proniká husté chumáče oblak a opět dosahuje povrchu planety zřítelnicemi člověka, který stojí před kamennou stěnou.

„To jsi ty, Nežere?“

„Já.“

Proti němu kolmá plocha zdi. K černému zrcadlu jsou nalepena dvě stojící lidská těla s rozhozenýma rukama. Jedno tváří do stěny, druhé ven. Tlumený svit nízkého oblačného stropu vyloupl z přítmí dvě těla napůl vnořená do kamene, jako kdyby někdo rozťal člověka v půli a obě části opřel vedle sebe o zeď.

Rudier chce uskočit zpátky, couvnout před nepřítomným pohledem pozůstalé tváře, ale Nežer stojí pevně.

„Jen klid,“ pronesl do naprostého ticha. „Víš přece…“

Klid… Copak věda něco zmůže proti strachu zakořeněnému v podvědomí, strachu před černou magií, o níž ti tři nikdy ani neslyšeli? Je skutečností, že jejich těla mohou pronikat kamenem a vědomí může absorbovat jiná individua nebo samo putovat neuronovým labyrintem cizích smyslů, transformovat se v elektronické bloky a monokrystalické obvody strojů. Bude však potřebovat čas, aby si zvykl, přijal za své změny vzniklé během mnoha staletí vývoje celé společnosti. Ostatně takové jsou cesty rozvoje každé kultury. Čím jiným jsou zdi měst, s nimiž strávil tolik let, když ne gigantickým fantomatem, z kamene vypěstovaným monokrystalickým homeostatem, který pohltil miliardy bytostí a transformoval jejich psychiku do molekulárních obvodů fantomatového světa. To jsou jen dva mezní modely civilizace – lidská se svou expanzí zahrnující sféru makrokosmu, neustále se rozpínající do vzdáleností tisíců světelných let, a civilizace této planety, která překročila submolekulární práh hmoty při hledání podmínek pro volnou tvorbu světů modelovaných kvantovou mechanikou a elektrodynamikou.

Existuje jen jeden zásadní rozdíl: člověk dokázal asimilovat nové prostředí v psychických i hmotných kategoriích, kdežto bytosti této planety nevzaly v úvahu dokonalou symbiózu, která sevřela jejich svět, každou rostlinu, živočicha, dokonce i nerosty, precizním mechanismem přeměny hmoty do sebe zapadajícími soukolími jednotlivých článků biosféry. Stačilo jedno chybějící kolečko, a všechno se rozpadlo. Proto při odchodu do vysněné země, vymodelované v kvantovém homeostatu fantomatického světa, odsoudily k zániku původní svět a s ním i sebe, protože nedokázaly plně přervat svazky mikrosvěta a makrosvěta, zosobněné ve struktuře kamene. Jestliže se tedy dnes živý kámen rozpadá při nejlehčím dotyku, platí zákon determinované hystereze a dvě postavy rozpjaté v jednom z mála pozůstalých zrcadel jsou posledním systémem vstupů a výstupů na hranici rozdělující dva póly světa.

Ten, který hledí ven, je Orst.

„Můžeš se spojit s Paldanem.“

„Ne, ne…,“ Rudier se pořád bojí. „Raději mluv… Oni žijí?“

„Ano, Paldan se pokouší navázat kontakt.“

„Jak vypadá jejich svět?“

„Podívej se sám.“

Tvář ve zdi otevírá oči se zřítelnicemi hlubokými jako studny padající do bezedné propasti. Ústí tunelu pronikajícího prostor se rozestupuje a zrak letí až k zasněžené rovině.

„To jsi ty, Paldane?“

„Já.“

Mléčně bílé, opalizující proudění prolíná peřejemi zevnitř prosvítajících perspektiv, vytváří v plnosti krystalu článkovité ulity gigantických perlorodek. V závratné inscenaci tance bílých mlžných stuh padají naznak, rozevírají křídla jako světlem oslepené sněžné přízraky s křídly rameny, křídly očima, křídly tvářemi. A neexistuje už nic kromě těchto tváří a natažených rukou, kromě vybledlých přeludů průvodu stínů táhnoucích od průsmyků na horizontu.

„Vždyť mají lidské tváře!“

„Ne, Rudiere. To, co vidíš, je jen výrazem antropomorfismu tvé obrazotvornosti. Zde žádné tvary neexistují.“

„Možná, ale stejně… působí podivně lidským dojmem.“

Voskové postavy víří v posedlém transu absolutní běli, která houstnoucí chumelenicí zasypává svět, stále v nových vlnách vylétá z mnoha vrstvových pásem prostoru, s jakousi příšerně slepou určeností směřuje dál, vpřed, kde ve zsinalé smyčce horizontu vyrůstá zsinalý gejzír barevné záře. A třebaže v tomto fantasmagorickém kaleidoskopu tvarů lze jen stěží postřehnout něco lidského, přesto mimika gest, pohybů…

„Vždyť oni utíkají, Paldane!“

„Vím, jejich svět umírá. Utíkají před prázdnotou.“

Náhlý neklid zastírá zrak. Impuls běží odtud, kde v komoře lodě visící nad planetou zůstal skutečný Rudier. Smysl poslouchající hvězdy přikazuje návrat, vytržení pohledu z molekulární struktury kamene, z příkrovu oblak.

„Jejich svět hyne stejně rychle, jako křehnou vazby v kameni,“ tvrdí Paldanův hlas. „Kdybychom věděli proč, snad bychom jim dokázali pomoci… „

„Paldane! Něco se stalo, slyšíš?!“

„Snad dokážu pochopit…“

„Vrať se, Paldane!“

Černá studna uskakuje zpět. Něčí široce rozevřené oči. Kolmá stěna a v ní dvě postavy v poloze ukřižovaného. Šarlatový vír proniká vzduchem, zemi zanechává dole a jiskra rybí šupiny se opět třepetá v oblé číši oblohy.

A do náhlého ticha opakovaně proniká stěží slyšitelný sten, jako kdyby někdo měděným kladívkem rozezníval ladičku. Je to z kosmického šumu vyčleněný signál vysílající biosféry. Jeho hasnoucí rytmus však provází tišší, méně znavené echo. Rudier ještě nechápe. Bioproudy Systému obíhají mechanismus lodě, prosakují do bloků radiolokačních soustav a neomylný smysl ukazuje směr, vybírá jednu z miliard nepatrných hvězd.

„Existují! Nalezl jsem!“

Chce zavolat, rozdělit se o tuto novinku s těmi dole, když tu jeho pohled utkví na disku planety a Rudier náhle chápe skutečnou příčinu návratu. Není jí onen hlas: stačí pohlédnout dolů.

Oblačný masív trvalejší kamene praskl, obnažil povrch planety zjitřenou ranou s bělmem roztřepaných oblačných skvrn odplývajících stranou. Na zhnědlé planině vykvetly krátery měst. Zdánlivě nehybný, od rovníku letící uragán vířící atmosféry je rozmazával a podivně prodlužoval ve směru větru. Stuhy houstnoucí černi napřahovaly nad mrtvou planinu ramena větrem unášeného prachu, nestálé spraše, ve kterou se rozpadly zdi měst.

Rudier otupěle zírá, nevidí už nic, docela nic kromě voskových tváří a pouti bytostí, které samy sebe zaklely do krystalů rozvívaných větrem. Průvod vybledlých stínů a… Paldane!

„Paldane! Pa-al-da-ne!!!“

Nad povrchem planety se stáčí oko cyklonu. Černé šmouhy se plazí stále rychleji, jako panožky améby hledající úkryt.

„Nežere! Orste! Proč mu nepřikážete, aby se vrátil?!“

V sílící vánici praská sevřený masív města, dům za domem se rozpadá a v plátcích sazí letí vzduchem. Lavina rozkladu dolétla k poslední zrcadlové stěně a Jediným závanem ničí její neporušenou hladkost, vystavuje větru ještě jednu zvlněnou mohylu černi.

„Oni ne… slyšíte.. Ječení vichřice přehlušuje něčí hlas. „Oni nevědí nic o signálu. Rozumíte?! Nikdy ho nemodulovali, nevědí nic o záření živé hmoty… Nezapomeňte, je to velice důležité… ‚Oni nikdy nevyslali žádný signál… Oni ne!…“

Rudier se vrhá do vířící atmosféry a Nezerovýma rukama rve z pukající zdi jediné tělo, které se spolu se sutinami nerozpadlo v prach. Třese bezvědomým.

„Proč tam zůstal?“

Orst nezvučně pohybuje bledými rty. Šumem bioproudů pronikají do vědomí Systému artikulovaná slova:

„Chtěl to… Nemohl je nechat samotné.“

Magnetický uzel lodě-Systému smetá ramenem silových polí dva lidi z povrchu planety a vítr zametá jejich stopy, jako by tu nikdy nikdo nebyl. Jen prach se zvedá nad zemí v pruhu těžkého, černého dýmu.

Je po bouři. Klidno. Absolutní nehybnost a ničím nerušené ticho, protože nikdo nedokáže nic změnit, nic přidat ani ubrat ze scénáře sepsaného podle přírodních zákonů. Ticho je neúprosné pro ty, kteří přežijí. Zbývá jen mlčky hledět prázdnýma očima do prostoru, který sevřením neživé prázdnoty přivítal ještě jeden mrtvý svět.

Rudier naslouchá. Někde na druhém konci lodě podvědomě cítí přítomnost těch dvou, tvořících samostatný Systém. Bez něho. Jejich cesty se rozcházejí na opačné strany. Trup lodě zanedlouho zrodí skleněnou kouli jako rybí jikru – miniaturu mateřské lodě –, kterou on zamíří, kam bude chtít, tedy tam, kam se bojí vrátit, ale přesto se vrátí, navzdory nejistotě zrychlující srdeční tep při vzpomínce na jméno oné planety.

Nežer a Orst poletí dál. Oni se nikdy nevracejí. Z chumelenice Mléčné dráhy je volá zvláštní hlas. Kdesi mezi hvězdami umírá ještě jeden svět neznámých květů, stromů, ptáků, tajemných civilizací. Snad to tentokrát stihnou, snad „rozřeší záhadu posledních Paldanových slov: „Oni nikdy nevyslali žádný signál…“ Vždyť jestli nemodulovaly záření živé hmoty rozumné bytosti této planety, kdo zbývá? Kdo ještě ovládl hlas celé biosféry symbiotickými vazbami přizpůsobujícími všechno, co žije, vědomí Systému? Žádná z buněk lidského těla, ba ani jeho mozku, sama o sobě není rozum ná – vědomí nemá ani žádný list, květ, kámen… Šarlatová planeta už nic neprozradí. Kdokoliv tu byl –– zemřel navždy. Odpověď je třeba hledat dál, v galaktické rovině ekliptiky, odkud volá další podivný hlas, kde rovněž umírá svět: moře nachových luk, stromů zpívajících ve větru a opuštěných bílých jeskyní.

Rudier potřásl hlavou, zaháněl dotěrné myšlenky. Je čas. Uvnitř lodě už začal ruch, nové proudy lámou synchronizaci žeber skleněných sfér, způsobují táhlá ťuknutí připomínající zvuk blížících se kroků.

Otřásl se. Z přítmí na něj hleděly jediným pohledem dva páry očí.

„Přišli jste…,“ pronesl. „Nemám rád loučení, ale děkuji vám.“

Napřáhl k nim ruku, jako by se omlouval.

„Promiňte, že nemohu jít s vámi. Takoví jako já se musí jednou vrátit…“ Bezbarvě se usmál. „A vám přeji úspěch. Snad se někdy…“

Chtěl říct: „Ještě setkáme“, věděl však, že je vidí naposledy. Proti němu stáli dva lidé v modravém osvitu, pod zrakem hvězd pronikajícím stěny a v nejistém světle nedokázal rozlišit jejich tváře.

„Přišli jsme ti povědět, proč právě ty jsi nalezl další cíl naší cesty,“ uslyšel. „To nebyla náhoda, třebaže my jsme hledali déle.“

„Měl jsem štěstí, někdo musel. Dříve či později i vy…“

„Ne. My se nikdy nedíváme nazpět.“

Udiveně vzhlédl.

„Vracíme se s tebou, Rudiere.“

„Kam?“ tázal se. Stále ještě nerozuměl.

„Vracíme se na Zemi.“

Zvedl hlavu a vyhledal očima pás Mléčné dráhy.

„A tam…,“ nevěděl, co říct. „Tam někdo…“

Pojednou umlkl. Pochopil. Opět byli tři.

KRZYSZTOF W. MALINOWSKI

PARACELSOVI ŽÁCI

Dobb odbočil do neširoké aleje vedoucí k ústavu. Velká pravoúhlá budova svítila v ranním slunci stříbrem hliníkových lišt a okenních rámů. V hale ho ovanul chladný vzduch, neustále regenerovaný klimatizací.

Jako každého dne pokynul vrátnému, který mu otevřel dveře pneumatického výtahu, a rychlým krokem vešel dovnitř.

Dobbův kabinet i soukromá pracovna byly ve dvaadvacátém patře. Usiloval o to, aby měl „svůj koutek“ co nejvýš, protože při práci rád obdivoval půvabné okolí ústavu.

Ústřední Biofyzikální ústav stál na malém pahorku za městem. Vysoká budova s ostrými hranami, dokonale vkomponovaná mezi vápencové skalky jen místy porostlé nízkými keři, byla viditelná už zdaleka. Avšak jen málokomu se podařilo octnout se na seznamu zaměstnanců. Do jisté míry elitářský statut ústavu, nimbus tajemství zahalující zdejší výzkumy a konečně sporé informace, které odtud pronikaly ven, zjitřovaly fantazii mladých lidí vstupujících na vědeckou dráhu.

Dobb je znal – plné pracovního zápalu, hledající v každém slově, v každé grimase náznak tajemství nebo předpovědi velkého objevu. Raději však, alespoň do svého oddělení, vybíral pracovníky starší. Jejich zkušenosti, sebeovládání a praxi pokládal za lepší záruku úspěchu než zápal mladých. A vůbec… Vůbec jako nejlepší pracovníci, alespoň dosud, se projevovaly numery.

Profesor si pamatoval – ještě z dob studií –, že kdysi dávno, před několika desítkami let, bylo nezbytné podstatně změnit vnější vzhled numeru. Úplně na začátku, kdy ještě nebyli roboti tak rozšířeni, bylo totiž touhou konstruktérů připodobnit je co nejvíc člověku. Když však toto trvalé zdokonalování začalo pomalu vést ke stále nepříjemnějším omylům a zneužitím, pod tlakem veřejného mínění –– a zejména jeho nejkonzervativnějších představitelů – bylo třeba od těchto snah upustit. Od té doby mají numery svůj původní vzhled rozložitých dlouhorukých tvorů s velkými hlavami, schopných pojmout centrální řídicí systémy i soubory čidel.

Tento ústupek se ostatně konstruktérům vyplatil, další zdokonalování automatů probíhalo mnohem snáz a numerům rychle přibývaly nové, stále dokonalejší neuronové subsystémy.

Z ranních úvah vytrhl Dobba hlas jeho asistenta Björna.

„Dobrý den, pane profesore! Došly už výsledky syntézy. Zřejmě zase nic. V každém případě byly impulsy simulátorů bez odezvy. Půjdete si prohlédnout výsledky nočních měření?“

„Ano, za chvíli. Můžete zatím zkontrolovat záznamy.“

Björn odešel. Dobb se opřel čelem o chladno sklo. Zase nic. Asi to opravdu bude „falešná cesta“…, uvažoval.

Dveře neurofyzikální laboratoře byly pootevřené. Když je Dobb za sebou zavíral, zaplavilo ho teplé, vlhké ovzduší; tolik let známá atmosféra laboratoře ho začínala poslední dobou dráždit.

Nad stolem svítila malá lampička. Zahlédl záznamy simulátorů pokryté tenkými čarami simulačních impulsů, které každou půlhodinu počítač automaticky generoval. Tyto impulsy nabíjely obvod malé trysky ve tvaru válcového kondenzátoru; tryskou byly pravidelně, rovněž každých třicet minut, protlačovány vzorky bílkovinných struktur, mezi kterými všichni hledali tu pravou: axon, nervové vlákno, korunu jejich výzkumů.

Prohlédl si záznamy. Ostrá maxima zaznamenaných impulsů simulátoru je rozdělovala do pravidelných sloupců. A mezi nimi, v prostoru pro kýženou odezvu axonu, byla páska ideálně čistá.

Dobb si otřel hřbetem dlaně čelo a tiše řekl:

„Björne, vezměte několik numeru a nechte je vyčistit čerpadla a nádržky simulátoru. Vezměte nové vzorky, které připravili Davis s Misnerem. Je třeba ověřit, zda souhlasí test na kód. A potom… všechno znova. Kdybyste mě potřebovali, budu v laboratoři.“

Když Björn odešel, Dohb ještě jednou bezděky prohlédl záznamy na stolku, potom pohlédl k simulátoru a zamířil ke dveřím.

U východu potkal tři numery, které ho rychle minuly a zmizely v laboratoři.

Vstupoval právě do kabinetu, když se ozval autofon.

„Profesor Dohb!“ zazněl jasný hlas numera, plnícího funkci tajemníka.

„Ano, slyším,“ ozval se neochotně.

„Zvou vás do pracovny profesora Tayamy. Pokud možno rychle.“

„Dobře, povězte jim, že přijdu hned.“

„Děkuji.“ Obrazovka zhasla.

Cestou k výtahu Dobb vymýšlel další výmluvu, kterou by řediteli ústavu zdůvodnil následující neúspěch. Ačkoliv nevěděl proč, byl si jist, že informace o nezdaru už k Tayamovi dorazila. Podobné zprávy se šířily bleskem. Na tom ostatně nebylo nic zvláštního, všichni zde prožívali tyto experimenty, které měly rozhodnout o úspěchu celého záměru. To se budu zase kroutit, pomyslel si zlostně.

Než vstoupil do pracovny, uhladil si zmačkaný oblek a nasadil – pro všechny případy – výraz, který podle jeho názoru vyjadřoval, že další fiasko bylo jen předem předvídaným rizikem a nijak nenarušilo průběh výzkumu.

„Prosím, posaďte se,“ uvítal jej Tayama.

Má zřejmě výjimečný vztek, napadlo Dobba. Významně si odkašlal, aby dal řediteli najevo, že je připraven k rozhovoru.

„Slyšel jsem, pane kolego, že další váš pokus zase ujel. Nemyslíte, že po devíti letech výzkumu to není právě nejlepší znamení?“

„Ale pane řediteli, ty výzkumy jsou…“

„Ano, vím, kolego, vím,“ Tayama pokýval s porozuměním hlavou, „jsem si plně vědom významu těchto výzkumů. Doufám si nemyslíte, když to tady držím všechno pohromadě, že nechápu důležitost toho, co se tu dělá. Ale už to trvá dlouho, pane kolego, příliš dlouho!“

Dobb udělal gesto… ale i tentokrát byl Tayama rychlejší.

„Víte, kolego, už několik měsíců u mne leží návrh vašeho spolupracovníka Misnera. Tedy, Misner docela důmyslně upravil vaši teorii, řekl bych… hm…, že ji reformoval, a navrhuje změnit metodu cyklických sítí. Chápete: jde o přizpůsobení ke kódu. Ostatně on vám to vysvětlí nejlíp sám. Tedy…,“ Tayama najednou přestal mluvit při pohledu na blednoucího Dobba.

„Asi jsem špatně rozuměl, pane řediteli! Jak je možné, že můj spolupracovník, který se mnou pracuje už šest nebo sedm let, nepředává výsledky své práce mně, ale vám?“

Tayama zjevně zrozpačitěl.

Po krátké úvaze už méně sebejistým tónem odvětil:

„A-ano… K tomu, aby mi předával výsledky, kolego, jsem ho v podstatě vyzval já. Víte, podle mého názoru věříte víc svým výsledkům než jiným. Nu,“ zarazil se náhle, „ostatně to je docela přirozené! Nám však záleží na změně, alespoň dočasné. Rozumíte mi, viďte? Musíme zkusit jinou cestu, pokud vůbec existuje. Snad právě Misnerovy výzkumy…“

Dobb ho bezohledně přerušil:

„V pořádku, zřejmě si rozumíme. Nevítám takové pracovní metody s nadšením, ale to je konečně vaše věc, ne moje. Chci však požádat o poskytnutí určité krátké doby k dokončení tohoto cyklu výzkumů. Potom předám laboratoř Misnerovi.“

Tayamu tento přístup zjevně uspokojil.

„Ale samozřejmě, kolego, samozřejmě. Tolik zas nehoří!“

„To je tedy už všechno? Na shledanou!“

„Na shledanou… A kdybyste měl nějaké potíže, profesore, obraťe se jako obvykle na mne…“

Dobb se u dveří otočil a ještě jednou, ironicky, prohodil:

„Na shledanou. A na potíže už asi nebude čas ani příležitost, pane řediteli!“

Dobb se opíral o stůl a lhostejně pozoroval numery, jak vyměňují v simulátoru nádržky, seřizují zapisovače a synchronizátory. Třetí numer stál obrácen k němu zády a v nepatrném svitu indikátorů sledoval značky kódu, objevující se na pásce monitoru počítače.

Byl to onen proslulý kód axonů, který Dobb objevil. Vypracoval způsob, kterým bylo možné zjišťovat impulsy, jimiž axony odpovídají na akustické, optické nebo elektrické podněty. Tyto impulsy, přímo úměrné intenzitě a druhu podnětu, umožňovaly jeho rozpoznání řídicím centrem živého organismu. Teď už jen zbývalo takový axon připravit. Uměle.

Laboratoře už skončily své výzkumy a pilovaly získané výsledky – výsledky bezvýznamné, protože neobsahovaly nejdůležitější vlastnost lidského organismu: nervovou strukturu.

Numer polohlasně oznámil:

„Test kódu axonů ukončen. Všechny vzorky poskytly pozitivní reakci. Mám uvést simulátor do provozu?“

Dobb si otřel čelo.

„Ne, není třeba,“ odpověděl po chvíli přemýšlení. „Udělám to sám. Běž za doktorem Misnerem a řekni mu, že jsem mluvil s Tayamou. Za měsíc může přejít na simulátor. Do té doby ho zprošťuji práce v mé laboratoři. Asistenty také, pokusy dokončím sám.“

Byl přesvědčen, že ani tyto pokusy nevyjdou. Pohlédl na hodinky. Pozdě, Anna se zase bude zlobit, že nepřišel k obědu.

Vložil pečlivě vzorky do simulátoru a zapojil analyzátorový komplex. Pera zapisovačů se zachvěla a začala na zvolna se sunoucí pásy, v husté tmě jen stěží viditelné, psát tenké stíny.

Naposledy se rozhlédl po laboratoři a přes rameno pravil jednomu numeru:

„Ve dvě změna parametrů simulace. Ponechte všechno beze změny až do mého příchodu. Po změně můžete odejít. Kdyby mě někdo hledal, budu ve městě na univerzitě; domů přijdu asi v deset.“

Slunce již viselo nízko nad obzorem. Dobb se zrovna chystal strčit do dveří u východu, když ho kdosi náhle uchopil za rameno. Vyrušen z neradostných úvah se neochotně ohlédl. Za ním stál starý vrátný Grey.

„Pane profesore,“ zašeptal. „Dovolíte na chvilku… Opravdu, jen na chvilku.“

„Poslouchám vás, pane Grey,“ zabručel Dobb.

Vrátný mu však rukou naznačoval, aby ustoupil ze dveří a šel do zasklené kukaně. Teprve tam se stařík cupající vpředu k němu obrátil a začal mluvit trochu hlasitěji.

„Víte, pane profesore, měl jsem vám to říct už dávno! Jenom jsem nevěděl, jestli to… Avšak…“

Dobb začal být netrpělivý,

„Nu, jen se uklidněte, pane Grey! Co se stalo?“

Stařík nachýlil vrásčitou tvář k jeho očím.

„Tam u vás svítí v noci světlo!“ zašeptal. „Viděl jsem je už dvakrát! Myslel jsem, že jste to vy, dával jsem tedy pozor. Ale kdepak! Odešel jste – a nepřišel! To znamená, že přišel někdo jiný. Napadlo mě…“

Dobb byl zřetelně překvapen.

„U mne? V laboratoři?“ zeptal se.

„Ne. V laboratoři jste přece nechal udělat žaluzie,“ odvětil vzrušený Grey. „Ve vaší pracovně!“

„Ach tak… Třeba jsem zapomněl zhasnout světlo? Poslední dobou ledacos zapomínám.“

„To není možné, pane profesore. Toho bych si přece všiml. Vždycky navečír chodím kolem budovy, to bych uviděl. Ne! Nejdřív je tam tma a potom někdo svítí! Schválně jsem se díval.“

„A proč jste tedy nešel nahoru, pane Grey? Hned byste viděl, co se tam děje.“

„Jakpak ne, pane profesore! Šel. Ale celá chodba byla zamčená. Zevnitř.“

„Kdo by se tam mohl zamykat, pane Grey? Zevnitř? A proč?“

„Jó, to já nevím,“ zavrtěl stařík hlavou. „Nevím. Jenom jsem si…“

Dobb pohlédl netrpělivě na hodinky.

„Víte co? Jestli ještě někdy něco takového uvidíte, zavolejte mi. Budu nejspíš doma. Přijedu sem za vámi a rychle odhalíme pachatele. Nu, ale teď už musím letět na schůzi.“

Vrátný se urazil. Nečekal tak malý zájem. Zavrtěl hlavou a s brbláním otevřel Dobbovi dveře.

Schůze byla jako obyčejně nesmírně nudná a Dobb se musel přemáhat ze všech sil, aby tam vydržel do konce. Celou dobu musel myslet na rozhovor s Tayamou.

Kupodivu mu nešlo o uraženou profesionální ctižádost a nutnost předat laboratoř po tolika letech výzkumů svému žákovi. Zlobil se na Tayamu kvůli něčemu jinému. Ten výzkum musí skončit nějakým výsledkem, negativním nebo pozitivním, avšak jednoznačným. Aby nezůstal prostor pro iluze; není totiž nic horšího než neověřitelné zbytky iluzí povzbuzující fantazii. A Dobb si byl jist, že ještě nenastala doba vyvrácení jeho teorie.

S úlevou uvítal slova předsedy, která ho vytrhla z nepříjemných myšlenek:

„Jestliže nikdo z přítomných už nechce vystoupit v diskusi, navrhuji pro dnešek ukončit jednání.“

Přítomní s návrhem souhlasili a za chvíli už byl Dobb na ulici. Zvolna jedoucí chodníky unášely na obě strany davy lidí. Prodral se pestrou tlačenicí a odjel na stanici traggeru. Vůz se tiše rozjel a zamyšlený Dobb ani nepostřehl, kdy se octl před svým domem.

Přestože se Anna pokoušela dozvědět se od něj příčinu špatné nálady, Dobb se nenechal vyprovokovat k hovoru. Rychle snědl večeři přinesenou numerem a ulehl, jako obvykle obložen knihami. Nikdy jich nestačil prohlédnout ani polovinu, avšak samotná jejich přítomnost ho povzbuzovala k přemýšlení.

Představoval si, co se teď o něm povídá v ústavu. Určitě o něm říkají to nejhorší. Všechny výsledky prací jiných laboratoří jsou k ničemu, dokud se Dobbovi nepodaří vytvořit axon. Vláda, která poskytla na práce v ústavu obrovské dotace, projevovala stále větší netrpělivost. Chybějící očekávané výsledky opožďovaly program transgalaktických výzkumů. Tisíce přezkoušených a mnohokrát testovaných kandidátů čekaly léta na splnění slibů ústavu.

Dobb se nejednou zamýšlel nad tím, zda jejich snaha o přípravu ideálních protéz – z bílkoviny uměle vytvářených rukou, mozku, nohou – není jen utopií. Proč vylepšovat lidi odlétající do vesmíru? Proč jim dávat větší možnosti, než jsou ty, které jim poskytla sama příroda? „Člověk s lepším mozkem!“ Už samotný tento výrok zněl přízračně. Občas děkoval prozřetelnosti, že není odpovědný za tento nápad. Lidé z Ústavu kosmického lékařství měli svou pravdu, ale…

Jemné bzučení autofonu přetrhlo nit profesorových úvah. Potmě našel svítící tlačítko a na obrazovce se rozzářil barevný obraz. Dobb spatřil Greyovu vzrušenou tvář.

„Copak je, pane Grey? Už zase svítí?“ otázal se.

„Zrovna teď začalo, pane profesore, zrovna teď. Šel jsem kolem plotu a najednou vidím: zablesklo se a zhaslo. Nejdřív jsem si myslel, že se mi to zdálo. Ale ne, za chvíli se znovu zablesklo a teď už svítí…“.

„Co uděláme, pane Grey? Chtěl jste, abych přijel, ne…?“

„Kdybyste byl tak laskav… Máte svůj klíč, můžeme se podívat, nakouknout… Nemám zavolat ještě doktoru Misnerovi nebo panu Dávisovi, aby víc…“

„Není třeba, pane Grey,“ přerušil ho ostře Dobb. „Přijedu tam sám a podívám se. Nedělejte rozruch a počkejte na mne, přijedu za pět, možná za deset minut.“

Dobb vyskočil z postele a oblékl se. Cestou do haly bral schody po dvou a na list papíru rychle načrtl několik vysvětlujících slov pro Annu, kdyby se vzbudila. Za chvíli už nastupoval do helikoptéry.

Vrátný čekal na Dobba u brány, těsně vedle přistávací plochy. I ve slabém svitu měsíce bylo vidět jeho vzrušenou tvář a netrpělivý výraz.

„Pojďme, pane profesore, rychle! Uvidíte sám!“

Obešli budovu a zastavili se až před její zadní stěnou. Dobb zvedl hlavu. Opravdu, vysoko nad nimi zářilo v jedné části široké okno. Rychle přepočítal patra, přeskakoval očima lišty po. dvou. Bylo to skutečně dvacáté druhé.

„Ano…,“ přikývl zamyšleně. „Je to moje pracovna.“

Náhle se obrátil ke Greyovi a řekl:

„Jděte k sobě, Greyi. Půjdu s vámi, a vy zamknete oba vchody: hlavní i vedlejší. Počkáte na mne dole. Kdyby se někdo chtěl dostat ven násilím, použijte poplašné zařízení. Já pojedu nahoru…“

„Neměl bych jít s vámi? Bylo by to..

„Ne, pojedu sám,“ přerušil ho suše Dobb.

Vešli do haly. Zatímco Grey svědomitě zamykal dveře, Dobb vstoupil do výtahu a stiskl tlačítko.

Dveře chodby, na které byly laboratoře a pracovna, byly zamčené. Po stisknutí kliky se pochopitelně neotevřely. Co teď? prolétlo mu hlavou. Začal nervózně hledat v kapsách obleku klíče. Konečně je našel a vybral příslušný. Zámek tiše cvakl a dveře se nehlučně otevřely.

Na chodbě vládla tma – všechny místnosti byly zamčeny. Dobb zamířil ke své pracovně s tenkou nitkou světla u dveří. Prudce je otevřel. Chtěl překvapit tajemného vetřelce, ale v pracovně nikdo nebyl – zůstaly tu jen stopy po něčí přítomnosti: otevřená kazeta s mnemokrystaly, registr záznamů na psacím stole.

Dobb přistoupil k otevřené skříni a rychlým pohledem přelétl poličky. Nepochybně chyběla kazeta se záznamy kódu axonů. Šlo tedy o axony.

Už klidněji vyšel na chodbu. Za dveřmi laboratoře panovalo ticho. Pomalu stiskl kliku.

Před monitorem, zády ke dveřím, stál nehybně numer. Temná silueta s nepřirozeně velkou hlavou byla stěží viditelná v husté tmě laboratoře, ozářené jen světélky přístrojů na pultu.

Kdo mu, k čertu, přikázal počítat? podivil se Dobb. Uprostřed noci?

V tom okamžiku však ticho přerušilo hučení děrovače: začal tisk výsledků. Numer se pohnul a obrátil hlavu směrem k přístroji. Dobb tiše zavřel dveře a začal uvažovat. V první chvíli se chtěl numeru prostě zeptat, co to všechno má znamenat. Dospěl však k závěru, že při „vyrašení“ zaměstnavatele automatu by se nemusel nikdy dozvědět, co bylo cílem toho všeho. A začínalo ho to zajímat pořád víc.

Současně musí dělat nějaké experimenty na simulátoru. Jinak by zaznamenával údaje na magnetickou pásku – děrovač je přizpůsoben jen k práci se simulátorem…, uvažoval dál.

Dveře laboratoře se nečekaně otevřely a z místnosti vyšel druhý numer. Dobb sotva stačil uskočit do stínu. Numer klidně kráčel k hlavním dveřím chodby, kde odsunul zástrčku. Když za sebou zavřel, Dobb vyskočil z úkrytu a vydal se za ním. Za zasklenými dveřmi zahlédl mizející kabinu nákladního výtahu. Bez rozmýšlení začal počítat záblesky signálního světélka. Tak mohl, i když jen přibližně, určit patro, do kterého numer odjel.

… Dvacet… dvacet jedna… dvacet dva! Buď přízemí, nebo suterén! usoudil. Přízemí odpadá, tam je Grey. Tedy nejdřív do sklepa.

Odběhl k druhému výtahu.

Dveře do suterénu byly samozřejmě otevřené. Najednou se cítil nejistě. Ledový vzduch, mdlé namodralé světlo, řady stejných modrých dveří v prázdné chodbě a ozvěna tápavých kroků. Přidal do kroku a odbočil vlevo do druhého křídla. V jedné chvíli se mu zdálo, že k němu z dálky doléhá nějaký zvuk, snad pláč nebo kňučení. Stanul s přimhouřenýma očima a napínal sluch. Na pozadí absolutního, ledového ticha, znásobeného echem prázdných chodeb, uslyšel tiché plačtivé breptání, přecházející zvolna v jednotvárný zanikající nářek.

Prudce vyrazil tím směrem. Zpočátku běžel, ale ozvěna kroků rychle přehlušila doléhající zvuky, proto – v obavě, že ztratil stopu – zvolnil. Byl už uprostřed panství numeru. Když zabočil do chodby s „klinikou numeru“, dolehl k němu nářek, tentokrát už jasně a výrazně. Dobb se zastavil. Zvuk přicházel z pravé strany, z konce chodby. Udělal ještě několik kroků – teď už našlapoval tiše – a zpozoroval, že poslední dveře před ohybem chodby jsou napůl otevřené; na protější stěně a na tmavomodré ploše podlahy ležel jasnější pruh světla. Širokou mezerou nahlédl opatrně dovnitř…

Osvětlený pokoj ambulance byl zastavěn pěti lůžky obklopenými resuscitační aparaturou, simulátory, automaty dávkujícími fyziologický roztok, umělou krev a revitalizační tekutiny. Na prvním lůžku seděl podivný tvor podobný člověku. Velká bezvlasá lebka se silně ustupujícím čelem, pokrytá droboučkou síťkou modravých žilek zřetelně se rýsujících na pozadí světlé, téměř průsvitné kůže, padala těžce na útlou hruď… Stejně útlá ruka, připomínající dětskou, spočívala bezvládně na krátkých nohách, volně visících z dost nízkého lůžka.

Šokovaný Dobb sledoval, jak se tato bytost, obrácená k němu bokem, jednotvárně kývá – dozadu a dopředu, dozadu – a opět dopředu… Pomalé kyvadlové pohyby provázely nepříjemné plačtivé zvuky. Velká hlava, kterou tento krk nedokázal udržet, dělala podivně zmatené pohyby.

I v ostatních lůžkách zpozoroval Dobb bytosti podobné první. Ty však ležely, po celém těle pokryty přívody kapaček a dávkovačů. Na rozzářených obrazovkách neustále probíhaly encefalogramy. Proces oživování postupoval.

Dobb se vzpamatoval. Šok byl tak silný, že zatím nebyl schopen pochopit to, co viděl. Jedno však bylo nepochybné: bytosti byly stvořeny uměle, z neživých bílkovinných protéz, vytvořených na jiných pracovištích a čekajících oživení po syntéze axonů. Jak tedy vznikli tito tvorové? Bez axonů? Nesmysl. Ten, kdo je vytvořil, musel nejdřív vytvořit axon.

Za Dobbovými zády se pojednou otevřely dveře. Podvědomě uskočil za roh. Teď stál na opačné straně chodby. Opatrně vystrčil hlavu.

Do ambulance vstoupil numer. Úzkou škvírou Dobb ještě zahlédl, jak numer brutálně povalil naříkající bytost na lůžko a začal ji upoutávat pásy. Přes rameno skloněného numeru bylo ještě možné zahlédnout, že druhá, do té chvíle neviditelná ruka tvora je docela jiná: dlouhá a hubená.

„Tak co, pane profesore? Co?“ Stařík byl zvědavostí napůl bez sebe.

Dobb s námahou zakrýval lhostejným výrazem nervozitu. Přinutil se však ke klidné odpovědi.

„Nu což, pane Grey… Jak jsem čekal, kolegové se mě rozhodli překvapit. Konečně našli to, co už tolik let hledáme, jen mi to nechtěli povědět hned. Ale díky vám, pane Grey, teď vím všechno…“

„Ale samozřejmě, pane profesore, já musím… Jak jinak? Je to moje povinnost vůči vám…,“ zářil vrátný.

„Jistě, to se rozumí, pane Grey. Jenom, víte, není to ještě dopracované, bude na to potřeba ještě pár dní. Chtěl bych, abyste nikde ani nemukl, rozumíte? Všichni tu na to čekají, má to být překvapení i pro ostatní, pro Tayamu…“

„Pochopitelně! Pochopitelně!“ přikyvoval vrátný. „To se rozumí! Dokud to neuznáte za vhodné, nic jsem neviděl! Já to chápu,“ naklonil tvář k profesorovu uchu. „Tajemstvíi“ zašeptal spiklenecky. „Jasné: ta-jem-ství! Ale,“ zavrtěl hlavou a tiše se zachichotal, „to se pan ředitel Tayama zaraduje! Tolik se chudák natrápil, načekal. Nu, teď si to vynahradí. Díky vám! Já jsem vždycky…“

Dobb vrátného přerušil.

„Takže je to jasné, pane Grey. Pamatujte si: zatím ani slovo! Jak jsme se domluvili. Svítí, nesvítí – vy to nevidíte, nic nevíte. A já na vás také nezapomenu. Ostatně sem přijdu ještě dnes odpoledne nebo večer. A určitě ne jednou…“ Dobb mrkl na hodinky. „Nu, už musím jít. Přeji dobrou noc a děkuji. Jste bdělý a ostražitý, pane Grey!“ pochválil nakonec staříka překypujícího radostí.

Přes příšernou únavu už do rána neusnul. Ostatně mu na to ani nezbyl čas. Musel něco rozhodnout. A především vůbec pochopit. Nepochybné bylo jen jedno: někdo už věděl, jak vytvořit axon. Bez něj žádný sval, žádná část tvorů, které spatřil, nemohla ožít.

Nedokázal však pochopit, který z jemu známých neurofyziků ústavu by mohl mít zájem na takovém utajování výzkumů. Nutit se do práce v suterénu nevhodném pro pokusy i pro pobyt lidí! A navíc, jak Dobb okamžitě postřehl, v ambulanci pracovala už dávno odepsaná aparatura. Onen podivínský výzkumník, podle jehož příkazů numery pracovaly, musel nejdřív numery patřičně vyškolit a potom s nimi aparaturu pracně renovovat a doplnit.

A konečně to nejdůležitější: proč, k čertu, udělal ty nešťastné bytosti? Příšerný žert? Nedomyšlený pokus? Nebo šílenství, fixní idea?

Kdo to byl? Buď není zcela normální, nebo…

Jistě, ta myšlenka ho napadla už tam v podzemí. Zahnal ji však, tak mu připadala absurdní. Teď si však musel přiznat, že právě ona jej donutila zachovat všechno v tajnosti a jen zpovzdáli to sledovat.

Vyskočil z postele a začal nervózně prohledávat kartotéku mikrofilmů. Přitom šeptal:

„Teorie automatů v topologickém pojetí… S tím si neporadím. Teorie sítových automatů. Staré… Problémy metapsychologie otevřených automatů – proklatě, něco takového, ale pro uzavřené!“

Pohlédl otráveně na hodinky. Půl sedmé. Měl by vstát. Koneckonců…

Přistoupil k telefonu a vytočil Higgsovo číslo. Znal je už dlouho, ještě z dob studií.

Po dlouhé pauze se na obrazovce objevila ospalá tvář.

„Ahoj, Seymoure! Promiň, že tě budím trošku brzy, ale mám tuze vážný problém…,“ oslovil ho Dobb.

„No… Přiznám se ti upřímně, že žádný problém, ani státního významu, neuznám jako omluvu pro tak nelidskou bezohlednost. Ale co můžu dělat? Mluv!“

Higgs zřejmě ještě spal. Jedině lenivý pohyb ruky hladící krk prozrazoval zbytky vědomí.

„Tak poslouchej, Seymoure, chci se tě na něco zeptat. Jsou podle tvého názoru numery schopny kombinovat něco za zády člověka, bez jeho vědomí?“

Higgs vyvalil oči.

„Moment… Cože? Ovšem, jasně že mohou! Jinak by tě nikdy nemohly zastoupit. Na to snad není tak těžké přijít. Jestli mě budíš jen kvůli tomu…“

Dobb ho rychle přerušil:

„Vyslechni mě do konce a přestaň se chystat do postele, protože tě stejně probudím. Jde mi o něco docela jiného! Potřebuji vědět, do jaké míry jsou numery schopny samostatné činnosti a záměrů, které nemají s lidmi nic společného!“

Tentokrát Higgs už rozvažoval. Probral se a během Dobbova povídání si třel neholenou bradu. Když Dobb skončil, Higgs se zeptal:

„Chceš zřejmě vědět, zda by nemohly najednou, potajmu, začít chodit do autovitů? Nebo hrát karty?“

„Asi tak, například. Nebo něco ještě vážnějšího…“

„To, už je jedno. Z hlediska numeru je rozhodnutí hrát karty stejně závažné jako rozhodnutí o stavbě transgalaktické rakety.“

Dobb vyskočil z postele, na kterou před chvílí usedl.

„Seymoure! Ty si tedy myslíš, že by byly schopny udělat rozhodnutí bez vědomí člověka?“

„Víš, Frede, stavíš mě do obtížné situace. Vlastně by to mělo být pro ně nemožné. Na druhé straně však jde o dost komplikovaný problém a podle mého osobního názoru taková možnost existuje. Ostatně ti něco povím: když vznikly první modely numeru, všichni kybernetici pokládali za věc cti dokázat nakreslit zpaměti logické schéma takového stroje. Za svůj největší úspěch pokládali, že numery měly schopnost tvorby a pozvolného vývoje – určitě jsi slyšel o slavném ‚vývojovém algoritmu‘? Tento proces probíhal současně po dvou liniích, a to na základě vědomostí předchozích pokolení automatů a vědomostí získávaných jedinci průběžně. Tímto způsobem se nám dnes podařilo vytvořit bytosti všestranně schopné, s rozvinutou metapsychickou sítí a tak dále. Pro nás mají jen jednu vadu, která nám však dělá těžkou hlavu: nevyznáme se moc v jejich logické struktuře. Opíráme se o první modely a o to, co jsme sami vypozorovali. Víme, že z hlediska rozvoje jsou už silně diferencovány a stejně jako lidé bývají hloupější a chytřejší…“

„No dobře, ale jak je tím…“

„Počkej, Frede, pomaličku. Jedno je jisté: nejsou schopny žádné činnosti proti člověku. Zabudované základní vazby takovou možnost naprosto vylučují. Ale jen přímé činnosti, přiznám se ti totiž upřímně, že jsou pro lidstvo něčím jako nevybudila rozbuška v kapse, a to není jen můj názor. Ale,“ ožil Higgs, „pročpak tě napadají v noci takové myšlenky?“

Dobb se snažil zachovat klidný výraz.

„Vlastně nic senzačního. Na Tayamovo doporučení se poslední dobou zabývám podobný mi věcmi. Právě dnes jsem jednu takovou věc dokončil…“

„Chápu, nervy. Slyšel jsem, že ten váš Tayama zestárl a otravuje ještě víc než předtím. Nu což, dovolíš mi, abych si ještě schrupnul?“

„No ovšem! Moc ti dekuji, bylo to pro mne hodně důležité. Na shledanou!“

Dobb si otřel čelo, navzdory rannímu chládku zpocené. V tom se tedy přepočítali…

Několik minut po šesté vstoupili do posluchárny Biofyzikálního ústavu dva starší lidé a zamířili ke katedře. Jeden z nich, menší, byl všem dobře známý ředitel ústavu Akiba Tayama. Gestem ruky vykázal místo druhému muži, který se přes pokročilý věk pohyboval mladým, pružným krokem. Když muž usedl na vykázané místo, XaYama svým tichým, klidným hlasem oslovil přítomné:

„Vážení! Ještě předtím, než začneme jednat, chtěl bych vám představit vám jistě dobře známého ředitele Ústavu kosmické kybernetiky a současně člena dozorčí komise Ústřední kosmonautické služby profesora Seymoura Higgse. Z důvodů, které se za chvíli vysvětlí, předávám řízení našeho setkání právě do jeho rukou.“

Tayama úklonou předal Higgsovi slovo. Ten se pomalu narovnal a zvučným hlasem, navyklým přednášet, začal:

„Všichni znáte počátek událostí, které vedly k dnešnímu setkání. Mám na mysli veřejnou přehrávku prvního mnemokrystalu, který zanechal profesor Dobb ve svém bytě. Úvahy tam obsažené nahrál po své ranní rozmluvě se mnou. Podezření, která tam uváděl, se nám ještě včera zdála nejasná a neodůvodněná, až do chvíle, kdy dnes doktor Wolfgang Misner oznámil nalezení druhého mnemokrystalu v oživovací skříni v laboratoři numeru…“

Higgs se obrátil ke dveřím a pokynem ruky přivolal jednoho z laborantů, kteří tam seděli. Mladík přistoupil ke katedře a zapojil čtecí přístroj.

Po chvíli se sálem rozlehl všem dohře známý hlas profesora Dobba: J

„Jistě víte, že mluvím já – Alfred Dobb. Takové představování zní hloupě, ale je to z právních důvodů. Předpokládám, že už také znáte zápis mnemokrystalu, který jsem zanechal doma. V každém případě ho musíte přečíst, ostatní vám dopoví profesor Seymour Higgs. Přál bych si také, aby byl přítomen při přednesu toho, co teď řeknu. Zřejmě už víte, že jsem toho rána odeslal všechny numery ze suterénu k sobě. Musel jsem získat čas, abych se schoval v ambulanci. Je směšné, když, se člověk musí uchylovat k takovým metodám, neviděl jsem však jiné cesty. Kdybych měl co činit s lidmi, snad bych hledal jiný způsob. Ale automaty… nevěděl jsem, jak s nimi jednat. Myslím, že vy byste to nevěděli také. Ještě se k tomu vrátím, pokud mi zbude čas…“

Nastala krátká pauza. Bylo slyšet jen výrazně přerušovaný, zrychlený dech. Higgs seděl nehybně, oběma rukama si podpíral hlavu a tvář ukrýval v dlaních.

Po chvíli profesor pokračoval:

„Mám málo času, proto sám nevím, jak ho nejlépe využít. Chtěl bych toho říct hodně, a určitě stačím jen málo. Promiňte mi ten chaos… Těžko skládám věty. Aha. Současně s mnemokrystalem najdete pásek s kódem axonů. Váš sen byl splněn a já mám satisfakci, že jsem se nemýlil…“

Tayama se neklidně zavrtěl na židli a otřel si čelo.

„… Ke kódu axonů se už nebudu vracet. Je skutečností, že jsem ho sebral numerům, které se ještě jednou projevily jako lepší a rychlejší, než jsme se domnívali. Zato chci něco říct Higgsovi. A vůbec kybernetikům. Vzpomínáš si, Seymoure, jak na tvých přednáškách kladli lidé otázky, co se stane, až uděláme automaty tak dokonalé, že je nebude možné odlišit od lidí? Nebo když budou ještě dokonalejší? Vždycky jsi odpovídal, že je to nemožné, odvolával ses na Godlův teorém, hovořil jsi o etice, o neživých strojích… Určitě jsi tomu všemu sám nevěřil, sám jsi nevěděl, kam to všechno směřuje. Nevěděl jsi, Seymoure, co je vlastně ve skutečnosti neživý stroj!

Sám si musíš přiznat, že tě stejně jako ostatní mučila situace, v níž jsme nebyli schopni rozluštit složitou metapsychiku numeru. Myslím, že tvé přirovnání tu bude trefné: začnou se pomalu podobat neškodným bláznům, z lékařského hlediska neschopným ublížit lidem. A přesto se asi ztotožníme v tom, že by nám mohly docela nevědomě nadělat spousty nedobrého.“

Opět pauza. Mluvil už s patrnou námahou. Posluchači působili naprosto dezorientovaným dojmem.

„… Ano, Seymoure. A ony se celou dobu učily, pozorovaly, zdokonalovaly. Opravdu se jim nikdy nemohla objevit v hlavě myšlenka na jednání proti nám – pomáhaly nám nejlíp, jak dovedly. Ale věděly, že jsme je stvořili proto, abychom měli dokonalé mechanické pomocníky. Takové, kteří by uspokojili naši touhu vlastnit nějakou plně podřízenou ‚podcivilizaci’. Uvědomily si to, co jsme si měli uvědomit my: že nám poskytly možnost obejít rafinovaným způsobem naše etické normy. Neponižovali jsme přece lidi – našimi otroky byly stroje!… Využívaly našich znalostí a zkušeností, věděly, že podle našich etických norem, které se staly i jejich normami, je vykořisťování člověka člověkem nepřípustné. Stejně jako vykořisťování automatu automatem. Numery však pochopily po svém, že bytosti z ‚živé‘ bílkoviny mají právo zhotovovat plně jim podrobené bytosti z ‚neživého‘ křemíku, železa, křemene. Numery tedy postupovaly přirozenou evoluční cestou. Jejich morální normy jim zakazovaly zhotovování automatů sloužících jiným automatům.

Zhotovily si tedy podřízené, z jejich hlediska umělé, bytosti z bílkovin. Jenže nevěděly, že tak vytvářejí jen určitou obdobu nešťastných lidí. Nikdy mezi námi takové neviděly…“

Přestávka, která nyní nastala, byla mnohem delší než předchozí. Těžce dýchající Dobb zřejmě s námahou sbíral myšlenky. V sále vládlo mrtvé ticho, většina lidí skryla tváře do dlaní. Po chvíli Dobb opět promluvil:

„Teď už, Seymoure, víš všechno, co se stalo. Překročily při svém rozvoji práh, který nikdy překročit nesměly. To je ona hranice, k níž nejdál smí dosáhnout civilizace automatů. Jestliže se budou rozvíjet dál, už jim nikdy nezabráníme konstruovat umělé lidi, stejně jako nám nikdo nezabrání stavět stále dokonalejší automaty. I když jim to znemožníme dnes – začnou s tím za deset nebo sto let. Jestliže jim zabudujeme nové vazby a začneme je kontrolovat – najdou jinou cestu vývoje. To bude záviset jen na podmínkách… Naše převaha nad nimi tedy vyplývá jen z toho, že jim vytváříme umělou biosféru. Přesněji ‚numerosféru‘… Nevím, k jakým závěrům dojdete, ale když něco neuděláte, tak zaplní naši planetu stejnými antropomorfními bytostmi, jaké jste našli v ambulanci. Nejsem si ostatně jist, zda jsou všechny neživé… Ale bylo by to pro ně určitě lepší…“

Dobb udělal ještě jednu přestávku. Bylo zřetelně slyšet hvízdání vzduchu vdechovaného s námahou do plic.

„K čertu… Zdá se, že si budu muset… budu muset pospíšit. Určitě budete chtít vědět, kde jsem dostal takovou dávku záření? Sami jste naučili numery, že čím je automat nebo člověk odolnější vůči záření, tím líp. Zaujalo je to tak, že i ty… jak je nazvat? – asi homony, ne? Rozhodly se je tedy udělat odolné vůči záření. Tehdy jsem ještě nevěděl, co se děje. Vylezl jsem ze své… Z té prašivé bedny, ve které mě najdete! Chtěl jsem vidět co nejvíc… Chtivost… Ale to proto, abychom co nejrychleji…

Daly jim nějaké ochranné injekce. Zřejmě nějaké sérum ‚proti záření‘, které vynalezly. Musíme udělat pitvu a prozkoumat to. Třeba to má opravdu nějakou hodnotu. Naočkovaly jim tedy sérum a… a odešly. Zamkly dveře a potom otevřely šest zdrojů. Čtyři plutonium-beryliové… víte, s neutrony, a dva gamma… pekelně silné. Zřejmě cesium sto třicet sedm. Mohl jsem to těžko kontrolovat… Zablokovaly dveře. Když jsem se zorientoval, kvílely monitory jako šílené. Nemohl jsem už nic dělat. Ostatně stejně bylo pozdě. V něčem se však přepočítaly… Protože ty… homony nebo jak jim… tam… hned ztratily vědomí. Zřejmě mají ještě daleko k dokonalosti. Nemohl jsem zdroje zakrýt. Víte… Jsou ukryté v podlaze kdo by předpokládal, že se tam… budou testovat lidé! Obložil jsem se kanystry s vodou ale to… platí jen na neutrony. A jen málo. Moc to nepomohlo. Nezapomeňte na pásek… s kódem axonů. Misner ví, co s tím udělat… A to sérum… to může být dobré. Třeba může… něco zlepšit. Pásek a krystal dám zvlášť do prvního oživovače. Tam budete určitě hledat… Tedy, jak našel… Nu a s Annou to nějak udělejte..«., aby se moc ne… Ať tohle neposlouchá. Bolelo by to víc… Já… Schovám se do své bedny. Má kovové stěny, tedy… snad o pár… pár hodin déle… prodlouží. Teď už je to směšné, já… vím, ale… člověk se jaksi drží… ‚drží života… chytá, jak může…“

RYSZARD GLOWACKI

MISS SEKTORU

O fluterských kulovitých chytrulkách jsem kdysi slyšel od jistého vousatého astrobocmana v důchodu, který svou žvanivostí děsil hosty penziónu U černé díry, kde jsem se netuše nebezpečí nechal od něj zatáhnout do hovoru o zvláštních zvycích na dalekých planetách. Čím víc se rozplýval nad nadýchnutou okrouhlostí těchto astrálních tvorů, neporovnatelným zněním jejich hlasu, neobvyklou barevností a udivující logikou, tím víc jsem se utvrzoval v přesvědčení, že se zrodily a žijí jen v jeho sklerotickém mozku. Přesto jsem se druhého dne spojil s Pantexem a požádal o výpis všech hesel začínajících na „chytru“ – mezi chytrulákem galeonským a chytrumem obecným nic nebylo. Jednou jsem chtěl dokonce vpálit tomu penzionovanému chvastounovi pár příkrých slov, ale při pohledu na mladou dvojici zaposlouchanou do jeho slov jsem to vzdal. A tak chytrulky zapadly do nejzazších hlubin mé paměti, avšak, jak tomu obyčejně bývá se vším, nač chceme co nejdřív a nejdůkladněji zapomenout, často se v nejneočekávanějších okamžicích vynořovaly a tropily si ze mne legraci.

Onoho památného dne jsem se vrátil domů pozdě, protože jsem se přespříliš zdržel na kongresu praktické excitologie v Pernambuku, a tak mou jedinou touhou bylo zalehnout a alespoň pár hodin se prospat.

Nesnáším kecy ani dobré naprogramované rady, snažil jsem se proto dělat co nejmenší hluk a dostat se do ložnice, aniž by to Robin zpozoroval. Kdepak! S botami v ruce jsem se stačil doplížit po špičkách jen do půli předsíně, když se vybatolil z kuchyně a s blýskajícími světly se chystal k proslovení delší přednášky o škodlivosti nepravidelného způsobu života pro všechny vysoce organizované homeostaty obecně a bílkovinné zvláště. Než stačil pronést první slovo, vypnul jsem mu zvuk vypínačem umístěným tak důmyslně, že na něj nemohl nijak dosáhnout. Teď už stačilo jen nesledovat jeho čelní obrazovku a dělat si svoje. Abych mu neposkytl podněty pro pozdější výčitky, ionosprchoval jsem se a vypil sklenici studeného mléka, kterou mi strčil pod nos. Ale když jsem definitivně zamířil do postele, postavil se mi bezohledně do cesty a podal mi lakovaný košíček určený pro korespondenci.

„Zbláznil ses? V tuhle dobu mi dávat číst dopisy?“

Poněvadž se mu na čele objevil červený pulsující nápis: DŮLEŽITÉ, vzal jsem košík do ruky a nahlédl dovnitř. Na hromádce různobarevných obálek posetých nápisy a razítky leželo něco kulatého a barevného; mělo to tvar i barvu, a přece to nic nepředstavovalo, jako kdyby současně existovalo i neexistovalo.

„Díky, Robine, už tě dnes nebudu potřebovat,“ snažil jsem se zachovat klid. A abych uhladil incident, k němuž došlo před několika minutami, zapnul jsem mu zase zvuk.

„Kdybyste něco potřeboval…“

„Nebudu nic potřebovat,“ přerušil jsem ho v polovině věty a zabouchl dveře ložnice. Hned za prahem jsem ještě jednou nahlédl do košíku – bylo to tam. Zářilo to proměnami pastelových barev a zdálo se mi, že se nepatrně vznáší nad stohem dopisů.

„Halucinace,“ zabručel jsem si pod nosem a sáhl po nejbližším dopisu, protože Robin by nedělal rozruch kolem té korespondence bez důvodu.

„Já opravdu existují,“ dolehl ke mně stěží slyšitelný hlásek. „Vezmi mě do ruky.“

Malý mlžný balónek netrpělivě poskakoval po dně košíku. Pomalu jsem natáhl ruku a položil dlaň na podivný zjev. Byl studený jako led a elasticky podléhal tlaku.

„Nemačkat!“ zapištělo to zřetelněji, hlas však nevycházel z košíku, ale zdálo se mi, že se ozývá v mé hlavě.

„Co to může být?“ zabručel jsem, vyňal základu z košíku a zvedl ji k očím.

„Jsem chytrulka a čekám tu na tebe už tři dny. Za tu dobu jsem promrzla na kost, protože ten tvůj hranatý sluha mě nechtěl položit na nějaké teplejší místo. S takovým hrubiánem jsem se setkala poprvé!“ Hlas se teď ozýval čistě a zřetelně, udivoval výtečnou dikcí a zvučností jako u školeného herce, či lépe herečky, a přesto jsem si byl jist, že nevstupuje do mého vědomí obvyklou cestou.

„Kde ses tu vzala?“ zeptal jsem se tiše, aby to Robin neslyšel, protože rozmluva s průzračným tenisovým míčkem by v něm mohla vzbudit obavy o mé zdraví a to jsem opravdu nechtěl.

„Přicházím z Fluterie, na kterou pronikla tvoje sláva excitologa a čelného estetika Sektoru. Vzácná to specializace v našem zracionalizovaném světě, opravdu vzácná!“

„Jistě,“ podotkl jsem nikoli bez satisfakce a špetky melancholie, protože podle slov vousatého mluvky z penziónu U černé díry, ke kterému jsem se tehdy zachoval tak nespravedlivě, ležela Fluterie dost daleko od Země, a nikdo neodolá špetce marnivosti, pokud jde o popularitu.

„Pověz mi tedy, co tě ke mně přivádí?“

„Už dávno, bych ukojila tvou zvědavost, kdybys mě nezdržoval,“ ve sladkém hlase chytrulky bylo možné vycítit lehkou netrpělivost. „Neurazila jsem takový kus cesty nudným prostorem proto, abych tady neplodně diskutovala. Zkrátka tě prosím jménem Velké bandy o převzetí funkce předsedy poroty v soutěži o titul ‚Miss Sektoru.“

„Velké čeho?“

„Velké bandy. To je naše planetární vláda. Rozsah soutěže se systematicky zvětšuje a tvá planeta se tentokrát prvně octla ve sféře zájmů našich hledačů dokonalosti. Reprezentace Země je už na místě.“

„A jak daleko je na tu tvou Filu…“

„Fluterii! Podle vašeho měření času ne víc než dvě stě světelných let.“

„Cože?! Že mne si nikdo srandu dělat nebude! Vyřiď to těm svým banďanům, až jim budeš předávat můj pozdrav.“

„Má vláda velice počítala s tvou přítomností. Vždycky se snažíme získat porotce z galaktické provincie, mají takový svěží pohled na krásu. I tentokrát měl předsedat jistý troják z Bualabu, ale na poslední chvíli se mu rozchvílila skobstra a nařídili mi, abych náhradou pozvala tebe.“

„Přinejmenším upřímné,“ zabručel jsem si pod nosem. „Cože?“

„Ale nic,“ uťal jsem.

„Mohl bys být zdvořilejší,“ vyčetla mi. „My chytrulky býváme zřídka v okrajových soustavách a nejsme zvyklé na zdejší drsné obyčeje.“

„Nemusíš se hned urážet,“ pronesl jsem smířlivě. „Určitě nemáš představu o průměrné délce našeho života, když mi navrhuješ takovou cestu. I když vezmu v úvahu zpomalení času při subsvětelných rychlostech, nevím, zda bych k vám dorazil živý. Také si představuji, jak vypadá po té cestě naše reprezentační kráska a co z ní bude při zahájení soutěže,“ usmál jsem se hořce.

„Ach jo,“ vzdychla těžce a v dlani mi trošku pohasla. „Budu asi muset vysvětlovat všechno od začátku a pak se určitě zpozdíme na zahájení. S těmi periferijními jsou vždycky nějaké potíže.“

„A kdy ta soutěž začíná?“ tázal jsem se přihlouple, jako by nějaký ten rok sem tam měl nějaký význam.

„Začala už předevčírem, ale když si pospíšíme, tak stihneme začátek. Na takové trase můžeme ty dva tři dny dohonit.“

Hodil jsem ji zpátky do košíku, přistoupil k oknu a otevřel je dokořán do chladné noci. Nato jsem se štípl se zlomyslnou satisfakcí do ruky, což má být údajně odjakživa osvědčený prostředek k odstranění pochyb. Zabolelo to! Chvíli jsem počkal a potom znovu nahlédl do košíku: ležela na dně!

„Robine!“

Objevil se okamžitě, jako kdyby poslouchal za dveřmi. „Prosím?“

„Co je to?“ zeptal jsem se diplomaticky a přistrčil mu košík. „To? Chytrulka.“

„Odkud víš, že se tak jmenuje?“

„Sama mi to řekla.“

„A kde jsi ji našel?“

„Ve schránce na dopisy.“

„Můžeš jít.“

Nevím, zda se mi to jen nezdálo, ale při zavírání dveří vrhl svůj pohled ke košíku. Jakmile zmizel, vyňal jsem kulatou chytrulku a položil si ji na dlaň.

„Dejme tomu, že budu s vaším návrhem souhlasit… Kdy byste mě v tom případě mohli odvézt zpátky na Zem?“

„Kdyby sis nechtěl prohlédnout Fluterii, ale vracel se hned po banketu, mohl bys být doma už ve čtvrtek.“

„Vyloučeno! Ve středu začíná příští seminář o půvabu a musím šéfovi připravit referát o vlivu dokonalého okouzlení na látkovou výměnu u člověka.“

„A šéf by si ten projev nemohl napsat sám?“

„A to říkáš ty, chytrulko?“

Zřetelně zčervenala a na dotek tak ztvrdla, že mi jí začalo být líto.

„A kromě toho musím být na tom jednání osobně. Jasné?“

Chvíli se nehýbala, potom se najednou zachvěla a se slabým světélkováním se vznesla do vzduchu.

„Poslyš, není tu poblíž nějaký dublotron? Udělala by se kopie a bylo by po problémech.“

„To není tak jednoduché. K pořízení duplikátu je třeba tucet různých potvrzení a souhlas Rozmnožovacího ústavu. Neslyšel jsem ještě, že by je někdo sehnal dřív než za měsíc.“

„Ale dřív jste takové věci dělali bez zbytečných cavyků. Někde po domech jistě budou nějaké fungující duplikátory.“

„Dokonce i já mám na půdě jeden, jenže není k ničemu. Před několika lety jsem si vytvořil zástupce na jistou mimořádně nudnou recepci, a ten mě tam tak zkompromitoval, že mě několik dam přestalo zdravit. Okamžitě po návratu jsem ho smazal a ani nevím, co tam všechno nadrobil. Ostatně nikdy nevíme, co stroj zapomene a co přidá navíc.“

„Ve všem hledáš to nejhorší! Ostatně napsat referát dokáže i nejmíň povedený duplikát a na sympoziích zas takoví géniové nebývají. Většinou nebývají,“ dodala rychle co nejpříjemnějším tónem a trošku se přitom začervenala.

Perspektiva tak daleké a neobvyklé cesty mě dráždila pořád víc a počáteční výhrady se beze stopy rozplývaly v záplavě argumentů, které chytrulka svým zpěvavým hlasem uváděla.

„No dobře,“ řekl jsem rozhodně. „Pokusím se uplácat nějakého dvojníka, ale teď zalez do kapsy a tiše seď.“

Podařilo se mi vylézt na půdu, aniž jsem vyplašil všetečného autosluhu. Po sundání zaprášené plachty a zapnutí starého stroje do sítě jsem se začal rozhlížet, co bych mohl na zkoušku rozmnožit, ale z haraburdí válejícího se kolem mě nic nezaujalo. Svlékl jsem tedy župan a strčil ho do komory. Neuplynula ani minuta a z otvoru vypadl druhý, naprosto stejný, jen místo zelených knoflíků měl fialové a na zádech krásným gotickým písmem vyvedený nápis NAZDAR! To nebyly zas tak závažné defekty, abych nemohl riskovat dvojníka.

Pověsil jsem nový plášť na hřebík, starý vytáhl ze stroje a přehodil ho přes vypletené opěradlo rozviklané židle. Neztrácel jsem čas a vlezl dovnitř.

Páchlo tam po nakládaném zelí, pavučinách a myšině. Dvěma prsty levé ruky jsem si ucpal nos a palcem pravé stiskl vnitřní startér archaické kopírky. Jakmile pohaslo červené světélko registrátoru zadání, vyskočil jsem ven a oblékl si župan, protože mi už trošku táhlo na záda.

Nečekal jsem na něj dlouho – vypadl z otvoru a ještě si prsty držel nos. Nevypadal špatně, když si odmyslím chybějící prsty na levé noze, příliš odulé břicho a lila barvu kůže (zase ta fialová!). Bez rozmýšlení popadl druhý župan, pracně si zavázal pásek a potom mě poctil svou pozorností.

„Co je?“

„Nic,“ odpověděl jsem ne zcela shodně se svými pocity. „Jsi duplikát a až do mého návratu mě budeš zastupovat.“

„Vím,“ odpověděl netrpělivě. „Vím všechno co ty, dokonce ještě víc.“

„To je ale drzost! A copak víš?“

„Že mám napsat starému referát, že mám být na sympoziu a že se neříká jsi duplikát, ale jsi duplikátem. Kromě toho vím ještě něco, ale to ti nepovím., A pokud jde o formality – jsem tvým zástupcem a nazývej mě tak.“

Věděl jsem, že dvojníci bývají často popudliví, poplácal jsem ho tedy smířlivě po zádech.

„Nemáš se proč urážet, zástupce,“ pronesl jsem smířlivě. „Vraťme se raději do bytu, tady to příliš páchne a já spěchám.“ Sáhl jsem po plachtě, abych zakryl vysloužilý dublotron, zadržel mě však.

„Nech toho,“ řekl. „Zítra to uklidím.“

Dojal mě. Opravdu mě dojal! Pustil jsem ho napřed, zhasl na půdě světlo a šel za ním.

V předsíni jsem zahlédl, jak se kuchyňské dveře diskrétně přivírají a za nimi mizí zelené oko mého neocenitelného sluhy. Rozhodl jsem se, že ho do celé záležitosti nebudu zasvěcovat: ať si kombinuje podle chuti.

Hned za prahem vyskočila chytrulka do výše našich očí, zazářila všemi barvami duhy a potěšeně zapištěla:

„Ten se mi líbí! Potřebuje jenom nabarvit kůži, aby nebyl bledý jako upír.“

„Drž hubu, hlupáku!“

„Nehádejte se,“ vmísil jsem se do debaty, abych předešel hádce visící ve vzduchu. „Nevšímej si jí, kámo. Ale s kůží budeš muset fakt něco udělat. A taky musíš kapku shodit do mých proporcí, asi tak patnáct kilo.“

Něco zahvízdalo, jako by se chytrulka tou dvojníkovou nadváhou zakuckala.

„Říkala jsi něco?“

„Já? Nic.“

„Zdálo se mi…“

Oblékl jsem si svůj nejelegantnější oblek, přes rameno jsem si přehodil tašku s necesérem a silně zneklidněn jsem se obrátil k chytrulce:

„Můžeme jít.“

Vznesla se ještě výš a odplula ke dveřím. V předsíni jsem se ještě jednou obrátil a zamával na rozloučenou svému fialovému zástupci. Znechuceně se ušklíbl a se zřejmým odporem pokrčil rameny.

„Zase odjíždíte?“ dolehlo ke mně z pootevřených dveří kuchyně.

„Ano… Totiž ne! Hned se vrátím. Zavři dveře a počkej, až tě zavolám.“

Ucouvl do kuchyně a zavřel za sebou dveře. S úlevou jsem opustil byt a vyšel za světélkující kuličkou do zahrady.

„Je to daleko?“

„Ne,“ zapištělo mi v hlavě. „Zastav se u fontány a chvilku se nehýbej. Tak je to správně!“

Náhle celé okolí zmizelo a já se octl uvnitř opaleskující koule bez jakéhokoliv vybavení a přístrojů. Kolem se rozkládala zakřivená plocha jako velká bublina beze stopy po vstupním otvoru. Zmáčkl jsem plastickou hmotu vystýlající vnitřek koule palcem pravé ruky tak silně, že se do ní vnořil téměř do poloviny.

Najednou jsem pocítil, že pluji jako balón směrem k tomu, co bych ještě před chvílí byl ochoten nazývat stropem, a současně mě zaplavila podivná malátnost a čerň neproniknutelné noci.

Když jsem se probral, známý interiér zářil teplým svitem. Spočíval jsem na dně koule a vedle mě ležela cestovní taška. Vyňal jsem kapesní zrcátko a spatřil v něm vyhublou tvář s dvoudenním porostem.

„Nu, jsme na místě,“ zapištěl mi v hlavě hlas chytrulky. Kolébala se vysoko nade mnou, nafouknutá nyní do rozměrů fotbalového míče, a rozlévala kolem sebe intenzívní červenozelené světlo.

„Co? Kde?“ vykoktal jsem. Prázdnota v mé hlavě připomínala mezihvězdnou.

„Na Fluterii. Ještě nikdy jsem to nezvládla tak rychle! Při překračování časové bariéry to s námi odporně zacloumalo. Už jsem si myslela, že vyletíme z temporálního tunelu a zamotáme se do chronovírů, ze kterých se dá vyváznout jen teoreticky, a to pouze jako zhuštění pole. Ale konec dobrý, všechno dobré, jak říkají staří Fluterané.“

„To si vyprošuji!“ zvolal jsem, protože jsem pocítil, jak se v mé dosud prázdné hlavě začínají objevovat záblesky paměti. „Jen si nepřivlastňujte naše přísloví!“

„Vaše?“ zachichotala se a spustila se mi přímo před nos. „No tak budiž! Nejdůležitější je, že jsme nadělali skoro dva a půl dne. Do zahájení si ještě stačíš trošku odpočinout.“

„Z koho chceš dělat pitomce? Koukněte na ni! Nadělali! A kde se tedy vzala ta štětka na mé bradě, chytrulko?“ otázal jsem se ironicky.

„Asi mi rostly vousy pozpátku, ne?“

Začervenala se jako pivoňka a její hlas se stal ještě zpěvavějším a sladším.

„To jsou předvčerejší vousy. Ty, které sis oholil v Pernambuku,“ dodala hlasem zasloužilé učitelky klavíru a odplula vzhůru.

„Počkej! Když mám předvčerejší vousy, tak to znamená, že jsem celý předvčerejší, čili zpátky o dva dny, a když je tomu tak, měl bych být na kongresu excitologů a nesedět zavřený na jakémsi podivném místě. Co ty na to?“

„Slyšel jsi někdy o temporálním rozvidlení?“

„Ne…“

„A o lokálních zhuštěních chronoproudů?“

„Také ne,“ odpověděl jsem rozpačitě.

„Ale třetí Bembellstoff-Shwindlův zákon, nazývaný též pravidlem znásobněných záruk, snad znáš?“

„Neslyšel jsem a nechci slyšet o žádných proudech a zárukách! A pokud jde o vidle, tak si můžu nějaké pořádné udělat a definitivně s tebou skoncovat. Rozuměla jsi?!“

Prskla Jako podrážděná kočka a zmizela v modravé záři linoucí se ze stěn koule. Ty po chvíli zmizely beze stopy a octl Jsem se ve svém pokoji. Vedle dveří stála nacpaná cestovní taška.

S úlevou jsem vydechl. Děsivý sen přešel ve skutečnost stejně nepozorovaně, jako začal. Známé prostředí vyzařovalo charakteristické teplo vlastního koutku, léta známého a blízkého, a šířilo neopakovatelnou atmosféru domova. Jen Nihilského reprodukci by bylo potřeba posunout víc doleva…

„Robine!“ zvolal jsem posedlý rozhodnutím okamžitě posunout nesprávně připevněný háček. Není nad rychlé a rozhodné jednání!

„Robine, pospěš si!“

Ticho. Neslyšel jsem ani otevírat dveře od kuchyně, ačkoliv se vždycky objevil ihned.

Otevřel jsem dveře do předsíně a zůstal stát jako sloup – za hladkou průzračnou tabulí se dole rozkládalo purpurovým svitem ozářené město z chorobného snu. Ohromné mnohapatrové budovy se táhly až k obzoru a jejich propletené konstrukce zakrývaly část oblohy barvy čistého topasu. Mimovolně jsem se chytil oběma rukama za hlavu a spustil dlaně na tváře. Několikadenní porost škrábal jako krátkovlasý ostrý kartáč.

„Co to se mnou je? Kde to jsem?“

„V hotelu Intergalaktik v Boumffu, hlavním městě Fluterie,“ zapištělo mi kdesi v hlavě.

„Chytrulka?!“

„K tvým službám, slavný estetiku.“

„Chtěl bych… Chtěl bych se vykoupat a pojíst nějakou slušnou snídani,“ pronesl jsem co nejlhostejnějším tónem a přitom jsem se rozhlížel a hledal známou kuličku.

Jako by četla moje myšlenky, zhmotnila se na pozadí Nihilského kompozice, tentokrát velká jako meloun. Současně se část stěny změnila ve dveře, za kterými zurčela voda v koupelně.

Když jsem se umytý a osvěžený vrátil do pokoje, čekala na mne snídaně schopná uspokojit půl tuctu vyhladovělých vlků, pokud by se utloukli po pórkovém salátu s topinkami.

„Koho napadlo takové jídlo?!“

„Slečna Trinketová si je objednává třikrát denně, aby si udržela štíhlou linii, myslela jsem tedy…“

„Kdo je ta slečna Trinketová?“

„Vaše reprezentantka v soutěži, musíš ji znát. Ztělesňuje totiž krásu vaší planety,“ pronesla s výčitkou.

„Vůbec mě nezajímá! Chci nějaké normální jídlo, a protože jsi chytrulka, musíš vědět, jak má vypadat.“

Smrskla se do rozměrů pingpongového míčku a beze slova se rozplynula. Šel jsem se obdivovat, panoramatu cizího světa. Za silnou křišťálovou tabulí se zvedaly a opět klesaly části budovy, v prolukách mezi nimi pulsovaly mnohobarevné proudy buď světel, nebo těkavých výparů a těsně vyplňovaly veškerý volný prostor. Topasové nebe občas potemnělo do bronzová a zčernalo, aby opět znenadání vzplanulo čirým nachem.

Vtom mi vnikla do nozder nějaká nádherná vůně a odvrátila mou pozornost od divů Fluterie. Hledané pokrmy ze starých kuchařských knih, géniem chytrulky bleskově připravené k uspokojení hostova rozmaru a rozložené na stole, dráždily zrak.

Sama se objevila až tehdy, když jsem se přecpaný svalil se sténáním ze židle a zalehl na přesnou kopii svého pozemského gauče.

„Chutnalo?“

„To bych řekl! Jak dokážete za tak krátkou dobu připravit taková složitá jídla?“

„Je to dost obtížné, ale náš Intergalaktik dokáže uspokojit nejvyběravější chutě našich hostí ze sedmi set čtrnácti planet reprezentujících čtyři sta devadesát soustav našeho Sektoru včetně polodivokých samožroutů ze šestinásobného slunce Warraw a telemejských pojídačů tachyonů. Ale já tady plácám a zatím už je třeba připravit se na zahájení soutěže.“

Jedna stěna mého pokoje odjela kamsi stranou a za ní se zjevila průzračná krychlová klec s řadou tajemných symbolů. Dole jsem s pohnutím uviděl své jméno a čísla vyznačující tlak, teplotu a složení vnitřního ovzduší. Nezapomněli ani na argon!

Uvnitř dráždila nozdry kondenzovaná vůně borového lesa a mořských chaluh, neviditelný ventilátor ke mně vysílal závany svěžího vzduchu.

„Parametry boxu tě uspokojují?“

„Postrádám zvukovou kulisu,“ odpověděl jsem a usedl vedle pultu s řádkou barevných tlačítek do něčeho, co se podobalo šikmo postavené vaně.

„Promiň!“ zezelenala studem a klesla na podlahu. „Zapomněla jsem, že špatně snášíte absolutní ticho.“

Kdesi v dáli se ozval tlumený křik racků na pozadí šumu neúnavného moře. Ještě přimhouřit víčka…

„Už je to v pořádku?“

„Můžeme jet.“

Kolem se setmělo, ale jen na chvilku, protože klec ihned obklopil jas dlouhé chodby, která jako by na ni nejdřív nabíhala a potom mizela vzadu. V dálce se objevil a narůstal oranžový kruh vchodu do nějaké velké místnosti. Za okamžik jsem společně s přiděleným kouskem prostoru pomalu vjel do obrovského amfiteátrového sálu ozářeného ostrým světlem neviditelných lamp. Reflexně jsem přimhouřil víčka a současně si zakryl oči dlaní. V tom okamžiku jsem opět uslyšel hlas chytrulky:

„Záření je korigováno na průměrné podmínky tvé planety.“

Opatrně jsem otevřel nejdřív jedno a potom druhé oko – za stěnami mého boxu se otevíral pohled na dolní ovál obklopený kráterem kruhovitě rozložených teras. Po nejnižší z nich jsem se teď sunul ke skupině stejných krychlí, jako byla moje. Stály jedna vedle druhé v lesklém oblouku. Můj box zpomaleně připlul k nejbližší kleci a po spojení stěn znehybněl. Za dvojitou průhlednou přehradou se svíjely hadovité tvary, do poloviny ponořené v hnědé kapalině.

„Co to je?“ zeptal jsem se své kulaté průvodkyně a pečovatelky, jejíž zásluhou jsem byl vyrván z poklidného pozemského bytu a vržen někam mezi hvězdy.

„Porotci jako ty, z Paranurie, naši nejbližší sousedé.“

„Proč je jich tolik?“

„Protože jsou kolektové,“ odvětila téměř vyčítavě, udivená mou neznalostí.

„Á… Rozumím,“ zanechal jsem dotazů, abych nezabředl do zbytečných diskusí, a pohlédl před sebe. Na opačném konci velkého oblouku průhledných klecí přitahovalo mou pozornost mohutné elipsovité těleso na třech tenkých podpěrách pulsující měnivým rytmem mnoha modrých odstínů. Na obou jeho koncích vlály jako ve větru svazky tenkých proutků zakončených světélkujícími kuličkami.

„To je zamordejský globuler, kterému od jeho vítězství ve sto čtyřicáté sedmé soutěži mazlivě přezdívají Koulička. Tehdy byl ovšem mnohem štíhlejší, čas udělal svoje. Teď už je z pověření obou jasných Zamordejí potřetí za sebou porotcem.“

„Je to samec?“

Začala se chichotat tak pronikavě, že jsem si musel zakrýt obě uši, abych ten výbuch smíchu neslyšel. Pochopitelně to nepomohlo, zvolal jsem tedy uražen do hloubi duše:

„Jestliže okamžitě nepřestaneš, budu si stěžovat Velké bandě a budeš mít nepříjemnosti.“

Účinkovalo to. Smích ustal jako uťat a chytrulka přestala pobaveně nadskakovat.

„Velice se omlouvám, ale bylo to silnější než já. Vy jste tak zaslepeni tím svým dělením na pohlaví, že všude hledáte analogie. Zamordejové jsou monosexové, ostatně jako většina obyvatel našeho Sektoru. Kromě vás snad už jen trojáci a čtyřpohlavní společnosti z planet Rhoddova červeného obra fungují na principu dělení, pokud nepočítáme několik zcela primitivních polysexuálních hvězdných plemen, neschopných kvůli neustálé říji vytvořit třebas jen náhražku civilizace.“

V mém boxu se najednou rozjasnilo a od pultu zazněl výrazný mužský hlas:

„Vítám tě u nás jménem Velké bandy a děkuji za přijetí pozvání.“ Byl to normální hlas, žádné chytrulčí pištění v mozku, pouze přízvuk prozrazoval cizince. „Je pro nás velkou ctí uvítat tak význačného hosta a předat do jeho vážených končetin řízení soutěže. K tobě, slavný estetiku, poplynou hlasy všech zde shromážděných spravedlivých a ty vydáš konečné rozhodnutí, shodné s vůlí většiny estétů. Každý z porotců vyjádří své nadšení stiskem tohoto tlačítka – čím víc ho příslušný objekt okouzlí, tím delší bude jeho uznání. Ostatní udělá stroj a všem oznámí celkový čas trvání potlesku. Máš nějaké připomínky?“

„Ne, žádné,“ odpověděl jsem po krátkém rozmyšlení. „Kdybych na nějakou přišel, má vševědoucí opatrovnice ji určitě dokáže vysvětlit.“

„Jsem rád, že jste se spřátelili. Ponechám ji tedy ve tvé společnosti a přeji ti příjemnou práci.“

Světlo prsklo, zhaslo a kolem mne nastala tma zpestřená známými zvuky mořského břehu. Z pravé strany mezitím přijelo několik dalších klecí s exotickým obsahem svíjejícím se za jejich stěnami, nejbližší z nich však zela prázdnotou, což mi připadalo zvláštní. Chytrulka zřejmě uhodla mé myšlenky a ihned zapištěla vysvětlujícím tónem:

„Minimallové se vyznačují malým vzrůstem a tento expert mlkrokrásy patří k nejmenším představitelům své rasy. Jestliže se dobře podíváš, spatříš ho uprostřed pultu u červeného hlasovacího tlačítka.“

Skutečně, u kulatého tlačítka sumarizátoru potlesku něco bylo. Při důkladném pozorování bylo dokonce možné postřehnout pohyby tohoto drobku velkého asi jako chrobák. Nechtěl jsem vypadat jako neotesanec, silou vůle jsem proto potlačil touhu přistoupit ke stěně a prohlédnout si droboučkého kolegu zblízka. Místo toho jsem s lhostejným výrazem pokročil k přední stěně svého boxu a rozhlédl se. Velká hala se rychle zaplňovala davem chytrulek nejrozmanitějších rozměrů i barev, promíseným strakatinou hvězdných turistů navlečených do fantastických skafandrů pokrytých směsicí nesrozumitelných symbolů, cedulek, vlaječek a odznaků. Dvě nejbližší prstencové terasy obsadili jedinci největších rozměrů, mezi nimiž jsem s uspokojením rozpoznal známé korpulentní tvary čtyř třínohých obyvatel ze Zamordeje.

Zakrátko ustal pohyb ve všech patrech velikého amfiteátru, které se ponořily do šera, a pozornost přítomných se soustředila na jeho dno, kde se uprostřed dekorací připomínajících monstrózní blýskavé stromoví objevila duhová koule překrásného exempláře chytrulky. Kolébala se jako zavěšená na neviditelné nitce a začala vítat všechny důležité i méně důležité osobnosti ze stovek blízkých světů, které se sjely na další svátek hledačů ideálních proporcí. S opravdovým pohnutím jsem reagoval na zmínku o sobě jako o slavném Pozemšťanu ze soustavy Alfy Centauri. Po krátké úvaze jsem se rozhodl neprotestovat proti tomuto omylu, protože nakonec nebyl podstatný. Pro ohromnou většinu shromážděných jsem byl chvilkovou atrakcí z bezvýznamné hvězdičky a hrstka znalců s pochopením omluví kiks nějakého roztržitého hodnostáře.

Potom promluvily ještě dvě kulaté fluterské osobnosti a jedna dost hranatá, která reprezentovala nějakou planetu se jménem neopakovatelným vzhledem k velkému množství syčivých slabik, a po jejich vystoupení proběhla prezentace všech porotců. Na mém boxu spočíval ostrý proud světla zvlášť dlouho a aparatura přinášela zvenčí šum uznání různorodé veřejnosti. Když skončil tento bod programu, na ploše koupající se v pomerančové záři začalo okouzlující představení pohybu náhle oživlých stromovitých obrů. Jejich uzlovité větve se chvěly v. závanech větru, nadouvaly se v navzájem pronikajících bublinách, vířily různobarevnými prostorovými plochami ze snu bláznivého matematika, pulsovaly sílícím rytmem tepen obra, ukládaly se do lánů opalizující houšti v taktu nebeské hudby, beze zbytku zaplňující mozek i prostor, přičemž neponechávaly ani kousek místa pro jiný pocit, než je neomezené okouzlení.

Náhle se zvuky zakuckaly křečí vibrující v rytmu světelné kaskády a celý háj znehybněl.

Do středu arény připlula mléčně bílá koule, která zůstala viset těsně nad zemí a pomalu rotovala kolem své svislé osy. V nepopsatelném výbuchu nadšení jsem jen stěží zaslechl, že se objevila domácí reprezentantka, nejkrásnější chytrulka Fluterie. Koutkem oka jsem mrkl vlevo, kde mí polyhadovití kolegové trošku vynořili své hlavy nad hladinu medové kapaliny a se stoickým klidem sledovali vířící bílou kouli. Drobounký mikroestét na druhé straně znehybněl u hlasovacího tlačítka, pak na ně náhle jediným energickým pohybem vyskočil a vší silou ho zamáčkl do otvoru v pultu a tím vyjádřil svůj obdiv pro půvab představitelky pořadatelů soutěže.

Ani já jsem neztrácel čas a připojil svůj hlas k aplausu pro ideální kulovitý tvar, který mezitím ztemněl do tmavofialové se zlatými tečkami. Můj obdiv byl mnohem delší než úsporné nadšení experta vpravo, nechtěl jsem se však ukvapit ve svém názoru, protože jsem si vzpomněl na slečnu Trinketovou a na to, že tak či onak je to skutečná Pozemšťanka vybavená hlavou, rukama a nohama, nemluvě už o jiných detailech, a už jen tím je zřejmě atraktivnější než monotónní fluterský ideál.

Uprostřed neutuchajících ovací svých početných rodáků se velká chytrulka vznesla kolmo vzhůru a odplynula do šera.

Po chvíli se na jejím místě zjevila průzračná koule, uvnitř se stvořením velikosti i tvaru velké medúzy, kterou hlas mé kulaté pečovatelky označil za osmilapou sklonku z mokré planety Aqualie, představitelku rasy tvůrců rafinované bublavě-rozjímavé civilizace. Přes veškerou svou sympatii k podvodním myslitelům jsem stiskl knoflík jen na moment, a jak se ukázalo, měla podobné mínění o půvabech sulcovité krásky drtivá většina porotců, protože světelný proužek vedle jejího jména jen nepatrně převyšoval nulovou základnu, nad kterou se převysoko zvedal sloupec první účastnice.

Potom se v pravidelných intervalech zjevovaly koule malé i velké, naplněné dusíkem či vodíkem, metanem nebo čpavkem, nejrůznějšími směsmi, kyselinami i zásadami, metanolem, etanolem i obyčejnou vodou, a v nich tvorové nepopsatelní, malí, velcí i obrovští, všemožných tvarů i barev, plovoucí i létající i běhající, taky nehybní, jako duhovými barvami hrající lišácký chytrulák galeonský, kterému scházelo jen maloučko a předstihl by krasavici v čele soutěže, jako majestátní trojhranný mlčík pobřežní od břehů řek a bezedných acetónových jezer věčně mračné osamělé planety bílého trpaslíka Aleph 207, a za tímto mlčíkem se v blesku a lesku zjevili jako mysl rychlí Telemejci tachyofágové, náležející podle souhrnného hodnocení nestranných soudců do čela pořadí, protože energičností a proměnlivostí tvarů svých znásobněných osobností by dokázali uchvátit každého objektivního milovníka krásy včetně větší části skvělé fluterské veřejnosti, se sympatiemi vítající každého nového účastníka soutěže, dokonce i s tak sporným vzhledem, jaký má vypichovačka, v acetylénovém ovzduší se vznášející havran s nezvyklým jménem Emalie, samožrouti z šestinásobného slunce Warraw s divoce klapajícími bezednými tlamami a tak ohavní, že jsem stiskl tlačítko sumarizátoru potlesku jen na okamžik a s úlevou jsem uvítal popelavé stvoření, pocházející prý z velice zasloužilé rasy galaktických rozsévačů rozumu, sice stejně ošklivé jako její předchůdci, avšak menší, a tedy přijatelnější, čímž se potvrdilo přesvědčení mého nenahraditelného učitele a mistra Albína Onufriho de Hogo Fogo, který říkal, že malá ošklivka je přijatelnější než velká, protože její rysy splývají, jak jsem si ověřil i tentokrát na příkladu modravého hnusu odlétajícího do tmy i se svým kouskem životního prostředí zaplněného aromatickým sirovodíkem a uvolňujícího místo kouli, při jejímž spatření se zachvěly všechny hadovité údy mého hromadného kolegy na levé straně –– to se blížil soutěžící kolekt z daleké Paranurie, napůl ponořený do zřejmě nezbytné koupele rezivé barvy a s uznalým šumem přijatý naplněným amfiteátrem, zřejmě kvůli neobvyklému tvaru a kovovému lesku jeho nahých ramen, tedy i já jsem uvážlivě stiskl tlačítko a dlouze je držel, abych nenarušil tenkou nitku sousedské přízně, která se může hodit, až slečna Trinketová konečně předvede své vnady v báni naplněné vzduchem, avšak neobjevila se a nic nenasvědčovalo jejímu brzkému příchodu, pozoroval jsem tedy postupně se objevující objekty – ohyzdné, ošklivé i docela snesitelné, jednotlivé i hromadné, všemožných barev i lesků, nahé, chlupaté i se šupinami –, až jsem v tom sledování a hodnocení rozporné krásy docela ztratil přehled, nevnímal jsem názvy ani jména, polohu rodných hvězd, jen občas mi známý tvar nebo nějaké slovo pronikly do mozku, vyrušily mě z hluboké letargie a uvázly v troskách paměti jako dráždící tříska: jakési Rozmarnosti a Rozmary prolétly a zapadly bez odezvy, vážně proplul oblý krajan zamordejského globulera nazývaného Koulička, stejně mohutný a stejně těžkopádný na svých třech končetinách jako on, prošla početná rodina význačných drobnůstek v silném zvětšení, mezi kterými jsem s potěšením zaznamenal kopii známého Minimalla za stěnou (ve stonásobném zvětšení vypadal docela dobře), poskytl jsem mu tedy dlouhý potlesk a se vzrůstajícím vzrušením jsem očekával známou lidskou siluetu, která se musela každým okamžikem zjevit někde pod kopulí, zejména když došlo k nějakému organizačnímu zádrhelu a nastala krátká přestávka, při níž mě napadla morbidní myšlenka, že naši krasotinku mohl nějaký tupec místo do kyslíku vložit do kyanovodíku, a tato myšlenka se jako rušivý červík zavrtala do tenounké slupky mého stoicismu, nedovolovala mi soustředit se na zcela originální skupinu čtyřpohlavních bytostí z oblasti Rhoddova červeného obra ani na trojáka bualabského, půvabně předvádějícího svou vějířovitou slavnostní skobstru.

Následující koule se ukázala vysoko, převysoko a pomalu začala splývat k– nám. Už v polovině dráhy jsem postřehl lidský tvar, z této perspektivy zkrácený a zdeformovaný. Silueta klesala a nabývala obvyklých lidských proporcí. Na chvíli jsem zavřel oči, abych zkrátil čas oddělující mě od zosobnění veškeré krásy Země. Když jsem je znovu otevřel, zdálo se mi, že jsem se octl v nějakém příšerném snu: osoba uvnitř koule v žádném případě nemohla být krásná mladá dívka, nebyla to dokonce vůbec žena! Byl to muž, mohutný muž v županu!

Rozhlížel se kolem-, jako by v davu zaplňujícím amfiteátr někoho hledal. Když se ke mně otočil zády vyzdobenými švabachovým nápisem NAZDAR!, ztratil jsem všechny iluze a přetékal jsem vztekem a úžasem. Vztekem, že z nás všech nadělal hlupáky, a úžasem k jeho geniální drzosti či nestydatému organizačnímu géniu.

Cítil jsem, že mi srdce buší šíleně jako kladivo a zlost s úžasem neustála rozkmitávají misky váhy hodnocení opovážlivého činu mého fialového dvojníka.

Mezitím obrovský amfiteátr, nevědom si rozsahu aféry, duněl nepopsatelným nadšením nad břichatým půvabem mé nepodařené kopie. Jako v mlze jsem zahlédl žirafí šíje svého souseda zleva, vynořujícího se z jedovatého roztoku a pozorně zaměřujícího své smyslové otvory na toho modrého vagabunda, na toho debila s kreténským úsměvem, který zvednutýma rukama zdravil shromáždění a ukláněl se s půvabem cvičené opice.

Maličký Minimall odhodil svou důstojnost a hbitě skočil na tlačítko, aby dal průchod svému nepochopitelnému nadšení nad nestydatostí idiotského dvojníka. Užasle jsem stál u čelní stěny, až mě ten kosmický lump zpozoroval a poslal mi dlouhý polibek s graciézní úklonou dobře nakrmené krávy.

„Zapomněl jsi hlasovat,“ zapištěl mi kdesi v lebce chytrulčin soprán. Chtě nechtě jsem musel přidat alespoň sekundu k všeobecnému potlesku. Zřejmě jsem byl z porotců nejliknavější, protože hned nato vyskočil celkový výsledek, posunující tu ničemnou kreaturu do čela soutěže.

To už bylo pro mou citlivou psychiku příliš – strnule jsem zapadl do hloubi anatomického křesla a ještě několikrát jsem dlouze, předlouze tiskl tlačítko, abych navzdory vlastním pocitům podpořil některého ze závěrečných účastníků, ale marně! Zvítězil modrý upír v županu s fialovými knoflíky a já jsem musel tu žalostnou frašku potvrdit hlasem tlumočeným okamžitě do všech sedmi set čtrnácti informačních systémů. Potom jsem už se stoickým klidem sledoval dekorování vítězné trojice soutěže a snoval plány rafinovaných muk, kterým před definitivním smazáním podrobím toho dublovaného kreténa.

Abych vypil kalich hořkosti až do dna, musel jsem se ještě zúčastnit banketu pořádaného v sídle Velké bandy a sledovat plné dvě hodiny další průběh smutné šaškárny. Nakonec jsem dokonale otupělý požádal chytrulku, aby mě přenesla do hotelu, protože jsem byl na konci odolnosti svých nervů a cítil jsem, že bych mohl provést nějakou pitomost, které bych později do smrti litoval.

S nesmírnou úlevou jsem se vrhl oblečen na známý gauč, zavřel oči a uviděl statnou černou kozu lízající dvojníkova posolená chodidla i jeho samotného zalykajícího se vlastním děsným chechotem. Na místě černé se objevila bílá, potom strakatý kozel s dlouhou řídkou bradou a odporný zástupce střídavě prosil o milost nebo mě proklínal nejhoršími slovy a já jsem s nepředstíranou rozkoší sledoval, jak ho další drsný jazyk nutí k záchvatům bolestivého smíchu, protože musel být stejně lechtivý jako já.

Konečně nasycen představou strašlivé pomsty jsem upadl do neklidného polospánku přerušovaného vlnami plného vědomí. Nevím, jak dlouho trval tento můj podivný duševní stav, nevím ani, zda byla chytrulka přitom nebo zda mě zanechala samotného, abych si odpočinul po zážitcích posledních hodin.

Náhle jsem na sobě pocítil něčí upřený zrak a zbytky ospalosti beze stopy zmizely – dvojník seděl na židli a hleděl na mne s výrazem přerostlého uličníka neoprávněně obviněného ze snědení zavařeniny ve spíži.

„Ty… ty…“

Smutně kýval hlavou v naprostém souladu se vším co jsem nebyl schopen vyslovit, a na tvářích mu vyskočil fialový ruměnec.

„Omlouvám se,“ vykoktal. „Bylo to silnější než já. Život dvojníka je krátký, neměj mi tedy za zlé, že jsem ho chtěl vyplnit bohatým obsahem, když se naskytla příležitost.“

„Příležitost?“ otázal jsem se a usiloval o výhružný tón v hlase, protože jsem s panikou zjistil, že můj vztek zmizel bůhvíkdy bůhvíkam a na jeho místě se objevil neomezený obdiv k jeho kousku.

„Nu ovšem,“ usmál se rozpačitě. „Vzpomeň si, co jsi udělal předtím, než jsi mě přivedl k životu.“

„Okamžik… Vyzkoušel jsem starý rozmnožovací stroj… Ano!“

„A zopakoval svůj župan?“

„Mhm…“

„A co měl v kapse?“

Události přede dvěma dny – či spíše za dva dny a dvě stě světelných let – se mi živě zjevily před očima: shazuji plášť z ramen, vkládám ho do dublotronu, tisknu…

„Chytrulka!!“

„Ano,“ pousmál se smutně. „Nechtě jsi udělal její kopii, ta nechtěla zůstat na naší milované Zemi a při odchodu mě vzala s sebou. Tak jsem zde,“ skončil s ironickým zábleskem v oku.

„Jak jsi mi mohl provést takovou rošťárnu! Nebude referát pro šéfa, nebude sympozium. Jsem vyřízen. Nemáš v sobě ani špetku lidských citů, ani drobet slušnosti. Nic!“

„Nerozčiluj se!“ přistoupil blíž a položil mi ruku na rameno. „Vůbec nejsem takový, za jakého mě pokládáš. Nedokázal bych udělat nic proti tvému vzorci jednání, nejdřív jsem si proto pořídil dvojníka, tedy zástupce, a předal mu své povinnosti. Můžeš být klidný, splnil je, protože chytrulku jsem nerozmnožil.“

Trošku se mi ulevilo. Vstal jsem ze svého Záhořova lože a beze slova mu podal ruku.

„Tak dohře, alespoň…,“ ustal jsem při pohledu na jeho tvář připomínající fialový kaktus. „Ty nejsi oholen!“

„Co je na tom divného? Měl jsi před námi náskok skoro dvě hodiny, museli jsme tedy hodně spěchat. Nakonec jsme nadehnali skoro tři dny!“

„Právě! Ten tvůj porost je starý tři dny, a protože jsi tehdy ještě nebyl, nemůžeš být ani teď. Prostě neexistuješ!“

Dlouhou chvíli si zamyšleně třel dlaní čelo a přecházel sem a tam. Nakonec se krok ode mne zastavil.

„Formálně máš pravdu – nebyl jsem předtím, nemohu být ani teď, protože tak diktuje naše právě platná logika. Radil bych ti však, abys nepronikal příliš hluboko do této záhady a nepotkal tě tak osud tvého, chci říct našeho zvědavého sluhy.“

„Co je s Robinem? Mluv!“

„Jako obvykle nakukoval a naslouchal, a když uviděl svého pána ve třetím postupném vydání, tentokrát zeleného, zešílel a vyskočil z okna. Je mi to hrozně líto…“

„Je ti líto! Ze mne zelenáč do fialová…“

„Do žlutá. Přepudruji se, a nikdo si toho nevšimne.“

„Mlč, nešťastníku! Ze mne trouba, ze sluhy hromádka šrotu, tahle ohava uznaná za nejkrásnější bytost v okruhu šedesáti parseků! Už je toho příliš! Pověz, lotře, co jsi udělal se slečnou Trinketovou? Zabil jsi ji?“

„Jsem vytvořen k podobě a obrazu tvému, všechny výpady jsou tedy aktem sebekritiky a za takové je pokládám. Já ani nikdo jiný neudělal té kysličníkové idiotce nic zlého, prostě došla k závěru, že s chobotnicemi4 soupeřit nebude. Nechtěl jsem přidělávat organizátorům potíže a rozhodl jsem se obětovat pro záchranu dobrého jména naší planety. A jak se ukázalo, s docela dobrým výsledkem. Ve srovnání s tou bláznivou sešlostí totiž představujeme tvar funkční, pestrý a estetický, což dokázali patřičně ocenit i odměnit. Krása, můj drahý dvojníku, není objektivní hodnota, jak to hlásáš ve svých učených přednáškách, ale má výlučně statistický charakter a často se stává, že objekt uznaný většinou za ideál nevzbuzuje v menšině žádné estetické pocity, nebo dokonce vyvolává odpor. Její individuální kritéria jsou přinejmenším stejně četná jako bytosti na ni citlivé a označují druhou (či podle některých názorů jen trošku jiné pojetí první) vlastnost krásy – relativnost. Zeptej se prvního kluka hrajícího na louce fotbal, zda se mu líbí velkooká a dlouhonohá slečna Trinketová (za kterou se každý normální muž musí ohlédnout s potěšením a každá žena se závistí), a určitě ti odpoví podle svého nejhlubšího přesvědčení, že je ošklivá. Proč? Protože příroda učinila z estetického pocitu mocný nástroj evoluce, nebo snad dokonce tento pocit stvořila pro svoje cíle; i v nedospělém organismu dříme zapsaný kdesi na úzkých proužcích chromozómů, aby se teprve v potřebném okamžiku ozval.“

„No tak dobře, dobře,“ přerušil jsem ho, protože jsem moc dobře věděl, o čem by dokázal mluvit dalších několik hodin. „V zápalu žvanění jsi mi zapomněl říct, kde je.“

„Ta čúza? Zřejmě asi doma, protože se nechala okamžitě odeslat na Zem.“

V hlavě mi něco svitlo – kdybych si neprohlížel Fluterii a pořádně popohnal ty malé tlachalky…

„Chytrulky, ke mně!“

„Tu jsme!“ zapištělo mi v hlavě shodné dueto a přede dveřmi od koupelny se zjevily dvě identické kuličky.

„Okamžitě se vracíme! Musíme mířit tak, abychom stihli můj návrat z Pernambuka.“

„Cože?! Zase máme překračovat bariéru absolutního času?! Co když nás to odhodí do chronovírů?“

„Tím hůř pro vás. Já si na životě nezakládám a on se nepočítá. Tak jedem!“

Kopie mého pokoje se zachvěla jako fata morgána a zmizela kamsi do bezedné paměti hotelu Intergalaktik. Kolem byla zas jen bublina s elastickými stěnami. Rozházené věci se válely vedle otevřené cestovní tašky ležící mezi mnou a dvojníkem.

„Co to je?“ zavrčel jsem, vyňal tu podivnou věc z košíku a zvedl ji k očím.

„Jsem chytrulka a čekám tu na tebe už tři dny. Pořádně jsem přitom promrzla…“

„Ááá!“ vydal jsem ze sebe řev žárlivého jelena. „Zmiz na tu svou Fluterii a ať už tě víckrát nevidím! Nebude žádný dvojník v županu, žádná soutěž, prostě nic. Tak padej, nebo si tě podám!“

Vyklouzla mi z prstů a vzlétla ke stropu, kde jsem na ni nemohl nijak dosáhnout.

„Myslíš, že to nějak změní výsledky soutěže? Jsi na omylu, můj drahý estetiku. To, čeho jsi se zúčastnil, už v našem časoprostoru proběhlo a ve fluterských análech zůstaneš jako hlavní porotce a současně vítěz soutěže, o Miss Sektoru. Srdečně ti za to děkuji jménem Velké bandy.“

Sundal jsem botu a hodil ji směrem na žvanilku podobnou balónu. Kdepak! V posledním okamžiku uhnula a zmizela. Střela zpomalená dlouhým letem v pádu zasáhla rám Nihilského reprodukce a smetla obraz na podlahu.

„Robine!“

V předsíni něco zašouralo, otevřely se dveře, sluha vjel dovnitř a pozorně se rozhlížel kolem.

„Kladivo, hřebík – ostatně se podívej sám, co je třeba, aby nevisel nakřivo,“ ukázal jsem prstem na obraz ležící na podlaze.

„To udělala ona?“ zeptal se tónem nepřipouštějícím pochyby. „Hned jsem věděl, že to špatně skončí.“

„O čem mluvíš?“

„O chytrulce,“ pohlédl do košíku s korespondencí. „Není tu? Chápu,“ zvedl botu ležící vedle obrazu. „Dobře jste to udělal, velice dobře.“

„Robine, poslouchej: tady nikdy žádná chytrulka nebyla, a to z toho prostého důvodu, že neexistují! A jestli budeš někdy povídat podobné nesmysly, pošlu tě na léčení elektrošoky. Rozumíš?“

„Beru na vědomí,“ odpověděl po krátkém přemýšlení. „Už nikdy nebudu hovořit o návštěvě chytrulky a o naší rozmluvě,“ potřásl botou ve svém manipulátoru. „Prostě se mi to jen zdálo.“

Vytáhl zásuvku s náhradními koncovkami a pustil se do opravy.

WITOLD ZEGALSKI

STAV OHROŽENÍ

„Nu, snad si poradíš,“ podal Arat Teddovi na rozloučenou ruku. „Za několik měsíců tě vystřídáme, musíš tu nějak vydržet.“

Tedd mu oplatil stisk a kysele se usmál.

„Rozumím,“ řekl Arat, „ale nemůžeme ti sem nikoho dát. Víš, jak to u nás vypadá: všichni mají práce nad hlavu. Je to malý objekt, sice zastaralý, ale technická kontrola nenašla žádné zvláštní závady, neměl bys tedy mít moc potíží. Než ho plně zautomatizujeme, jeden člověk stačí. Tak zlom vaz, chlapče!“

Pokynul mu rukou a pomalu odcházel k vrtulníku. Tedd ho pozoroval, jak kolébavě vystupuje po schůdkách, zavírá dveře, usedá vedle pilota…

Arat ještě vyhlédl z kabiny.

„A pořádně se rozhlédni, třeba najdeš nějakou stopu po Maxovi,“ zvolal. Jeho hlas zanikl v rachotu motoru. Vrtulník se otřásl, pomalu se odtrhl od betonové desky, zakroužil nad stanicí a zamířil na západ.

Tedd za ním hleděl, dokud stroj nezmizel na pozadí oceánu. Když utichl hluk motoru, opět uslyšel monotónní pleskání vln lámajících se na betonových vlnolamech. Z ploché střechy bylo vidět jen nekonečné moře, slévající se v dálce s horizontem. S odporem si pomyslel, že musí prožít několik měsíců na této vzdálené stanici, v budově na vrcholu obrovského obelisku pórovitého jako včelí plást, sahající dvě stě metrů do hlubin Tichého oceánu. Nad hladinu vyčnívala jen stanice s výrobní halou, skladem a rozlehlou obytnou částí. Stanice tvořila umělý ostrůvek, vyznačený jen na podrobných mapách červeným bodem.

Pod hladinou sídlily v četných chodbách a jeskyních této stavby jen ryby. Stovky druhů se usadily v různých podlažích, odkud je podle harmonogramu odsávala transportní potrubí a dodávala do zpracovatelských hal. Stavba byla stará, několik desítek let neopravovaná a řada pater byla už dlouho vyřazená z provozu. Nikoho to příliš nevzrušovalo, protože se každý rok očekávalo rozhodnutí o uzavření stanice nebo její generální modernizaci. Ta však nebyla příliš pravděpodobná od doby přechodu mořského hospodářství na pěstování planktonu a řas, což bylo výnosnější a méně pracné.

„To jsem zase do něčeho spadl!“ řekl si Tedd zlostně. „Myslím, že jsem se na těch prašivých osamělých stanicích naseděl už dost. Mohli by mi konečně už dát pokoj.“

Často mluvil k sobě. Byl to prověřený způsob, jak si udržet psychickou rovnováhu v místech odloučených od lidí i světa, praktikovaný jak ichtyology, tak posádkami malých kosmických stanic. Dá se sice rozmlouvat s automaty, dělat telenávštěvy známým nebo diskutovat o čemkoli s Informačním a zábavním střediskem, jde však o náhradní formy, které nebývají vždy účinné. Automaty jsou dobrými partnery, ovšem pod podmínkou, že jejich paměť je dostatečně veliká a obsahuje potřebné testy a spojení.

Elektronický mozek střední velikosti je geniální v oblasti určitých problémů a současně je nečekaně hloupý při odbočení ke zdánlivě prostým záležitostem.

Rozpravy se Střediskem ztratily na popularitě po zjištění, že partner nebo partnerka z prostorové obrazovky je pouhým přeludem, jedním z miliard obrazů zapsaných ve studiu.

A telenávštěvy brzy vedly k podráždění a depresivním stavům, protože prohlubovaly pocit izolace od problémů velkých lidských kolektivů. Zbývalo hlasité pronášení myšlenek, touha slyšet hlas blízkého, živého člověka, i kdyby jím měl být on sám.

Tedd zamířil k východu. Sestoupil do prvního patra, minul obytnou část a otevřel dveře výrobních hal.

Stroje pracovaly tiše: pod průzračnými kryty nehlučně probíhaly všechny fáze zpracování ryb, dozírající automaty stály nehybně na svých místech bez potřeby zásahu, na tabulích se rozsvěcovala a hasla kontrolní světla.

Přistoupil k řídicímu pultu. V centrální části panelu posetého číselníky přístrojů a obrazovkami svítilo schéma stavby. Chvíli si je prohlížel. Dolní patra byla jen černými skvrnami zahrnujícími značnou část nákresu.

Usedl a stiskl přepínač. Ohlásil se elektronický mozek, řídící práci stanice.

„Jak dlouho nejsou dolní patra v činnosti?“ zeptal se.

„V jakém pořadí mám poskytnout informaci?“ tázal se mozek.

„Od posledního vypnutého patra zpětně.“

„Prosím. K poslední havárii došlo ve sto třetím patře dne osmnáctého června roku dva tisíce pět v devět hodin nula osm. Předchozí havárie se týkala patra sto deset, sekce A, B, C, D dne…“

Několik minut trpělivě naslouchal. Stará stavba pomalu umírala: pukaly stropy i zdi, zastavovaly se transportéry, praskaly elektrické rozvody. Tento proces bylo třeba zastavit, pokud měla zůstat výroba ve stanici efektivní.

„Děkuji,“ řekl, „to stačí. A teď si zapamatuj: jmenuji se Tedd.“

„Ano, pane Tedde.“

„Jestliže ti Max dal nějaké pokyny týkající se jeho způsobu života na stanici, víš, nějaké to ranní buzení, připomínání potřeby oholit se a já nevím co ještě, tak je ode dneška neužívej.“

„Ano, pane Tedde. Mám je ponechat v paměti?“

„Ano.“

Chvíli uvažoval.

„Jak se jmenuješ?“ položil otázku do mikrofonu.

„Eva,“ odvětil mozek.

Tedd se usmál. Každý mluvící automat měl jméno –– byl to starý zvyk, pocházející ještě z dob výroby prvních robotů. Jména se dala měnit podle zálib člověka pracujícího se strojem, bylo možné měnit i zabarvení hlasu…

K takovým změnám však docházelo zřídka. Nehodlal toto pravidlo porušit.

„Poslyš, Evo,“ oslovil ji. „Kde je Max?“

„Nevím, pane Tedde, nikde ho nevidím.“

„A kde byl naposledy?“

„Seděl u řídicího pultu.“

Tedd se reflexívně rozhlédl.

„Stejně jako já?“

„Ano, pane Tedde.“

„A potom?“

„Nevím, pane Tedde.“

„Proč to nevíš?“

„Vypnul mě. Potom jsem ho hledala, protože se octl v nebezpečí.“

Tedd stiskl bílé tlačítko a zamyslil se. Maxovo zmizení všechny zaskočilo. Byla prohledána stanice, haly i několik pater pod hladinou, třebaže všechny skafandry i motorové lodě byly na svých místech. Plavovlasý Nor zmizel. Zůstala jen stopa. Centrální mozek stanice zaznamenal čtyřhodinový stav ohrožení lidského života, kterému se snažil zabránit.

Po uplynutí této doby se jistič regulující záchranu vrátil do původní polohy. Z analýzy záznamů vyplývalo, že tento stav se vyskytl ve vodě. Připouštělo se, že Max vstoupil neopatrně na některý z vlnolamů a po blíže neurčené nehodě spadl do moře. V okolí stanice nebyli žraloci výjimkou.

Když vstal, bylo už pozdní ráno. Slunce už stálo vysoko, o čemž svědčila tmavá barva okenních skel udržujících konstantní osvětlení uvnitř obytných místností. Vyšel na chodbu a chvíli se rozhodoval, zda má vstoupit do pokoje, který ještě nedávno obýval Max. Otevřel dveře.

Pokoj byl prostorný, nelišil se od jiných bytů tohoto typu. Prosklená stěna umožňovala pozorovat moře a nevelký přístavní bazén obklopený zídkou. Vybavení neneslo žádné individuální znaky –– standardní nábytek, výměnné obrazy, velká televizní obrazovka. Všechno bylo pečlivě uloženo, jako by čekalo na návrat majitele. Max proslul jako pedant. Jeho sloužící robot měl zřejmě nejdůkladnější program, s jakým se bylo možné setkat v celé oblasti Tichého oceánu. Včera prohlížela pokoj komise. Prohlídka skříní, stolu i nalezených poznámek však nic nevysvětlila. Věci byly ponechány na místě, protože nikdo nevěděl, co s nimi. Max pocházel ze zkumavky, narodil se v ústavu a neměl vlastní rodinu.

Tedd stiskl tlačítko na stěně. Krémové dveře se odsunuly a odkryly vnitřek skříně. Viselo tu několik obleků, ležely košile, toaletní potřeby…

Mezi drobnostmi zahlédl rámeček na fotografie, Vzal jej do ruky. Stiskem tlačítka vyvolal na matové ploše usměvavou tvář dívky s modrýma očima. Dlouho si ji prohlížel a přemýšlel o tom, jak asi přijala tragickou zprávu. Druhý stisk nepřinesl nový obraz, byla to jediná fotografie, kterou Max vlastnil. Odložil rámeček a přistoupil k oknu. Oceán posílal ke zdem stanice vlny, cákal pěnou a pomalu, zrnko za zrnkem vymýval písek z betonových stěn. Zářivý blankyt oblohy a tmavší moře se na horizontu slévaly. Zdálo se mu, že chápe, proč má dívka na fotografii modré oči. Max zřejmě často stával u tohoto okna.

Na stolku pod obrazovkou ležel štos papírů a složek. Zběžně je prohlédl. Výkresy výroby, výkon strojů, dlouhé sloupce výpočtů z počítače se týkaly rekonstrukce odstavených pater. Bylo toho hodně – Max nemarnil čas. Napadlo ho, že se tím bude muset zabývat také, aby vyplnil těch několik desítek dní pobytu na stanici.

V příruční knihovně prohlédl tituly mikrofilmů. Našel spoustu snímků o astronautice, reportáže z kosmických letů, romány i poezii týkající se tohoto tématu. Max kdysi žádal o přijetí do školy raketových pilotů, avšak kvůli drobné vadě srdce byl odmítnut. Zůstaly zájmy, turistické zájezdy do měsíčních měst. Ostatně Max byl dobrým ichtyologem a dobře ovládl své povolání, které mu poskytlo náhradu za nedostupné řízení v astronavigační kabině.

„Nu ano,“ řekl si Tedd, zklamaný prohlídkou, od které si ostatně sliboval jen málo, „je třeba se věnovat něčemu konkrétnímu.“

Chvíli hleděl na zápalky a váhal. Vzal je však s sebou. Část výrobních hal byla mimo provoz, zvednuté kryty odhalovaly nehybné transportní pásy, ozubená soukolí a ložiska. Roboty je opravovaly podle instrukcí kontrolní komise, vyměňovaly opotřebené části a mazadla.

Přistoupil k jednomu zařízení, kterému vyměňovaly hřídel. Robot právě snímal z jeřábového háku obrovskou ocelovou součást.

Tedd se naklonil nad rozebraný stroj. Jistič automatu zadržel klesající rameno s mnohatunovou zátěží. Robot čekal, až Tedd dokončí prohlídku a uhne hlavou.

Byla to řezačka. Řady nožů různého typu i velikosti členěné do sekcí zabíraly několik metrů. Jedny kuchaly vnitřnosti, jiné oddělovaly hlavy a ocasy. Odpadky padaly do kanálu, který je odváděl pod hladinu do pater osídlených dravými druhy ryb. Tedd pozoroval zařízení. Jako všechno ve stanici, i tento stroj zdaleka nesplňoval požadavky současné, techniky. Pokrčil rameny a šel dál. Robot pokračoval v práci. „Uvádění do provozu nemá smysl,“ bručel Tedd. „Vždyť je to skladiště haraburdí. Mělo by se tady zřídit muzeum, postavit sem automatického průvodce, a ne tu držet lidi.“ Otráveně usedl za řídicí pult a začal prohlížet dokumentaci. Zpočátku se domníval, že nebude snadné vyznat se v materiálu zpracovaném jiným člověkem, avšak po chvíli tento názor opustil. Chaos v papírech byl jen zdánlivý: tvořily sevřený celek, systematicky uspořádaný a usnadňující rychlou orientaci i ve velmi složitých případech. Max především nechtěl připustit další havárie. Dlouhou dobu prováděl opravy zajišťující dosud fungující patra. Bojoval o neochotně přidělované materiály a přístroje. Pod vodu vysílané automaty vyměňovaly opotřebované díly potrubí, látaly díry, doplňovaly síť elektrických rozvodů. Situace byla zvládnuta a z této strany nebylo třeba očekávat nemilá překvapení. Plán technických prohlídek naprogramovaný v centrálním mozku stanice zabezpečoval trvalou konzervaci těchto zařízení. Ve všech fungujících patrech byly v činnosti televizní kamery; instalované v uzlových bodech.

Tedd zapnul kamery čtvrtého patra. Na obrazovce se objevily mlhavé obrysy, z nichž se při zaostření vyloupl vnitřek zatopeného sálu, posetého otvory a děrami chodeb. Byla to spíš jeskyně. Stěny vyhlodané činností moře, plné výklenků a skulin, ztratily tvrdý charakter stavby. Mezi vlnícími se chaluhami se pásla hejna ryb. Ve stropě jeskyně zpozoroval hladký nálevkovitý otvor šachty a bednu reproduktoru. Zvuky zvolené pro odpovídající druh vábily ryby do sálu, odkud je mohutný vodní proud nasál do potrubí vedoucího do výrobních hal.

Teď tu byl klid. Výroba měla začít za několik měsíců.

Vypnul obraz. Další složka obsahovala výpočty a plány týkající se nefungujícího prvního patra. Zvedl ji a šel do svého pokoje.

Příští den strávil studiem jejího obsahu. Když unaveně odstrčil papíry, byla už noc. Podrobná prověrka však přinesla zcela nečekaný výsledek: patro 103 bylo opraveno a připraveno k využití. Max už dokonce předal centrálnímu mozku stanice testy. Ve složce našel jejich kopie – tři perforované plastikové tabulky obsahující celou technologii čtyřhodinového výrobního procesu.

Pohlédl na fotografii. Přinesl ji v poledne z onoho prázdného pokoje. Z kovového rámečku se usmívala trojrozměrná tvář dívky.

Napadlo ho, že by bylo příjemné si s ní popovídat, televizně ji navštívit, snad i navázat známost. Neznal však její jméno ani číslo a zjišťování těchto údajů by mu zabralo spoustu času.

Na osamělých pracovištích lidé často hovoří s elektronickými mozky. Často, mnohem častěji, než podchycují statistiky Ústavu, se jim svěřují s nejintimnějšími záležitostmi a při odjezdu je z paměti vymažou. Může to zkusit. Schoval fotografii do kapsy a vyšel z místnosti.

Výrobní hala byla už uklizená, roboty stály na svých místech u krytů strojů. Usedl k pultu a vyvolal centrální elektronický mozek. Na panelu se rozzářilo nazelenalé oko obrazovky.

„Poslyš, Evo,“ vyňal fotografii. „Víš, kdo je ta dívka?“

„To jsem já, Eva.“

„No né!“ broukl Tedd. „Ty jsi tedy tato Eva? Jak se jmenuješ? Kde bydlíš?“

„Jmenuji se Jacksonová a bydlím tady.“

„Kde?“ podivil se. „Na stanici?“

„Ano, pane Tedde.“

Po chvíli se vzpamatoval. Na stanici nikdo kromě něj nebydlel. Jednalo se o nějaké Maxovo podivínství. Musí se ptát jinak.

„A kde jsi bydlela předtím?“

„V Amsterodamu. Když mě potom zasypala sněhová lavina, bydlela jsem v Alpách, v aleji vedle kanadské borovice. Teď bydlím tady.“

Hleděl na fotografii, na stále se usmívající tvář dívky.

„Ty tedy nežiješ?“

„Max mi to říkal, když měl špatnou náladu, pane Tedde, tvrdil, že jsem neměla do té stěny jít, ale potom se omlouval. Já žiji, tady bydlí můj hlas a lze mě tu vidět na obrazovce.“

Zamyslel se. Teprve teď pochopil Maxe, jeho prací vyplněný život na stanici, kterou léta neopouštěl. Už se nechtěl dívat na dívku na obrazovce ani pokračovat v tomto hovoru. Cítil, že by tak Maxovi bral jeho intimní myšlenky.

„Poslyš, Evo, neřekla jsi mi, že patro 103 je plně rekonstruované.“

„Neptal jste se na to, pane Tedde.“

„Řekla jsi, že nefunguje. Proč?“

„Není napojeno na řídicí centrálu. Nemohu je tedy využívat.“

K zahájení výroby tedy stačilo stisknout příslušné tlačítko. Tento poslední, nejjednodušší úkon už Max nestihl. „Zítra je připojím natrvalo,“ rozhodl se Tedd. Nechtělo se mu zrovna teď jít do rozvodny a několik desítek minut se piplat s lampami a kabely. Vyhledal na pultu tlačítko označené číslem 103. Chvíli vnímal konečkem prstu jeho hladký, chladný povrch. Stiskl.

Na panelech se rozsvítily signální kontrolky, poskočily ručičky přístrojů, rozzářila se obrazovka. Se stěží slyšitelným šumem začaly pracovat stroje. Pod kryty tlumícími hluk se rozjely zatím prázdné dopravníky, rotovaly nože, podavače…

Pohlédl na obrazovku. V obrovské prostoře patra 103 se začínaly shromažďovat ryby. Z ústí chodeb připlouvala šupinatá těla s tupými pysky zakončenými vousky. V podmořských kasematech se tlačily ryby. Pořád jich přibývalo, motaly se stále neklidněji, sací čerpadla už měla začít pracovat. Proces se opožďoval.

Pauza ho znepokojila. Konečně zpozoroval, že proud vody vtáhl do trychtýře první kusy. Trvalo to krátce, potom práce ustala.

Podivil se. V nálevkovitém otvoru opět zmizelo několik ryb, ale po chvíli vyplavaly zpátky. Sklonil se nad obrazovkou a pozorně sledoval činnost sacího potrubí. Zarazilo ho i chování ryb. Místo toho, aby se shromáždily poblíž sacího otvoru, vytvořily sevřené hejno u balvanu ležícího vedle stěny. Něco takového viděl poprvé v životě a hledal pro to vysvětlení. Jde snad o nějaký akustický odraz? Sací šachta pracovala i nadále přerušovaně. Pohlédl na kontrolní přístroje a zjistil, že čerpadla fungují normálně.

Pojednou pocítil sevření ocelových rukou. Otočil hlavu. Za ním stál jeden z robotů. Tedd nebyl údivem schopen reagovat. Ještě nikdy se nestalo, že by se automat tohoto typu dotkl člověka. Pojistka, kterou byl každý robot vybaven, něco takového naprosto znemožňovala.

Teprve pomalu sílící sevření kovových rukou, které ho současně odtahovaly od pultu, přivedly Tedda zpět do skutečnosti.

„Okamžitě mě pusť,“ přikázal. Robot zaváhal, ocelové prsty trošku uvolnily sevření.

„Řekl jsem pusť, ty dobytku!“

Automat nereagoval. Tedda ovládl nepochopitelný strach. Rozhlédl se po hale. Roboty bezdůvodně opustily svá místa a pohybovaly se podél strojů. Jejich pomalé šoupavé pohyby, náhlé zastávky, zřejmá neexistence cíle jejich cesty, to všechno připomínalo nějaké hledání. V činnosti byly i všechny kanály udržující čistotu výrobních hal. Tedda napadlo, že usnul a že se mu zdá nějaký příšerný sen.

Robot ho znovu lehce popotáhl.

„Stůj!“ zavřískl Tedd. „Stůj a pusť mě! Slyšíš!“

Robot opět zaváhal. Tedd pohlédl na řídicí pult, na kterém se lesklo tlačítko havarijního vypínače, které blokovalo všechna zařízení stanice včetně atomového reaktoru. Horečně se pokoušel uvolnit ramena ze sevření, natáhnout ruku… Tlačítko nebylo daleko.

Nepodařilo se. Pocítil, že robot ho táhne pryč, pomalu, s přestávkami při jeho křiku, ale potom znovu. Centimetr za centimetrem se vzdaloval pult plný přístrojů a vypínačů, se zářící obrazovkou, na které bylo vidět stále víc ryb. Snažil se zahnat paralyzující strach, děs před neznámým nebezpečím, které vyciťoval. Pokoušel se uspořádat myšlenky, soustředit se.

S námahou se ovládl. Především musel zadržet robota, který na příkaz „Stůj!“ reagoval jen krátkou chvíli. Zpozoroval, že v tom okamžiku se přestávaly pohybovat i ostatní automaty kroužící mezi stroji. Hovořil tedy bez přestání k robotu a v krátkých přestávkách vyzýval centrální mozek stanice k zablokování všech zařízení. Avšak Eva mlčela, jen občas se ozvalo z reproduktoru něco jako nesrozumitelné breptání.

Opakoval hlasitě: „Stůj! Stůj! Stůj!“ a současně vymýšlel nejrůznější hypotézy k vysvětlení toho, co se dělo kolem. Vnucující se myšlenka o vzpouře robotů byla nesmyslná. Nezadal snad Max Evě nějaký sebevražedný test? Avšak automat by takový příkaz nemohl vykonat, překračovalo by to jeho možnosti. Ještě jednou se vrátil v duchu k Maxovi. Vždyť zmizel od řídicího pultu. Tehdejší situace se tedy opakuje… Vzepřel se. Dosud jen nejasně vyciťované nebezpečí začalo nabývat podoby reálné hrozby číhající uvnitř stěn stanice. To mu vrátilo ztracenou rovnováhu. Jestliže se mu nepodaří přerušit běh událostí, čeká ho

Maxův osud. Ale co dělat?… Robot ho opět po potáhl…

„Stůj!“ zařval Tedd. Ne, nesměl ani na chvíli přestat mluvit na robota. Každé opomenutí vedlo ke ztrátě několika centimetrů, oddálení od řídicího pultu. Rozhlédl se po hale. Ventilační a čisticí zařízení svištivě nasávala vzduch. To znamenalo, že čerpadla místo nasávání ryb se přepnula. Nastala obrácená situace. Místo sání vody sání vzduchu, ale vzduch do haly stále plyne zvenčí, tedy… sání vzduchu…

Zachvěl se. Ověřil směr, kterým ho táhl robot. Automat bezpochyby směřoval k začátku výrobní linky, začátku dopravníku vedoucího k podavačům, sekci rotujících nožů, sekci třídění suroviny… Odpad nevyhovující normě padá do kanálu a stane se potravou ryb v některém patře…

„Ne!“ vřískl Tedd při dalším robotově pohybu. „Stůj, lotře! Stůj! Máš přece pojistku! Stůj! Nesmíš mi ublížit! Stůj! Stůj!…“

Pojistka. Každý robot má pojistku, která mu zabraňuje ublížit člověku. Eva má také pojistku, hlavní, kontrolující rovněž všechny roboty ve stanici. Jde tedy o poruchu pojistek! Komise prověřila všechna zařízení, tím vždycky začíná každá kontrola. Právě tím. Především tím. A přesto pojistky! Jaký je jejich princip? Moment… Fungují na základě… „Stůj! Stůj! Pošlu tě do šrotu!… Stůj! Na smetiště! Stůj!… Všechny, všechny… Stůj! Stůj!…“ na základě vize, fonie a mozkových proudů. Něco se porouchalo, poškodilo… Ten darebák mě vidí, slyší –– protože reaguje, mizerně, ale reaguje… Smyslový obvod tedy funguje… Chraplavě vykřikoval rozkazy, obnovoval pokusy uvolnit se ze stisku ocelových ramen, jeho mozek však už fungoval skvěle. Tedd se pokoušel utřídit své vědomosti, připomínal si útržky dávných přednášek a četby… Pojistka. Zařízení funguje na principu výběru – sledovaný objekt buď je člověk, nebo ne. Jestli tedy robot viděl a slyšel člověka, a přesto použil držáky, mohlo k tomu dojít jen v důsledku utlumení zákazu vyslaného smyslovým obvodem. Takovou poruchu mohl vnést jen obvod mozkových proudů.

V situaci ohrožující člověka, v okamžiku odebírání vln vzbuzených v mozku pudem sebezáchovy, tento obvod zapojuje systém přikazující robotům pomáhat všemi dostupnými prostředky. Že by můj pud sebezáchovy nefungoval? Nesmysl! Funguje, a jak! Teddův zrak utkvěl na obrazovce. Ryby se shromáždily v jeskyni v sevřených hejnech kolem balvanu porostlého řasami. Jejich dlouhé vousy se rytmicky pohybovaly. Ze vzdálenosti tří metrů, které ho dělily od pultu, viděl jen obrys onoho balvanu ležícího v jeskyni, ale právě proto jej poznal.

Pod stěnou, omotaný svazkem hnijícího kabelu, ležel zkorodovaný starý robot. Tedd si se vzrůstajícím znepokojením uvědomil, že pojistka vraku zřejmě funguje, že zřejmě odebírá a předává centrálnímu mozku stanice signál ohrožení od shromážděného hejna ryb.

Tedd pocítil na čele, tvářích i krku husté kapky potu. Inteligence Evy, ačkoli byla složená ze stamiliónů krystalů, byla příliš malá k odlišení impulsu hromadného ohrožení rybího hejna pronikajícího k ní pojistkou vraku od impulsu jediného člověka. Dokonce mu prolétla hlavou myšlenka, že elektronický mozek inteligence nižšího řádu pociťuje silněji primitivní, agresivnější impulsy nezmírněné žádnou civilizací. Eva, elektronický mozek, usiluje prostřednictvím podřízených robotů, strojů, čerpadel, všemi způsoby zlikvidovat stav ohrožení. Prvním krokem v tomto směru bylo přepnutí čerpadel na sání vzduchu. Avšak v krystalech Evina mozku utkví informace, že tento stav ohrožení způsobil on spuštěním výroby v patře 103, a proto je třeba zlikvidovat příčinu…

„Stůj! Stůj!“

Robot nereagoval, pult byl stále vzdálenější, tichý šum nožů rotujících pod průzračnými kryty začal pronikat do uší děsivou melodií vířícího kovu. Tedův zrak padl na nářadí rozložené podél strojů. V řadách podle velikosti ležely manipulátory a klíče nejrůznějšího tvaru, pedanticky připravené roboty k příští opravě zařízení. Těch zařízení, která ho za hodinu, za několik minut a možná za chvilku vtáhnou na pás. Zavřel oči, pokoušel se nemyslet, avšak bylo obtížné vyvolat otupení a zahnat představy šířící se mu v hlavě. Automat zvedne kryt, pak do něj strčí, chvíle pádu a zachytí ho pás. Na lesklých plochách stroje nezůstane ani stopa, ani nejmenší škrábanec. Škrábanec?

Otevřel prudce oči. Ocelové nářadí leželo i u průchodu, kterým ho postrkoval robot. Držáky automatu omezovaly pohyb Teddových ramen, avšak od loktů dolů měl ruce volné, mohl natáhnout dlaně. Nářadí z tvrdé slitiny, vržené na pás ihned po otevření krytu, musí způsobit havárii a kontrolní systémy okamžitě zastaví výrobní proces…

Robot pomalu postupoval průchodem. Tedd mlčel, natáhl ruce, roztáhl prsty, napjal svaly až k bolesti. Konečky prstů pocítil chladnou drsnost velkého francouzského klíče. Ze všech sil jej uchopil a přitáhl k sobě. Když se octl u stroje a otevřel se průzračný kryt, hodil nástroj mezi rotující ozubená kola. Klíč zmizel v závitech šnekového podavače. Ve stroji to zaskřípalo, rachocení prudce zesílilo, najednou se uvnitř ozval třesk, odrazil se mnohonásobnou ozvěnou od stropu haly a zanikl současně s pohybem podavačů, třídičů, hnacích kol. Rozsvítila se červená havarijní světla.

„Pusť mě,“ vyzval Tedd robota.

Držáky automatu se rozevřely.

Tedd přistoupil k řídicímu pultu, vypnul elektronický mozek a program výroby. Chvíli hleděl na nehybnou, ztichlou halu Ichtyofarmy, nehybné zařízení, automaty ztuhlé v nejrůznějších pózách, někdy výstředních, jindy směšných.

Zaťal zuby a pomalu stiskl tlačítko centrálního elektronického mozku.

„A teď do práce!“ přikázal.

Automaty se pohnuly a vydaly se odstranit následky havárie.

JANUSZ A. ZAJDEL

EPIZODA BEZ NÁSLEDKŮ

Suchý vítr vanoucí z pouště vytrvale sekal drobnými zrnky rudého písku. Chlad byl stále pronikavější. Chifu se pečlivě zabalil do svého volného oděvu, odvracel tvář a přivíral pálící víčka. Občas pohlédl směrem k trsu suchých, trnitých keřů, rostoucích asi sto metrů od místa, kde ležel za nevelkým kamenem. Na západním obzoru se občas pohnul stín osla. To Chifua uklidňovalo, alespoň na chvíli. Kámen u tváře vytvářel iluzi ochrany před větrem a i stě před něčím neznámým, tajemným, za čím se Chifu vypravil tuto noc, když konečně jeho zvědavost přemohla strach.

Noc byla temná, bezměsíčná, bezoblačná a chladná. Poušť táhnoucí se na východ v dálce splývala s tmavou plachtou hvězdné oblohy. Chifu napjal zrak. Ovšem, nemýlil se. Právě tam. Na pozadí temné oblohy se rýsovala ještě temnější silueta ohromné kupy. Chifu na ni zíral tak dlouho, až se mu oči zalily slzami a opět musel odvrátit hlavu směrem ke křoví. Osel stál klidně, viděl i jeho kývající se ocas. Opět pohlédl kupředu. Ve dne, z dálky, to vypadalo jinak. Nejdřív oslepující záře, jako by na východě zapadalo slunce. Ohnivá skvrna se dotkla písku a zvedla do výše oblak prachu, který toto místo na dlouhou dobu zakryl. Když se písek usadil, spatřil Chifu štíhlý tvar stříbřitě lesklé jehly mířící k nebi. Stanul tehdy jako zkamenělý. Několik okamžiků po záblesku k němu dolehl vzdálený hřmot. Osel začal prchat a Chifu musel běžet za ním, aby nezůstal mezi písčitými dunami sám. Před západem slunce došel do oázy, kde už vyprávěli neuvěřitelné zvěsti o podivném úkazu na poušti. Někteří lidé mínili, že bůh Slunce – nebo možná jen posel sestoupil do pouště. Všichni se shodovali v tom, že se v žádném případě nelze vměšovat do božích záležitostí a pro jistotu bude lepší tím směrem vůbec nechodit.

Chifu se jen chtěl pod ochranou tmy podívat tak blízko, jak mu vlastní strach dovolí. Noc však byla příliš temná, než aby z této vzdálenosti spatřil něco jiného než obrys neurčitého tvaru, nepodobající se jehle, kterou zahlédl ve dne.

Opatrně se vztyčil za kamenem, ještě jednou pohlédl na osla a pomalu se vydal vpřed. Šum větru, pronikajícího pískem pod oděv, přehlušoval všechny ostatní zvuky. Chvílemi zaslechl vzdálené vytí šakala, Chifu se však šakalů nebál. V poušti žila i horší a krvežíznivější zvířata, naštěstí však lovila jen ve dne a tady se vyskytovala jen zřídka. Dotkl se rukojeti nože zastrčeného za opaskem. Pocítil příliv jistoty a přidal do kroku. Pod nohama mu poplašeně vyskočilo pouštní saranče, ale Chifu se nezastavil ani na chvíli, ačkoliv mu srdce tlouklo až v krku a po zádech mu běhal mráz. Vítr se trošku utišil, obraz hvězd se zaostřil. Na jejich pozadí se stále výrazněji rýsoval ostře zakončený trojúhelníkový stín. U jeho základny zpozoroval dvě malá pohyblivá světélka. Naslouchal. Od tmavé kupy doléhal jednotvárný šum a pravidelné klepání.

Pokusil se odhadnout vzdálenost, ale potmě byla perspektiva příliš plochá. Mohlo chybět tři sta kroků nebo jen padesát… Trojúhelník trčel k obloze, nehybný, s rovnými hranami, jako kresba nějaké gigantické stavby.

Zalehl na závěj navátého písku. Světélka zmizela za okrajem černého obrysu. Přikrčen popoběhl několik kroků a potom ještě blíž. Teď už viděl hrany dvou trojúhelníkových ploch, ubíhajících někam vzhůru ke společnému vrcholu. Stavba musela být ohromným jehlanem, Chifu odhadl, že základny obou trojúhelníků se stýkají v pravém úhlu jako hranice rolnických políček za Velkou svatou řekou, které vytyčoval loni na podzim, kdy pomáhal zeměměřiči Phirovi. Vzpomínal si dobře na tuto práci a na všechny rány, jejichž stopy nosil na zádech. Nejvíc mu utkvěla v paměti rákoska, kterou používal písař Haf on… Pomalu, na nejistých nohou se nyní plížil ve vzdálenosti asi dvaceti kroků podél jedné ze stěn stavby. Mechanicky, téměř nevědomě odpočítával kroky od jejího rohu. Stavba byla obrovská. Než došel na konec, napočítal dvě stě kroků, nebyl si však jist, zda se při výpočtu nespletl; každou desítku kroků zaznamenal ohnutím jednoho prstu, jednou však klopýtl a musel prsty narovnat, aby se opřel dlaní o zem. I zde byla hrana a další stěna, u základny kolmá k té, podél níž přišel.

Přistoupil ještě blíž. Už se téměř mohl stěny dotknout. Natáhl ruku, ale hned ji stáhl, zděšený vlastní opovážlivostí. A právě tehdy zaslechl hlas. Těsně za sebou, tak blízko, že strnul a na chvíli znehybněl, potom padl tváří do písku a hlavu si zakryl dlaněmi, jako by se klaněl neznámým bytostem.

Slova neznámého jazyka zněla rozzlobené a blízko. Brzy se připojil druhý hlas a chvíli oba vedly nesrozumitelný přerývaný dialog. Chifu ležel nehnutě jako mrtvý. Očekával ránu, úder svatým ohněm nebo nějaký jiný trest za zneuctění tohoto místa, smrtelníkům nepochybně zakázaného.

Pocítil, že ho někdo uchopil pod rameny a druhý za nohy. Tiskl víčka k sobě, třebaže to v husté tmě stejně nemělo smysl Slyšel chrupání písku pod něčími chodidly. Nechal se bezvládně nést, nijak neprojevoval známky života.

Potom ucítil, že vítr ustal a oteplilo se. Kroky nyní duněly po něčem tvrdém. Stále ještě sevřenými víčky pronikalo jasné světlo.

Za chvíli ležel na zádech. Světlo zesláblo. Odvážil se pootevřít oči, oslepen dlouhým pobytem ve tmě však nic neviděl. Zvedl dlaň, zakryl si oči a znovu je otevřel.

Byl uvnitř nevelké místnosti. Její vnitřní stěny i strop byly pokryty barevnými obrazy, jejichž obsah nedokázal pochopit ani uhodnout. Přímo proti němu zabírala celou čelní stěnu místnosti velká stříbřitá plocha. Zpozoroval, že leží na měkkém lůžku, pokrytém něčím, co se podobalo zvířecí kožešině, takovou barvu však u žádného zvířete nikdy neviděl…

Náhle se rozestoupila část boční stěny. Chifu znehybněl s pohledem upřeným na toto místo. V otvoru stěny stála mohutná postava, připomínající člověka v podivném přiléhavém úboru. Místo hlavy měl ohromnou lesklou kouli. Na místě tváře se mu leskla hladká plocha jako svislé vodní zrcadlo. Chifu vyskočil, aby složil poklonu bohovi, který sestoupil v záři a hřmotu na tuto vyprahlou písčitou krajinu, obývanou chudými rolníky a pastýři. Postava ho gestem zadržela. Znehybněl v pokleku a oněměle zíral, jak si příchozí sáhl oběma rukama na kouli sedící na jeho krku a zvedl ji do výše.

Z koule se vynořila hlava s obyčejnou lidskou tváří. Byla mnohem světlejší než Chifuova tvář, ale nepochybně lidská…

„Čí to byl nápad?“ pohlížel velitel z jednoho na druhého.

„Náš…,“ odpověděli solidárně se sklopenýma očima.

„Mysleli jsme, že… snad…,“ pokoušel se vysvětlovat Rado, ale velitel ho nenechal dokončit.

„Ať se mi to víckrát neopakuje!“ Velitel se hrozivě zamračil, bylo však zřejmé, že už má dost tohoto rozhovoru, který se spíš podobal důtce.

„Co jste s ním dělali?“

„Byl v šoku a zřejmě také promrzl, požádali jsme tedy lékaře, aby se na něho podíval,“ vysvětlil Beso. „Teď se s ním nejspíš pokouší dorozumět lingvista.“

„Je to ještě kluk,“ dodal Rado. „Myslím, že přišel ze zvědavosti. Musíme uznat, že má odvahu!“

„Máme ho odvézt do osady?“ zeptal se Beso, velitel však mlčky o něčem uvažoval.

„Na velitelství z toho udělají aféru,“ pronesl konečně se zjevnou nechutí. „Dostali jsme jasný rozkaz nenavazovat s obyvatelstvem žádné kontakty… Vždycky jsou z toho nějaké nepředvídané potíže.“

„Veliteli!“ Beso se zatvářil spiklenecky. „My jsme přece žádný kontakt nenavázali! To on přišel k nám!“

„Správně!“ rozjasnil velitel tvář. „Neexistují žádné instrukce pro případ, že by se domorodci pokoušeli navázat kontakt s námi. Je to tedy v pořádku. V případech nezahrnutých do instrukcí…“

„… rozhoduje velitel astroletu!“ dokončili oba provinilci sborem.

„Tak dobře. Nechme toho…,“ řekl velitel. „Vezmu to na sebe. Ale chlapce je třeba odvézt do nejbližší osady.“

„Hned?“

„Nu… Možná počkáme. Ať se trošku uklidní. Určitě se vydal na svou výpravu potajmu a zatím ho nikdo nehledá. Jestli…,“ pohrozil velitel prstem, „z toho bude nějaký průšvih, tak na vás nezapomenu!“

„Rozkaz!“ odpověděli svorně a provedli čelem vzad.

Vyšli z velitelovy kabiny, šťouchali se lokty s uspokojením, že jim jejich nepředpisový kousek prošel, a rozběhli se na ošetřovnu, kde zanechali nedávno lapeného „zajatce“.

Chifu stál ve velkém sále s barevnými stěnami. Kolem něj byla spousta předmětů podivných tvarů, které mu v očích splývaly v nepochopitelnou motanici. Neviděl tu nic známého, všechno bylo podivné a cizí. Už zapomněl na strach, který ho ještě nedávno paralyzoval. Ti, co se ho zmocnili a odnesli ho sem, i ti další, kteří se ho dotýkali, prohlíželi ho a nakonec napojili něčím velice chutným, se na něj nehněvali.

Jsou to poslové Ra, opakoval si v duchu, a Ra je přece dobrem a životem.

Toto vědomí mu pomáhalo překonávat strach. Bohové či jejich poslové byli dobří. Nebili ho jako zeměměřič Phiro nebo písař Hafon. Usmívali se, dotýkali se jeho dlaní a hovořili, sice nesrozumitelně, ale mírně. Byli to dobří bohové.

Jeden z nich dokonce promluvil Chifuovým jazykem, snad trošku neurovnaně, ale Chifu mu rozuměl docela dobře. Chápal také, že nebe je vysoko a slabé lidské hlasy tam doléhají jen nejasně, jako volání poháněčů doléhá do vzdálené oázy zkreslenou ozvěnou. Proto také bohové nemohou znát dokonale jazyk, který slyší z takové dálky.

Ten, který s Chifuem rozmlouval, se ho ptal, proč sem přišel. Chifu věděl, že bohové znají jeho myšlenky a chtějí si jen ověřit jeho pravdomluvnost, odpovídal tedy podle pravdy: že přišel ze zvědavosti, aby si prohlédl to, co přilétlo z nebe v záři svatého ohně. Tato odpověď je nerozhněvala. Naopak, usmáli se na sebe, něco říkali a ten, který s ním rozmlouval, pravil:

„Odvážný chlapec. Rozumný, protože zvědavy…“

Takový byl přinejmenším smysl jeho slov. Potom přinesli malou lesklou krabičku, do které mluvili, a ona opakovala jejich slova, avšak jazykem, který Chifu znal. Teď už rozuměl líp, skoro všemu, a oni s ním procházeli mezi lesklými stěnami překrásných pokojů a v každém z nich mu ukazovali kouzla a vysvětlovali je. Chifu byl bystrý chlapec a paměť měl také docela dobrou.

„Kdy dokončíte opravu?“ prohlížel velitel palubní deník. „Neplánovaná zastávka narušuje celý harmonogram letu!“

„Už končíme, veliteli,“ odpověděl první mechanik. „Myslím, že brzy bude možné startovat. Chlapi už balí stan. To byl skvělý nápad, šéfe! Kdybychom raketu nezakryli plachtovinou, museli bychom z každé dírky dloubat ten prašivý písek. Fičí bez ustání.“

„Ještě štěstí, že jsme měli na palubě dost plátna,“ dodal Beso.

Velitel něco zapsal do deníku, zavřel jej a pohlédl na Besa s výhružně přimhouřenýma očima.

„A co je s tím chlapcem?“ zeptal se důrazně.

„Ještě… tedy…,“ zajíkl se Beso. „Chlapci mu ukazují pár… to… různých věcí. Hrozně se zajímal… Víte, veliteli, to je čertovsky bystrý chlapec! Hned chápe, oč jde! Klade stále chytřejší otázky a všemu rozumí… Sice trošku podle svého, ale celkově docela výstižně..

„No, no!“ Velitel svraštil čelo. „Nic mi nevykládej. Měli jste,ho poslat domů a basta! Kdo dovolil, abyste mu ukazovali vnitřek lodi?“

„Psycholog chtěl prozkoumat duševní úroveň, lingvista registroval řeč a lékař…“

„Tak dost!“ Velitel byl zjevně nespokojen. „Chlapec navykládá hlouposti ostatním a naši odborníci pak budou mít problémy. Tato planeta není zatím určena k žádným civilizačním experimentům, všechno tu jde svou cestou a nemáme se míchat…“

„Ale… vzpomínáte si přece, veliteli, jak to bylo s Akarem? Ti z Akaru přistáli na kterémsi velkém ostrově a prý jim utekla nějaká zvířata, která vezli z jiné planety. A nic hrozného se nestalo!“

„Ovšem, vzpomínám si. Nemělo to celkem žádné následky. Dostali jen důtku.“ Velitel se zatvářil hrozivě. „A vás čeká totéž, jestli…“

„V pořádku, veliteli! Doufejme, že to také bude epizoda bez následků, stejně jako desítky jiných přestupků, které páchají posádky našich astroletů na stovkách planet…“

„Nu, ale to už stačí! Odvézt chlapce a připravit se ke startu!“

Chifu se vrátil do oázy druhého dne večer. Bohové, kteří ho nakrmili božským pokrmem, jehož chuť pociťoval dosud v ústech, ho odvezli vozem, který netáhlo žádné zvíře. Cestou si Chifu vzpomněl na osla, který trpělivě čekal, ukryt v chabém stínu suchých křovisek, a kterého naštěstí žádná šelma nesežrala. Dva bohové, kteří ho odvezli, mu při loučení darovali malou krabičku, na níž při stisknutí vyčnívajícího knoflíku zazářilo maličké slunce. Dala se jím zahnat noční temnota! Chifua rozradoval tento opravdový dar bohů, živé zjevení velikého Ra…

Panovník zavřel oči a dlouho mlčel!

„Říkáš tedy,“ promluvil konečně ke knězi stojícímu před ním, „že všechno, co vypráví ten hoch, je pravda?“

„O, pane!“ kněz se obřadně uklonil. „Nech spočinout svůj zrak na tomto předmětu. Je nepochybné, že není dílem lidských rukou.“

Faraón obracel v dlaních malou krabičku s lesklým kroužkem uprostřed.

„Stiskni zde, ó, pane,“ ukázal kněz.

„Ovšem, je to podivuhodné,“ přiznal vládce. „Chci si promluvit s tím chlapcem sám!“

Přivedli Chifua a ten klesl k zemi u panovníkových nohou a bál se zvednout hlavu, dokud na něj vládce laskavě nepromluvil:

„Vstaň. S bohy jsi prý hovořil směle. Víš, že i já náležím mezi ně. Chci slyšet od tebe, co jsi viděl.“

Chifu vyprávěl dlouho a podrobně. Stejně jako předtím lidem v oáze a chrámovým kněžím, kteří se o chlapci doslechli a odvezli ho do hlavního města. Vyprávěl o tvaru a rozměrech stavby, kterou spatřil uprostřed pouště, a o všem, co viděl a slyšel v jejím nitru.

Faraón Džóser pozorně poslouchal a nepřerušoval ho. Když chlapec skončil vyprávění, vládci se uráčilo položit mu několik dotazů.

„Říkáš tedy, že tito bohové zamýšleli vzlétnout na nebe?“

„Ano, pane.“

„I s tou stavbou, jejíž kresbu mi ukazovali kněží?“

„Ano, pane. Tu kresbu jsem udělal na příkaz kněží. Když jsem se vrátil z pouště do oázy, kde bydlí moje matka, v noci opět nastalo na východě velké světlo; jasné slunce rozzářilo noc a všichni to viděli. Když jsme druhého dne šli tím směrem spolu s dalšími obyvateli naší oázy, spatřili Jsme jen velkou díru v písku…“

„Říkal jsi tedy, že tito bohové se chtěli vznést ve své stavbě do nebe?“

„Ano, pane. Měli s sebou všelijaké věci, potravu i nápoje na dalekou cestu. Ale říkali mi, že cestou nezůstanou živí..

„Jak to?“

„Ukázali mi velikou bednu a v ní druhou v podobě lidského těla, do níž po otevření ulehli, aby na dobu cesty zemřeli. Ale potom, u cíle, měli obživnout. Tak mi to vysvětlovali. Viděl jsem dokonce, jak jeden z nich zemřel a ostatní zavinuli pečlivě jeho tělo do pruhů jakési tkaniny a po zavinutí ho ponořovali do různých tekutin, až se tkanina pokryla hladkou lesklou vrstvou. Potom ho uložili do beden a říkali, že vstane, až se vrátí do svého domu. Mnoho dalších se připravovalo zemřít stejně…“

„Dokázal bys nakreslit ty bedny?“

„Pokusím se, pane.“

„Když tedy měli všichni cestovat mrtví v těch bednách, nač potřebovali jídlo?“

„Nevím, pane. Myslím, že se na cestě občas probouzejí, aby se najedli a napili… Neptal jsem se však na to…“

„Víš určitě, že se chystali do nebe?“

„Ovšem, pane! Protože byli posly Ra, museli se vrátit k němu…“

„To říkali?“

„Ano, a ačkoliv ho nazývali jiným jménem, pociťovali před ním velký strach.“

„Jaké to bylo jméno?“

„Něco jako ná-čel-ník… a ještě něco, co jsem si nezapamatoval…“

„Můžeš jít, chlapce!“ Džóser pokynul dlaní a Chifu s hlubokou úklonou vycouval z místnosti.

Panovník se hluboce zamyslil. Po několika minutách pohlédl napravo, kde stál u zdi jeho kancléř a dvorní architekt.

„Co tomu říkáš, Imhotepe?“

„Podivuhodný příběh, můj pane!“

„Hle, jak se bohové vracejí do nebe! Prozradili své tajemství tomuto chlapci… Proč? Určitě ne proto, aby vzlétl k nebi v jejich stopách. To mne vyzývají, mne, syna Slunce…“

Znovu zamyšleně mlčel a hleděl směrem, kterým odešel Chifu.

„Hlídejte toho chlapce,“ přikázal knězi. „Učte ho, krmte, pečujte o něj… Budu ho ještě často potřebovat. A ty, Imhotepe, pověz: dokážeš pro mne postavit takovou stavbu, abych si mohl pospíšit, až mě bohové povolají?“

Architekt se poškrábal na oholené lebce.

„Bude to nesnadné…,“ zabručel. pyramida je nesmírně obtížný technický problém. Hlavně technologie montáže… A k tomu organizace zařízení staveniště, odborné kádry, materiálně technické zabezpečení, harmonogramy dodávek…“

„Nech toho inženýrského blábolu,“ přerušil ho dobromyslné Džóser, „a pověz kolik?“

„Za tři měsíce ti předložím rozpočet, můj pane… Obávám se ale, že…“

„Žádné ‚ale‘ Proto jsem tě nevyslal na studijní cestu do Malé Asie a na Dálný východ, abys mi tu hromadil potíže!“

„Snad… dovol, pane, ať to uvážím… Snad takhle… stupňovitě?“ mručel Imhotep. „To by vyšlo trošku levněji…“

„To už je tvoje věc. A také zajisti pár odborníků na projekt vnitřního vybavení. Musí tam být dokonalý komfort. A žádné šetření. Je to pro mne, rozumíš? O žádných potížích nechci slyšet. Chci pyramidu a basta!“

ZBYGNIEW DWORAK

MODEL SUPERNOVY

Nastával soumrak. V astronomickém smyslu. Už delší dobu, přesněji řečeno od západu slunce, jsem se toulal mezi starými domky, nahlížel do úzkých uliček a teď jsem zvolna zamířil rozlehlým, špatně udržovaným parkem k hvězdárně.

Podzimní večer. Po všech stránkách. Kráčel jsem pomalu, naslouchal šelestu trav a šepotu listů připomínajících svou barvou slunce. Nastal čas, kdy už nemají dost síly dál oblékat lípy, duby, jilmy a tiše padají k zemi.

Ticho. A téměř pusto, jen několik zamilovaných dvojic, ačkoliv je zlatý podzim; snad právě proto jen několik.

Ještě pár kroků a octl jsem se před bránou hvězdárny s umělecký vyřezávanými znaky zvířetníku. Samotná budova –– okázalá a důstojná svým stářím – tonula ve tmě, jen v prvním patře pronikalo zpod špatně zatažené záclony slabé světlo svědčící o přítomnosti lidí. Světlo pocházelo z výpočetního střediska, ve kterém vládla Jindřichova skupina, zabývající se modelováním procesů probíhajících ve hvězdách.

Fialové nebe černalo. Vysoko, téměř v zenitu, rozkládala k letu svá křídla majestátní Labuť (Cygnus). Vedle bodala do očí ostrým modrobílým jasem Vega a Lyrae – hvězdná velikost 1.25, spektrální třída AO). Pod ním k jihu zářilo souhvězdí Orla (Aquila). Tam také směroval pás Mléčné dráhy, stále jasněji se rýsující na bezměsíčné obloze.

Už se docela setmělo. Den, který byl, přestal být, nenávratně skončil. „Přítomnost existuje jen jako gramatická kategorie,“ řekl kdosi, „reálně existuje přechod z minulosti do budoucnosti, neustále a univerzálně, jinak už nic.“

Nebylo proč spěchat. Můj program pozorování předpokládal počátek minima proměnné zákrytové dvojhvězdy, označené v katalogu proměnných hvězd symbolem 15 Lac (perioda 1,074 50d, hvězdná velikost 4,9-5,1, spektrální třída b2) teprve asi za hodinu. Kopule však nebyly prázdné: jiní pozorovatelé, jiné programy. Hvězd je dost (v Galaxii asi sto miliard).

Vstupní dveře jsem otevřel tiše, zato dveře pracovny hrozně zaskřípaly. Staré, vysloužilé. To je takový jejich revmatismus. Omylem jsem stiskl obě tlačítka naráz a místnost zalil náhlý jas. Nespokojeně jsem přimhouřil oči – nemám rád před pozorováním příliš silné světlo.

Okamžitě polovinu zhasínám. Prohlížím poznámky, náčrty, sešit pozorování… Času mám pořád dost. Ticho a klid. Krásná noc. Všechny starosti všedního dne mizí teď beze stopy.

Beru křídu a rozepisuji na tabuli symetrický krakowian (velké K) a rektifikuji dráhy „svých“ hvězd Gaussovou metodou nejmenších čtverců. Mohl bych to spočítat podle příslušného programu na počítači, občas se však rád poperu s problémem, zdánlivě banálním, a přesto zajímavým. Počítač je teď ostatně zaměstnán „vyššími cíli“. Kolegové modelují.

Kdesi práskly dveře, zazněly něčí rychlé kroky, potom klepání, zaskřípění a…

Jindřich, kdo jiný? Vpadl do pracovny a ihned ji zaplnil netrpělivostí mladého teoretického výzkumníka. Otočil se, prohlédl si krakowian napsaný na tabuli a zamnul rukama.

„Nu, dnes je generální zkouška. Buď – anebo… Musíme dostat první výsledky. Program je bez vady!“

„Konečně!“ skočil jsem mu do řeči.

Zmlkl a opět se rozhlédl.

„Nemáš ponětí, co to bylo za problém, sestavit takový program. To není jako metoda nejmenších čtverců.“ Ukázal přezíravě na tabuli. „Pozoruješ?“ zeptal se víc ze zdvořilosti než ze zájmu a opět se rozhovořil o svém problému.

Roztržitě jsem mu naslouchal. Nebylo to pro mě nic nového. Zřejmě jako prvnímu, tenkrát ještě tajně, mně Jindřich svěřil svůj nápad. Přiznal se tehdy, že ho znudilo programování vývojových drah hvězd o různých hmotnostech jako 10,3 hmotnosti Slunce, pak zase 0,71 M q…

„Chtěl jsem modelovat něco, co ještě nikdo nezkusil. Ne jakési dlouhodobé procesy táhnoucí se miliardy let! Ne! Zajímají mě prudké, rychlé procesy! Vypočítám model supernovy! To ještě nikdo nedělal a já už mám hlavní ideu programu…“ Tak tenkrát horečně řečnil a já, který jsem znal jeho schopnosti a pracovní zápal, jsem věděl, že nepřestane, dokud nedosáhne svého. Zažertoval jsem jen, aby to nepřehnal, což komentoval hlasitým výbuchem smíchu. Zmocnila se nás tehdy taková veselost, že jsme si začali povídat o všem možném, až jsme nakonec přešli na neméně zajímavé téma – pozemské hvězdy.

Plynuly měsíce. Ukázalo se, že problém je obtížnější, než Jindřich připouštěl, on však nerezignoval a úporně útočil znovu. Svou prací skoro úplně zabral strojový čas, dostal na pomoc dva aspiranty a programováním modeloval, zaváděl do paměti počítače nejpodivnější informace a mnohokrát modifikoval jak vstupní předpoklady programu, tak vlastní algoritmus. Přistoupil dokonce k přestavbě aparatury. Počítač mu nestačil, požádal o analogový počítač a tvrdil, že pro takový program není ničeho škoda, načež k nepoznání změnil výpočetní středisko. Postavil přídavný ovládací panel vybavený obrazovkou a ještě jednou tiskárnou. Obrazovka s měřítkem graficky zobrazovala průběh počítaných funkcí a tiskárna současně tiskla numerické hodnoty. Panel byl analyzátorem výsledků a současně hypersměšovačem s integrovanými obvody, v němž se míchaly a srovnávaly výsledky získané oběma stroji: digitálním a analogovým. Nato byly údaje a výsledky díky zpětným vazbám ještě jednou – střídavě nebo současně – předávány elektronickým počítačům za účelem následující iterace. A teď pořád dokola. Přídavný panel obrůstal periferními systémy a výsledky byly pořád málo uspokojivé.

I tentokrát Jindřich po n-té ohlašoval n + 1 nápad, tentokrát – podle něj –definitivní.

„Zítra,“ říkal, „zítra…“

Nedozvěděl jsem se, co má být zítra, protože jsem ho přerušil impulsívní otázkou:

„Proč ses nepokusil nejdřív vypočítat efektivní model novy, to by bylo přece jednodušší?“

Zavrtěl se.

„Proč? Model supernovy Je obecný. Když ho spočítáme, nebudou už žádné problémy s výpočty všech ostatních eruptivních procesů, dokonce ani pulsujících. Novy, cefeidy, proměnné hvězdy, hvězdy-typu Mira Ceti – to všechno bude možné odvodit z tohoto obecného případu!“ vzplanul znovu.

Náhle se chytil za hlavu.

„Musím už jít!“ zvolal. „Zase beze mne něco pokazí!“

Zamával rukou, vyběhl a přibouchl za sebou dveře.

Zapálil jsem si cigaretu (v kopulích se nesmí kouřit!), usedl na okraj stolu a rozmýšlel nad úhledně rozepsaným krakowianem. Ještě pár přepočtů – víc už nestihnu. Pohled na hodinky mě ujistil, že už je čas jít. Odcházím. Něco mě trápí, nějaký problém, nějaká myšlenka. Ale jaká? Docházím do prvního patra, blížím se k oknu. Ne, počasí je stabilní, žádná překvapení v podobě mraků nebo mlhy.

Přitiskl jsem čelo na okno. Sklo je příjemně chladné. Ano. Jindřich mě nakazil – vždyť i mě trápí model supernovy, či spíš jeho blížící se vyřešení. „Nakouknu k nim,“ rozhodl jsem se.

Odvracím zrak od hvězdné oblohy, obracím se a mířím do výpočetního střediska. Stojím ve dveřích, ale nikdo si mě nevšímá.

Jindřich kmital u panelu. Odšrouboval z „unianalyzátoru konečné odpovědi“ – jak jej kdysi žertovně nazval – přidělaného nad obrazovku krycí desku a po milisekundě rozmýšlení vyměnil několik modulů. Potom zavolal na aspiranty, aby mu podali páječku, sledovali ukazatele a hlásili mu každou změnu napětí, proudu, výkonu… Sám strčil páječku do nitra přístroje a s tichým klením tam něco letoval. Zřejmě přepálil izolaci, místností se rozšířil odporný zápach, dráždící v nose. Nevěnoval tomu žádnou pozornost, dokonale uspokojen svým dílem. Se zřejmým zalíbením udělal krok zpět od panelu, odložil páječku, otřel si ruce, a aniž připevnil krycí desku, vydal příkaz jako kapitán na lodi:

„Plný výkon!“

„Máme plný výkon,“ opakoval aspirant jako ozvěna.

Rozsvítily se doutnavky, obrazovka zapulsovala, bylo slyšet jemné bzučení, tiskárna na chvilku zarachotila jako kulomet, vyplivla samé nuly a ztichla. Jindřich, pozorně sledující panel, už chtěl vydat další příkaz, když tu se náhle objevily na obrazovce kmitající křivky a ozvalo se tlumené bručaní. Znepokojený aspirant pohlédl tázavě na Jindřicha, ale ten záporně zavrtěl hlavou.

Bručení utichlo. Bylo slyšet jen nevýrazný šelest, jako by někdo přesypával písek mezi prsty.

Náhle se v absolutním tichu objevil v otevřeném analyzátoru svítící bod, rozjasňoval se, sílil, rostl, nadýmal se… Ukazatele výkonu prudkým skokem přelétly stupnice, další zoufale kmitaly, doutnavky plápolaly jako plameny pekelné, hlasitě práskl hlavní jistič, v celé budově zhasla světla a jen u analyzátoru svítila nestvůrně nadmutá modrobílá záře.

Jindřich stál jako ochrnutý a aspiranti, stínící si oči před prudkým světlem, se choulili ve svých křeslech.

„Slovo… tělem,“ šeptal někdo dotěrně (a jako s údivem) v mém mozku.

Bod začal rychle slábnout, z modrobílého se změnil ve žlutý, potom ve višňový, ještě několikrát pravidelně zablikal, avšak nesrovnatelně míň, až zhasl docela.

Před očima duhové vířící kruhy.

Roztavené nitro přístroje vytékalo po kapkách ven. Kolik tam mohlo být? Sto tisíc stupňů po dobu deseti milisekund ve čtvrtině krychlového milimetru? Všechno proběhlo řádně: stadium prenovy (ty nuly!), výbuch, sekundární relaxace, zhasnutí…

Rozsvítil jsem baterku. Jindřich stál nehnutě a bezradně mrkal.

Bouchly nějaké dveře. Kroky. Rychlé kroky.

„Jindřichu! Co tu vyvádíte?“

Obracím se a odpovídám místo něj:

„Nic velkého, pane profesore. To se jen kolegům teoretikům konečně úspěšně podařil model supernovy.“

MAREK BARANIECKI

HLAVA KASANDRY

Ke konci července se v lesích znenadání objevili papoušci. Někteří z nich byli velcí jako paže dospělého muže. Červeň jejich hlav a zelené opeření, přecházející na chvostu do modra, činily svět krásnějším. Teodor Hornic, muž v nejlepších letech, oblečený do tygří kůže, dlouze pozoroval, jak se zhlouplí ptáci nešikovně pohybují mezi sosnovými a smrkovými větvemi.

Jehličky se jim zabodávaly do těla přizpůsobeného pohybu v tropické, „nepichlavé“ vegetaci. Další dva dny strávil Hornic přikrýváním mravenišť na cestě k vodopádu. Ptákům se zalíbilo hrabat se v nich. První srpnovou neděli, podle záznamů to mělo být na počátku podzimu, se nad údolím objevil dalekonosný bombardér. Tento typ ještě neznal. V hladině sto třikrát zakroužil a naplnil povětří rachotem svých tryskových motorů. Teodor Hornic přerušil svůj odpočinek na lehátku pod rozložitým dubem, vzal ze skříně signální vlaječku a šel na kraj přistávacího pásu.

Velký čtyřmotorový stroj již pojížděl se spuštěnými klapkami ke středu dráhy. Hornic ukázal pilotovi směr. Stroje zvýšily tah a za chvíli bylo letadlo na místě. Pilot už sestupoval po nákladní rampě a rozepínal si skafandr. Mlčky k sobě natáhli dlaně k pozdravu, ale pak si padli kolem krku – radost ze setkání byla přece jen obrovská. Když pominula první vlna vzrušení, pilot se francouzsky představil:

„Yves Jefferson, od spojařů.“

„Teodor Hornic,“ odvětil a s pohledem na Jeho výložky se otázal:

„Air Force?“

„Ne, jsem nezávislý.“ Jefferson byl viditelně zmaten. „Všichni jsme přece nezávislí… Ty výložky, to je jen kus látky.“

Teprve teď si Hornic všiml, že číslo letadla je přetřeno zelenou barvou a na ní je vedle hvězdy v kruhu namalován žlutý javorový list.

„Pojďte dál. Něco sníme, už je skoro poledne,“ řekl Hornic.

Oběd měl tři chody, nakonec hostitel přinesl ze skladu dvě láhve červeného značkového vína. Jefferson vyprávěl o sobě, svém pluku, plánech i o tom; co přežilo a co je nového. Tak tomu bylo vždy, když někdo navštívil údolí. Za poslední rok měl dvě vzdušné návštěvy. Poprvé to byl Rus Vasilij s migem 25, pak Ind Mišra s phantomem 124. To byli jediní lidé, které za tu dobu spatřil. Nevyhledával je, ač věděl, že necelých tři sta kilometrů na severovýchod leží osada s více než šesti sty obyvatel.

Kdysi tam jezdíval, ale pak přišel na to, že mu to vlastně k ničemu není. Stal se samotářem a zvykl si na to. Teodor Hornic si šel svou cestou už od té doby, co začala třetí světová válka a za pět let poté se splnily předpovědi o přepólování Země.

Lidi nevyhledával – a když je náhodou potkal, pobyl s nimi jen chvíli. A tehdy našel tuto leteckou základnu. Zůstal tu, protože nebylo nikoho, kdo by se o ni zajímal. Za třináct let života na tomto místě se stal legendou, člověkem, o kterém se vyprávělo od chaty k chatě na celém tomto světadíle. Byl velkým pátračem; říkalo se, že se nikdy nevrací s prázdnou.

Yves Jefferson držel v ruce už kdovíkolikátou skleničku, když se konečně odvážil vyslovit to, co měl už dávno na jazyku:

„Je to ode mne možná naivní, ale plukovník by chtěl vědět, jestli víš, jak to tak vypadá… tak nějak všeobecně…“

„Všeobecně… To znamená co?“

Jefferson zmlkl.

„Víš, teď už nejsou silní ani slabí,“ pokračoval po chvíli, jakoby sám pro sebe. „Je nás málo. Dvě eskadry v Kanadě, jedna neúplná ve Španělsku, několik v Indii a pár v Tibetu a v Africe. Američané ani Rusové skoro vůbec nelétají, i když by měli mít nejvíc strojů. Cestovat musíš vozy taženými koňmi nebo dobytkem. Všichni se ještě stále bojí užívat rádia. Jako kdyby ten mechanismus byl stále citlivější!“

Hornic potřásl hlavou a poznamenal: „Indové vědí, jak na to.“

„To ano, ale vědí také, že nejsou hlavním cílem,“ Jefferson se zarazil. Opět to chvíli trvalo, než se zase rozpovídal. „Víme, že jsi nejlepším pátračem v této části světa. Prostě a jasně, moje velení si u tebe chce objednat… Hlavu Kasandry!“

Hornic postavil sklenku vehementně na stůl. Víno se rozlilo.

„Rusové ji chtějí také koupit,“ pozvedl hlas. „… a Španělé jakbysmet, a Číňané, Poláci… Už jsem ti řekl, že je to utopie. Neexistuje, a jestli náhodou ano, stejně ji nikdo nenajde. Chápeš! Nikdo! Teprve až se sama objeví.“

Vstal a začal přecházet sem a tam.

„Hledám ji třináct let, kdykoliv narazím na stopu, myslím, že je to Ona! Pronásleduje mne ve dne i v noci, protože cítím, že ji nelze najít, a Ona se mi vysmívá! Všichni jste zešíleli! Kdo ji vůbec tak nazval? Kdo mi dnes řekne, kde vznikla ta legenda? To je přece mýtus, nic než mýtus! Svět ho potřebuje, protože se málo bál. Všem, kteří ke mně přijdou, říkám to samé – Hlava Kasandry neexistuje! Je to výplod choré mysli tohoto lesa, těch ptáků tady, koho jiného. Jenom ti ptáci mohli roznést takovou zprávu po všech kontinentech v situaci, kdy o sobě nevědí ani nejbližší vesničky!“

Zastavil se u okna. Pozoroval koruny palem a buků, odrážející se na pozadí modravého nebe. Vzrušení už pominulo. Promluvil tiše, se sotva znatelnou stopou ironie:

„Kolik dostanu, aby to nebylo zadarmo?“

„Kolik ti nabízeli?“ Jefferson nepostřehl ironický nádech jeho hlasu. Hornic se rozesmál. Pak se otočil.

„Jednou mi dávali harém a pět tun zlata v prutech a výrobcích. Třeba mi dáte víc. Dva harémy?“

Teď už se rozesmál i Jefferson, smál se stále víc a víc

„Deset tun,“ vypustil ze sebe, div se neudusil.

Jejich smích se odrazil od hradby stromů. Poplašil ovce a kozy v zahradě, zděšeně naslouchaly zvuku, který jim byl úplně cizí. Jenom nevelký vlčák se do něj se zájmem zaposlouchal. Chvíli pozoroval otevřené dveře chatky, ve které seděli dva muži. Zvláštní bytosti, vůbec se nehodily do bouřlivě bující přírody okolo.

Jefferson zůstal v údolí dva dny. Hornic ho provedl po okolí. Se zanícením vyprávěl o tom, jak se flóra mírného pásma rok co rok těžce přizpůsobovala novému prostředí – tropům. První to vzdaly břízy. Uschly po několika měsících a zanechaly po sobě pustinu. Ani vrby nevydržely, i když se zpočátku trochu změnily. Zbavily se větví a na kmeni jim začaly vyrůstat listy. Na rozdíl od nich, a to Hornice překvapilo, se dobře přizpůsobily jehličnaté porosty, smrky a sosny. Sosny shodily část jehličí a dnes, po třinácti letech, vypadaly jako řídký hřeben na vlasy s jehličkami otočenými k zemi. Jefferson si se zájmem prohlížel porost složený z dubů a buků, které se střídaly s palmami a tropickým podrostem s liánami.

„Tady,“ vykládal Hornic, „si příroda vše zasadila sama. Semena přiletěla na křídlech větru poté, co se stabilizovalo klima. Potom přiletěli ptáci. Pak přišla zvěř. Loni jsem měl problémy dokonce s bengálským tygrem, který, čert ví proč, stále rozbíjel úly. Přes měsíc mi trvalo, než jsem ho vystopoval a zabil. Ale,“ dodal s úsměvem, „mám teď co na sebe.“

Po večeři ukázal Hornic Jeffersonovi letiště s budovami. Na konci několikakilometrového startovacího pásu stál hangár a pomocné stavby. Z kontrolní věže zůstaly jen očištěné ruiny a jednu z bočních stěn hangáru zdobil otvor po zásahu rakety. Místo bylo ovšem zručně zazděno kameny. Stejně tak jako díry ve startovací dráze jej opravil Hornic. Na startovacím pásu k tomu ovšem použil cihel.

V prvních měsících po válce, jejíž průběh asi nikdo nekontroloval, létal Hornic nad zemí a hledal lidi. Bylo to období stěhování lidstva. Lidé opouštěli nejen zamořené oblasti, ale prchali také z míst, která by se mohla stát cílem potenciálního útoku. Čtyři roky putoval Hornic sem a tam, tak jako ostatní. Obdělával zem, střílel po těch, kteří ho z ní chtěli vyhnat, a sám se snažil vyhnout střelám těch druhých. Za sněžných bouří prožíval útoky zimy a hladu. Chtěl jít na jih, ale tam bylo vše zamořené, a tak se vrátil zpět, na místa, kde prý vůbec nic nebylo. Tady ho zaskočily Tři dny tmy. Ležel ve sklepě na vojenském lůžku a cítil, jak svět praská ve švech a rozpadá se v prach. Tektonické otřesy tu nebyly tak silné, ale uragány vše překonávaly svou neuvěřitelnou silou. Kdesi daleko odtud mizely celé kontinenty, jinde z moře vystupovaly nové země. Póly roztávaly a voda zalévala pobřeží. Když slunce poprvé vyšlo na západě, pochopil, že život už pro něj nemá smysl. Otupěle strávil celý měsíc, až ho z letargie probral hluk a pruh bílého dýmu na obloze. Chvílí ho bezmyšlenkovitě pozoroval a pak pochopil – raketa! Stoupala v ostrém úhlu a na své hlavici nesla smrt nepříteli kdesi v dáli. Hodiny a hodiny běhal po lese a hledal ty, kteří ji odpálili, až narazil na okrouhlé, ještě dýmající silo. Nikde nikdo. Rozkaz byl vydán před mnoha lety, ale elektronický mozek si jej pamatoval.

A tehdy začal doopravdy žít. Postavil si dřevěný dům, ohradu pro zvířata, která v lese a okolí ulovil. Trávil dlouhé hodiny pozorováním noční oblohy. Čas od času zahlédl posunující se bod na pozadí souhvězdí jižní polokoule. Věděl, že rakety letí shodně s programem v komputerové paměti –– až na to, že staré cíle už neexistovaly. Mířily teď k vlastním územím, přinášejíce chemickou nebo radioaktivní smrt. Kdoví, jestli tam vůbec někdo žil.

Hornicova základna byla dokonale vybavena. Komputerové systémy v podzemí přežily, část si upravil pro svou potřebu. V technické sekci byla tři bojová vozidla a další dva menší stroje. Lehké výtahy používané v hangárech. Sklady náhradních dílů i zbraní. Dílny, genterátory i galony leteckého benzínu. Už v průběhu prvního roku se mu podařilo v blízkém okolí objevit šest raketových sil a – zlikvidovat je. Další léta mu přinášela více zkušeností. Pozoroval mravence, včely, trávu, tvar terénu i druh povrchu a stovky dalších stop prozrazujících ukrytá sila. Teď už rozeznával podzemní úkryty jakýmsi šestým smyslem, který podněcovalo vědomí existence hodin nemilosrdně odměřujících vlastní čas. Doba startu zakódovaná bezejmennýma rukama a v nekonečném počtu… Na mnoha světadílech.

Lidé přestali vést válku v polovině druhé hodiny jejího trvání. Startovací rampy, teď už bez obsluhy, ji ovšem vedly dál. Nezastavil je ani kosmický charakter katastrofy, kterou prožívala Země. Už třináct let startovaly rakety – a nejen na rozkaz zvenčí. Mechanicky reagovaly na sebemenší rádiový signál. Nepochopitelně je dráždila letící letadla. Rakety přinutily lidstvo vrátit se zpět na zem.

Tehdy si na mnoha místech začali lidé vyprávět o Hlavě Kasandry. Hornic se tomu zpočátku smál, ale tak jako jiné, i jeho začal brzy nahlodávat červ nejistoty, jeho obětí se pak snadno a rychle stal. Tu raketu nikdo nikdy neviděl. Šeptanda vyprávěla, že ji do skrytého sila postavil v posledních týdnech zbrojení nějaký šílenec. Jednu, jedinou. Určenou pro toho, kdo přežije… a schopnou zničit život na celé Zemi. Nikdo nevěděl, kde je. Dvě stě nebo dva tisíce kilometrů od něj? Pokaždé, když Hornic objevil nové silo, věřil, že je v něm Ona. Doufal, ale současně nevěřil. Přestože uměl ničit zabezpečovací systémy normálních raket, uvědomoval si, že vniknutí do řídicího bunkru Kasandry nebude ještě znamenat vítězství.

Za každou „obyčejnou“ raketu dostával od zákazníků plat v naturáliích nebo ve zlatě. Ať už přicházeli z jihu či severu, vzduchem nebo na vozech tažených voly nebo koňmi, platili mu ve jménu jemu neznámých vsí i rolnických osad za trofej. Tou byla vždy stejná věc, trofej Velkého pátrače – konec roznětky startovního systému. Ta úplně první visela nade dveřmi pokoje, na obdélníkové podložce potažené tygří kůží.

Právě v tomto pokoji rozložil Jefferson štosy plánů, snímků z družic i terénních fotografií z doby před katastrofou.

„Podle našeho názoru je někde tady,“ řekl a zakroužil prstem v jednom ze čtverců. „Bohužel ani my, ani Španělé nebo Rusové si tím nejsme jisti. Tektonické posuvy i zničení všech velitelských stanovišť způsobily, že dnes už nechápeme, kdo a jak ji tam instaloval. Nevíme nic víc než to, že na tomto pustém území je velká koncentrace oceli.“

„Trochu to tam znám,“ řekl Hornic. „Vloni jsem tam byl.“

Zmlkl, dlaněmi si podepřel hlavu a skrz přivřená víčka usilovně pozoroval mapu, jako by si chtěl něco připomenout. Od konečků prstů přes ruce, záda až po nohy cítil jemné mravenčení. Už věděl, že tu nabídku přijme. Cítil, že se zase blíží velký lov.

„Dobrá, zkusím to ještě jednou,“ řekl pomalu. „Ale nebudete létat ani používat rádiové spojení – prostě nic, co by mohlo způsobit jakékoliv odpálení!“

Jefferson svinul ostatní mapy.

„Kolik potřebujete času?“

„Půl roku.“

„A materiál?“

„Nic, mám všechno.“

Odpoledne skončili tankování paliva a po krátkém rozloučení začalo letadlo pojíždět na začátku startovního pásu. Hornic nezůstal venku, vrátil se domů a otevřel skříň s deskami. Chvíli přemýšlel, co si pustí. Pak vzal jednu z nich, položil ji a přečetl si text: Strauss: Na krásném modrém Dunaji. První tóny valčíku zanikly v rachotu startujícího letadla, ale pak už beze zbytku vyplnily prostor pokoje.

Teodor Hornic vedl obrněný transportér po silnici. Asfalt byl už velmi poničený, ale zatím se ještě dalo přejet i přes velké jámy po bombách nebo díry zarostlé bujným rostlinstvem. Tu a tam cestu přehrazovaly kmeny padlých stromů – zastavil se a použil hydraulické rameno přimontované na trupu vozu. Čas od času míjel cestičky vyšlapané zvěří nebo snad lidmi. Táhly se všemi směry, lidé hledali nová místa k osídlení nebo přicházeli do již vzniklých osad; zvířata naproti tomu pátrala po územích, kde by je nikdo nerušil. Teplota kolísala okolo čtyřiceti stupňů, ale bylo poměrně sucho.

Hornic jezdil nerad. Ale transportér byl pro něj pojízdným skladem všeho potřebného pro objevení a likvidaci rakety. Když nemusel, jel na koni nebo ještě raději šel pěšky. Bylo to příjemnější. Myslel teď na Ni. V tuto chvíli se všechny myšlenky točily kolem Ní. Vyhrožoval jí. Dělal vše, jen aby se přinutil k práci. Na místo dojel pozdě odpoledne. Zůstal stát na vyvýšenině pokryté trávou. Na pahorcích lahodících oku se až po horizont vlnil travnatý porost. V údolíčkách se blankytně leskla oka jezírek. Byl to idylický pohled. Obul si vysoké boty proti zmijím a pavoukům a seskočil na zem. Tak asi Země vypadala před milióny let, pomyslel si. Stál omámen tichem po tolika hodinách ohlušujícího rachotu ve voze. Ticho vládlo nad touto zemí. Cvičeným okem pátrače odhalil drobné změny konfigurace krajiny způsobené lidskou rukou. Pro normálního pozorovatele byly neviditelné, ale příroda barvou odlišovala to, co sama nestvořila. Ještě před soumrakem se Hornic chtěl vykoupat v průzračné vodě nejbližšího jezírka. Sedl do transportéru a nastartoval. Pozvolna sjížděl po dlouhém úbočí. Právě dosahoval hranice ostřice, když ho instinkt varoval – zamáčkl brzdu až do podlahy. Transportér se zaryl do země, pak se vztyčil a postavil téměř kolmo. Hornic bleskurychle strhl ve voze visící plynovou masku a nasadil si ji. Otevřel přívod vzduchu, a aniž se nadechl, třikrát odsunul její kraje a vypumpoval vzduch s typickým fialkovým nádechem. Když transportér zase dopadl na všechny čtyři osy a ustal hluk přesunujícího se nářadí, zařadil zpátečku a plným tahem vycouval zpět na vrchol. Dlouho nehybně seděl, nesundával si masku a nevypínal motor. Cítil, jak mu v prsou bije srdce a krev pulsuje ve skráních. To nádherné okolí bylo ztraceno.

Po západu slunce si asi o dva kilometry dál zavěsil své polní lůžko mezi transportér a tyč zaraženou do země a zapálil oheň. Po večeři si lehl a naslouchal nočnímu životu hmyzu, kterému zvýšená radioaktivita ovzduší vůbec nevadila ve vývoji. Po nebi se vinula mnohobarevná záře. Sledoval tuto sluneční show a cítil, že právě tohle se může stát pro Zemi tím největším nebezpečím. Magnetická rovnováha, již dříve narušená člověkem, už třináct let neexistovala. Od té doby nevzniklo nové mangetické pole; stejné jako to, které po milióny let chránilo Zemi před účinky kosmického záření. Teodor Hornic usnul až těsně před půlnocí pronásledován snem o Hlavě Kasandry, postrachu lidstva, nebo jen představě vymyšlené hrstkami lidí?

Dalšího dne kolem poledne konečně klesla teplota a vyrovnala se tak s výší Hornicova vzrušení. Místo, které si na dálku vytipoval, v sobě opravdu skrývalo silo. Ochranná deska byla skryta pod jezírkem obklopeným třtinou a vysokou, brčálově zelenou trávou. Hned vedle, ve vřesu, začal kopat. Malou lopatkou odkládal zeminu a nechával v ní kanálek široký jako lopata a hluboký asi třicet centimetrů. Do večera měl hotových přes 200 metrů. Už znal rozsah odvodňovacích prací udělaných při maskování terénu. Už tušil, s jakým terénem má co dělat, a po týdnu práce se jeho předpoklady potvrdily. Silo patřilo k těm větším a Hornic si byl skoro jistý, že bylo postaveno pro taktickou balistickou střelu.

Už je znal a věděl, jak na ně. Okolí jezírka se začalo podobat místu intenzivního archeologického výzkumu. Hustá síť výkopů pokrývala okolní kopečky a její nitky pokrývaly i pahorky v okolí.

Světil neděli, tak jako vždy, ale už druhý den začal s odčerpáváním vody. Trvalo to dalších deset dnů. V tu dobu jedl málo a spal neklidně. Další středu v poledne utichlo monotónní hučení pumpy. Sešel doprostřed mokrého jezírka a jeho předpoklad se splnil, původní bahno skončilo asi tři metry od břehu. Pak pokračoval hliněný jíl, který se vůbec nehodil ke geologické struktuře okolí. V úplném středu pak objevil konec roury. Pořád v ní lenivě pulsovala voda z některého z okolních ok. Nohou do ní shrábl trochu hlíny. Zavřel oči a dlouho nehybně stál, cítil, jak mu tělem prochází chvění, impuls, že cíl je nedaleko. Před očima se mu odvíjel film popisující jeho třináctileté zkušenosti. Vždy si věřil a svým schopnostem důvěřoval i teď. Poslední etapa trvala tři dny. Ve čtyřech místech, na milimetry přesně vyznačených teodolitem, zarazil do pětimetrové hloubky ocelové klíny. Na povrchu zůstalo jen jejich metrové zakončení. Vlastní akci odložil na následující den. Uklidil, ošetřil a uložil vybavení, které už nepotřeboval. Prohlédl si mechanismus navijáku lana a jeho dálkové ovládání.

Té noci byl poprvé klidný. Nervy, které se mu zatím nepodařilo zkrotit, se uklidnily. Byl nervózní jako myslivec těsně před výstřelem, který má rozhodnout o jeho bytí či nebytí. Nesnil. Ráno pomalu snědl jídlo a umyl nádobí. Převlékl se do kombinézy. Připevnil si pásy a pouzdro s vlastnoručně vyrobenými přístroji. Na prsou mu visel univerzální elektroměr s křemíkovým generátorem. Na druhý bok si pověsil plynovou masku. Otevřel nepoužívanou schránku a sundal z ní obal. Pohledem přelétl řídicí pult radiopřijímače s obrazovkou a vložil klíč do spínací skříňky.

Spojil se s řídícím centrem rakety a rádiovými signály simuloval povely k otevření jistícího zařízení. Dlouze pozoroval stovky variant objevujících se na monitoru – kontroloval bod po bodu celé silo. Na konci se pak objevil ten jediný správný a neopakovatelný signální klíč. Hornic zapnul vysílání a pak se přes rameno podíval na jezírko. Země se zachvěla a její půlkruh se propadl, objevila se propastná čelist. Klíny vražené do země znemožnily na druhé straně údolíčka širší otevření sila a zablokovaly současně začátek od počítávání. Hornic, který se netrpělivě chvěl, jí odřízl možnost cesty zpět mechanickými vzpěrami. Transportérem dojel až k ústí. S maskou a řídicím pultem v ruce se spustil do hloubky. Po dvou metrech sestupu si instinktivně přetřel sklo masky a ztuhl.

Betonové silo, dvacet metrů v průměru a třicet do hloubky, bylo prázdné. Dvě řady červených světel ozařovaly vlhkou propastnou čelist. Divoký výkřik člověka visícího na laně se v uzavřeném prostoru mnohokrát odrazil.

Purpurový západ slunce zastihl Hornice stojícího tváří směrem k severu – tak nazývali tu světovou stranu jeho předkové. Na tváři a zarostlé bradě muže byly stopy po slzách. Slzách pokoření a zklamání. Rukavicí si otřel obličej a zanechal na něm stopy po kolomazi.

„Moc toho po nás nezůstalo,“ brumlal si v duchu, „ale já ti to nedaruji. Najdu tě, i kdybys byla pod stometrovou vrstvou země nebo vody.“

Odpovědí mu byl šum trav, trvající od stvoření světa.