Ludmila Freiová

Vyřazený exemplář

I. ÚVOD

Přitiskl si dlaně k zalehlým uším.

Výbuch musel být velmi blízko, dunivá rána se mu rozlehla přímo v hlavě a celá místnost se znatelně zachvěla. Co se stalo?

Dosud měl v nohou prudký pohyb a na pažích cítil sevření. Někdo ho sem strčil a zabouchl za ním? Proč?

Nedokázal se orientovat. Nemohl si vzpomenout, kde byl a co dělal před výbuchem. S někým snad mluvil. O čem?

Dunění ustalo a chlapcův zrak se rozemžil. Čekárna. Věšáky, zrcadlo, židle, na stolku časopisy, papíry. Pasy. Váhavě vztáhl ruku a jeden otevřel. Pohlédl na fotografii, do zrcadla a opět na fotografii. Můj pas?

Vsunul ho do kapsy, rozhlédl se a přes tvář mu přeběhl zmatený stín. Žádná okna, žádné dveře. Čekárna?

Na co se čeká v místnosti bez dveří? Kudy se do ní chodí? A kudy z ní?

Zapátral po stěnách, objevil škvíry, jako by výbuch byl setřásl stěny i dveře do jedné plochy, urval a pohltil kliky a odsoudil ho k samovazbě.

Usmál se. Takové nápady! Lidé jsou jistě nedaleko, najdou mě. A zároveň zaslechl tlumené hlasy, povědomé hlasy, a zaposlouchal se. Upamatují mě? Připomenou, co výbuch vymazal?

Útržky hovoru však nedávaly smysl. Šéf, podšéf, videofonická zpráva v nejnevhodnějším okamžiku, při výstupní fázi výroby, takže se určitě něco spletlo… záznamy jsou v pořádku, ale teď už zbytečné, naopak bude třeba je utajit nebo zničit, podšéf se nesmí dovědět… Špatná predikce reakcí a motorická selhávání, přímo zmetek, kdo ví, jaký měl šéf záměr s touhle pochybnou hříčkou, experiment naruby teď, když zavedené linky pěkně běží a podnik vynáší… Zemře právě ve chvíli, kdy měl být tady, a nechá nás bez pokynů…

Tak tohle je továrna, jejíž šéf dnes zemřel, a protože nikdo není zasvěcen do jeho plánů, nastávají zmatky. Ale co tu dělám já? Nikdy jsem přece do žádné továrny ani nevkročil. Hlasy se slévaly do bzučení.

Pokrčil rameny. Nic mi do toho není a povědomost hlasů je určitě jen klam. Rozhodl se zabušit na stěnu a upozornit na sebe. Užuž zvedal ruku, když ho zarazila divná věta.

„Co s ním teď? Nechat ho tam nemůžeme.“

Mluví se o mně? Najednou si byl jist, že ano. Ucho na stěnu a zatajit dech, teď mi nesmí uniknout ani slovo.

„Dávno jsme ho měli vyřadit. Takovéhle exempláře se přece kdysi vyřazovaly hned na počátku. Pamatuješ, jak šéf zuřil, když Herger vyřadil hned dva za sebou? Jak byl celý bez sebe a řval, že je to vražda?“ Smích narazil na stěnu a chlapec uskočil, jako by ho hrozila zavalit. Vražda? Vyřadit znamená zabít? Mne zabít? Roztřásl se.

„Však to byla výhradně jeho záležitost a nějaký Herger mu do ní neměl co zasahovat. Šéf by je byl vyřadil sám, nic jiného se s nimi nedalo udělat.“

„Jistě. Ale ne dřív, než by si byl na nich vyzkoušel nějakou svou novou teorii, vždyť ho ty pokusy držely při životě. Kdo ví, co zamýšlel s tímhle.“ Pokusy? Pokusy na lidech? Cítil, jak mu po skráních stéká pot. Kam jsem se to dostal? Jak? Proč si nedokážu na nic vzpomenout?

„To už se nedovíme. V každém případě je teď na nás, abychom jednali. A rychle. Víš, jak by Herger běsnil, kdyby se dověděl, že jsme ho nevyřadili včas?“

„Tak pojď, ať to máme za sebou. Ještěže nic neví.“ „Bude to s ním jednodušší.“

Hlasy se vzdálily, hoch se však nedal oklamat. Byl si jist, že se za chvíli znovu ozvou za některým z náznaků dveří, klika je jistě z druhé strany.

Stůl a židle přirazil ke zdi beze škvír a stanul uprostřed místnosti. Pozorně sledoval, odkud zaznějí kroky, připraven probít se ven. Oni si myslí, že nic nevím, že nečekám útok. Ale jsou v nevýhodě, netuší, že vím. Minuta? Dvě? Kéž se mi přestanou třást nohy! Konečně!

Ustoupil k opačné stěně, aby měl místo pro rozběh, a sotva se před ním objevil otvor s výhledem do chodby, vyrazil. Prudce se vrhl mezi muže – ani se nepokusili ho zadržet. Mlčky a s údivem sledovali jeho běh, a teprve když zmizel v protější kanceláři, rozeběhli se za ním.

Slyšel je. Okno, koruny stromů, nemůže to být moc vysoko.

Vyhoupl se na okenní rám, za zády jejich volání. Než mohli zasáhnout, skočil.

Dopadl na trávník. A hned pryč, co nejdál od vražedných nástrah, do bezpečí. Do křoví aspoň, protože v kotníku nepříjemně píchlo a útěk se proměnil v pomalé kulhání. Budou mě pronásledovat? Zatím jsou nahoře, dohadují se. Volají mě? Nezastavoval se a doléhaly k němu jen zlomky slov. Jejich tón však nebyl hrozivý a hoch se za prvním keřem zastavil, kotník potřeboval klid.

Nezdálo se, že muži pospíchají s rozhodnutím, mají-li chlapce honit. Spíš přivolat ho chtěli, ale on neodpovídal. Pak se asi vyklonili z okna, protože volání najednou bylo slyšet zřetelněji.

„Vraťte se, proč vlastně prcháte?“

Pauza, a znovu. Nakonec věta, která chlapci vzala dech: „Nech ho, musíme hlídat toho druhého.“ A zvuk zavíraného okna. Hlídat druhého!

Co mu udělají? Strach o vlastní život se proměnil ve strach o druhého. Po zkušenostech se mnou si dají pozor, neuteče jim. Mohu mu pomoci? Jak? Vždyť ani nevím, kde je. Jak vypadá. Kdo to je. A kdo jsem já? Kde jsem?

Nedůvěřoval tichu kolem zlověstného domu. Opatrně se proplétal křovím, aspoň o kousek dál, budou tu možná lidé a tamti se neodváží… Nestačil si muže prohlédnout, přesto měl pocit, že je už viděl. Kdy? Kde?

Kotník překážel. Rozptyloval. A zdůrazňoval nemožnost jít na pomoc tomu někomu druhému, který je uvnitř domu ohrožen. Který tam vešel dobrovolně? Nebo byl přivlečen najatými vrahy? I on je exemplář, který je třeba vyřadit ze života? Proč? Proč já jsem takový exemplář? Tajemný šéf, který dnes zemřel, chtěl s námi dělat pokusy? Jaké? Proč právě s námi? Třeba ten druhý něco ví a jen já si nemohu vzpomenout…

Jednou rukou svíral kotník, druhou si mnul čelo v marné snaze upamatovat se. Vyčlenit ze změti vzpomínek něco, co by se hodilo. Vždyť to vypadá, jako bych ještě před chvílí byl ve škole nebo na hřišti, zkrátka někde docela jinde. Tak co dělám tady? Nakonec se mi všechno jen zdá, výbuch a muži, tahle nepovědomá zahrada či park, i naražený kotník.

Došlápl celou vahou a vyjekl, ne, sen by takhle nebolel. Ohlédl se, cítil, že je tu nebezpečno. Ale víc než záhada vyřazovaných exemplářů ho zneklidňovalo prázdno ve vlastní hlavě. Víc ho zajímalo, jak se dostal sem, než jak se dostane odtud. Nejraději by byl zůstal sedět pod stromem, aby si v klidu srovnal myšlenky, ale z vrozené opatrnosti se raději belhal dál, jednou přece musí dojít k cestě.

Za chvíli se skutečně křoví prosvětlilo a cesta tyla před ním. Za cestou záhony růží, pár stromů a zeď. Za zdí? Dokulhal až k ní, světlé a tmavé cihly tvořily spletitý ornament s několikacentimetrovými otvory. Za zdí hlučela ulice, neznámá, cizí. Neorientovala, nevyvolávala žádnou vzpomínku. Přelézt? Ti lhostejní lidé na chodníku si mě nejspíš vůbec nevšimnou, ujistil se a zvedl nohu.

Kotník. Jako by začínal otékat, to mi ještě chybělo. Nerozhodně postál, pak se vrátil na cestu. Někde tu přece musí být východ.

Záhony růží byly obloženy žulovými balvánky, vybral si jeden plošší a usedl. Nepravděpodobnost situace ho zmáhala, od kulhavého popocházení bolela už celá noha, byl unaven. A zmaten. Chaos ve své paměti připisoval výbuchu a usilovně se snažil odhadnout, kolik předchozích, hodin mu z ní vymazal. Nebo to byly dny? Najít poslední vzpomínku a snad bych z ní něco vysoudil. Něco jasného, určitého, v čem bych nebloudil…

Pálení v očích, začnu plakat? Sáhl po kapesníku, nahmátl pas. Pas? Měl jsem kdy pas? Nač bych ho potřeboval?

Zalistoval jím. Narozen v Cayenne, Guayana, národnost francouzská, otec Adrien Birboc, matka Anna, všechny údaje správně, pas je můj. Ale vůbec se na něj nepamatuju…

Aby zapudil rostoucí úzkost, představil si matku, sklání se nad jeho postýlkou, usměvavá, něžná, a jako by slyšel její dobrou noc, broučku. Otec? Sedí v křesle a čte mu pohádku, i jeho hlas je laskavý, živý, kdyby se zaposlouchal do pohádky, mohl by uvěřit, že je doma. Barevná, věrná vzpomínka, je to jako včera, jako před chvílí, ale proč? Vždyť jak dávno už se matka nesklání nad mou postýlkou. A kdy naposled mi otec četl pohádky? Je mi osmnáct. Osmnáct, opakoval si s údivem, jako by tomu nevěřil, a marně hledal v paměti pozdější obraz rodičů, pozdější obraz sebe sama. Co může způsobit výbuch! Smích. Trhl sebou, ale hned se zas uklidnil, byl to dívčí smích. Kousek od něho se kutálel míč, pak se ozval praskot, cupitání a na cestě se objevila dívka. Pohlédla na něj překvapeně a zastavila se.

Položil si prst na ústa, nenapadlo ho nic jiného, ale vzápětí by byl svůj pohyb vzal zpět. Chci zůstat utajen všem? Tohle děvče třeba neví o mužích v budově. Zavolat na ni? Ale už kývla a odběhla za míčem.

„Mám,“ křikla pak, ještě se ohlédla, spiklenecky mrkla a zmizela mezi keři. Pak už vnímal jen vzdalování, dvojí poskakování a dvojí smích, stále tenčí a zamlženější, a nakonec ticho, přetrhávané jen občasným písknutím či zadrnčením z ulice.

Vzchopil se. Kotníkem znovu projelo píchnutí, snažil se však nevšímat si ho. Dokulhal na prostranství, vlevo záhony, vpravo zavřená brána. Zavřená. U hrány domek s nápisem NÁVŠTĚVY HLASTE VE VRÁTNICÍ.

Jaké návštěvy? Co se dá navštěvovat v parku? Že jsem se nezeptal toho děvčete.

Podařilo se mu obejít domek zezadu a pokusil se otevřít bránu, zamčeno. Ale jednou tudy přece musí někdo projít. Proklouznu s ním. Neměl chuť představit se vrátnému. Co když jen proto ho nechali utéci, že ho stejně zadrží vrátný?

Vyhlédl si místo mezi zdí a vrátnicí, záda krytá křovím a před sebou pár metrů k bráně, snad to nebude příliš dlouho trvat. Chvíli tiskl tvář k otvorům v cihlovém ornamentu a pozoroval ulici, z této strany tichou a neširokou, naproti plot a zahrada, několik domů napůl ztracených v zeleni. Občas auto, dítě s tříkolkou, pes. Nic mu nepřipomene? Nic. Nebo spíš mnoho, ale nejasně. Podobnou ulici už jistí; viděl, spoustu podobných ulic. Kde?

Kde jsem byl předtím, než nastal výbuch, ohlušující dunění, které mi proběhlo hlavou jako smršť a všechno mi z ní vymazalo? Přivolá val na pomoc školu, přátele.

Přátele? Kde je mám? Ve škole? Kde mám školu? Kde jsem teď? Otázka jako z kolotoče, každou chvíli se vrací, neodbytná, nezodpověditelná. Začínal chápat, že klíč k přítomnosti nenajde ve své paměti, jsou z ní trosky. Vzpomínky se vynořují na přeskáčku, nesourodé a zanikavé, změť obrazů a zvuků, zeměpisná mapa, kružidlo, matka nad postýlkou; zrcadlo, mám nové šaty.

Pohlédl na své kalhoty, poznával je, ano, jsou to moje nové šaty. Kdy jsem se jen díval do zrcadla? Doma? V koleji? Už tady? Kde tady? Proč tady? Proč?

Někdo mě unesl, napadlo ho, rodiče zaplatí výkupné. A nemají-li?

Nebo unášejí lidi kvůli pokusům? Už se mnou něco prováděli? Pokusně mi zničili paměť? Ne, určitě ne! Pokusy dělá šéf a ten dnes zemřel, měl přijet, ale zemřel a to mě asi zachránilo. Podšéf jen vyřazuje ze života, zabíjí lidi, kteří se mu nehodí. Exempláře, aby to neznělo tak krutě. Co s vyřazeným exemplářem? Zničit, nic jiného se s nimi nedá udělat.

Zarazil se. Ne strachem. Údivem. Jak to, že si tak dobře pamatuji všechno, co se událo po výbuchu? Každé slovo těch dvou… profesorů? Vzpomněl jsem si, zajásal, a zároveň v něm vyvstala hrůza, znám ty hlasy, oba je znám, patří mým profesorům! Propůjčili se ke zločinu? Vždycky tak vlídní, důvěryhodní, a najednou unesou svého žáka… Pro peníze?

Ale pak tu před nimi vůbec nejsem bezpečný! A ten druhý, kvůli kterému mě na chvíli nechali, třeba je to některý spolužák? Který?

Změť tváří mezi lavicemi, změť jmen, mlha. Přelézt, napadlo ho znovu, do téhle tiché ulice a pryč, nějaké píchnutí v kotníku mi přece nemůže vadit!

Vstal. V témž okamžiku však zaslechl nový zvuk, vedral se do zahradních šelestů a pípání a rychle, rytmicky se zesiloval. Dupot, poskakování. Dech. Hned za rohem, o nějž se opíral, někdo udýchaně stanul a hned nato se rozdrnčel chraplavý zvonek.

Hoch se připravil, přece jen nebude muset přes zeď, vrátný teď někomu otevře. „Už, už, slečno.“ Pak vrznutí a kroky, vrátný a dívka, místo míče kabelku; nedívají se k němu, jdou rovnou k bráně, klíč, otvírání. Vyrazil.

Kotník! Z bleskového vyběhnutí nebylo nic.

„Co tu děláte?“ Spíš údiv než hrozba.

„Chci odejít.“ Jak uměl nejsamozřejměji.

„My jsme tu byli spolu,“ řekla dívka a mrkla na něho za mužovým ramenem. Otočil se k ní.

„Neviděl jsem ho přijít.“ Tón nabýval podezíravé barvy, ale děvče se zasmálo.

„Přelezl plot, nechtěl vás vyrušovat. On už je takový. Pojď,“ kývla na něj, „ať nepřijdeme pozdě k večeři.“ Vrátný si ho změřil, ale neřekl nic. Teprve když za nimi zamykal, zabručel: „Jo, mladý pane, skákat přes zeď se nevyplácí.“

„Co máš s nohou?“ Dívčin hlas byl plný účasti. „Ukaž,“ a táhla ho přes ulici, „sedni si na zídku, podívám se na to.“

Poslechl. Noha nad botou byla mírně naběhlá. Otáčet jí? Nepříjemné, ale nebolí to. Jen při došlápnutí zas uvnitř píchlo.

„Máš kapesník?“

Podal jí ho. „Taky sis to mohl zavázat sám. To se musí hned, víš?“ Utahovala konce, aby vyšlo na uzlík. „Proč jsi lezl přes zeď? Dnes se vážně neúřaduje.“

Teprve teď si všiml cedule, zavěšené na bráně: DNES Z TECHNICKÝCH DŮVODŮ ZAVŘENO. „Díky,“ řekl místo odpovědi a zlehka došlápl.

„Ty toho moc nenamluvíš, viď. Jakou práci sháníš?“

Pokrčil rameny. Tak tady se dá sehnat práce. Že bych sem byl původně přišel kvůli tomu? Už nestuduji? Odkdy? Pohlédl na dívku. Jdu já s ní, nebo ona se mnou? Kam? Na tolik věcí bych se měl zeptat, a zatím jen ona se vyptává. Proč ne já?

„Nevíš? Něco už ti najdou. Ale musíš zítra přijít brzy, Matea říká, že tu bývá dost lidí. Pan Herger…“ Trhl sebou. „Kdo je Matea?“ přerušil ji. Chtěl se ptát na Hergera, ale jako by se bál to jméno vyslovit. Podšéf! A tohle děvče klidně… Všechno je zmatené. Nevšimla si jeho úzkosti. „Matea? Přece Hergerova dcera. Vlastně se ani nedivím, že ji neznáš, je chudák. Táta ji nikam nepouští a sem za ní taky nikdo nesmí. Jenom dnes, protože jel za Matejiným dědečkem. Tak mě Matea zavolala, ale Herger se to nesmí dovědět. Je tu jinak“ pořád sama, jen se služebnictvem. Proto má lepší známky než já, že nikam nesmí a pořád se učí.“

Došli na křižovatku.

„Já jdu vlevo, na autobus,“ řekla. „A ty?“

„Třeba taky. Kam jede?“

„K přístavu. Ale já nejedu až na konec.“ Odbočili k zastávce. „Bydlím hned za kinem Start. Kde ty?“ „Jinde.“ „Kde jinde? Nejsi z Agenu?“

Zavrtěl hlavou. Tak tohle je Agen. Jakživ jsem neslyšel, že takové město existuje.

„Mohlo mě to napadnout. U nás nejsou takoví nemluvové. Tady má každý kluk řečí! Jak se jmenuješ?“

„Lucien.“

Podala mu ruku. „Florinie. A už nám to jede.“

Nastoupili, Florinie ukázala průkaz.

„Musíš zaplatit,“ poučila ho. „Jistě nemáš průkaz, když teprve hledáš práci.“

Lekl se, na peníze nepomyslil. Sáhl do kapsy, do druhé. Jen pas. „Vystoupím,“ řekl v rozpacích.

„Ztratils peněženku?“ Bylo jí ho líto. Takový vesnický neohrabánek. Chudinka. „To máš smůlu.“ Otevřela kabelku, našla minci a vhodila ji do pokladny. Vypadl lístek, podala mu ho.

„Ale jak ti to vrátím?“ Kdyby mi ten peníz byla aspoň ukázala, abych věděl, jakou tady mají měnu.

„Třeba se ještě potkáme,“ zasmála se. „A ahoj, já už vystupuju.“ Zamávala mu z chodníku, líbil se jí.

Agen, opakoval si, Agen. A já ani nevím, v které je zemi. V kterém světadílu. Co vůbec vím?

Jen to, že se nesmím vrátit do Hergerovy zahrady. Že musím naopak co nejdál od ní. Že se musím zdaleka vyhnout svým profesorům. Florinii také? A vrátnému, možná už lituje, že mě pustil.

Přístav, napadlo ho, autobus končí u přístavu. Dám se najmout na loď a ať si mě hledají!

Nápad ho uklidnil. Rozveselil. Dokonce se začal těšit na námořnickou uniformu. Na které moře vyplujeme?

Když však vystoupil z autobusu, bylo mu jasné, že nevypluje na moře. V přístavu kotvilo několik lodí, ale pro moře se nehodily. Zklamaně si prohlížel říčku, na jejímž druhém břehu pokračovalo město. Co dělat? Na nic lepšího však nepřišel a s nejasnou představou, že na lodi ho hledat nebudou, odhodlal se požádat o místo.

„A copak umíš, chlapče? Nevypadáš na siláka.“

„Nějakou pomocnou práci, jakoukoliv, potřebuji…“ Potřebuji zmizet z města a málem jsem to prozradil.

„Potřebuješ peníze, jasně.“ Vousatý námořník se dobromyslně zasmál. „Tak pojď, my zas potřebujeme pomocníka do kuchyně.“

Lucien nic nenamítal. Dal se odvést do kanceláře na břehu, připustil, že v kuchyni dosud nepracoval, ale hned úředníka ujistil, že se rychle všemu naučí. Předložil pas.

„A jejej, my jsme z dálav. Hm, střední škola, však jsem si hned řekl, tenhle vypadá spíš na studenta.“ Pobaveně si ho prohlížel. „Nu co, zkusíme kuchařit.“ Nalil něco do pohárků a jeden přistrčil k Lucienovi. „Na tvůj vstup do života!“ A když hoch nechápavě pohlédl na sklenku, rozesmál se. „První červen, chlapče, snad jsi nezapomněl, že máš narozeniny?“ Píchal tlustým ukazováčkem do data v Lucienově pase. „To jsem ještě neviděl. Pij!“

Hoch vzal sklenku. Tady mají divné zvyky, myslil si, neodvážil se však odmítnout.

Rozkašlal se, když se napil, a muž ho se smíchem poplácal po rameni. Strčil mu do ruky papír, popřál šťastnou plavbu a zavřel za ním dveře.

Alkohol, pochopil Lucien, nic jiného to nemohlo být. Že někomu chutná něco tak odporného. A hned si vzpomněl, že námořníci pijí, to jsem si dal! Nicméně bylo třeba najít úkryt a ten slibovala právě loď.

Šéfkuchař vzal papír, nedůvěřivě si změřil hocha a odevzdal ho pomocnému kuchaři.

„Kde máš věci?“

„Jaké věci?“ Mám snad mít vlastní vařečku?

„No věci. Kufr, nebo si ještě skočíš domů?“ Pomocný kuchař pohlédl na hodinky. „Kde bydlíš? Za půl hodiny vyplouváme.“

„Ne, už tu zůstanu. Nic nepotřebuji.“ Věci, kufr. Co mám s sebou mít?

„To chceš v tomhle parádním ohozu dělat v kuchyni?“

„Já… Snad byste mi mohl zatím půjčit nějakou zástěru.“ Pracovní šaty! Měl jsem kdy pracovní šaty?

„Zatím, zatím. Do kdy? To mi rovnou koupíš novou. A v čem budeš spát? Ty sis ale vyšel nalehko. Jak se vůbec jmenuješ?“

„Lucien Birboc.“ „Já jsem Gaston. Pojď, jdeme napřed do kajuty.“

Kde ho hledat?

Inženýr Geb se vracel s nepořízenou. Děvče je zřejmě přesvědčeno, že se Lucien zítra přijde ucházet o zaměstnání, víte, jak moc o to stojí, když tam lezl přes zeď? Ale zeptat se ho, kam jede, nebo mu aspoň něco poradit, to ji ani nenapadlo.

Od autobusu se rozběhl, zdálo se mu, že zahlédl Hergerovu simku zabočovat do Néracké ulice. Zavolá nás ihned?

Herger už byl skutečně doma, dosud se však po inženýrech nesháněl. Nějaký skleslý, hlásil vrátný, dneska se nikomu nic nedaří. Máme černý den.

Černý den, výstižněji se sotva dal dnešek nazvat. Místo, aby šéf přijel převzít kluky, vzkáže, že je mu špatně. Tak, bez komentáře, bez pokynů. Herger neví nic lepšího, než se za ním rozjet, a Matea si honem pozve kamarádku, lítají po celé zahradě, zákaz nezákaz, výrobní budova je pro ně přímo magnet, ještě že Matea je rozumnější a vymluvila kamarádce exkurzi. I tak nás pěkně zdržely. A v nejkritičtější chvíli si vzpomene komorník s videofonem, pomalý a důkladný jako mezek, aby nám ohlásil šéfovu smrt. Přitom jsme určitě něco spletli, protože první kluk se kdovíproč vyděsil a prchl. Samozřejmě s pasem. A s cizím vysvědčením, naneštěstí.

Geb našel Ruzarda v přijímací kanceláři, jak list po listu přebírá kupu papírů.

„Vyloučeno,“ bručel. „Nemohl to stačit. I když vysvědčení zřejmě bylo navrch. Přece ho to vůbec nemohlo napadnout?“

„Utíkat ho taky nemělo napadnout. A vidíš, napadlo.“

„Měli jsme ho chytit.“

„A kdy, prosím tě? Vždyť už tu byl Julien!“

„Měli jsme zavolat vrátnému.“ „Tak proč jsi to neudělal?“

„Protože jsem nevěděl, že sebral i vysvědčení. Protože jsem jeho útěk pokládal za báječné řešení.“ Ruzard se zasmál. „Nemuseli jsme se namáhat, vyřadil se sám!

Ostatně to vysvědčení najdeme. Nestůj a pomoz mi.“

Geb se sklonil nad papíry. Proč jen jsme to nezjistili dřív. Dokud ještě byl v zahradě. Teď abychom si pro Hergera vymýšleli další pohádky.

Videofon. Ruzard sklopil páčku, ano, jdeme. Jistě, všechno v pořádku.

Geb se ušklíbl. „Jak si ten pořádek představuješ?“

„Teď už tedy nenajdeme nic.“ Ruzard přelétl rezignovaným pohledem oba stoly. „Později nám to nebude nic platné.“ Obrátil se ke Gebovi. „Jdeme. Ohlásit Juliena bez vysvědčení.“

„A myslíš, že si Herger nepamatuje…“

„Pamatuje. Ale s Lucienovým vyřazením bude souhlasit, chyby nemá rád a Lucien jich posbíral nepřehledné množství. Kdo ví, co měl stařík v plánu. Nu, jdeme, teď už je to stejně jedno.“

Gebovi se nechtělo. Jistě, teď už je všechno jedno, protože s šéfovým nenadálým odchodem nastane zmatek. Herger ničemu nerozumí a co my dva? Dojede se stará výroba, přesně podle šéfových instrukcí. A potom? „Uvidíme,“ odpovídal Ruzard na jeho myšlenky. „Na Hergera vždycky, stačíme.“ Ještě zkusil přepsat jména na jediném vysvědčení, které tu zůstalo, ale vypadalo to nepřijatelně. Roztrhl je a vstrčil do odpadu.

„Čisté ruce,“ prohlásil se smíchem a postrčil Geba ze dveří.

„A napadne-li Luciena někde se tím vysvědčením vykázat?“

„Jdi, sýčku. Musí si přece všimnout, že není jeho. Vyhodí je.“

Kráčeli zahradou v matném podvečerním slunci, ale nevnímali lahodnost chvíle. Ostatně kouzlo přírody jim vždycky bylo cizí, postrádali schopnost je vidět. Tím méně dnes, když měli Hergerovi skládat účty poprvé jako pravoplatnému šéfovi podniku, do jehož provozu byl zasvěcen jen velmi povšechně, přestože finanční záležitosti byly od počátku v jeho rukou. A i když suverénně předstíral, že podnik vede on a svým tchánem si do ničeho nedá mluvit. Inženýři věděli své a chovali se podle toho; Hergerovy příkazy uctivě vyslechli, ale splnili je pouze tehdy, neodporovaly-li příkazům jeho tchána. Hergerovi se snadno dalo namluvit cokoliv. Ale jak dál? Na rok dopředu měli příkazy. Na půl roku materiál. Práci v závěrečných fázích si však velký šéf vyhradil pro sebe a nikomu nesvěřil své plány. Ani inženýrům a to je udivovalo. Pochyboval o jejich spolehlivosti?

„Podceňoval nás,“ řekl Geb, „a to neměl dělat. Teď z toho budou jen zmatky a nesnáze.“

„Kterých nás tím chtěl ušetřit,“ doplnil Ruzard a Geb přikývl, rozuměli si. Kdyby se tak jednoduše mohli domluvit i s Hergerem!

Přijal je ve své osobní pracovně, jako pokaždé, když byl unaven nebo když se mu hodilo do únavy se schovat. Mlčky ukázal na křesla a chvíli se tvářil, jako by, zapomněl, že má návštěvu.

„Dnešní bilance?“ Konečně se vzchopil. Zájem odsunul zoufalství a Herger byl náhle napjat zvědavostí. „Perfektní maturant,“ pospíšil si Geb. „Ale.“ Herger nespokojeně zvedl obočí. „Čekal jsem dva.“

„Nepodařilo se.“ Ruzard s politováním rozhodil paže, co se dá dělat. „Zato následující varianta vypadá slibně. Za čtrnáct dní tu máme dvě znamenité dívky k počítacím strojům.“

„A účetní?“

„Jsou na cestě. Za měsíc vás s nimi seznámíme.“

„Půl roku pauza, podle plánu.“ Něco ho napadlo a zasmál se. „Měníme program, tak aby se nám nezadřela ložiska.“

Herger se zamračil a pohlédl na Geba.

„Za půl roku znovu po jednom.“ Chce, abych pokračoval ve výčtu? Proč? Rámcový plán zná právě tak dobře jako my. „A znovu pauza. Jako obvykle.“

„Ne jako obvykle.“ Herger už zas vypadal sklesle. Schváceně. „Naopak jako velmi neobvykle. Pauza nastálo.“

Potřásli hlavami. Raději nedat najevo, že je jim to jasné, že s tou stálou pauzou počítají. Mají přece smlouvy. V tomhle podniku mají mít zajištěn i důchod. Ať se náš nový šéf trochu potrápí, zaslouží si to.

„Doktor Mateo Mejores dnes zemřel.“ Ponurým pohledem se dotkl jejich tváří. „Bohužel jsem přijel pozdě, nestačil mě informovat o přísunu materiálu. Další tedy… nebude.“

Spíš nechtěl, než nestačil, myslili si, mlčky však nasadili přiměřeně soustrastné výrazy.

„Přiveďte mi toho maturanta.“ Vzdychl. Nedá se s nimi lidsky promluvit. Co proti mně mají?

Inženýři si mrknutím rozdělili úlohy. Geb se ujal výkladu o ztraceném vysvědčení, Ruzard šel pro chlapce.

Julien klímal nad rozevřeným časopisem, sotva se však otevřely dveře, vyskočil, ihned bdělý. „Promiňte, pane profesore,“ omlouval se, „asi jsem usnul.“

„Nevadí, nevadí. Aspoň vám ušel čas. Nechali jsme vás čekat trochu déle, nastala komplikace.“

„Kvůli mně?“ Zdvořilý úlek.

„Ne, ale týká se vás. Postrádáme vaše maturitní vysvědčení.“ Ať to ví raději ode mne.

„Je to velká závada?“

„Značná. Ale nebojte se, všechno vyřešíme.“ Vedl ho zahradou k Hergerově vile. „Teď vás představím panu Hergerovi. Popovídá si s vámi a najde vám vhodné zaměstnání. Budete spokojen.“

„A… pane profesore, nemohl bych ty zkoušky složit znovu? Vysvědčení…“

„To je nápad!“ Inženýr se zasmál. „Červen je doba maturit. Navíc budete mít zdejší razítko. Jste báječný, Juliene.“

Julien se zatvářil skromně. „Vaší zásluhou, pane profesore.“

„Taky trochu,“ připustil Ruzard. „Ale budete si musit odvyknout oslovovat mě profesore. To platilo jen pro přípravnou fázi. Teď jsem inženýr.“

Hoch kývl. Nebyl čas ptát se, ani se divit, vstupovali do Hergerovy pracovny.

Matea chvíli chodila kolem zvonícího aparátu, než se odhodlala sklopit páčku. Co když volá někdo z Luzu? Nechtělo se jí mluvit o dědečkově smrti, i otci utekla, když s tím začal.

Na desce videofonu se však objevila Floriniina tvář, v očích ještě stopu netrpělivosti.

„Kdes byla? Celou věčnost ti trvá, než přijdeš. Chtěla jsem se zeptat, jestli někdo nežaloval. Jestlis nedostala, že jsem u vás byla. Už se tvůj otec vrátil?“

„Už. A nedostala jsem, u nás nikdo nežaluje.“

„Oddané služebnictvo jako za starých časů, to se jinde nevidí.“ Florinie se rozhlédla po Matejině pokoji. Viděla z něho jen výsek, pro jistotu se tedy zeptala. „Jsi tam sama?“

„Kdo by tu měl být?“

„Nevím. Co ti chci říct, nesmí slyšet nikdo. Ani sebeoddanější chůva.“

„Jenom já?“ Matea se usmála. Zas nějaká hloupost, Florinie všechno vidí v nejroztodivnějších souvislostech, i v naší zahradě zažila dnes překvapení, a to jsme byly stále spolu. „Vážně jenom já?“

„Jenom ty. Protože se tě to týká.“

„Tak proč jsi nic neřekla před hodinou?“

Floriniina tvář ztajemněla. „Když jsem tě prve volala, ještě jsem nic netušila. Všechno se stalo až potom.“

„Nenapínej.“ Matea se usmívala. Floriniino povídání odsunulo dědečkovu smrt do míst, kde lítost byla snesitelná. „Záhadný Lucien se objevil ještě jednou?“ Zavrtěla hlavou. „Víš, já ti to tak docela nevěřím. Proč by k nám někdo skákal přes zeď? A když už kvůli vyvrtnutému kotníku nemůže stejnou cestou zpátky, proč by nezazvonil na vrátného?“

„Vždyť říkám. Tak je nesmělý, že ho nechtěl obtěžovat. Jenže…,“ významně se odmlčela.

„Jenže co?“ Určitě volá znovu jen kvůli tomu klukovi. Matea věřila i nevěřila, příběh se zdál vymyšlený.

„Jenže asi nebyl tak nesmělý. Spíš se bál, že ho vrátný nepustí. Protože, víš, on za mnou pak přišel…“

„Tys mu dala adresu?“

„Nech mě domluvit. Přišel za mnou jeden váš inženýr. Kvůli Lucienovi. Co o něm vím, kde bydlí, kam šel a tak. To je, co!“

„Náš inženýr? A jak věděl, že ty…“ Nesmysl. Takhle nehorázně si vymýšlet!

„Vrátný prozradil, že jsme šli spolu. Možná u vás kradl, co myslíš?“ Florinie zavrtěla hlavou. „Jenže by to nebyl měl kam dát. On asi vážně jen hledal práci. Zajdi ráno do kanceláře, Mateo, bude tam brzy. Vypadal dost zklamaně, že dnes bylo zavřeno.“

„A jak ho poznám?“

„Třeba podle toho, jak je hubený. Nebo podle vlasů. Světle hnědé, trochu do šeda, určitě si ho hned všimneš. A zeptej se, jaké dostal zaměstnání. Abychom věděly, kde je.“

„Ty abys věděla, ne?“ Je možné zamilovat se do výmyslu? Floriniina tvář svítila nadšením. „Ty taky.“ Jako by mluvila vážně. „Počkej, jen co ho uvidíš. Škoda že nejsou dva stejní. Jistě se ti bude líbit, a jak se rozdělíme?“ Teprve teď se rozesmála, až Matea s úlekem ztlumila zvuk. Florinie nemá rozum, přivolá sem celý dům. Pohrozila jí, a z obrazovky na ni náhle hleděla docela tichá dívka a ozvalo se uctivé: „Dobrý večer.“

„Dobrý večer,“ slyšela i za sebou a otočila se. Ve dveřích stála Adelina a usmívala se do obrazu. „Tak na shledanou.“ Florinie zmizela a Matea rozpačitě nastavila páčku na nulu.

„Pročpak jsi ji vypnula?“

„Vypnula se sama. Už… už jsme domluvily.“

„Měla by volat častěji. Je to veselé děvče.“

Matea pokrčila rameny, kamarádka teď byla daleko. S chůvou se do pokoje vrátil smutek. I černé šaty už si stačila obléci, připomínala pohřeb a Matea se rozvzlykala.

„Dědečku, můj dědečku,“ opakovala do chůvina ramene a cítila, že se také chvěje pláčem.

„Tak dobrou noc.“

Lucien se s námahou držel na nohou. Podlaha pod ním ujížděla, a kdyby ho Célestin nevedl, určitě by nenašel kajutu. Teprve jedna, říkají. Teprve. A mně je, jako bych nespal týden.

„Dnes je tichá plavba,“ řekl Célestin, „klidní hosté. Nechají nás vyspat.“ S účastí se zadíval na Luciena. „Ty nejsi zvyklý, viď. Poprvé je to nejhorší, ale člověk si zvykne brzo.“

Lucien se usmál a nechal se vstrčit do umývárny. Dal si podat Célestinovo mýdlo, jeho ručník i tričko, odolal pokušení lehnout si na lavici před vchodem ke sprchám a dotápal k posteli.

Usnul? Zamrazilo ho nejistotou a prudce se posadil. Zahrada se proměnila v temnou místnůstku s hvězdami za oknem a chvíli trvalo, než ze sebe setřásl sen. Teprve pak si oddychl, kdepak zahrada. Plujeme po řece a nikdo mě nehledá, nevědí o mně, jsem tu schován. Přetáhl si pokrývku přes hlavu a na okamžik pocítil blaženou úlevu, bezpečí, opakoval si, jsem v bezpečí.

A ten druhý? Nemohl utéci, šli ho hlídat. Co se s ním stalo? Nechtěl na to myslit, ale výčitky svědomí mu podstrkovaly hrůzné scény, nechal jsem ho tam, dva bychom se přece byli ubránili, a ani varovat jsem se ho neodvážil… Poprvé v životě se mi naskytla možnost ukázat, jaký vlastně jsem. Skvěle jsem se projevil, líp už to nešlo. Sáhl pod polštář, ale kdovíkde mám kapesník, nejspíš mi někde spadl z kotníku. Otřel si oči cípem prostěradla, bylo drsné, uklidňovalo.

Podruhé ho probudil výkřik. Někdo volá o pomoc? Zmaten se opřel o loket a málem vykřikl také, blížila se k němu temná postava. Odtáhl se až ke stěně a postava jako by to pokládala za pozvání, usedla na okraj jeho postele.

„Nekřič, tady jsou jen prkna, probudíš celou posádku.“ Konejšivý, dobrotivý hlas. Célestin!

„Křičel jsem? To já?“ Hrůza byla pryč a Lucien se styděl.

„A jak. To bych se nešel dívat, co se ti stalo. Míváš divoké sny?“

„Ne, nikdy. To jen… Nezlob se, já…“ Co mohu vysvětlovat?

„Nevadí. Chvíli si budeme povídat, chceš? Aby se sen přetrhl. Maminka si vždycky s námi v noci povídala, když nás tiskly můry.“

„O čem?“ I mě někdy tiskla můra? Nepamatoval se.

„Třeba o Americe. Je tam prý úplně všechno automatické.“

Čekal, zda to Lucien potvrdí, ale nedočkal se. „Spíš?“

„Nespím. Jen… já nevím, já…“

„Nepracoval jsi s automaty?“ Zklamání.

Lucien vrtěl hlavou. Zdá se, že jsem se nějak záhadně dostal do jiného světadílu. Do Evropy? Zeptat se! Proč se nezeptám? Jenže Célestin… Asi bych ho polekal. Nevěřil by mi.

„Nemluvíš. Celý večer jsi nemluvil. Nelíbí se ti tu, viď?“ Chápavý tón, vždyť taky není o co stát, obyčejná loď.

„Líbí!“ Célestinova sympatie přiváděla do rozpaků. „Jsem tu rád. Jenže… nic neumím, a tak je mi trapně.“

„Určitě umíš jiné věci.“ Célestin si připomněl jeho nešikovné pohyby, které připisoval zvyku pracovat s dokonalejším nářadím. „Co jsi dělal, než jsi přišel sem?“

„Nic. Chodil jsem do školy.“

„Já jsem taky nedostudoval. Ale jednou to oba doděláme, viď. A pak si najdeme lepší loď.“

„Určitě.“ Loď bez Gastona, který kouká jako netopýr a kdo ví, z čeho mě podezírá. „Ty, Célestine, jaký je Gaston?“

„Docela dobrý. Myslíš, jako že si tě nevšímá? On ví, že ti povím co a jak. Já se vyznám, už jsem tady druhý rok.“

„A… to se jezdí pořád stejně?“

„Skoro stejně. Na noc, na den, na dva dni, jako každá výletní loď. Jak si nás kdo objedná, od dubna do prosince.“

„A co v zimě?“ Tak ono se tu vlastně pořád je. Budou-li mě hledat…

„Na zimu se vždycky něco najde.“ Célestin přisoudil zklamaný tón existenčním obavám. „Můžeme jít někam spolu, jestli budeš chtít.“

„Díky.“ Neuměl říci nic jiného a mrzelo ho to. Už aby bylo zítra, pozítří, snad se doví, kde je. Snad ho nenajdou. Snad si vzpomene, jak se sem dostal.

Oknem zavanul ostrý chlad, Célestin vstal a zavřel je. Chvíli postál nad Lucienem, snad už bude klidně spát. Potichu se vrátil do své postele.

Čekárna byla poloprázdná, v červnu nebývá nouze o práci. A kdo chtěl změnit zaměstnání k druhému pololetí, přišel se radit dřív, v březnu, v dubnu. Sekretářka sama vyřizovala běžné případy a v pauzách si lakovala nehty.

Herger však čekal na jedenáctou skoro s napětím. Bankéř si vymínil čas na rozmyšlení, přece jen je tu riziko… Ale jaké riziko pro bankéře, když je mu chlapec dodán se zárukou? Spíš pro mne je tu riziko. Usmál se nad rizikem, které úspěšně podstupuje už skoro dvacet let.

A které pomalu končí.

Tchánova smrt ho zasáhla hlouběji, než se domýšleli příbuzní. Viděl na nich, že ho podezírají z předstírání zármutku a že nechápou, proč to dělá. Čím pro něho může být otec ženy, se kterou už dávno nežije?

Nevědí. Nikdo nic neví, jen moji dva inženýři, které budu musit co nevidět propustit a kteří snad pochopí, že smlouvy sestavené ještě tchánem nelze po jeho smrti dodržet. Domníval se, že bude žít věčně? Nebo že já sám od sebe přijdu na to, jak získávat materiál? Zabezpečit je, to jsou jeho slova. Zabezpečit inženýry, protože jsou spolehliví a věrní a podstupují riziko. A kdo zabezpečí mne? Cítil bodnutí vzteku teď už zbytečného. Ani na smrtelném lůžku nedostal rozum, dědek. Postavil si hlavu, že obstarávání materiálu je výhradně jeho věc a jeho tajemství, které s ním půjde do hrobu, a že tím zruinuje celou rodinu, je mu jedno. Ani zmínka o Mateji ho neobměkčila, a to patnáct let prohlašuje, jak ji má rád. Co s láskou, dítě potřebuje peníze, peníze! Rozuměl mi vůbec? Ona si poradí; vysmíval se mi, v poslední chvíli života se mi vysmíval. Matea si poradí!

Poradit si budou muset především inženýři, protože smlouvy jim zruším. V duchu už se s nimi přel, musíte pochopit, že nemám, nemám možnost vás dále zaměstnávat. Jeho vinou! A vaší vinou. Proč jste se nesnažili dovědět se, jak je to s materiálem? Věřil vám víc než mně, byl by se dal umluvit. Takhle nemáme nikdo nic, páni inženýři.

I na ně mám zlost? Kdo ví, za co mohou. Geb a Ruzard, součást Antoniina věna a přívažek výrobní linky, zaměstnanci pod penzí! Tumáš, budou ti k užitku! Jako by ještě slyšel Mejoresovu větu, jen jednu podmínku mají, abys zachoval v platnosti smlouvy, které jsem jim dal já. Vynikající pracovníci, lepší bys nenašel. Rozumějí věci, můžeš se spolehnout, ještě nikdy nic nespletli. Smlouvy převedeme spolu s převodem věna. A já blázen lehkomyslně souhlasil! Nakonec jsem byl vážně zamilován?

Antonia… Kdo ví, co dělá, žije-li vůbec. Hezká byla, skoro jako teď Matea, jemný španělský typ. Všichni si myslili, že jsem pro ni ztratil hlavu, i ona, snad na tom i něco bylo, hlavně jsem však o ryzosti svého citu musel přesvědčit jejího otce, a to se mi podařilo. Uvěřil. Sice se pak přestal bát, že ho udám, přestal si mě zavazovat výhodami, ale zato se zlepšily naše vztahy. A mé možnosti. Uznale se ušklíbl. Náhodou jsem objevil jeho nezákonnou činnost, náhodou jsem potkal Antonii. Ale všechno další už byla jen moje obratnost, můj důmysl. Statisíce vyneslo mé tehdejší uvážlivé zamilování!

Zasmál jsem se? Jak vzpomínky člověka do sebe vtáhnou! Co mi z těch statisíců zbude? Nakonec abych propustil i služebnictvo a prodal dům. A unikátní výrobní linku abych dal do muzea. Nebo spíš do šrotu, muzeum by se nutně zajímalo o její účel, a jak by se ve výstavní hale vyjímal popis VÝROBY UMĚLÉHO ČLOVĚKA? Vynalezl zesnulý lékař dr. Mateo Mejores, Španěl usedlý ve Francii. A štítek s dodatkem o jejím dlouholetém uživateli Maxu Hergerovi, odsouzeném… k čemu? Světová vědecká komise výrobu zakázala. Vynálezce postihnout nemohou, nechť tedy pyká uživatel. Já.

Nápady! To že jsem tak unaven. Otřesen tchánovou smrtí. Netrpělivý, protože bankéř se chce rozmýšlet a nemá proč, Julien je perfektní. Výstupní kontrola ho shledala bez vady.

Herger sledoval hodinky a přitom počítal, kolik může vynést zprostředkovatelská služba, již měl dosud jen jako vizitku. Jako štít chránící jeho skutečnou činnost. Nezdanitelnou, protože nezákonnou. Vykořisťování? Dokonce vydírání? Žádný podobný termín neobstojí, vyrobenci mi dávají peníze dobrovolně, vděčně, jako daň z existence. K čemu by také umělý člověk potřeboval celý plat? Jeli naprogramován tak, aby v podstatě neměl potřeby? Stejně se jim nakonec daří líp než komukoliv jinému, než mně například. Bez starostí, bez problémů, žádnou touhu, žádné strádání… být i já takhle naprogramován! Nemuset se starat, riskovat, kličkovat, nemuset počítat, kolik se dá vydělat na pouhém zprostředkovávání práce, stejně je to suma neúměrná námaze. Zanedbatelná.

Hodinky a rychlý pohled do zrcadla, upravit vázanku, límeček, bankéř byl zatím vždycky přesný, a úderem jedenácté mu sekretářka přepojila videofon. Pan Armand, ohlásila a na desce se ukázala bankéřova tvář. Usmíval se.

„Můžete mi ho přivést,“ řekl bodře, „myslím, že se mi hodí. Ale rozhodnu se, až ho uvidím.“

„Samozřejmě,“ uklonil se Herger, „to je vaše právo. Kdy nás chcete očekávat?“

„Vzhledem k tomu, že bych rád brzy odjel, mohu vás přijmout ještě dnes. Ve čtyři. Lze?“

„Spolehněte se, pane Armande.“

Herger vyšel z kanceláře. Byl si jist, že bankéř Juliena vezme, působí naprosto spolehlivým dojmem a také naprosto spolehlivý je. Škoda že se nepodařilo získat dva exempláře, tenhle typ se zdá výnosný. Jedna maličkost ovšem…

Pár zbytečných pokynů sekretářce. Pak mimochodem, jako by si náhodou právě vzpomněl:

„Zavolejte mi ředitele Molierovy střední školy. Ještě dopoledne.“ Zdání, že na tom sice záleží, ale ne zas příliš.

Za čtvrt hodiny už poslouchal chválu na Mateu, ředitel se domníval, že právě tohle chce Herger slyšet. Jistě, slyšel to rád.

Dnes mám však prosbu, pane řediteli, takovou zvláštní, a byl bych vám zavázán…

Ředitel mu nedal domluvit. „Rád splním, cokoliv si budete přát. Týká se to vaší dcery?“ I jeho úsměv byl pochvalný, Matea je opravdu vzorná žákyně.

„Ne, dcery ne. Jde o jednoho vzdáleného synovce. Sirotek, při neštěstí ztratil rodiče, raději bych o tom nemluvil, dovolíte-li, mám tu tragédii dosud v živé paměti. Hoch přišel o všechno, a s tím právě se na vás chci obrátit. Postrádá i maturitní vysvědčení.“

„Je velmi jednoduché vystavit duplikát.“

„Spíš složité, pane řediteli, ale o tom bych se nerad šířil. Nadto právě přiletěl z Ameriky a v nejbližších dnech tu má nastoupit místo. Vysvědčení potřebuje. Nemohl by složit zkoušky? Myslím u vás.“

Ředitel se na okamžik zamyslil, ale hned zas přešel v úslužný úsměv. „Nějak to zařídíme. Smím vás vyrušit asi za půl hodiny? Domluvím se se zkušební komisí, na kdy ho zařadit. Umí francouzsky?“

„Ovšem, to je jeho mateřština. Další zkoušky měl z matematiky, ekonomie a základů práva. Ale poskytuje-li váš ústav jiný výběr maturitních předmětů, hoch se přizpůsobí. Studoval výborně a paměť má záviděníhodnou.“

„Uvidíme. Bude-li to možné, ponechal bych jeho původní volbu. Po neštěstí, které postihlo jeho rodinu…“

„Doufám, že nepostihlo jeho inteligenci. Je velmi vyrovnaný.“

Za půl hodiny se ředitel ozval s termínem. „Zítra ráno, není-li to příliš brzy.“

„Naopak, zítřek se výborně hodí. Hned mu to sdělím, bude mít radost. Předměty zůstávají?“

Juliena zpráva potěšila, vždycky rád skládal zkoušky. Nepamatoval si, že by kdy něco neuměl. Horší bylo dnešní odpoledne; představovat se příštímu zaměstnavateli nepatřilo mezi jeho zkušenosti. Tady situace nezávisela jen na něm, pan Armand má možná jinou představu, jiné požadavky. Nechtěl zklamat.

Nezklamal. Bankéř si ho prohlédl, přezkoušel jeho pohotovost a ekonomicko-právní znalosti, ale už od prvního pohledu bylo jasné, že je přijat. Ze se zalíbil a zkoušení je formalita. Bylo to jasné i Hergerovi a tím víc litoval tchánovy smrti. Nebo jeho tvrdohlavosti, s níž do poslední vteřiny střežil své tajemství. Materiál pro výrobu lidí! Z čeho, jak ho připravoval? Nazýval ho řízky a smál se, žertoval, že stačí sebrat kousky vyoperovaných tkání, zamumlat nad nimi abrakadabra a materiál je připraven. Nechutné vtipy. A kdo ví, kde to skladoval, prohledal jsem dům i jeho nemocniční pracovnu a nikde nic. Nic, co by vypadalo jen trochu nezvykle, jen trochu podezřele. Ani aparatura. Ani zatavené baňky, v nichž se materiál dodával. Nic, nic. A tak, místo aby se radoval z dobrého obchodu, vlekl se Herger domů jako od prohry na burze.

„Pojď honem na chodbu!“

Florinie táhla Mateu ze třídy, ale bylo před zeměpisem a Matea neměla připraven záznam ve slepé mapě.

„Co je tam?“ Bránila se. Jistě nějaká hloupost.

„Uvidíš.“

Ale sotva Matea vkročila do chodby, hned se vrhla zpět. První, co zahlédla, byl její otec v rozhovoru s ředitelem a při tom být nechtěla, kdo ví, oč jde, otec přece nikdy do školy nechodí. Třeba ani nechce, abych o tom věděla, byl by mi to snad řekl…

Florinie nechápala. „Proč prcháš? Víš, kdo tam je?“

„Táta. A nechápu proč.“

„To je tvůj otec?“ Florinie se šla znovu podívat. Dvakrát prošla kolem skupinky – tak Lucien přece včera byl ve zprostředkovatelně; a Matea ho nepoznala.

„Tak já ti povím proč,“ navázala po návratu.

„Co proč?“ Matea zakreslovala řeky a pohoří, a ani nezvedla hlavu.

„Proč je tu tvůj otec. Chápu, že se ti tam nechtělo, ale není tu kvůli tobě.“

Matea položila tužku. „A kvůli komu?“

„Kvůli Lucienovi.“

„Jinak ti není nic?“ Zase Lucien, už ji ty výmysly přestávaly bavit.

„Myslím to vážně. On je tam tvůj otec s ním. Asi mu hledá místo.“

„Ve škole?“ Ale přece jen pootevřela dveře. Vedle otce skutečně stál hubený chlapec, jako by k němu patřil. Floriniin výmysl se měnil ve skutečnost, ve fantastickou, nepochopitelnou skutečnost.

„Nevidělas ho včera u vás v kanceláři?“

,,Asi přišel později.“ Matea znovu vzala tužku. „Celé je to divné, s tím tvým Lucienem.“

„Hlavně on je divný. Tvářil se, že mě nezná. Že mě vidí poprvé. Důležitý jako ministr školství, a to je mi dlužen deset centimů.“

„Třeba nechtěl před tátou. A už mě nech, ať to do zvonění stihnu.“

Florinie chvíli pozorovala, jak Matea popisuje vkreslené řeky, ale chlapec jí nešel z hlavy. Aspoň mrknout mohl, že si vzpomíná, že ví. A nespletla jsem se, vždyť má i stejné šaty. Strčila do sousedky. „On tu asi dělá maturitu. Ředitel říkal něco o zkouškách a teď jsou přece maturity.“

Matea nereagovala. Zvoní a chybí mi ještě polovina názvů.

Loď plula neslyšně a jako bez pohybu, příliš velká, příliš těžká na to, aby se dívkám podařilo ji rozhoupat.

Florinie první vzdala neslibný pokus a obcházela příď i záď, bezcílně se toulala lodí jako pouští, chyběla jí Matea. Mít takového tátu, aby mě ani na školní výlet nepustil, asi uteču z domova. Chodit jen s chůvou, nebo koho jí to opatřili na hlídání. Vážně je už lepší mít na starost dva malé bratry, než aby někdo pořád dohlížel na mne. V patnácti letech! Chudák Matea, nic neužije, a ještě se bojí tvářit, že jí to vadí. Chůva ji má ráda nebo co. Vzbouřit se ani nápad, strach z táty jako hrom. Aby se mu tak někdo na Mateu podíval! Nebo dokonce aby s ní promluvil!

Při těch myšlenkách se pokusila vejít do podpalubí, pootevřela kapitánovu kajutu, musí mít přece co Mateji vyprávět. Nahlédla do umýváren, do kuchyně…

Dýchla na sklo, leštila kapesníkem, ale zůstalo matné. Bylo by to možné? Rozhlédla se.

„Co hledáš? Tady výletníci nemají co postávat.“ Nerudná kuchařova tvář ji však neodradila.

„Máte moc práce?“

„Proč tě to zajímá?“ Otázka byla tak nečekaná, tak nepravděpodobná, že odpověděl, místo aby ji odtud vyhodil.

„Jestli byste mi nemohl zavolat jednoho kluka. Ale jenom jestli nemáte moc práce. Abych nezdržela oběd.“

Zasmál se. „Kterýpak to je, ten tvůj galán? Víš, jak se jmenuje? Nebo se ti jen tak zalíbil přes to naše opocené okno?“

„Lucien.“ Nejistě. Co když to nebyl on?

Ale kuchařův zájem vzrostl. „Ty ho znáš?“

„Trochu.“

„Co je zač?“

„Jak co zač? Kluk. Nedávno u nás dělal maturitu“

„Tak? A nic mi neřekl.“

„On je nemluva.“ Třeba ji nedělal, lekla se. Ředitel mluvil o jiných zkouškách?

„Taky jsem si všiml.“ Váhal. Chvíli pozoroval dívku, otevřel dveře do kuchyně, zase je zavřel. „Já ti ho zavolám. A kdyby říkal něco zvláštního, pak mi to povíš.“

Povím? Jemu? Proč? Kývla však, zřejmě je to podmínka a já s ním moc chci mluvit.

Po chvilce se objevil Lucien, ostražitě, hotov ihned zmizet. Sotva však zahlédl Florinii, napětí roztálo a usmál se. Přece on!

„Ahoj. Tohle místo ti našli ve zprostředkovatelně? Moc se nevyznamenali.“

„Ne. Já… našel jsem si je sám.“

„Vážně?“ Něco neladilo, přestože vypadal přesvědčivě. „Nevrátil ses k Hergerovi?“

„Nemohl jsem čekat.“ Hergerovo jméno mu přitisklo k hrdlu starý strach. Vědí o mně? Poslali ji vyzvídat? „Ani do rána? Určitě by ti byli našli lepší práci.“

její údiv ho uklidnil. Ne, ona s nimi nemá nic společného. Jen divná náhoda ji sem přivedla, žádný úklad.

„Co tu děláš?“ zeptal se.

„Školní výlet,“ ohrnula ret. „Znáš to. Každý chce jet jinam, takže nakonec rozhodne kantor a vybere to nejhloupější. Ačkoliv… Prosadit Paříž, nebyla bych se s tebou setkala.“

„Paříž,“ vydechl. „Tak tys chtěla jet do Paříže.“ Já jsem nakonec ve Francii! „Ještěs tam nebyla?“

„Kdo by nebyl? Jen jsme si chtěly s Mateou koupit něco efektního na sebe. Ale ona by stejně nebyla jela, nesměla ani na loď.“

Nevěděl, co říci. Francie, Paříž! Na lodi se člověk nic nedoví. Mluv ještě, děvče, ať vím víc, všechno!

„Tebe to nezajímá?“ zeptala se, když mlčel. „Vlastně proč taky. Mateu neznáš, v Paříži jsi byl jistě tisíckrát…“ Zarazila se, protože vrtěl hlavou. „Nebyl? Ani jednou? Jsi vůbec Francouz?“

Zasmál se. „Zrovna jako ty!“ Vědět, že je člověk ve Francii, to je pocit! Ale jak jsem se sem dostal?

„Ty jsi divný.“ Pozorovala jeho prudce změněný výraz.

„Proč divný?“

„Teď zrovna se tváříš úplně… úplně jinak než před chvílí. A vůbec, proč ses ke mně nehlásil, když jsme se posledně viděli? Aspoň mrknout jsi mohl.“

„Posledně bylo poprvé. V Hergerově zahradě.“ Vrtěla hlavou. „Dnes potřetí.“

„Pro mne podruhé.“

„To neříkáš vážně.“

„Říkám. Neviděl jsem tě.“

„Leda bys byl slepý. Díval ses přímo na mne.“

„Kdy?“

„Nedělej, že nevíš. Před týdnem, u nás ve škole.“

„Před týdnem jsem byl na lodi. Do vaší školy jsem nikdy nevkročil. S někým sis mě spletla.“

Zamračila se. „Vždyť jsi měl i tytéž šaty jako poprvé. Stál jsi na chodbě u Molierovy busty a ředitel ti říkal něco o zkouškách. Matea to dosvědčí, viděla tě. Proč chceš, abych si myslela, že to byl někdo jiný? Máš snad dvojníka? Bratra k nerozeznání? Chodíte stejně oblečeni?“

Zmateně na ni hleděl. Musel uvěřit, Florinie jistě viděla někoho přesně stejného. Proč by to říkala? Bratr. Mám bratra? Nevím o něm, nepamatuji se. Ale moje paměť… Něco o ni ťuklo.

Ten druhý! I on utekl. A stejné šaty… Bratr?

„Florinie,“ a hlas se mu třásl, „ty jsi můj šťastný osud. Už jednou jsi mi pomohla, viď, že i teď.“ Sevřel jí paži, jako by se bál, že mu uteče.

„Myslíš těch deset centimů? To nic nebylo. Kolik teď potřebuješ?“ Je divný. Něco tají a něco předstírá, bylo jí ho líto. Něco s ním není v pořádku.

„Můj dluh!“ lekl se. Centimy tedy. Francouzské centimy. Jak to, že jsem tu ještě ani nezahlédl peníze? „Na ten jsem zapomněl, odpusť. Dej mi svou adresu, všechno ti vrátím, jen co dostanu první plat. Ještě nemám, víš? Ale to jsem nemyslil. Pomohlas mi dostat se z Hergerovy zahrady. Teď mi pomoz…“ Zajíkl se. Zmlkl.

„Ty ses ale rozpovídal!“ Zasmála se. Tužku, bloček, napsala adresu a podala mu ji. „Ty mi nedáš svou?“

„Já bydlím tady, na lodi.“ Lístek z bločku dal do kapsy. „Díky.“

„Nepovídej. Ty si rád hraješ na záhady, viď. Ale mně to nevadí, abys věděl. Budu si myslet, že nemáš maturitu, když ti na tom záleží. Nebo že jsi kdovíodkud prchl a teď se tu skrýváš.“ A když viděla jeho zděšení, ještě si na něco vzpomněla. „Víš, že tě tenkrát večer hledal jeden Hergerův inženýr? U mne tě hledal! Ujistila jsem ho, že se příští den dostavíš. Ten by se divil, že jsi na lodi!“ Zasmála se. „Co je?“

Jeho tvář ztratila barvu. Popelavé rty se pohnuly, ale neslyšela, co říká.

„Ty bereš všechno moc vážně. Ukradls něco? Zpronevěřil? Tak co se bojíš? Inženýrovi zřejmě řekl vrátný, že hledáš zaměstnání, a on neměl nic lepšího na práci než ti něco nabídnout. Tak tě šel hledat.“

Lucien vrtěl hlavou, taková horlivost je vyloučena. A ať už hledal mne nebo bratra, je to špatné. I proto… poprvé jsem ho nevaroval, aspoň teď musím. Už si byl jist, že neznámý je jeho bratr. Podoba, šaty, útěk… I jemu se to podařilo! Jak? Jednou mi to poví, povíme si to navzájem.

„Florinie, prosím tě, pomoz mi ho najít. Pomůžeš, viď.“

„Inženýra?“

„Bratra.“

„Najednou máš bratra! Ale přede mnou si nemusíš na nic hrát. Ve škole jsi mě neznal a jistě jsi měl důvod. Tak si nevymýšlej bratra, já se nezlobím. A neboj se, inženýrovi tě neprozradím, kdyby se znovu ptal. Co je mi do toho, co s ním máš?“

„Dobaveno?“ Ve dveřích stál kuchař Gaston. „Že by ses vrátil do kuchyně, Luciene? Célestin tě postrádá.“

„Ano, hned.“ Lucien už držel kliku. „Ahoj, Flory.“

„Ahoj.“ Nespokojena. Tak důležitou práci tam snad nemá, aby musel hned zmizet.

„Co se mračíš?“ Gaston jí ukazováčkem zvedl bradu. „Povinnost je povinnost, jakému inženýrovi Luciena neprozradíš?“

Lekla se, kuchař poslouchal! Co má proti Lucienovi? „Ale to je hloupost. On si Lucien rád hraje na záhadu. Vymýšlí si, víte?“

„Jen aby.“ Palcem jí stiskl nos. „Jen aby ty sis nevymýšlela. Takové, co nemluví a co si vymýšlejí, se mi nelíbí. A jestli ho hledá policie, měla bys mi to říct. Pomáhat provinilcům a ukrývat je před zákonem, to je trestné, holčičko.“

„Ale Lucien určitě nic neukradl.“

„Tak ono šlo o krádež. Hm, musím si dát na něj pozor Ty víš, kde bydlí?“

„Říkal tady. Na lodi.“

„Ani tobě nevěří. Nebo ty nevěříš mně. Nu, v každém případě zajdu na policii, poptat se, není-li stíhán. Podezřelý hoch. Kdo ví, co v tom je.“

Floriníe zapomněla odejít. Teprve za dlouhou chvíli si všimla, že i kuchař zmizel. Tohle až povím Mateji!

„Výlet? Asi báječný. Ale nic jsem z něho neměla.“

„Protože jsem tam nebyla já?“

„Taky. Ty vždycky o všechno přijdeš.“

„Aspoň mi máš co vyprávět.“

„To tedy mám.“

„Potkalas tam Luciena.“ Matea se shovívavě usmívala. Už je ten Lucien trochu obehraný.

„Jak to víš?“ Florinie se zarazila. „Byla u vás policie?“

„Proč policie?“ Teď se zas divila Matea.

„Možná ho hledají. Ale je to jeho vina, nemá si vymýšlet. Kdyby každému jasně řekl co a jak, nikoho nenapadne ho podezírat.“

„Počkej. Vůbec nevím, o čem mluvíš.“

„O Lucienovi.“

„Jak to, že byl na našem výletě?“ Jen se namáhej najít vysvětlení. Ale pravděpodobné!

„Je kuchařem na té lodi, co jsme s ní jeli.“ Florinie se mračila. Matejin výbuch smíchu však chápala, opravdu to zní jako pohádka. Ale co mám dělat?

„Nejdřív skáče přes zeď do naší zahrady, asi že tě viděl uvnitř a neodolal. Pak se vyskytne ve škole, aby se přesvědčil, že tam opravdu chodíš. Nakonec vypátrá, kterou lodí jede naše třída na výlet, a honem tam nastoupí jako kuchař. Zbývá jen, aby tě požádal o adresu.“

„Řekl si o ni.“ Dívala se na Mateu bez úsměvu a zarazila tím další výbuch smíchu. Vlastně se dá všechno pochopit i takhle. „Dala jsem mu ji,“

„Tak moc se ti líbí? Škoda že jsem si ho na té chodbě líp neprohlídla.“ Existuje? Neexistuje? Vedle otce a ředitele mohl přece stát jakýkoliv chlapec. „A jak to tedy, že jsi neměla nic z výletu?“

Florinie pokrčila rameny. „Nerozumím tomu. Lucien něco tají, nikdo neví co, a kuchař myslí, že se skrývá před policií. Prý se na to přeptá.“

„Třeba se skutečně skrývá. Proč mu tolik věříš?“ Přes pochybnosti o existenci záhadného Luciena začala mít o kamarádku strach. „Dokonce adresu. Ještě budeš mít nepříjemnosti i ty.“

„Když on vypadá tak důvěryhodně, víš?“

Ruzard vtrhl do kanceláře, nezavřel za sebou a se smíchem sjel do lenošky. Mával mokrým papírem a škytavě se snažil něco říci.

Od stolu na něj shovívavě hleděl Geb a čekal, až smích dovolí Ruzardovl promluvit. Zřejmě nějaký vtip.

„Říkal jsem, že je najdeme!“ slabikoval Ruzard. „A tady je!“

„Co je to?“

„Nevíš? Vysvědčení! Julienovo maturitní vysvědčení.“

Vstal a položil rozměklý cár Gebovi na stůl. Rozpitá, polosmazaná písmena, ale Julienovo jméno se dalo přečíst.

„Ještě že to nenašel Herger.“ Geb se dodatečně lekl.

„Vyváděl by.“

„Možná nevyváděl. Je schlíplý, pokrotl nám, náš nový velký šéf.“ Zmáčkl vysvědčení, nad košem je zaždímal a pustil. Zatvářil se melancholicky. „Konec starých času, pane. Netruchlíš?“

„Ty máš ale dnes náladu. Co se ti povedlo?“ I Geb měl příjemný pocit dobře dokončené práce, dívky se podařily, žádný problém nenastal, utéci je vůbec nenapadlo, to jen Lucien se splašil, kdo ví, kde je mu konec. Starosti si s ním nedělali, pas si vzal, o svém umělém původu neví, protluče se.

„Dvě kouzelné dívky k počítacím strojům, Gebíčku. Už jsi na ně zapomněl? Mohli bychom je navštívit – v hostinském pokoji je nevlídno a třeba se jim stýská.“

„Stýská se jim leda po práci. Jestlipak pro ně Herger najde něco pořádného?”

„Jeho starost. My jsme svůj úkol splnili prvotřídně. Vššiml sis? Vůbec jim nevadilo, že jsou umělé. Ta poučovací fáze, kterou Mejores nařídil vynechat u Luciena…“ „A také u Marie, u té poslední. To bude ještě lepší číslo než Lucien. Její testy jsou k popukání. Už se těším, jak ji budeme chytat po zahradě.“ „Těšit se můžeš i potichu.“ „Těšit se potichu?“ nechápal Geb.

„Při těšení nemluvit. Přerušil jsi mě, nezpozorovals to?“

„Ani ne, tak promiň.“

„Tedy ta poučovací táze, kterou Mejores nařídil vynechat u Luciena, je zřejmě úplně dokonalá. Předchozí formy, to nebylo ono. Vyrobenci byli takoví zaražení, vzpomínáš si? Zato teď… Opravdu nechceš ty počítačky navštívit?“

„Copak ses ptal vážně?“

Ruzard vzdychl. „Já vím, nemáme to v pracovní náplni. Co se dá dělat.“ Znovu sklouzl do lenošky, nohy natáhl na konferenční stolek a zarmouceně se zahleděl ke dveřím.

Geb je zavřel. Usedl na stolek vedle Ruzardových bot. Chvíli mlčeli. „Co kdybys to zkusil?“ navrhl pak tiše. „Stalo by se něco?“

„Myslíš, protože šéf zemřel?“ „Myslím tak vůbec.“

„Nechme toho.“ Ruzard sundal nohy ze stolku, vytáhl z koše papír a začal si jím čistit botu. „Do kina se ti nechce?“

„Má se mi chtít? Jestli ti to udělá radost…“ Ruzard se zachmuřil. „Jakou radost? Musíme nějak prožít mimopracovní čas. Nikoliv nepříjemně. Kino je příjemné. Nebo ne?“

„Znáš ještě jiné příjemné nepracovní prožívání?“ „Možná. Proč?“

„Protože toho mimopracovního času přibude. Necelý půlrok, a výroba končí.“

„A těsně před skončením budeš chytat Marii. Musíme jí pořídit teplé prádlo, chudince, aby nám nenastydla. „To už bude zima.“

„Nechceš o tom mluvit?“

„Ty mi zkrátka chceš zkazit večer. Copak jsi zlomyslný?“

„A ty nejsi imunní proti kažení večerů?“ Vzal Ruzardovi z ruky prodřený papír a vyhodil ho. „Něco mě napadlo.“

„To je zvláštní, že mě ne.“

Geb kývl, neurazil se. Skutečně to bylo zvláštní, protože na nápady tu byl Ruzard. „Najdeme si jiné zaměstnání.“ „A naši penzi necháme milému Hergerovi pro útěchu?“

„Stejně nám ji nebude moci vyplácet. To byl přece jen šéfův manévr, aby se nic nepoznalo. Zajištění inkognita.“

„Dík za poučení. Tak co je s tím zaměstnáním? Dokonce už máš konkrétní návrh?“

„Mám. Můžeme dělat cvičitele. Nebo trenéry.“

Ruzard ožil. „Výborně! Za tenhle nápad zasloužíš medaili, Gebíčku. Hned bych tě objal, jenže to se nehodí. I když…“ Zasmál se. „Herger nás stejně podezírá. Jen se to neodváží dát najevo. Bojí se nás ztratit, opatrník.“

„Za chvíli se přestane bát. Ale to už budeš mít vymyšleno něco zvlášť rafinovaného, aby mu ty naše penze neprošly tak lacino.“

„Ne ty? Právě ses osvědčil.“

„Já nemám nápady v kódu. U mně je to chyba.“

„Polidštění ne?“

Smích jim nevyšel a oba to rychle zamlouvali. Najít něco i pro Hergera? Zasloužil by si, aby ho nechali žebrat, už jen za to, jak si sám před sebou hraje na odborníka, a přitom se v ničem nevyzná. Jenže… „Jenže jeho prudký pád může vyvolat podezření. Vyšetřování. A vězení, výroba nebyla legalizována, i když se šéf tak snažil.“

„Vězení i pro nás, bohužel. Ledaže… ledaže bychom se prohlásili jako vyrobenci.“

„Kdo ti uvěří? Jsme vedeni jako lidé. Šéf si s tím dal extra práci, a vyšlo mu to, úplně bez mezery. Povýšil nás do lidského stavu.“ Smích zazněl jako škytnutí a Geb se tvářil, že nic neslyšel. Co má dnes Ruzard v hlavě? A proč mi to vadí? Kde je dokonalost, jíž se honosíme?

„Nechtěls jít do kina?“ Měla to být otázka, jaká odstraňuje z rozhovoru napětí a vrací ho do bezvýznamnosti. Jeho hlas však měl podrážděný tón a oba zároveň zavrtěli hlavami.

„Pojďme aspoň na zahradu, mám v nohou neklid.“ Ruzard vstal. „Potřebujeme pohyb, Gebíčku, práce nás zmáhá.“

„Jen když to máme na co svést,“ poznamenal Geb, ale vstal také.

„Nech toho. Chceš se hádat? Zrovna dnes? Takové pěkné holčičky nám vyrostly pod rukama, máš mít radost.“

„Radost nemám v programu.“

„Ale vztek také ne, hochu. To jsou lidské výsady.“ Vyrovnaný, lehký tón, vidíš, jak je to málo závažné, a Geb se uklidnil.

Vyšli. Počínající noc však na ně marně házela své smyčky, necítili je. Viděli stříbřitý odlesk hvězd na listech, slyšeli sladké šelestění, vdechovali vlahé vůně, ale byla to jen lhostejná kulisa k jejich myšlenkám, nedotkla se jich.

Ruzard se zastavil mezi dvěma proužky nazlátlého světla. „Závěsy nedoléhají. Zítra jim je musíme opravit.“

„Zítra už tam stejně nebudou, Herger je bude chtít mít rychle z krku. Hledáš záminku k návštěvě? Míříš k nim celým myšlením. Pěkně tě naviklaly.“

„A ty to mé naviklání moc těžce neseš, zdá se. Jsme na tom stejně.“

„To je tím, že jsme na téhle lince zatím vyráběli samé muže. Špatně snášíme změnu.“ Jinak si to Geb nedovedl vysvětlit.

„Což je důsledek perfektního programu.“ Ruzard se zasmál, nesrovnalosti a výchylky z běžného pořádku v něm vždycky vyvolávaly smích. „Čím pevnější struktura, tím menší tolerance.“ A nečekaně prudce vykročil z lichoběžníku ohraničeného nedoléhavou záclonou v hostinském pokoji nad ním.

Geb znovu upadl do svého podráždění. „Vypadá to logicky. Vidíš, a já byl přesvědčen, že lidé jsou prostě jen špatně naprogramováni, a to je celý slavný rozdíl mezi nimi a námi. Nás programoval Mejores, lidi příroda. Mejores nás propočítal, příroda to bere od oka.“

„A není to tak? Staří stoikové by se divili, jak se nám daří žít podle jejich ideálu. Bez náruživostí, bez vášní, vyrovnaně, všem prospívat a nikomu neškodit, záviděníhodný stav.“

„Až na to, že nevíš, co je náruživost, a prospíváš jen proto, že to jinak nejde. Že máš prospívání v programu. U stoiků to byl záměr.“

„U nás?“ Záchvat smíchu. „Copak u nás není záměr? Mejoresův, hochu, Mejoresův záměr.“

„A naše zásluha?“

„Mluvíš v divných termínech. Ostatně záslužné je už to, že svůj naprogramovaný ortel vydržíme.“

„Ty ovšem nemluvíš v divných termínech. Ortel! Je ti snad zle?“ Gebovo podráždění se stupňovalo a úměrně rostla i Ruzardova náchylnost k výbuchům smíchu. Byly to jejich specifické reakce na nesrovnalosti v nich samých; nastávaly však příliš zřídka, než aby si mohli uvědomit jejich povahu. Mejores si dal opravdu záležet a naprogramoval je v podstatě bez chyb. O to spíš ale byli inženýři svými nesrovnalostními reakcemi pokaždé znovu zaskočeni. Ne na dlouho ovšem, vyrovnávací mechanismus zasáhl, jakmile reakce začaly sílit. Jejich tolerance byla skutečně malá, ale v jiném smyslu, než prve řekl Ruzard.

„Proč se vlastně pořád směješ?“ Geb upřel na Ruzarda pohled náhle téměř pobavený. „Pusť ten strom, vyvrátíš ho.“

„Asi že mi je něco k smíchu.“ Ruzard pohladil peň jako na omluvu, že s ním předtím cloumal. Cítil, jak v něm poslední záchvěvy bránice vyhlazují napětí. „Asi mě zasáhl porodní šok těch dvou počítaček. Pojď, jdeme je zapít.“

Geb neprotestoval, do zahrady už se vloudilo chladno. Vrátili se.

Citrónovou trest do horké vody a pozvedli sklenice. Alkohol neměli v programu, Mejores nechtěl riskovat ani jednu intelektovou vazbu, jež by jím mohla být porušena.

„Tak na nové vyrobenky!“ Ruzard už zas za ně myslil jaké včera, jako předevčírem; byly dobře splněný úkol.

„A na velkého šéfa. Výborně nás vymyslil. I fyzicky. Už jsi někdy stonal?“

„Co to je?“

Zasmáli se, uměřeně, oba najednou. Projev příjemného psychického stavu, nenutkavý, spontánní.

„Škoda ho, byl to přímo kouzelník“. Všiml sis, Jak Matea při pohřbu plakala? Měli se s dědečkem rádi, jí bude nejvíc chybět.“

„Oč jsme na tom líp,“ usmál se Geb. „Ani lítost, ani pláč.“

„I Matea to přežije. Lidé mají volnou strukturu, výkyvy je nezabijí.“

„Nás by snad zabily?“

„U nás vůbec nemohou nastat. Leda malinké, takhle.“ Ruzard ukázal neviditelnou mezerku mezi palcem a ukazováčkem. „My jsme zkrátka to nejlepší, co si lze představit.“

„Nejlepší? Ve všem? Co například Karamaskin? Ta jistota pohybů! Výkony!“

„My snad máme nejisté pohyby? Kdybych trénoval jako on, musel bych být lepší.“

„Ty se ceníš. Zkus to, trénuj. Uvidíme.“ Geb s uspokojením shledal, že se mu docela nenápadně podařilo převést hovor k jejich budoucímu povolání. A že Ruzarda zaujal.

„Taky že začnu. Jen co to tu položíme. Cvičitel. Trenér. Co bys říkal lehké atletice? Už jsi s někým jednal?“

„Čekal jsem na tvůj souhlas. Ale s výkony nepočítej, promeškali jsme vhodný věk.“

„Jaké promeškali? Necvičíme denně s vyrobenci? A jak důkladně; při jejich neplném vědomí je to dřina.“

„Jinak zaměřené cviky. A přece jen je nám přes čtyřicet…“

„Rodný list? Komu to chceš namlouvat? Vznikli jsme na své pětadvacáté narozeniny!“ Ruzarda zaplavil libý pocit uvolnění. Běžně na to nemyslil, ale být o pětadvacet let mladší…“

„Jenže lidé nám ty roky neodečtou. Budeme nepochopitelní. Podezřelí.“

„Sýčkuješ. Naopak nám budou prokazovat pocty. Už se vidím přeci kamerou, jak vykládám o své životosprávě. Cože? Ani gram alkoholu za celý život? Pravidelný spánek? Žádné flámy? Učiněný vzor!“

Geb se usmíval. „Zajdeme zítra do Státního ústavu sportovní výchovy? Jsou tam od devíti do jedné.“

„V Agenu je ústředí?“

„Pobočka. Ale s pravomocí ústředí.“

„Ty sis ale pospíšil. Vedeš aspoň dva nula. Jenže já ti to nezůstanu dlužen, uchystám ti překvapení jako hrom.“ Malíčkem se poškrábal na čele. „Zatím mě sice nic nenapadá…“

„Nápady máš v programu, něco přijde.“

„Vidíš, i tím se lišíme od lidí, nejen přesností naprogramování. My do svého programu celkem dobře vidíme. Kdežto oni sami v sobě tápou jako v bludišti.“

„Je nám zkrátka líp než jim.“ Geb si rozepnul límeček a dopil svou limonádu. Upřel pohled na hodiny a Ruzard kývl.

„Dobrou noc.“

Lucien zvolna stoupal do schodů, půl desáté, vybral si vhodný čas? Nemohl se upamatovat, v kolik hodin bývala u nich hlavní přestávka. Tím výbuchem se něco stalo s mou pamětí, všechno mám zpřeházeno, útržkovité, a jako bych si já sám ve vzpomínkách chyběl. Ještě že od výbuchu si všechno pamatuji přesně, svůj útěk, Florinii, loď, každý Gastonův pohled, každé Célestinovo poučení. Co bych si počal, kdyby i tyhle věci se mi pozpřeházely? Kdybych zapomínal, kde jsem a co mám dělat?

Otřásl se, takhle je to stokrát lepší než obráceně, tak abych snad byl spokojen.

Široká chodba, Molierova busta, jsem tu dobře. Šipka s nápisem ŘEDITEL, pod ní menší, SEKRETÁŘKA. Zaklepal.

„Ředitel má návštěvu. Počkejte na chodbě.“

Než došel k bustě, zazvonilo. Rázem hluk; odevšad přibíhaly rámusivé zvuky a po nich křik. Chodba hned plná studentů a Lucien se tiskl k Molierovi jako k bezpečnému stěžni.

„Ahoj!“ Překvapený Floriniin hlas. „Že tys u té maturity propadl! Proto ses nechtěl přiznat, že už jsi tu jednou byl.“ Podala mu ruku.

„Ahoj.“ Co mohla Florinie napovídat Gastonovi, že mi jí vyhrožuje? Neměl jsem na něho dát, a třeba bych byl bratra našel s její pomocí. Vynechat ředitele? jsem ohlášen. A pak… je to nejspolehlivější ověření. Usmál se, spíš na bratra než na dívku, ale vztáhla to na sebe.

„Pojď k nám do třídy. Představím tě.“

„Musím tu čekat, sekretářka už mě ohlásila řediteli.“

„Jdeš za ředitelem? Proč?“

„Opravná zkouška,“ usmál se.

Nevěřila. „Ty bys nepropadl.“

„Proč ne?“

„Vážně, co tu děláš? Nikdy neřekneš nic jasně.“

„Nikdy nic jasně nevím.“

„Tak to řekni nejasně.“

„Jdu se vydávat za svého bratra.“

„Proč si pořád děláš legraci?“

„Nedělám.“ Ale chápu, že to tak může vypadat.

Matea, vzpomněla si, až teď. „Počkej chvilku!“

Díval se za ní. Určitě si Gaston něco vymyslil. Flory, není záludná. Vracela se, o krok za sebou spolužačku. „To je Matea, sedíme spolu.“ Skoro koktala vzrušením, konečně se Matea přesvědčí.

„Lucien.“ Stiskl podanou ruku.

„Představ si, Matea nevěřila, že existuješ. Prý jsem si tě vymyslila.“

„Co když má pravdu?“

Zasmály se, ale hoch zůstal vážný. „Občas si připadám spíš jako výmysl než skutečnost.“

„Řád si hraje na záhady,“ sdělila Florinie kamarádce, ale nespustila z něho oči.

„To není hra.“ Matea mu připadala zralejší než Florinie. Moudřejší? Pochopí, čemu sám nerozumím? Docela zapomněl, že je to Hergerova dcera. „Například každý, normální člověk si všechno o sobě pamatuje.“

„Pak tedy ani my nejsme normální.“ Matea se otočila k Florinii. „Ty si pamatuješ všechno?“

„O sobě ne, musela bych mít hlavu jako sud. Zato si všelicos pamatuji o tobě.“ Propichovala chlapce pohledem. Zase bude lhát? „Včera. Nevíš? A neříkej, žes to nebyl ty. Šel jsi s nějakým starším pánem jako od nádraží a nesls kufr k autu. Volala jsem na tebe, ani ses neohlédl.“

„Pan Birboc!“ Sekretářka vyhlédla ze dveří.

Chvíli za ním hleděly, pak řekla Florinie: „Birboc, pamatuj si to. Lucien Birboc.“

„Proč si to mám pamatovat?“

„Tobě se nelíbí?“

„Ještě nevím.“ Obrátila se k třídě.

„Tak copak máte na srdci, pane Birboku?“ Ředitel byl ztělesněná laskavost. „Snad jste opět neztratil maturitní vysvědčení?“

Lucien zavrtěl hlavou. Teď bych mohl odejít, ověření je hotovo. Přede mnou tu byl někdo, za koho mě teď ředitel pokládá. Můj bratr, vždyť i jméno… Ale mohu se dovědět víc.

„Neztratil, pane řediteli, nikdy jsem je neměl. Nesložil jsem dosud maturitu.“ S plným vědomím, že riskuje vyhození. Ale může žádat duplikát? Byl by podvodník.

Ředitel mlčel, jen si zpola nedůvěřivě hocha prohlížel.

Když se nedočkal odpovědi, Lucien pokračoval: „Rád bych složil zkoušky, je-li to možné. Třeba hned. Jsem připraven.“

„Vám se nějak líbí dávat se zkoušet. Exhibice, co? Pan Herger bude mít radost, až mu to povím.“

Lucien zbledl. Proč Herger? Přece jen Florinie… Matea? Nevěděla o mně přece. Ne, dívky ne. Jak tedy…

Ředitel pokýval. „Mládí, mládí. Odvaha splaskla, co? Podívejte se, situace je mi jasná a vaše leknutí ji potvrzuje. Ztratil jste vysvědčení. Potřebujete je. Nechcete, aby se to Herger dověděl. Budiž, až sem bych to pochopil. Ale teď, místo abyste se přiznal, hrajete mi tu komedii o přechodné ztrátě paměti nebo co a myslíte, že vám ji spolknu. Vaše znalosti jsou vám ke cti, i to, že byste zkoušky ochotně složil znovu. Ale takhle se to nedělá.“

Lucien klopil oči, styděl se, jako komediant nechtěl vypadat. A poví-li ředitel Hergerovl… Strach mu stiskl hrdlo. Co udělá vyřazenému exempláři?

„Vidíte, teď je vám to trapné. Nu, aspoň to. Tak abyste věděl, vystavím vám originál, když byste byl jinak doma bit. Duplikát by nás prozradil, že ano.“

„Děkuji vám.“ Lucien zvedl oči a setkal se s pohledem stejně laskavým jako na začátku, jen něco melancholické shovívavosti přibylo. „Děkuji vám.“

„I začpak. Dělám to kvůli němu, aby se ve vás nezklamal. Neobyčejně si vás cení. Netušil jste? Tak to aspoň víte. Předpokládám, že uzavíráme pakt mlčení, který platí pro obě strany.“ Napřáhl ruku a Lucien ji vděčně stiskl.

Při řeči vytáhl ředitel postupně několik zásuvek, našel blanket i protokol, přichystal si razítko.

„Tak píšeme: Julien Birboc…“

„Já jsem Lucien.“ Napětím mu přeskočil hlas. A trochu štěstím, můj bratr není vyřazený exemplář! Herger si ho neobyčejně cení. Nebo se mu podařilo Hergera uprosit? Dovím se to, všechno se dovím!

„Lucien? Tak jsme to poprvé spletli. Ještě že jste to vysvědčení ztratil, chlapče. Máte víc štěstí než rozumu, uvědomujete si to?“

„Ano,“ řekl Lucien a ředitel se rozesmál.

Ani nevěděl, jak se dostal před školu. Proti své vůli se usmíval a marně stahoval koutky úst, aby sám sobě předstíral nelibost. Podvod? Podvod. Ale mohl jsem jednat jinak?

Kráčel bez cíle letní ulicí a opakoval si slovo štěstí. Mám štěstí. Víc než rozumu, samozřejmě. Jsem šťasten. Florinie nelhala, mám bratra. Jmenuje se Julien. Nic mu neudělali. Snad. Herger si ho cení. Snad. O mně neví. Snad. Ředitel mu nic nepoví. Snad.

Ale všechna snad se tvářila jako určitě a Lucien věděl, že dosud nikdy mu nebylo tak dobře. Teď už jen najít bratra. A pak?

Neuměl si představit, co pak. Bratr byl první cíl, o dalším se s ním domluví.

Zastavil se před papírnictvím a znovu mu vytanulo slovo štěstí. Mám štěstí, že jsem utekl. Že už vím, kde jsem. Že jsem ve Francii. Že mám peníze!

Vstoupil a se slavnostním pocitem si koupil plán Agenu. Mapu Francie. A ještě zahlédl pohlednice a vybral si letecký pohled na Paříž, okouzlen hladil očima Elysejská pole a Vítězný oblouk, jako poslepu vyšel z krámku a jako poslepu došel k řece, jejíž jméno si konečně přečetl v plánu města: Garonne. Připomněla mu latinskou četbu, Caesara a jeho Zápisky o válce gallské, Garumna flumen, a tohle je ona, dávná řeka z doby před naším letopočtem.

Řeka ho dojala, všechno bylo najednou dojemné a láskyhodné, pohledl k přístavu, svému domovu, tam je Célestin, dobrý duch lodi, škoda že tak málokdy můžeme mít volno spolu.

Toulal se po břehu, kopal do kamínků, co chvíli povytáhl z mapy Elysejská pole, a také vysvědčení, takhle snadno přijít k maturitě, jednou to budu muset vrátit, myšlenky neúplné, odplývavé, jako voda v Garonně. Pak pocit hladu a pohled na hodinky, jak to, že se tím výbuchem nepoškodily? Musím se zeptat Juliena, kde tehdy byl a zda ho taky slyšel.

Célestin právě sedal ke stolu, ale honem vyskočil a přinesl oběd i pro Luciena.

„Co to máš?“

„Plán, mapu.“ Vysvědčení chtěl utajit, ale Célestin už utíral stůl a rozkládal mapu, povzdychl nad Paříží, taky jsem tam ještě nebyl, a vysvědčení se samo nabídlo k prohlédnutí.

„Tak ty tohle, za mými zády!“ Célestin měl pláč na krajíčku. Podal Lucienovi ruku. „Všechno nejlepší. Ale mohls na mě počkat, ve dvou se to líp… Jenže já měl jen jeden ročník, když táta…“ Teď už slzy sjížděly jedna za druhou po červených tvářích a Célestin je nechal. Opatrně složil vysvědčení a vložil je do mapy a znovu utřel stůl.

Lucien by byl nejruději Célestina odprosil. Vysvětlit? Jak? Sám se v tom vyznám jen napůl. Připadal si jako podvodník, ničema, a ještě před chvílí ho vůbec nenapadlo, že by mohla nastat takováhle situace. Célestin breptal něco o slavnosti, Gastonovi…

„Ne!“ Až se Célestin lekl.

„Proč ne? Aspoň si tě bude víc vážit.”

„Ale já nechci, víš, ani tobě jsem nechtěl, protože…“ Vůbec se to nedá vysvětlit.

„Protože jsi moc skromný. Ale když nechceš, já Gastonovi nic nepovím. Můžeme jenom my dva spolu, máma něco upeče, maturita je přece jenom jednou v životě.“ Rukávem si utřel tváře. „Smím jí říct?“

Lucien rozpačitě souhlasil a rychle to zamlouval plánem Agenu. „Nic tu neznám, porozhlédnu se trochu po městě.“

Célestin by byl rád šel s ním, ale služba je služba. „Aspoň ti ukážu, kde bydlím.“ Dvakrát plán otočil, než zabodl ukazováček někam za okraj. „Ono to vypadá jako venku, ale my ještě patříme k městu.“ jako by mu venkov mohl ubrat na ceně a město přidat na vážnosti.

Lucien se usmál. „Já to mám domů dál.“ Sebral plán a nechal Célestina petrželi a mrkvi. Vykročil hledat ulici, v níž bydlela Florinie.

„Ty?“ Překvapením ztratila řeč. Teprve když za ní vyběhli do předsíně dva chlapci, Lucien je odhadl na osm a deset leť, vzpamatovala se. „To jsou bráškové. A ty, nejsi náhodou svůj bratr?“

Otevřela dveře do pokoje, ukázala na židli. „Jsem tu hned.“ A nechala ho tam s chlapci.

„Rozhodčí!“ křičeli jeden přes druhého. „Viď, že nám budeš dělat rozhodčího.“

Nečekali na souhlas a pokračovali ve hře přerušené jeho příchodem, opřeli se o sebe dlaněmi, kdo koho přetlačí. Dělítkem byla černá nit položená na koberci.

Lucien tedy dával pozor, aby nikdo ze zápolících niť neposunul, a sledoval, kdo ji překročí. Když se konečně Florinie vrátila oblečena na procházku, děti jí ho nechtěly vydat.

„To je nápad! Můžeš chodit hlídat místo mne.“ Slíbila za něho bratrům, že zas přijde, a byli venku. „Nevadí, že tam zůstali sami?“ staral se. Nechtěl ji odvést.

„Máma tu bude za chvíli, zkrotí je. A teď… Co se děje?“ „Já…“ Najednou rozpaky? „Kvůli bratrovi.“

„Tak ne kvůli mně?“

„Taky. Bez tebe ho těžko najdu.“

„Vážně jste dva? Pokládala jsem to za vtip. Nebo za nedorozumění.“

„Já taky. Ale už je jasné, že existuje.“

„A žes o tom jeho existování nevěděl dřív?“

„To mi snad vysvětlí on.“

„Jsi samá záhada.“

„Hlavně sám pro sebe.“

„Aspoň že už mluvíš. Ze začátku to vypadalo, že ani neumíš. Že jsi spadl z nebe.“

„Neuměl jsem. Spadl jsem z nebe.“

„Spíš ze zdi. Nemohls zazvonit na vrátného?“

„Nemohl. Byl jsem uprostřed zahrady.“

„Ale předtím? Kdes byl předtím?

„Předtím?“ Zadíval se na ni. Vyzvídá pro Gastona? Pro Hergera? Nesmysl. Chci od ní pomoc. Potřebuji ji. A nemám jí věřit? „V Guayaně. Někdo mě omráčil a unesl. Teprve v Hergerově domě jsem přišel k sobě. Prchl jsem.“

Zastavila se. „Proč mi nechceš nic říct?“ Takové nepravděpodobnosti. Kličkování. Co tím zastírá?

„Právě jsem ti řekl všechno, co vím. Ale mlč před Mateou, její otec by třeba… třeba žádal výkupné a… moji rodiče na to nemají a…“

„Tak dost! Za koho mě máš? Slepovat si z detektivek vlastní životopis, to vůbec není zajímavé, abys věděl. Mám věřit nesmyslům, aby ses mi pak vysmál?“

„Flory, prosím tě, nezlob se. Já vím, že je to všechno divné, ale… Proč myslíš, že mě pak hledal ten inženýr? Nevěř ničemu, když je ti to proti mysli, jenom… Herger se o mně nesmí dovědět, zanic, Flory, proto jsem nezvonil na vrátného, proto jsem ti vděčný, žes mi pomohla uniknout. A kdybys mi teď ještě pomohla najít bratra…“ Měl jsem si vymyslit něco pravděpodobného? „Prosím tě.“

Florinie už zas nevěděla, co si myslit. Pomatené fantazírování neladilo s jeho tváří, s jeho prosebnýma očima.

„Jak?“ Ustupovala. Může se na něho zlobit? Spíš jí ho znovu bylo líto, kdo ví, co s ním je.

„Vždyť ho občas vídáš. Je mi podobný, ani ty nás nerozeznáš. Až ho potkáš, zeptej se, kde bydlí, prosím tě. Uděláš to pro mne?“

Zasmála se. „Aspoň uvidím, jste-li opravdu dva. Když ti neporadil ředitel…“ Vyzvídám? Stejně mi neřekne pravdu.

„Pokládal mě za něho, takže…“

„Takže co?“

„Takže bratr existuje. Julien. Víš, nejdřív jsem ti nevěřil,“ omlouval se. „Odpusť, Flory. Teď už vím, že nelžeš.

„Jsem zvědavá, jestli se taky jednou budu omlouvat já tobě, že jsem nevěřila.“ Usmívala se, je dojemný. „A proč mi říkáš Flory?“

„To je takový… americký zvyk.“ Proč jí tak říkám? Nevěděl. Možná se tak jmenovala některá spolužačka.

„Už zas Amerika? Ale můžeš mi tak říkat, líbí se mi to.“ Rozhlédla se, stáli nedaleko autobusové zastávky. Máma možná nepřišla tak hned, měla bych dohlédnout na kluky, kdovíco provádějí.

Sledoval její pohled a skoro i její myšlenky. „Jedeš domů?“

Kývla. „Raději ano.“

Vtiskl jí do dlaně deseticentim. „Splácím dluh. A místo úroků tě zvu na čokoládu. Jindy,“ dodal rychle, vida lítostivé odmítnutí na její tváři. „Až nebudeš hlídat.“

Hlediště bylo plné, poslední představení jarní sezóny, Moliěre. Představení tradičně povinné pro žáky Molierovy střední školy a jejich případné průvodce, tedy i pro Matejinu chůvu, která se jinak do divadla nedostane.

Adelina v nových šatech vypadala nezvykle, ale její tvář uklidňovala tady jako doma. Florinie konečně uznala, že mít takovou chůvu je docela příjemné, i když je člověku už patnáct.

Udýchaně vtrhla do lóže chvíli po začátku, v šeru převrhla židli, hmatala po ní, ale postavit ji nedokázala, opřela se o stěnu a židle sama poskočila ze schůdku. Jak se omluvit? Rozpačitě pohlédla na Adelinu, osvětlenou z jeviště krásně do žluta, bylo to k smíchu, připomínala loutku Číňanky z lahůdkářské výlohy a zvyšovala tím Floriniiny rozpaky. Najednou se k ní však ta žlutá tvář otočila s konejšivým úsměvem, to nic, víme, žes nerámusila naschvál.

Florinie se uklidnila, ale sledovat hru? Měla jsem pozvat Luciena, mě všechno napadne pozdě. Moliere by mu třeba srovnal myšlenky. Matea by asi řekla, že chce těmi fantastickými výmysly jen získat můj zájem. Je v tom klička, a nevím jaká. Neumím ji rozvázat.

Sotva dozněl potlesk po prvním dějství, postavila židli a kývla na Mateu, pojď na chodbu, chci ti něco říct.

„Můžeš tady.“ A když viděla váhání: „Adelina nevadí, neboj se.“

„Já stejně neposlouchám.“ Chůva rozevřela program.

„Tak co je? Kvůli jaké zvláštní příhodě ses zpozdila?“

Ironický Matejin tón a přítomnost chůvy málem dívku odradily. Nerozhodně hleděla z jedné na druhou, ale touha ohromit Mateu nakonec zvítězila. Olízla si rty, budeš se divit!

„Hádej, kdo za mnou dnes přišel?“

„Samozřejmě Lucien.“ Matea se smála, Florinie se tváří tak zklamaně! „Překvapení na tvé straně, jak vidím.“

„Ne docela.“ Florinie se vzpamatovala. „On je totiž chudák, abys věděla. Buď si nehorázně vymýšlí, a to je u kluka k politování, nebo to nemá v hlavě v pořádku. Ale spíš to druhé, protože on se fakt bojí.“

„A co mu hrozí?“

„Co by mu hrozilo! Leda jeho divoká fantazie. Víš, možná tehdy, jak u vás přelézal zed, spadl na hlavu a od té doby to má. Kotníku jsem si hned všimla, ale na hlavě neměl nic vidět, ani bouli. Nejspíš to bylo vnitřní zranění, jinak se to nedá vysvětlit. Představ si, tvrdí, že byl předtím v Guayaně, že ho někdo omráčil a unesl a tvůj otec teď za něj má dostat výkupné. Slíbila jsem, že nic neprozradím, ale kdo by to bral vážně.“

Čekala smích. Ironii aspoň, nebo ujištění, že Lucienův strach je zbytečný. Nastalo však ticho, matoucí a tísnivé, Matea si přisunula židli k chůvě, jako by od ní čekala pomoc, nakonec si Lucien nevymýšlí, Herger je zločinec a Matea to ví? I Adelina? Ze jsem raději nedržela slovo, ještě ho přivedu do neštěstí. Kdyby se aspoň jedna z nich zasmála! I chůva přece musela slyšet, co říkám.

Vtom Adelina položila dlaň na text a obrátila se k dívkám.

„Copak jste najednou tak zticha, děti?“ Pokojný tón splynul s úsměvem v uklidňující souzvuk a Floriniinó podezření se začalo rozplývat.

„Samé nesmysly,“ prohlásila důrazně, aby to rozplývání urychlila. Aby ujistila Mateu, že ona tomu nevěří. Pohlédla na chůvu: „Jeden kluk mi vyprávěl nesmysly.“

Adelina kývla. „To bývá, hoši se rádi předvádějí. Jejich řeči nesmíme brát doslova.“ Mluvila k Florinii, dívala se na Mateu. „Však oni jednou pochopí, že smysl událostí je jinde, než se jim zdá.“

Florinie zkrabatila čelo, ta chůva se ale vyjadřuje spletitě. Nicméně spíš zvukem než významem slov se upokojila, nikomu nic nehrozí. A prozrazením jsem mu neublížila. Druhé jednání už sledovala, dokonce se zaujetím.

Matea však zůstala rozladěná a nemluvná, jen si po představení postěžovala, že to letos bude špatné s prázdninami, měla jet s dědečkem k jeho sestře do Pamplony a pak ještě k moři do Bermea k jeho synovci, a oči měla plné slz. Zaražená Florinie se ani nepokusila ji utěšovat a hned se rozloučila, ač měly původně domluveno, že ještě posedí v divadelní noční cukrárně.

Cestou domů se chůva snažila obrátit Matejiny myšlenky k divadlu, výprava, režie, osvětlovači, výkony. Dívka odpovídala jednoslabičně a nakonec umlčela Adelinu vyčítavým pohledem. Jsou důležitější věci.

Mlčely tedy. Teprve když se Adelina chystala říci dobrou noc, vtáhla ji Matea do svého pokoje, že má naléhavou otázku. Kolik vydělává otec zprostředkovatelskou službou?

„Asi dost.“ Konečně. Snad jí budu umět vyvrátit podezření, hlavně že mlčení je protrženo. Chůva si byla jista, že dívka otce podezírá, naznačovalo to celé její chování. Ale začít o tom sama? I teď je třeba pomalu,

„Dost na zahradníka, vrátného, sekretářku, kuchařku, na inženýry a služky?“

„Ty si myslíš…“

„Nevím, co si mám myslit,“ přerušila ji Matea, náhle měla strach, že to chůva vysloví.

„Když nevíš, nemysli si nic. Není dobré podezírat.“ „Ale kdyby to byla pravda, zůstala bys u otce?“

„Jsem u tebe, ne u něho. A není to pravda, natolik tvého otce znám, abych věděla, že k únosům by se nesnížil.“

„K únosům ne.“ Ale neodvážila se zeptat, k čemu ano. Co kdyby dostala odpověď?

Adelina váhala. Dodat, že by se nesnížil k ničemu špatnému? Ne, lhát nelze. Aspoň se tedy povzbudivě usmála, zbytečně si děláš starosti.

„Nevíš, proč od nás maminka odešla? Nevíš kam?“

Zákeřná otázka. Chůva na ni nebyla připravena, ač jí celá léta čekala. Ač se k ní už mnohokrát schylovalo. Co říci? A vím skutečně, proč? Kam, to neví jistě ani Herger. Ale proč, proč? Domýšlím se, byly náznaky, jenže o nich bych si nejvíc přála mlčet právě před Mateou.

Dívka čekala. Měla nezvykle tvrdý pohled, zřejmě hotova odrazit každý pokus o lež, ba i jen o vytáčku.

„Dítě…“ Připomenout Hergerova slova? Kolikrát je opakoval, kolikrát nazval dceru sirotkem a ujistil ji, že on nedopustí, aby strádala. Pokaždé táž slova, i táž intonace, a po straně výhružný pohled na Adelinu, víš-li co, neopovaž se promluvit. Ale jak se teď zaštítit autoritou otce, když ji právě ztratil? Ostatně hlas jí zmrtvěl, v hrdle měla jen dusivé chvění a nepokusila se je potlačit.

„Nezemřela.“ Obranný tón, jako by chůva tvrdila opak“. „Táta se jednou podřekl, když mluvil s dědečkem. Jednou dávno, hrála jsem si s kočkou a myslili, že neposlouchám. Adelinu, proč odešla?“

Dočkala se jen pokrčení ramen a chůvino mlčení ji mátlo. „Nebo sis myslila, že nežije? Víš, já jsem se nejdřív bála, že odešla kvůli mně, ale já přece moc nezlobila, viď. Musíš si, to pamatovat, od začátku jsi u nás. Adelino, prosím tě.“

„Ne, Mateo, nezlobilas ji. Bývalas hodná… jako. teď. Ale neptej se mě na matku, nic nevím. A čeho se domýšlím, nemusí být pravda. Jen…“

„Co jen?“ Vytrhnout jí tu větu z úst! Něco mi tají, něco důležitého. Všichni tu přede mnou skrývají nějaké zlé tajemství, ale o mamince mám právo vědět, aspoň to málo, co ví chůva.

„Doufám, že se ti maminka vrátí. Nevím kdy. Doufám.“ Konečně se jí podařilo dát hlasu normální zvuk a usmát se. „Věřím.“

„A proč,“ Matejin hlas se třásl, „proč jsi mi nikdy nic…“

„Neptala ses. A co má říkat chudák chůva, která sama neví, které se jen stýská jako tobě.“

„Mělas ji ráda?“

„Mám.“

„Ty bys neměla ráda špatné lidi, viď?“ Pátravý pohled do očí a chůva zatrnula. Nač se chce ještě ptát?

Zavrtěla hlavou.

Matea ji chvíli pozorovala. Má strach, že se zeptám, má-li ráda mého otce. Nechce lhát a nechce říci ne, má dobrá chůva. Je na ní vidět, jak se toho bojí. „Dobrou noc, je pozdě.“ Pohrozila jí. „Jak to, že mě neženeš do postele?“

„Už ať tam jsi!“ Chůvina tvář se roztáhla a prosvětlila. Chtělo se jí dívce poděkovat, ale co když se zeptá, za co? Nahlédla tedy s hranou přísností do její školní tašky, zda tam má všechno podle zítřejšího rozvrhu, a rozloučila se.

Matea protahovala čištění zubů a mytí, vůbec se jí nechtělo spát. Zajít za otcem? Jistě ví víc než chůva. Na přímou otázku přímá odpověď, ale je to i jeho zásada? Odbude mě lží, a zmíním-li se o Adelině, potrestá ji. Kdybych si aspoň byla jista, že poznám, kdy lže…

Avšak zatímco ještě váhala, její prsty už ťukaly na dveře pracovny, za jejímž mléčným sklem se svítilo. Vykáže mě?

Nic se nepohnulo – zaklepala silněji. Nato kroky a prudké cvaknutí kliky.

„To jsi ty?“ Překvapení vystřídala nevrlost. „Chůva tě nechává chodit v noci po dome?“

„Myslí, že spím. Pracuješ?“ Vklouzla dovnitř.

„Co bych tu jinak dělal?“

„Studoval. Četl. Vzpomínal.“ Usadila se do křesla pro návštěvy. „Často vzpomínáš na maminku?“

„Co tě najednou napadlo? Nemáš horečku?“

Pomyslil si něco o nedbalé chůvě. Tohle se dosud nestalo.

„Jsem úplně zdráva. Vyprávěj mi o ní.“

„Teď? Uděláš nejlíp, když si půjdeš lehnout. Mám práci.“ Spíš nejistě než přísně a Mateujeho tón povzbudil.

„Aspoň mi pověz, proč od nás odešla. Kde je?“ Úpěnlivé oči, řekni mi pravdu, chci to vědět.

„Kdo ti co napovídal?“ A to si člověk myslí, jaké má spolehlivé služebnictvo! „Adelina?“

„Co by mi kdo povídal.“ Nepopírá to! „Slyšela jsem kdysi, jak o mamince mluvíš s dědečkem. Ptal ses na ní. Tehdy jsem myslila, že dědeček je tak starý, že vidí do nebe. Ale teď…“

Herger se rozhodl. „Vím právě tolik co ty, Mateo. Věděl-li co dědeček, nic neprozradil. A snad jen předstíral, že ví. Zmizela. Pak přišel dopis, abych nepátral, to je všechno. Služebnictvo ovšem předpokládá, že zemřela. Jak jsem měl odpovídat na jejich otázky?“

S uspokojením viděl, že si dceru každou větou jistěji získává, a blahořečil nápadu odpovědět upřímně. Mohlo to být nebezpečné mít v dceři odpůrce; přestane-li věřit a začne ověřovat a pátrat, kdo ví, kam až se dostane. Dcera spojenec, to je v mém postavení výhodná investice. Musím si tě trochu všímat, dítě, nenechat všechno na Adelině.

Ještě po jejím odchodu se usmíval, měl příjemný pocit výhry, kdo věří, nepodezírá. Kdo nepodezírá, nezkoumá. Kdyby Matea chtěla slídit, snadno objeví všelicos divného… Byla by schopna udat otce? Nesmyslnost situace ho rozesmála, výroba přece stejně vezme zasvé, za půl roku je po všem. Matea to samozřejmě neví, vůbec nic neví a nesmí se dovědět. Dítě je přímočaré, nekompromisní.

Dítě? Připomněl si, jak před chvílí k němu vtrhla, ano, má dosud dětské chování. Avšak její oči, její tvář… Jak se podobá Antonii! Dívala se dnes na něho jejím pohledem, nezralý, dosud dětský hlas už měl barvu hlasu Antoniina. Poznala by se v ní, má zmizelá žena.

Nepátrej. Dopis měl tón příkazu, a Herger tedy nepátral. Jen s Mejoresem se radil; nemá-li pátrat manžel, snad otec by mohl, tchán krčil rameny, pokusím se. Jako by ho dcera přestala zajímat, nebo… jako by o ní věděl? Kolikrát se mu vetřelo do mysli podezření, že tchán dostává od Antonie zprávy. Ale pokaždé je zamítl, proč by co tajil přede mnou? Kromě materiálu, řízků, jak říkal, neměl přede mnou tajnosti. Ostatně nemohl, byl jsem jeho stálá hrozba. Zasmál se při vzpomínce, jak byl Mejores zděšen, když se poprvé odhodlal sdělit mu svá pozorování, jen tak, bez nároků na výhody, mezi řečí, viděl jsem, pochopil jsem, vím. Já, pomocný laborant v luzské nemocnici, mám doklady o trestné činnosti lékaře, ovšemže vás nechci poškodit, naopak, mám zájem o spolupráci, zajímá mě váš výzkum, proto jsem přijal tohle místo, seznámit se s vámi je pro mne čest, nesouhlasím se zákazem výroby umělých lidí, prospěch společnosti vyžaduje odvážné zásahy a jsem vám vděčný, že jste nepodlehl zastrašování, rád bych se podílel, dovolíte-li, všechno riziko ponesu s vámi… Protože z toho může být skvělý obchod, přímo zlatý důl, vezme-li někdo výrobu pořádně do ruky a začne s ní sériově. To poslední si Herger jen myslil, vědec Mejores by byl jistě pohoršen a toho není zapotřebí. Obchodem se budu zabývat já, ne on. Já, který nikdy neměl peníze a nehodlá si je nechat ujít, jsou-li na dosah ruky.

Chudák Mejores se ani nepokoušel zapírat, jen se neobratně snažil odvést řeč, zaskočen a vyděšen, ale rychle pochopil nezbytnost projevit Hergerovi trochu důvěry. Jednat s ním jako se spolupracovníkem, sem tam prozradit pár podrobností, pozvat ho do bytu, představit dceři…

Jakoukoli jeho dceru by si byl Herger vzal, rozhodnut provádět své vyděračství na základě příbuzenských vztahů. Nenápadně, jemně, účinně. Měl k tomu nadání a byl si ho vědom. Antonia pak byla sympatickým překvapením a skoro ho mrzelo, že ji nesmí seznámit s báječnými přednostmi chystané výroby, neboť Mejores prosil. Nejen pro ni samu a pro její klid, ale i v zájmu výroby tě prosím, nedopusť, aby se kdy dověděla o umělých lidech. Nedopusť.

Herger tedy mlčel. Mlčelo i služebnictvo, „věrné a spolehlivé“, protože takové je Mejores naplánoval, takový program do něho vložil. A možná škoda, že mlčel. Antonia třeba podlehla podezření, a proto ho opustila, proto opustila i dítě. Prchla z odporu, nebo z hrůzy. Kdyby jí byl mohl vysvětlit, včas ji informovat, ospravedlnit se…

Kdo ví. Teď je nutné myslit spíš na Mateu, až skončí výroba, bude třeba se uskrovnit, postupně propouštět služebnictvo, o němž už uvažoval v lidských pojmech, nenáročné, oddané služebnictvo. Adelina by měla zůstat, Matea ji později bude moci upotřebit jako služku i kuchařku v jedné osobě, levnou sílu pracující neúnavně pouze za stravu, kdo ví, kde ji Mejores sebral, na příbuznou z milosti trpěnou nevypadá, nakonec kdysi něco spáchala a slouží za mlčení. Nenapadlo ho sice, co by mohla dobrácká Adelina spáchat, ale v mládí člověk podlehne lecčemu. A neexistuje-li už svědek jejího dávného zločinu? Herger neměl obavy, že proto Adelina zvýší požadavky, nebo si dokonce najde jiné místo. Zvykla si tu a staří lidé neradi mění. Mateu má ráda, je u nás spokojena, kouká jí to z očí.

Hůř bude s inženýry, tváří se bezstarostně, jako by se jich skončení výroby netýkalo. Spoléhají na penzi? Krásně to tchán zařídil, mohu jim ji vyplácet ještě padesát let, jsou zdraví jako supi. Nebo…

Hergera při té myšlence polil studený pot. Nebo jen předstírají neznalost získávání materiálu a od prvního ledna zavedou vlastní výrobu. Beze mne! Můj prospěch… Proč by jim mělo záležet na mém prospěchu? Zaměstnanci, nic víc. Každý pokus o spřátelení korektně a důrazně pominuli, ničím se nedali zavázat, úskoční jako lasičky, vědomi si své nepostradatelnosti, své nenahraditelnosti. Svědomití? Ano, pokud šlo o výrobu, nic se jim nedalo vytknout, ale jinak? Stále spolu, jeden bez druhého ani krok…

Mávl nad nimi rukou. Ať si dělají, co dovedou. Ale chtějí-li mě odstavit, ukážu jim…

Nic jim neukážu. Zákon o vlastnictví? K smíchu. Jsem proti nim bezmocný a oni to vědí. Proto se nestarají. Jsou si jisti.

Zběsile přecházel po pracovně, nápady mu bubnovaly o spánky, ale žádného se nedalo použít. A k tomu čekáme ty účetní a co s nimi? Dívky byly přijaty bez podezření, dvojčata k nerozeznaní se přece občas vyskytnou. Ale hned po nich účetní!

Neseznámit je? Umístit každého zvlášť, daleko od sebe? Jednoho sem a druhého třeba do Austrálie, aby se nemohli setkat? Jenže jak najít zájemce v takové dálce? Obchodní cestu si nemůže dovolit, teď ne. Co by se zatím dálo tady?

Když ráno Matea odcházela do školy, za mléčným sklem se dosud svítilo. Má starosti, pomyslila si, a smůlu. Adelina mu určitě křivdí a Lucien se nejspíš zbláznil. Chudák tatínek.

V půl šesté bylo Célestinoví líto Luciena budit, ale ve tři čtvrti už byl nejvyšší čas. Stáhl z něho přikrývku.

Lucien se však jen obrátil a nešťastný Célestin počítal, kolik minut mu ještě může přidat. Dvě? Tři? Sám by to stačil i v kratším čase, ale Lucienovi všechno déle trvá, není zvyklý. Kdo ví, proč je tady, proč i ve svých třech volných dnech spal na lodi. Nemá kde být? Kde jsou jeho rodiče? Kuchyňský pomocník a přitom si jen tak mimochodem hned v prvním volnu udělá maturitu. S vyznamenáním. A nechává si líbit od Gastona všelijaké narážky, jako by byl přinejmenším uprchl z vězení. Proč ho nemá Gaston rád? Že Lucien moc nemluví? Že mu hned napoprvé všechno o sobě nevyklopil? Práci má v pořádku, na to dohlížím já, a po ostatním nikomu nic není. Každý si přece může nechat své pro sebe. To jen Gaston by chtěl vidět kdekomu až do žaludku.

Za deset minut šest!

„Luciene! Nedá se nic dělat, musíš.“ Copak v noci nespal? Nepřišel zas tak pozdě.

Lucien otevřel oči. „Už?“

„Honem, je skoro šest. Ať nemá Gaston řeči.“ Podával mu tričko. „Snad aby ses už ani nemyl,“ navrhl rozpačitě, Lucien však návrh přijal, jen zuby si přejel Kartáčkem a už stáli oba v kuchyni. Včas.

Jako většinou i teď dostali společnou práci, známou práci. Dovést k dokonalosti nedokonalou práci čisticího stroje, který zapomíná na bramborách a zelenině očka, kousky slupky v prohlubních a nahnilá místa. Na dvě hodiny si mohli sednout stranou, škrábat, dloubat a vykrajovat, a nikdo je nesměl honit.

Célestin chvíli pozoroval Lucienovy pohyby, a když k němu Lucien tázavě vzhlédl, řekl v rozpacích: „Že prý na tebe doplácím. Ale není to pravda. Naučil ses.“

Lucien se zarazil, tohle ho nikdy nenapadlo. „Na začátku… jsi doplácel?“

„Ono se to tak nedá… Každý se někdy začne učit, předtím já, pak ty…“ Snad Lucien nepochopí špatně. Pokaždé, když na tom záleží, neumím říct přesně, co chci.

„Já ti to zaplatím.“

Právě toho se Célestin bál. Copak by mohl chtít… A od kluka, který má jen jedny šaty! „Ne, to ne! Já jen… jsem tě chtěl pochválit, víš? Jako že už ti to jde rychle.“

Lucien zrozpačitěl ještě víc. Dluh, jehož vyrovnání by bylo urážkou? Co s tím? „Tak… tak díky.“

Se sklopenými hlavami čistili a vydloubávali, oči na celeru, na mrkvi, rádi ty si povídali, a nevěděli, jak začít. O čem mluvit. Nač se ptát, aby je otázky neuváděly do rozpaků, až je vysvobodil šéfkuchař.

„Prima, hoši. Jen k vám postavit kameru, aby každý viděl, jak se dá vzít za práci.“

Lucienovi nebyla chvála po chuti, větřil v ní ironii a mimoděk zpomalil. Zato Célestin očividně pookřál, konečně si nás někdo všiml. Byl pyšný na svého učně a vědomí, že on sám na něm má hlavní zásluhu, mu dodalo odvahy.

„Kde jsi byl včera celý den? Ani na oběd…“ Nedořekl. Nebude si myslit, že vyzvídám pro Gastona?

Gaston však Lucienovi vůbec nepřišel na mysl. „V muzeu, viděl jsem pravou řeckou Venuši, co ji kdysi vykopal nějaký sedlák na poli. V katedrále. V knihovně. Na zemědělské výstavě. V kavárně. V parku. V kině, na dvou filmech.“ Otřásl se. Filmy! Ale rychle je vyhnal ze vzpomínky, nevěděl si s nimi rady.

„Všechno v jednom dnu?“

„Zdá se ti to moc?“

„Aby ne! To už ani nemáš kam jít, až budeš mít příště volno.“

„Podívám se jinam. Třeba do Paříže.“

„Škoda že nemáme stejný turnus. Jel bych s tebou. Neznám nic,“ přiznal se, „ani agenské muzeum. O té vyorané mramorové Venuši jsme se učili ve škole, ale… Nějak se nikdy nehodilo jít se na ni podívat.“

„Znáš spoustu jiných věcí.“ Role se obrátily a Lucien se spokojeně protáhl, zatřepal ztuhlými prsty a znovu se chopil škrabky. „Jsem rád, že mě napadlo hledat práci zrovna tady. Je tu dobře.“ A po pauze dodal: „S tebou.“

„S Gastonem ne, já vím.“ Celestinova skromnost posunula význam Luoienova dodatku. „Nevím, co mu na tobě vadí. Když jsi tu nebyl, pořád vykládal, že musí kvůli tobě na policii.“

„Tak proč nejde?“ A půjde-li, co zjistí? Dá se vůbec něco o mně zjistit na policii? Kdekoliv v Agenu kromě u Hergera a jeho inženýrů?

Célestin si všiml Lucienova změněného výrazu. Zatrnul. „Ale ty jsi přece nic neprovedl?“

„Ne. Alespoň o ničem nevím.“ A je-li se mnou něco v nepořádku, a asi bude, snad se to dovím od bratra. „Célestine, co všechno se dá na policii zjistit?“

„Podle toho. Třeba jestli utekl nějaký zločinec. Nebo jestli se někdo pohřešuje, když se ztratil. Policie sleduje stopy. Ale já se v tom nevyznám, s policií jsem nikdy neměl co dělat.“

„Škoda. Víš aspoň, kde ta policie je?“

„Ty tam chceš jít?“ Hoch údivem pustil mrkev. „Proč?“

„Když sledují stopy…“

„Ty potřebuješ stopy? Jaké stopy?“

Lucien sebral mrkev a hodil ji Célestinoví do klína. „Pokračujeme.“

Célestin však nepokračoval. Díval se na mrkev vyčítavě, jako by za to mohla. Nevěří mi.

Lucien pochopil a zastyděl se. Proč mu vlastně nepovím o bratru? I on ho může náhodou potkat.

„Célestine, mohl bys pro mne něco udělat?“

Takové prudké změny vyváděly hocha z míry. Mrkev spadla do hrnce, až voda vystříkla. „Co potřebuješ?“

„Hledám bratra.“

„To bys tedy na tu policii měl jít. Ohlásit, kdys ho viděl naposled, co měl na sobě a tak. Budou pátrat. Dají to do televize.“

„Hm, to by moc neprospělo. Nikdo ho tu nezná.“ Kdy jsem ho viděl naposled? Zavrtěl hlavou.

„Tak co chceš dělat?“

„Poprosit tě, kdybys ho náhodou potkal, aby ses ho zeptal na adresu a pak mi ji dal.“

„Ale jak ho poznám?“

„Jsme dvojčata. K nerozeznání. Jmenuje se Julien.“

„Tak ty jsi dvojče. Kdo by to byl řekl.“ Célestin si prohlížel dvojče se vzníceným zájmem. „To víš, že to pro tebe udělám. Jen abych měl to štěstí ho potkat.“ Moc si to štěstí přál.

Lucien se nemohl dočkat dalšího volného dne. Škoda že ze svých prvních tří dva promarnil postáváním na lodi a toulkami kolem města. Švestkové sady jsou sice pěkné a také potoky a křovinaté stráně, je osvěžující běhat po mostě a počítat, má-li skutečně třiadvacet oblouků, jak ujišťuje průvodce, a pak se ponořit do Garonny, ale… nakonec je to všechno ztráta času, až na to ovšem, že se jakžtakž naučil plavat.

Denně kontroloval plán plaveb, nevybude-li náhodou pár hodin ve vhodnou dobu. Célestin ho sledoval s porozuměním, jdeš přece jen na tu policii? Bratra já bych nenechával náhodě.

Lucien však netoužil, aby mu nu policii kladli otázky, na něž nemá odpověď. Čekal na příležitost jít znovu do kina. Ověřit si zážitek, který mu připravila Florinie a kvůli němuž se s ní málem pohádal. Předvádím se? Chci být zajímavý? Nic jako druzí, samé zvláštnosti? Dělám jí to naschvál? Nic nechápe, a jak by také mohla! Neprožila výbuch. Ránu, jež zasáhne mozek a uvede ve zmatek všechno předchozí dění, úder, který dá zpětně celému životu podobu filmu; divák se na něm podílí jen okrajově, v podstatě clo něho není zahrnut.

Co jiného si pamatuji z dětství než pár filmových scén o matce nad postýlkou, o otci předčítajícím pohádku? Kde jsem v tom já? Divák! A škola? Profesoři, spolužáci, výklad, zkoušení. A já? Leda odpovídám na otázky, přípraven jako herec ve filmu, či spíše jako někdo mimo film, komu klade herec z plátna otázky. Kupodivu také registruje odpovědi, chválí a dává známky. Snad jen hodiny tělocviku byly jiné, pamatuji se na nářadí i na své výkony. Jinak… jak znám sebe? Z několika pohledů do zrcadla? Jako bych se ničeho neúčastnil, jako by se všechno odehrávalo mimo mne. Ve filmu. Výlety? Muzea? Cesta letadlem? Knihovny? Film, film, film. Dívám se, slyším. Dovídám se a pamatuji si, přenášen z jedné situace do druhé, sám jsem snad jen spal a jedl, občas jsem pustil lžíci, rozbil talíř… jinak nic? Nic.

Ale proč? Co se stalo? Co se mnou provedli Hergerovi pomocníci? Co Herger? S Julienem je to stejné? Vysvětlil mu něco Herger, když si ho neobyčejně cení, jak tvrdí ředitel?

Drogy, napadlo ho. Pomyslný výbuch jako důsledek působení narkotik, která rozostří obraz světa a zastřou minulost do podoby filmu? Potřebovali mě mít omámeného, zmateného? Nepodařilo se jim to dostatečně, takže jsem pochopil, že mi hrozí nebezpečí? A Julien? Jemu možná vstrikli větší dávku, takže neutekl. Zůstal Hergerovi. K čemu?

K čemu nás Herger potřebuje, ne-li pro výkupné? Díky jemu máme sice oba maturitní vysvědčení, ale nebýt Hergera, už bychom teď také měli po maturitě, v Cayenne, kam patříme.

V Cayenne… Proč jsme tam o sobě nevěděli? Nakonec se Herger staral o Juliena od malička? Nějakým omylem jsem se k němu připletl i já, a proto mě chtěli vyřadit? Omámit a zatít? Aby Herger nevěděl? Poznali, že já nejsem Julien? A jak, když jsme si tak podobni?

Nebo se prostě jen na bratra nepamatuji? Zapomněl jsem ho vinou té drogy? On na mě se pamatuje? Proč mě nehledá? Nebo to byl on, kdo poslal inženýra k Florinii? Chtěl mě najít? Neměl jsem se skrývat?

Všechny nezodpověditelné otázky se mu v noci vtělovaly v můry a Célestin ho znovu chodil tišit, uklidňovat a zdvihat mu sesunutou pokrývku. Dobrá chůva a učitel Célestin měl teď i pacienta, dával mu polykat aspirin a přikládal mu na čelo mokré kapesníky.

A posílal ho na policii, přesvědčen, že všechny jeho noční děsy jsou jen ze strachu o bratra. Nechápal, proč tam nechce jít, a přemýšlel, jak získat Julienovu adresu, když nemá to štěstí potkat ho.

Pak měl volný den.

„Na noc se vrátím,“ řekl Lucienovi, „nebudeš tu sám.“ A obcházel policejní komisařství v důvěře, že ho něco napadne. Vydávat se za Luciena? Vždyť o tom jeho bratrovi nic nevím, ani kdy zmizel. Motal se kolem, až byl nápadný policistovi ve službě.

„Copak jsme ztratili, hochu, že tu tak okouníme? Nebo chceme někoho udat?“

Célestin se lekl. „Ne,“ koktal, „ne.“

„Tak co bys rád?“

„Já bych… já mám kamaráda a nevím, kde teď bydlí. To nevypátráte? Nebo ano?“

„Přihlašovací oddělení, vlevo za rohem.“

A když se chlapec nehýbal, vzal ho za rameno a otočil doleva, nakonec šel s ním.

„Jak se jmenuje ten kamarád?“

„Julien.“ Že by to bylo tak snadné? Nemohl se vzpamatovat.

„Příjmení neznáš?“

„Znám. Birboc. Julien Birboc, osmnáct let. Dvojče.“

„Co dvojče?“

„No že je z dvojčat.“

„To nepotřebujeme.“ Policista si Célestina útrpně změřil. Jestlipak je ten tvůj kamarád taky takový chudinka? Nu, najdeme ti ho.

Za chvíli držel překvapený Célestin v ruce lístek s adresou, vlastnoručně napsaný policistou.

„Co, co jsem… dlužen?“

Muž mávl rukou. „Šťastné shledání,“ řekl.

Célestin se rozeběhl, jako by ještě mohl něco zmeškat. Po chvíli se otočil a křikl na policistu: „Děkuju!“ Muž mu pokynul, skoro dojat. To je kamarádství!

Luciena našel v kajutě, jak prohlíží mapu Evropy. Měli teď v zásuvkách a po zdech spoustu nebývalých věcí, mapy, plány, knihy a také kompas a kapesní počítačku a všechno bylo jako společné, k Célestinovu stálému údivu Lucien ty věci nepokládal za svůj majetek. Prostě je přinesl a zůstaly v kajutě, pro oba. Nějak se rozdělíme, odpovídal neurčitě, když se Célestin ptal, kam to chce jednou, dát.

Teď chvíli postál, zvyklý nerušit, a když Lucien nezvedal hlavu, položil adresu na mapu.

Lucien na ni chvíli hleděl, jako by nevnímal. Pak sevřel lístek v dlani a hned potom i Célestinovu paži.

„Potkals ho!“ Smích i pláč v hrdle, konečně! „Co říkal? Jak se má?“

„Já… nezlob se, nemluvil jsem s ním. Jenom… tohle mi napsali v přihlašovacím oddělení.“

„Takže on vůbec neví…“

„Neví.“ Vadí to? Já vždycky něco spletu.

„Ví neví, jedu za ním!“ Ale zarazil se. Pohlédl na stěnu, kde měli rozpis služeb. „To jest… pozítří večer.“

„Jdi hned.“ Célestin svlékal sváteční kalhoty.

„Jak hned? Vždyť mám službu. Za čtvrt hodiny nastupuji odpolední.“

„Beru ji za tebe. Přece nenecháš bratra čekat, když konečně máme adresu.“ Vzal si zástěru. „Gaston to uzná, uvidíš.“

Lucien se kousl do rtu, musel něčím ztlumit radost, která chtěla vykřiknout. Chvíli nerozhodně pozoroval, jak si Célestin zavazuje tkanice. „Ty jsi nejlepší kluk na téhle lodi a v celé Francii,“ řekl pak. „Přijímám.“

„No vždyť,“ zabručel Célestin nerudně a odvrátil se.

Lucien zazvonil a téměř ihned se dveře otevřely. Žena ustoupila a pustila ho dál, vstoupil tedy, ale uprostřed předsíně se zastavil, vedly z ní několikery dveře. Do kterých?

„Co se stalo?“ zeptala se starostlivě. „Není vám dobře?“

„Je mi báječně,“ prohlásil podle pravdy.

„Tak proč… Nemáte klíč? A… a normálně se vracíte až v pět.“

Rozesmál se. Teprve v tomto okamžiku pochopil, že ho žena pokládá za Juliena. Vysvětlovat? „Tak já přijdu v pět.“ Obrátil se k odchodu.

Žena ho však zadržela a přísně mu položila dlaň na čelo, v očích obavu, že se jí nájemník zbláznil.

„Nebojte se, nemám horečku, nic se mi nestalo. Je tu jen taková… řekl bych neobvyklost.“

„Neobvyklost?“ Jeho uklidňující slova měla opačný účinek, vyvolala strach. Viděl ho na ní, ale co dělat? Ostatně nechápal, proč se bojí. Čeho.

„Vy mě pokládáte za Juliena,“ začal.

„Vy nejste Julien?“

„Promiňte, nepřišel jsem vás polekat. Doufal jsem, že tu najdu Juliena, jsem jeho bratr. Lucien.“

„Ale pan Julien nikdy o žádném bratru nemluvil! Mě neobelstíte, vy jste pan Julien. I když se divně chováte. Něco se vám stalo. Co?“

Zavrtěl hlavou. „Řekněte mi, kde pracuje, půjdu za ním.“

„Vy, vy se mě ptáte, kde pracuje. Pojďte, lehněte si, zavolám lékaře.“ Otevřela jedny z dveří a Lucien zahlédl postel. Vzdal se.

„Na shledanou, paní.“ Teprve na schodech se zastavil. Provedl jsem pěknou hloupost. Ale nechtě. Proč se tak děsila?

Rozhodl se počkat dole v průjezdě, snad tu paní zatím nenapadne volat Julienova šéfa a způsobit zmatek. Do pěti hodin měl spoustu času, šel tedy do parku, aspoň si trochu srovná v hlavě, o čem s bratrem mluvit, nač se ptát. Čím začít, co nechat na příště. Budou se přece stále vídat? Těšil se na něho bláznivě.

Hodiny se loudaly a strojily úklady. Najednou ho přepadla tréma, proč si myslím, že mě Julien uvidí rád? Třeba mu svým náhlým objevením způsobím víc nesnází než radosti. Zdá se, že ani on o mně nevěděl, a teď ho bude bytná podezírat, že mě zatajil, kdovíčeho se bude domýšlet… Ale couvnout nemohu, už kvůli ní ne. Obvinila by ho z nejapného žertu, je-li urážlivá, snad i z bytu by ho vypověděla… Ne, nesmím se vyvléci z odpovědnosti. Vrátím se tam s ním.

Už v půl páté stál před průjezdem, nedočkavý, rozechvělý. V obavách. A když konečně zahlédl bratra na konci ulice, spěšně ustoupil do průjezdu. Polekám ho? Nebo já jsem se lekl? Napětím se mu zpotily dlaně.

Teď! Vykročil mu vstříc. „Ahoj, Juliene!“ A divil se, jak má pevný hlas. Pozdrav zněl vesele.

Julien se zastavil a nechápavě na něj hleděl.

„Doufám, že jsem tě příliš nevyděsil. Jsem Lucien, bratr, o němž jsi asi nevěděl.“

Julien se rychle vzpamatoval. „Nevěděl. A… bylo to, jako by mě oslovilo zrcadlo.“ Zasmál se. „Tak já mám bratra. Dvojče, jak vidím.“ Podal mu ruku.

„Jsi rád? Já moc. Dlouho jsem tě nemohl najít.“

„A jak ses o mně dověděl?“

„Lidé mi vyčítali, že se k nim občas chovám, jako bych je neznal. Začal jsem pátrat po dvojníku a objevil bratra.“

Julien pohlédl na hodinky. „Počkej chvíli, hned se vrátím.“

„Nahoru s tebou nesmím?“

„Pro bytnou by to byl šok.“

„Bytná je připravena. Šok už jsem jí nechtě způsobil.“

Julien na něj vrhl krátký ostrý pohled, jemuž nerozuměl. Pak pokrčil rameny. „Tak pojď.“

Přesto nechal Luciena na chodbě. „Paní Vantinová,“ ozval se pak jeho hlas, „jste doma? Vedu si hosta.“

Zvuk otvíraných dveří. „Vy si stále něco vymýšlíte. Na hosty mě dnes bolí hlava.“

„Nebudeme vás rušit, čaj uvařím sám. Já jen, abyste to věděla. Přišel mě navštívit bratr. Luciene!“

Lucien strčil do přivřených dveří a vstoupil do předsíně.

„Dobrý den, paní, už jsem tu zas. Tentokrát mi snad uvěříte, že nejsem Julien.“

Dívala se z jednoho na druhého, trhla paží, jako by se chtěla pokřižovat, pak se násilně usmála a vztáhla ruku. „Vítám vás,“ řekla stroze a ruku schovala za záda.

„Nezlobte se, nenapadlo mě,“ omlouval se Lucien, bytná se však s výčitkou obrátila na Juliena: „Proč jste mi zatajil, že máte bratra dvojče? Vždyť jsem z toho mohla mít smrt.“ Zvážila oba pohledem a dodala téměř plačtivě: „To jste mi udělal naschvál. Kdybyste si aspoň vzali každý jiné šaty.“

Podívali se po sobě, opravdu. Stejné kalhoty, stejné košile. Tytéž plátěné boty.

„A ještě se tváříte, že jste si toho všimli až teď. Přece nemáte jen jedny šaty?“ A jako by Lucien nenadále získal její důvěru, vybrala si ho za spojence. „Domluvte svému bratru, pane. Bydlí u mne už měsíc a ještě se nenastěhoval. Kdyby se jednoho dne rozhodl se sem nevrátit, co si na něm vezmu? Zbude tu akorát kartáček na zuby. Ani pyžamo nemá, že prý není zvyklý. A taky…“

„Já mu domluvím,“ přeťal Lucien proud jejích stesků a Julien dodal s úsměvem:

„Však já se jednou nastěhuji, jen co dojdou zavazadla z Cayenne. Ty už je máš?“ obrátil se na Luciena.

Ten zavrtěl hlavou. „Dlouho to trvá. Ani nevím, jestli je naši dali pojistit. Nu, v nejhorším si koupíme všechno zbrusu nové, lepší. Francouzské! Však si na to vyděláme.“

Julien vážně kývl. „Ostatně jsem vám zaplatil předem, paní Vantinová. Chtěl jsem se vyhnout vaší nedůvěře. A nevyhnul jsem se.“

„To se nezlobte, pane Juliene. Když člověk vidí někoho poprvé…“ Zdála se však smířena se situací a blahosklonně vedla hosta do obývacího pokoje. „Pan Julien to tu má pohodlné,“ zdůraznila pro případ, že by si Lucien nevšiml. „Dvě místnosti pro tak mladého pána, to je přepych. Jakpak vy bydlíte? Mám tu ještě jednu ložničku.“

„Děkuji. Dostanu-li výpověd, přihlásím se.“ Vstoupili do pokoje a bytná hned prostírala.

„Připravím čaj. A také koláčky tam jsou, jistě přijdou k chuti. Aby pan Armand neřekl, že se o vás nestarám. Pan Armand je vašemu bratru velmi nakloněn.“ Pohlédla někam mezi ně, už zas nevěděla, který je který. „Vy neznáte pana Armanda?“

„A bude lépe, když ho nepozná,“ ubezpečil ji Julien, „zbytečně by si nás pletl.“

Bytná však pokračovala, jako by nebyl nic řekl. „Pan Armand u mne bydlil, když začínal. Schopný člověk. Za patnáct let byla banka jeho. Nu, já jdu, jistě si máte co povídat. Je hezké, když se sejdou bratři.“

Sotva za sebou zavřela, Julien si položil prst na ústa. Dotkl se ucha a ukázal na dveře, pozor, paní Vantinová bude poslouchat.

Lucien se zatvářil zklamaně. Julien rozhodil paže, nemohu za to, tuhle bytnou jsem si nevybral. Lucien s porozuměním kývl a pokrčil rameny, nedá se nic dělat. Julien zvedl oči ke stropu a dal se do smíchu, němohra už je příliš dlouhá a bytná za dveřmi se začíná divit.

„Máš pravdu,“ řekl Lucien a Julien se znovu rozesmál.

„Jsem rád, že jsi přišel,“ řekl pak, „i když jsi mi nemusel zrovna děsit bytnou. Není právě výhoda, že o tobě ví, chápeš?“

„Chápu, promiň. Nenapadlo mě, že máš bytnou. Víckrát se to nestane.“ To jest, panu Armandovi a ostatním tvým známým se neukážu.

„To uděláš dobře.“

Dívali se na sebe s potěšením dosud nezažitým a jejich úsměvy potvrzovaly, že rozumějí nevysloveným větám. Jenže to zvláštní srozumění připisoval každý něčemu jinému, a v tom se lišili víc, než si mohli představit.

Je skvělé mít bratra, myslil si Lucien, jen bratr může takhle stejně myslit, tak přesně rozumět. Poprvé jsme spolu, a jako bychom se znali celý život.

Výhoda klonu, myslil si lakonicky Julien.

Ale oba byli spokojeni, nadšeni jeden druhým, a když paní Vantinová přinesla čaj a koláčky, pravé agenské, se švestkami!, zastihla je nad burzovní ročenkou. Luciena tak zajímala, že se na koláčky skoro zamračil, protože ji musel zavřít. Tímhle se zabývá můj bratr, říkal si s pýchou.

Bytná se tiše vzdálila, pro jistotu však nechala pootevřeno, nebude přece trávit čas za dveřmi, když má v kuchyni práci.

„Už jsme dost mluvili o mém zaměstnání.“ Julien dolil čaj. „Co vlastně děláš ty?“

„Kuchařského pomocníka na lodi.“

Julien zapomněl spolknout sousto. „Tak,“ zabručel, vytáhl z kapsy navštívenku a napsal na její rub: To ti mohl Herger najít něco lepšího.

„Jsem spokojen.“ Pssst, připsal, Herger se o mně nesmí dovědět.

„To jsem rád.“ Ale údivem zvedl obočí. Rychle připisoval: Proto nás neseznámil. Hned jak jsem tě viděl, napadlo mě, proč tak riskuje. Na další vizitce pokračoval: To jen dosvědčuje, že o tobě skutečně neví. Co s tebou zamýšlejí inženýři?

Lucien pokrčil rameny, ale přejel si ukazováčkem po hrdle. „Na lodi jsem v dobré společností,“ řekl, „v bezpečí. Líbí se mi tam.“

Julien odmítavě zavrtěl hlavou a Lucien si oddychl; smrt nehrozí?

„I na souši bys byl v dobré společnosti. Pokusím se najít ti něco lepšího.“ Roztrhal popsané vizitky a schumlal je do kapsy. Naznačil, že je spláchne do záchodu, a oba se zasmáli.

Bytná si za dveřmi poklepala na čelo, smějí se a nemají čemu. Nakonec mně? Ale hned se uklidnila, zřejmě se dívají z okna a zahlédli děvčata, v tomhle věku hoši jiné myšlenky nemají. Zaklepala, vzala hrnky a pozvala Luciena, aby zas přišel.

To mě vyhazuje? obrátil se na bratra s němou otázkou a Julien kývl.

„Skoro abys šel. Za chvíli mám španělštinu.“

„Ty chodíš na španělštinu? Doprovodím tě.“

„Profesor přijde sem.“

Lucien chvíli postál před domem, neuvidí-li profesora, ale pak si uvědomil, že by opět došlo k záměně, a rozběhl se k autobusu. Slíbil, říkal si, slíbil, že brzy přijde na loď. já už se tedy nemám objevovat, přes pozvání paní Vantinové. Něco neladí, ale co?

V kajutě ho čekal vzkaz od Florinie: Přijdu ráno, musím s tebou mluvit! Pokrčil nad ním rameny a spěšně se převlékl, aby Célestinovi zůstal aspoň večer volný.

„Nemusels tak chvátat!“ Célestin se divil. „Počítal jsem, že se vrátíš o půlnoci a že tě ráno vůbec neprobudím. A… byla tu nějaká holka.“

„Našel jsem vzkaz.“ Stáhl Célestinovi zástěru, oblékl si ji, vzal mu z ruky škrabku a lehce ho odstrčil od soudku s petrželí.

„Nemají pro nás práci, tak děláme zásoby.“ Sdělení plné smutku. Copak mi Lucien nic nepoví? Ptát se, ne, nehodí se to. Nevydržel však. „Co bratr? Má se dobře?“

„Brzy tě s ním seznámím!“ Taky jsem nemusel čekat na otázku, vyčítal si. „Přijde na loď. A běž do kina, ať máš něco z volna!“

Florinie pospíchala. V osm loď vypluje s kdovíjakým výletem, kuchař možná Luciena nepustí hned… A bude se ptát po bratru, jenže jsem ho od té doby nepotkala a stejně mu nevěřím, vymýšlí si a ani se nenamáhá, aby to vypadalo pravděpodobně. Že ty jeho nesmysly Mateu tak rozrušily? Za každou cenu schůzku s Lucienem, a já ji mám sjednat, kamarádka se obětuje. A jestli se jí Lucien zalíbil?

Nepodezírala Mateu z intrik, vždyť se spíš zdálo, že se na Luciena zlobí. Proč mi pomlouvá tatínka? Je hodný. A úplně sám. Něco chce Lucienovi provést? Co?

Kdybych jen byla v tom divadle mlčela! Lucien samozřejmě bude mít vztek, že jsem nedržela slovo a prozradila ho, bude mu to líto a bude se zas bát…

Nejraději by. se byla otočila, být ve škole, počítat rovnice a zapomenout na Luciena i na Mateu! Ale nedokázala zklamat kamarádku, Matea najisto čeká, že všechno zařídím, zřejmě si ani neuvědomuje, jak nepříjemný úkol mi dala, pořád jen chudák tatínek a to se musí vysvětlit, učinit přítrž, hned slzy v očích, jako by se stalo kdovíco hrozného, když si někdo vybájí ubohou pohádku, kterou nikdo nebere vážně.

Přidala do kroku, aby snad nepodlehla přání zabočit kolem skladiště, vyhnout se řece a ujistit Mateu, že loď už odplula. Zaváhala, do zítřka to třeba Mateu přejde…

Nábřeží. U můstku Lucien, nemá co dělat? Půl hodiny před vyplutím!

„Ahoj.“ Jak začnu? Co mu řeknu?

Podíval se na ni. Cize. Hra na bratra?

„Dnes mě zas pro změnu neznáš?“

Zavrtěl hlavou, ale usmíval se. Takovéhle trápení má tedy můj klonový bratr. Ještě že mně se to dosud nestalo.

„Však vidím. Už ani neudržíš vážnou tvář. Že tě to baví. Našels můj vzkaz?“

„Nenašel.“ Stále se usmíval, dívka se mu líbila. „Ale třeba ho našel můj bratr.“

„Na bratra nevěřím, abys věděl. Na nic z toho, cos mi napovídal.“ Cítila, že ji nakazil svým úsměvem, na něj se člověk prostě nemůže hněvat.

„Máš pravdu, nevěř.“ Napovídal? Lucien se chová nejvýš neopatrně. Jako by neznal pravidla. Jako by nevěděl… Neví! uvědomil si. Jinak by za mnou nebyl přišel. Musím ho poučit, co nejdřív mu všechno vysvětlit, nebo se vážně dostaneme do nebezpečí. Oba. „Jsi rozumné děvče a já mám velmi nerozumného bratra. Fantastu. Co ten už si navymýšlel! Nejhorší je, že těm svým fantaziím nakonec sám uvěří, to je zlé, kdo sám věří, snadno přesvědčí druhého a ten může na bratrovy výmysly doplatit. Ale… ,“ dodal vida na její tváři účinek svých slov, „nezlob se na něho, nemůže za to. Je… je jinak docela prima kluk.“

Stála neschopna slova.

„Zdá se, žes měla v úmyslu jít za ním. Ten se bude divit, až nás uvidí spolu.“

Prohlížela si ho. „Tak ty jsi Julien. Opravdový Julien, tebe si tedy nevymyslil. Ale je těžké vás rozeznat, nikdy bych nebylá věřila, že si bratři mohou být tak moc podobní. Tak úplně. A co já už viděla dvojčat.“

„Nejsou dvojčata jako dvojčata,“ zasmál se. „Pojď, pospíchám, v devět musím být v bance.“

Šla. „Proč… ,“ odhodlala se, „proč ses Lucienovi ztratil?“ Tihle bratři jsou samá záhada. Jsou-li totiž opravdu – dva. Dosud si nebyla jista.

„Neztratil jsem se. Jen jsme o sobě nevěděli.“

„Teď už víte?“

„Jak vidíš.“

„Čeká tě?“

„Ne.“

Vzdychla. Skutečně je uvidí oba? Tohle až uslyší Matea!

Sotva vstoupili na loď, hned u nich stál muž v bílé čepici a obořil se na Juliena:

„Co se tu procházíš? Célestin aby se strhal a ty si chodíš po ránu s děvčetem. Tak co? Mám ti ukázat, kudy se jde do kuchyně?“

„Prosil bych,“ ozval se Julien uctivě. „Mám tam bratra.“

Florinie se bavila. Škoda že také nemám sestru dvojče. Lidem by z nás krásně vstávaly vlasy!

Gaston chvíli němě provrtával Juliena pohledem, pak zařval: „Célestine! Sem! Hned! Konfrontace!“

Vzápětí vyběhl Célestin. Ustrašená tvář se však v mžiku rozzářila a Gaston Negaston, hoch letěl zpět. „Luciene! Máš tu bráchu!“

A když se objevil Lucien, Gaston jen lapl po dechu a raději zmizel v kuchyni.

Florinie poskakovala nadšením, obracela se hned k jednomu, hned ke druhému. „Ještě že máš zástěru,“ jásala, „jinak bych neměla podle čeho vás rozeznat!“

„Já bych věděl,“ řekl Julien vážněji, než se hodilo.

„Řekni!“

„Podle řeči.“

„Vždyť máte úplně stejný hlas.“

„Mluvíme každý jinak.“ Mrkl na Luciena. „Už by sis mohl přestat vymýšlet, hochu. Někdo to vezme doslova a bude malér. Ještěže je Florinie rozumná a fantaziím nevěří.“

Lucien pochopil. Zkormouceně sklopil hlavu, ale červeň na jeho tváři nebyla hra. „Promiň. Já vím, že to nemáš rád. Polepším se, už určitě.“ Florinie nemlčela? Ale co jí mohu vyčítat? Zřejmě myslila, že mluví se mnou. Zlost na dívku se obrátila proti němu, já měl mlčet, dokud jsem se neporadil s Julienem. Ještěže to takhle dopadlo.

Před kuchyní se znovu objevil Gaston a Célestin loktem upozornil Luciena. „Musíme jít,“ zašeptal. „Už jsme ho dost naštvali.“

„Kdy máš volno?“ chtěl vědět Julien.

„Pozítří večer,“ pospíšil si Célestin, a když viděl, že se Lucien chystá namítat, dodal: „Nemusíš mi vracet volno, já jsem raději tady.“

Bratři se na něj podívali stejným pohledem, srdečným a vděčným, oba zároveň řekli díky a Célestina zaplavila radost. Takovéhle mít kamarády! Jen aby Lucien na mne nezapomněl, až si jednou najde lepší práci. Radost v něm byla silnější o úzkost, zatím vždycky všichni zapomněli.

Rozešli se sledováni rozezleným a zmateným Gastonem, Lucien s Célestinem do kuchyně, Julien s Florinií na břeh.

Nic jsem nezařídila pro Mateu, vzpomněla si. Ale stejně’ to byly výmysly, tak co. Nebo že bych jí poslala Juliena? Zasmála se při té představě, odmítla ji však, to si Matea nezaslouží. Jen uklidnit ji musím, ještě dnes, protože zítra už tu nejsem.

„Juliene, řekni Lucienovi, že zítra odjíždím. Vypukly prázdniny, víš? Pro tebe ne, já vím, ale nemusíš mi závidět, jedu s bratry k babičce. Že za ním přijdu po prázdninách.“

„Vyřídím. A… za mnou bys nepřišla?“

„Proč za tebou? Kam?“

„Chodíš s Lucienem?“

Mávla rukou. „K tomu jsme se nedostali.“

„Ale… chtěla bys?“

Vrtěla hlavou. „Výmysly a fantazie, ty mám ráda jen z legrace. Hlavně z nich nesmí naskakovat husí kůže.“

„Uklidňuješ mě.“

Zastavila se. „Byl jsi rozrušený? Nevšimla jsem si.“

„Rozrušený? To nebývám. Nikdy, víš? Ale byl bych si vyčítal, že tě zvu na schůzku, kdybys chodila s Lucienem. Tedy… přijdeš?“ Nesmím ji pustit z dohledu, kdo ví, jaké informace od něho získala. Komu je předala. Bude nutné je vymazat, možná z mnoha dalších lidí. Povzdychl si, pěkně to Lucien zamotal, a usmíval se na Florinii.

„Jsi jiný,“ usoudila. „Asi bych vás přece jen rozeznala. On není tak vyrovnaný, tak rozumný, tak… jednoznačný.“

„Není. Naše společná tvář klame, viď. Ale za tenhle klam nemůžeme.“

„Jasně. A ahoj, jede mi autobus.“

Podal jí ruku. „Přijdeš?“

Zasmála se. „Přijď ty, Lucien ti dá adresu. Vrátím se v polovině srpna.“

Počkal, až odjede její autobus. A teď rozum do hrsti, Juliene. Tenhle úkol musíš zvládnout na jedničku.

Matea netrpělivě čekala u videofonu, jen sklopit páč ku. Florinie zapomněla? Konečně! „Jsem tu sama. Mluv. Kdy? Kde?“ „Nikde. Všechno si vymyslil.“

Matea zaraženě hleděla na bezstarostnou tvář ve videofonním obraze. „Přiznal se, že lhal?“

„Nelhal. Vymyslil si. On si pořád vymýšlí.“

„Jak to víš?“

„Od jeho bratra.“

„Vidíš, o bratrovi jsi pochybovala…“ Takové zvraty! Musím to všechno zjistit, jinak… Cítila, jak se její důvěra k otci trhá, a bála se o ni.

„Viděla jsem oba najednou. Jsou úplně stejní! A Lucien slíbil, že s těmi fantaziemi přestane. Bratrovi to slíbil, Julienovi.“

„To je divné.“

„Někteří kluci jsou asi takoví. Julien je lepší, nevymýšlí si.“

„Seznámíš mě s ním?“

„Po prázdninách. A netvař se tragicky, nic se neděje. Napíšu ti do Bermea. Nebo kam jedeš?“

„Tatínek se ještě nerozhodl. Piš mi sem“

Floriniina tvář zmizela. Matea chvíli neklidně přecházela od okna ke dveřím a ode dveří k oknu, pak šla za chůvou.

„Na večerní procházku? Proč nejít hned?“

„Protože večer se mi líp hodí.“

„Otec nebude souhlasit.“

„Musíme mu to říct?“

„Přeje si v každém okamžiku vědět, kde jsi. S kým tam jsi.“

„Budu na nábřeží. S tebou.“

„A zakáže-li to?“

„Uteču.“

„Ale Mateo.“

„Proč nikam nesmím? Proč nikdo nesmí k nám?“ Důvěra k otci? Roztrhaná důvěra. „Florinie tu byla jednou a hned objevila Luciena,“ pokračovala skoro s úžasem, všechno je jasné, já jsem hloupá, sama na nic nepřijdu, ale kdokoliv jiný… „Tatínek se bojí.“

„Každý otec se bojí o své dítě.“ Kam až zas půjde tenhle rozhovor!

„O sebe se bojí, ne o mne!“ Ale možná, že nemám pravdu, že přece jen… „Adelino, musím mluvit s Lucienem. Musím vědět, co se s ním u nás stalo!“ A lhal-li, poznám to. Poznám? „Adelino, prosím tě.“

Chůva se odvrátila. „Dítě, nedělej mi život ještě tvrdší, než…“

Matea ji objala. „Já přece nechci nic špatného, pochop to. Jestli je všechno jen výmysl, tím líp.“ Oběma rukama jí stiskla spánky a donutila ji k přímému pohledu. „Ale ty nechceš, abych se přesvědčila. Víš, že to nejsou výmysly.“

Chůva mlčela, bylo příliš těžké něco říci. Každé slovo by jen zvýšilo riziko, že Matea pochopí. Jenže Adelina byla určena k tomu, aby jí zabránila pochopit, aby z ní vychovala ženu nezatíženou špatnostmi ani nedůvěrou. Rozuměla svému úkolu a pokládala jej za správný, až dosud vždycky obstála. Ale teď? Matea byla člověk, nepředvídatelný, neoklamatelný. Co mám dělat? S ní? Sama se sebou? Neumím řešit tuhle situaci, zařídili to tak, abych neuměla. Chudák dítě.

„Mateo, až ti bude osmnáct…“

„O čem mluvíš? Tři roky, tři roky mám čekat na pravdu?“

„Někdo na ni čeká celý život.“ Vyprostila se z Matejina sevření. „A nakonec se nedočká.“

„Ty!“ Matea nechápala chůvinu neoblomnost. „Protože nechceš. Bojíš se?“

Adelína vrtěla hlavou, není to strach. Jen nemožnost jednat proti programu. A říci něco dívce, cokoliv, co by ji přivedlo na stopu, je proti programu. Program je nepřekročitelný a v tom je chůvino prokletí, protože… Kdo ví, co do ní ještě nedopatřením vložili, tak ráda by jednala proti programu. Jinak. Zrušit program a sama rozhodovat! Proti programu, pro Matejinu pravdu. Kéž děvče uteče, abych o tom nevěděla, musela bych jí v útěku zabránit. Zabránila bych jí. Usedla do křesla, nohy ji odmítaly nést.

„Co by ti táta udělal, kdybys neposlouchala jeho příkazy?“ Bojí se ho, hrozí jí. Čím?

„Nevím. Ale to nejde, víš? Neposlouchat neumím.“ Řekla to se studem a hned nato se lekla, tím už jsem naznačila dost, aby mohla pochopit! Zmatena sama sebou přála si zároveň, aby dívka pochopila i aby nepochopila. Vždyť pochopí-li, čím se pro ni stanu? Loutkou? A měla mě ráda. Dosud má? Dusil ji pocit, že zemře, jestli ji Matea odvrhne.

„Jsi ty vůbec člověk?“ Neumět neposlechnout!

Na ta slova se chůva všecka scvrkla, čelo zaryla do opěradla a propukla v pláč, ani netušila, že umí plakat.

„Odpusť!“ Matea se snažila odtrhnout ji od křesla, obejmout ji, teď jsem ji hrozně urazila a nechtěla jsem! „Nechtěla jsem, slyšíš? Nezlob se, prosím tě, vždycky už na tebe budu hodná, mám tě přece místo maminky, Adelino, prosím tě.“

Nepochopila. Bylo by asi lépe, kdyby pochopila, ale aspoň jsem pro ni zůstala chůvou. „Mé dítě,“ řekla jen a marně hledala kapesník. Matea jí půjčila svůj.

„Co tu hledáš?“ Nerudný hlas ji zastavil. „Zvednu kotvu a uvidíš, jak budeš prosit, abych tě pustil na břeh.“

„Vy teď odplouváte?“

Její zděšení muže obměkčilo. „Až zas zítra. A jenom na pár hodin, dlouho by tě doma nehledali.“

„Pár hodin by úplně stačilo,“ vydechla.

„Taky si myslím. Tak už syp, ať nejsi bita.“

„Jenže já bych moc potřebovala mluvit s jedním vaším kuchařem.“

„Ale. Tak se mi zdá, že se náš Lucien stává populární postavou. Divil bych se, kdybys šla za někým jiným.“

„Za Lucienem. Zavolejte ho, prosím vás.“

„Jestli už nespí.“

„Tak ho vzbuďte.“

„Ty si troufáš. Musí to být hrozně důležitá záležitost. Nu co naplat, máš ho mít.“ Po několika krocích se ještě otočil. „Stůj na místě a nikam nelez!“

Čekala u můstku. Snad nemá Lucien příliš tvrdý spánek, snad se podaří ho vzbudit.

„Ahoj. Nezlob se, musela jsem počkat, až všichni usnou.“ Chvěla se zimou, nepočítala s chladnou nocí v červenci.

„Nemohlo to počkat do zítřka?“ Ještě se docela neprobral. Matea! Proč Matea? Kdo ji poslal? Chce mě varoval? Vlákat do pasti? Je tu sama? Dítě? Prý hledá tě tu nějaké dítě. Šéfkuchař měl vlčí mlhu. Ačkoliv… V šeru skutečně vypadá mladší, drobounká… Uvědomil si, že se jí nebojí. Ale třeba by měl?

„Nemohlo. Tatínek si vzpomene odvézt mě z Agenu a já…“ Chtěla jsem se ale nejdřív zlobit, že vykládá o mém otci pomluvy a lži. Zeptat se, proč si vymýšlí… „A já musím vědět… Pověz mi, co se ti stalo u nás v zahradě.“ Takže se tatínka vůbec nezastanu? Věřím víc nějakému cizímu klukovi? Pokrčila rameny, vlastně už nechápala, jak mohla věřit otci, byť i jen na chvíli.

„Vyvrkl jsem si kotník. Florinie mi ho zavázala. Už je to dávno v pořádku.“

„Nechceš mluvit. Já to chápu, víš? Ale přestože jsem Hergerova dcera, s ničím nemám nic společného, věříš mi?“

„Mateo!“ Rázem se dokonale probudil. „Nikdy jsem tě přece nepodezíral!“ Až teď. Co ví? Proč vyzvídá? Nakonec i ona… Díval se na ni s lítostí, takové líbezné stvoření, je to možné?

„Ale nevěříš mi.“

Nevěřím, ale rád bych. Proč jsi přišla? Proč jsi nepočkala, až se poradím s bratrem? „Když já… já o tom nesmím mluvit.“ Měl jsem mlčet i před Florinií!

„Kdo ti to zakázal?“ Najednou měla situaci jako na dlani, jednotlivé události do sebe přesně zapadaly. Oněměl? Bylo jí ho líto, ale musí to vydržet. „Bratr, viď. Florinie mi vyprávěla, jak jste se dnes ráno sešli… Nepochopila souvislost, víš? Tvůj bratr nechce, abys něco prozradil, protože jste na tom oba stejně. Až na to, že ty jsi uprchl, a on ne.“

„Mateo, já nevím, jestli ti rozumím, ale…“

„Rozumíš. Z Cayenne vás někdo odvezl sem, k nám. Jemu někdo zakázal mluvit. Hrozil. Proto i tobě chce zabránit… Bojí se. Oba se bojíte. Nevím čeho, ale souvisí to s mým otcem. Možná že proto…“ Maminka! Jak to, že teprve teď mě napadlo… Hraje si otec na zprostředkovatelskou službu, aby mohl obchodovat s lidmi? Maminka určitě na něco přišla. Ale že dědeček nevěděl?

Čekal. Pozoroval její tvář, která se rozsvěcovala a zhasínala nejen odrazem houpavé svítilny na můstku, ale něčím uvnitř, byl by se na ni díval celou noc.

„Proto od nás odešla maminka. Řekni mi všechno, prosím tě, musím to vědět.“

„Nevím, Mateo. Je to jen nesmyslná změť. Mám pocit, že mě chtěl někdo zabít, ale bratr tvrdí, že ne. Nevím. Snad mi ještě něco vysvětlí.“

„A pak mi řekneš? I já ti povím, co zjistím. Budu pátrat u nás. Možná že se mi podaří objevit, kam odešla, když budu přesně vědět proč. Maminku bych chtěla najít, víš? Byly mi čtyři, ale pamatuju se na ni, byla… byla krásná.“

„Jako ty?“ Matea v odlescích lampy a měsíce, třesoucí se, s hořícíma očima, dychtivá odhalit pravdu, najít matku, snad i pomoci Lucienovi… Byl by si před ní klekl. „Všechno ti řeknu, ať se dovím cokoliv. A dovolíš-li mi, budu s tebou hledat maminku.“

„Pomůžeš mi?“ vzpamatovala se rychle Matea. Lucienova otázka ji prve zaskočila, nevěděla si s ní rady. Ale nabízí pomoc!

„Moc rád, Mateo. Jak ti mám dát vědět, až bratr… K vám nesmím.“ Matně si uvědomoval nesouvislost svých“ vět. Porozumí?

„Přijdu sama.“

„Od pozítřka se týden budeme plavit.“ Týden! Znělo to jako rok.

„Tedy potom. Jestli mě mezitím otec neodveze do Španělska. Kdybych přišla až po prázdninách… Nezapomeneš?“

„Nikdy!“

Zmizela. Avšak Lucien ještě dlouho stál u můstku a smutně šťastný hleděl na nábřeží. Matea, myslil si, Matea. Nic Jiného se mu nevešlo do mysli.

Třetí lavička zleva od hlavnírío vchodu do parku. Lucien tam byl příliš brzy, nemohl se dočkat. Sedal si a vstával, povycházel před park a rychle se vracel, kdyby snad bratr byl zatím přišel jinudy.

Julien byl přesný. „Kolik máš času?“

„Do rána. A ty?“ Kéž nepospíchá!

Julien se zasmál. „Já vlastně taky. Ale bytná by nejspíš zalarmovala policii, takže tak dlouho ne.“

„Nevadí. Však se nevidíme naposled.“

„Doufám.“ Julien se rozhlédl po šeřícím se parku. „Víš co? Pojď na nábřeží, tady nevíš, kdo tě může slyšet.“

Vyšli mlčky, mlčky čekali na autobus, mlčky dojeli k nábřeží. Lucien měl z bratrovy opatrnosti nepříjemný pocit.

„Je to tak zlé?“ zeptal se, sotva osaměli.

„Spíš já tebe tych se měl takhle ptát. Komu jsi ještě co vykládal?“

„Jenom Florinii, ale ani jí nic určitého.“

„Myslil jsem si, že nevíš. Nebyl bys za mnou přišel.“

„Neměl jsem chodit? Bytná…“

„Bytnou jsem zpracoval, tu nechme stranou, Armandovi neřekne nic, dokud nedovolím. A dobře, že ses objevil, kdo ví, co by se stalo, kdybych se o tobě nedověděl. Tak mluv.“

„Myslil jsem, že ty budeš mluvit. Mám ve všem úplný zmatek.“

„Napřed, co víš ty.“

„Nic, říkal jsem ti.“

„Z tvého nic naskakuje Florinii husí kůže.“

„Nezlob se. Mne se kdekdo vyptává, a já ani nevím, jak jsem se dostal z Cayenne do Agenu.“

„Nijak. V Cayenne jsi nikdy nebyl.“

Lucien se zastavil. Nebyl jsem nikdy v Cayenne? „V mém pase…“

„Pas je falešný, jako můj. Vypravuj přesně, co víš. Ne co si představuješ nebo domýšlíš. Co jsi viděl, slyšel, kdes byl.“

„Ale to bych mluvil týden! Maminka…“

Julien odmítavě mávl rukou. „Od letošního prvního června.“

Narozeniny, výbuch. Od výbuchu mám začít? „Snad tedy… slyšel jsem ránu, všechno se zatřáslo, byl jsem v čekárně s dveřmi bez klik. Na stole byl můj pas, vzal jsem si ho. Za zdí jsem slyšel hlasy. Nerozuměl jsem všemu, ale zdálo se, že mě chtějí zabít. Pak se ve dveřích objevili dva muži, rozrazil jsem je, proběhl chodbou, další místností a vyskočil jsem z okna.“ Jako by při vyprávění všechno znovu prožíval, zahradu, bolest v kotníku, zeď, čekání u vrátnice, Florinii, autobus a žádné peníze… „Jel jsem k přístavu. Tam…“

„Stačí.“ Julien si usilovně mnul bradu a mlčel.

Lucien ho pozoroval, a přestože viděl, že situace je zřejmě horší, než bratr čekal, zalila ho radost. To zvláštní mnutí brady je i můj zvyk, jsme doslova stejní a to je báječné.

„Luciene,“ řekl po dlouhé pauze, „vzpomeň si, co přesně říkali ti muži. Z čeho jsi vyrozuměl, že tě chtějí zabít?“

„Pokusím se.“

„Žádné pokusím se. Vzpomeneš si! Máš přece paměť, ne?“

„Divnou. Hrozně divnou. Před tím výbuchem…“

„To nech. Co říkali? Přesně.“

„Něco o špatné predikci reakcí a motorickém selhávání, o zavedené výrobě, která vynáší, a o zmetcích, ani jsem moc nedával pozor, jen mi bylo divné, proč jsem v továrně.“

„Přesněji nevíš nic?“

„Vím. Jeden řekl doslova: Co s tím teď? Nechat ho tam nemůžeme. Pochopil jsem, že mluví o mně. Říkali exemplář, který měl být vyřazen, a věděl jsem, že ten exemplář jsem já. Ještě něco o pokusech a že by Herger běsnil, kdyby se dověděl, že mě neodstranili včas. Jeden pak řekl: Tak pojď, ať to máme za sebou. Ještě že nic neví. A druhý: Bude to s ním jednodušší. Chápeš, že jsem už na nic nečekal.“

„Nechtěli tě zabít, na to bylo pozdě. Chtěli se s tebou domluvit. Útěkem jsi jim usnadnil situaci, zdá se. Nemuseli nic vysvětlovat, ani tobě, ani Hergerovi.“

Lucien užasle zíral na bratra. „S tebou se domlouvali?“ Julien kývl. Zato tebe nějak popletli, myslil si, i bez jejich vysvětlování bys musel vědět, aspoň to nejzákladnější by ti bylo jasné. A teď abych já… Stačím na to? Ucítil bodnutí vzteku na inženýry a usmál se tomu. Já mám vztek?

„Byl jsi tam zřejmě nějak hned po mně.“ Přivezli nás každého zvlášť? Jak to, že jsme o sobě nevěděli? Celý život, a to jsme dvojčata! „Když jsem vyskočil, slyšel jsem za sebou: Nech ho, musíme hlídat toho druhého. Měl jsem o tebe strach, totiž o toho někoho druhého. Netušil jsem, že je to můj rodný bratr.“

„Pozor,“ řekl Julien skoro vesele. Hlídat mě! Dohlédnout na poslední fázi výroby, aby ze mne nebyl zmetek. Vztek se proměnil ve vděčnost, bylo to k smíchu. „Pozor,“ opakoval, „o rodném bratru bych nemluvil. Leda před Florinií.“

„Jak to? Nejsi snad můj bratr?“

„Jsem, chceš-li mi tak říkat. Ale ne rodný.“ A když se Lucien nezmohl na námitku, dodal: „My dva jsme se totiž nenarodili.“

Nechal Luciena spolknout neuvěřitelné sdělení. A aby snad nepodlehl šoku, položil mu dlaň na rameno, vzchop se, tak hrozné to zas není.

„To… tohle je zas tvůj výmysl? Moje domněnka o únosu byla pravděpodobnější.“

„Jistě. Ale nepravdivá. Luciene, musíš to unést. Když už jsi mě našel, nemohu ti nic tajit.“

„Nesmysl, Juliene. Nemůžeš chtít, abych tomu věřil. Jak se může člověk ocitnout na světě, aniž se narodil?“

Julien sevřel bratrovo rameno. „Jenže my nejsme lidé, Luciene.“

Teprve teď se Luciena zmocnil děs. Nevěděl proč, ale uvěřil. Filmy! Dva za sebou, oba stejně matoucí, stejně připomínající život před výbuchem, nesmyslný pocit, že ho promítaný obraz do sebe vtáhne a nepustí, a Floriniin výsměch, moc se do toho vžíváš, copak jsi nikdy nebyl v kině? Nebyl jsem nikde jinde! Ale urazila se, co je moc, je moc. Filmy! Máme s bratrem stejné vzpomínky? Viděli jsme stejné filmy. Kdy? Co s námi kdo…

Propadal se do hrůzy. Nejsem člověk? Co tedy pohledávám mezi lidmi? Proč tu jsem?

Pohlédl k řece, byla tichá a klidná, uspávající. Krok, ale Julien reakci předvídal, taková nedbalost od inženýrů, vynechat informační fázi! Znovu ho bodl vztek, toho všeho mohl být Lucien ušetřen! Zastoupil mu cestu k vodě, hotov se s ním prát, hotov nasadit vlastní život, aby mu zabránil v sebevraždě. Neumíme plavat, uvědomil si. Pevně bratra držel.

„Ani hnout!“ křikl mu do ucha. „Slyšíš?“ Ale divil se. Oč by bylo jednodušší být sám, nemít bratra, který všechno jen komplikuje a dělá potíže. Proč ho nenechám skočit? Tohle je přece typicky lidská reakce a kde se ve mně bere? Hned si však připomněl Gebovo poučení, jako cítíš, jako prožíváš. Ne doopravdy, měj to na paměti. Nic se tě nedotkne skutečně, všechna tvá hnutí budou jen zdánlivá, snadno je zdoláš.

„Nechci.“ A znamenalo to pro Luciena: Nechci, aby ses utopil. Znamenalo to pro něho: Nechci zdolat své zdánlivě lidské hnutí, chci si zachovat bratra.

Lucien se poddal. Nechal se odvést k domům, posadit se na schody. Julien sbíral slova pro další část poučení. Pro snazší část?

„Vzchop se, Luciene, tohle se dá přežít. Ostatně tvé zděšení není skutečné, je to jen šok. Přece bys nechtěl žít v klamu? Nebo dokonce vůbec nežít? Jistě jsme oba stejně naprogramováni, takže i tobě se příčí zbabělost.“

„Příčí. Jenže když říkáš, že mi to někdo naprogramoval…“

„Zvykneš si.“

„Nevím. Nechci si zvyknout.“

„Je to nezbytné. Nezbytnost je třeba přijmout, jak víš. Tvá inteligence naštěstí neselhává, jen si vzpomeň, jak bravurně jsi dokázal předstírat paní Vantinové, že jsme oba v pořádku.“

„Nepředstíral jsem.“

„Ale. Nač sis tedy vymýšlel pojištění zavazadel? A tak dále. Tušils, že něco nehraje, byl jsi báječný, Luciene, i když zřejmě nemáš perfektní vybavení vyrobenců.“

„Co to je?“

„Nepochopils?“ Působení šoku nebo slabší intelekt? „Musím tedy vysvětlovat.“

Nad nimi se otevřelo okno a oba zároveň vstali. Vykročili po nábřeží, dál od domu, kde snad někdo poslouchá. Na hladině poskakoval pokrájený půlměsíc, pod navigací lehce šplouchalo a Lucien měl pocit, že se co nevidět probudí. Tenhle sen je úděsnější než všechny černé můry, dusí a nelze ho odtrhnout od prsou. Julienova slova k němu zaléhají jako z dálky, měsíční svit je měnil v neskutečno. Nešikovný? Tak i Julien si toho všiml. Ale Célestin už na mě nedoplácí, každý se přece nějakou dobu musí učit.

„Každý člověk. Přirozený. Umělý, vyrobený člověk má dobu učení zkrácenou na zanedbatelné minimum.“

„Nemohl bych tedy přece jen být…“ Slovo člověk se neodvážil vyslovit.

„Ne. Okolnosti tvého vzniku to vylučují. Byl jsi vyroben právě tak jako já. Ze stejného materiálu, jsme bratři. Ale klonoví bratři, ne rodní.“

„Přesto…“

„Já vím,“ přerušil ho Julien, „nemluvme o tom. Náš vztah je zdání, i když i já jsem mu podlehl. Tvoje nešikovnost, a jistě ještě další poruchy, o kterých zatím nevíme, jsou dokladem chyby v programu. Jsi zkrátka vadný výrobek, proto tě chtěli vyřadit. Zabít, zní-li ti to líp. Jenže objevili chybu pozdě, a co s mrtvolou, která vypadá přesně jako lidská? Proto jsem říkal, že by se s tebou byli domluvili. Ale protože vynechali informační fázi, klidně tě mohli nechat utéci, nemohls nic prozradit.“

„Ale pak mě hledali. Ptali se Florinie…“

„Zřejmě kvůli vysvědčení, žes je omylem vzal s sebou. Máš je?“

„Maturitní? Mám. Vystavil mi je ředitel Molierovy střední školy.“ A vida stín na bratrově tváři, honem dodal: „Neboj se, Herger se nic nedoví.“

„Neví-li to už.“

„Ředitel slíbil.“ Omluvit se Julienovi? Jistě. A vysvětlit, chtěl jsem se přece jen přesvědčit…

Julien se zasmál. „Věřme mu tedy, i on by měl potíže. Ale od inženýrů to stejně byla lehkomyslnost, jen tak tě pustit. Víš, jaké nesnáze mohly vzniknout záměnami? Asi před Hergerem utajili, že jsme měli být dva. Jinak by mě na to byl připravil, je velmi pečlivý, předvídavý, nic nenechává náhodě.“

Kopl do stínu, byl to však kámen, poskočil a žbluňkl do řeky. Lucienem projelo zachvění. „Žijeme vůbec?“

„Žijeme. Ale i kůň žije. Ryba. Strom. Nemysli na to.“

„Pokusím se.“ Věděl, že na to bude myslit. Stále.

„Ještě něco, Luciene. Svůj vznik nesmíme prozradit lidem. To je jediné naše předstírání, tvářit se, že nejsme umělí. Pocházíme z Cayenne. Rodiče zahynuli při neštěstí, o němž nechceme mluvit, případně nevíme, z ohleduplnosti kdosi před námi zatajil podrobnosti.“

„Ano.“ Co řeknu Mateji? Slíbil jsem! „Ale proč?“

„Víš, jak by s námi jednali? A také Herger by na to doplatil, výroba života je nezákonná. Vděčíme mu za to, že jsme, bez něho bychom neexistovali.“ Usmál se. „Existovat je příjemné, nezdá se ti?“

„Existovat jako člověk určitě.“

„Omyl. Co víš o lidském životě? Ze se podobá našemu, ale nemá přesný program. Přesnost by u lidí byla defektem, u nás je to přednost. Výhoda.“ Pohlédl na bratra a zasmál se. „Promiň, tobě se té přesnosti nedostává, jsi poruchový jako skutečný člověk. Ale třeba právě to tě smíří se situací.“ Zdvihl zápěstí a odhrnul rukáv. Deset? Otočil se a zrychlil krok. Povinnost být zítra svěží v práci působila silněji než bratrova snaha ještě ho chvíli zdržet.

Zvyknu si?

Lze si vůbec zvyknout na něco tak hrozného?

Julienovi to zřejmě nevadí, rád žije umělým životem, perfektně naprogramován, bez poruch. Jenže já, defektní, vyřazený exemplář, jsem lidem blíž. Jsem trochu jako člověk. Ke konci týdenní plavby shledal, že mu začíná být jeho perfektního bratra líto.

A že na svůj vznik většinou nemyslí. Přijímán svým okolím jako člověk, cítil se člověkem. Dokonce mu lahodily Gastonovy narážky, vidí na mně spousty chyb, pokládá mě za člověka, vůbec nepochybuje! Jeho úsměv přiváděl Gastona k zuřivosti, ale čím víc se zlobil a klel, tím potěšeněji se hoch usmíval.

„Proč ho provokuješ?“ Célestin byl pln obav. „Jednou tě zmlátí.“

„Když mně se líbí, jak se vzteká. Co myslíš, zmlátil by ve zlosti i stroj?“

„Jaký stroj?“ Lucien má nápady!

„Třeba čistič zeleniny.“

„Prosím tě! Ten by mu tak stál za ránu.“

Lucien se usmíval. Skoro si přál být od Gastona bit, jen pro vědomí, že stroj by kuchaři nestál za ránu.

Avšak jak se blížili zpět k Agenu, úsměv z jeho rtů mizel. Matea! Není-li někde na prázdninách, přijde. Bude chtít vědět a já nesmím… Co by mi poradil Julien? Něco si vymysli, inteligence ti naštěstí neselhává. Ale jak si mám vymýšlet, když jde o Mateu?

Jako by slyšel Julienův smích, všeho s mírou, i pravdy. Není to nejvyšší hodnota, ubližuje-li. Ano, tak nás učili ve škole, pravda má pozitivní smysl jen ve spojení se spravedlností. Kousl se do dlaně, tak se mu chtělo vykřiknout. Ve filmové škole! Kdo ví, jak to zařídili, abych tohle uznával. Byl ze sebe zmaten, kéž nikdy nedoplujeme. Nedržet slovo Mateji? Ublížit Julienovi? Matejinu otci? Pravdu jen ve spojení se spravedlností. Ale kde je spravedlnost?

Budu-li mluvit jen o sobě, komu ublížím? Ale věděl, že sám sebe obelhává. Co prozradím o sobě, je prozrazení o Julienovi. O každém vyrobenci, kolik jich existuje, Vyrobenec, pomyslil si s odporem, slovo, které zní jako plivnutí do kaluže. I my jsme takové plivnutí?

Matea se objevila hned první večer, vlastně noc, tentokrát v kabátku, aby ji zítra neusvědčila rýma. Otec povolil týden v Luzu, v dědečkově domě, samozřejmě s chůvou a po povinném pobytu v Bermeu, kde budou tentokrát s ním, ale ne u příbuzných, nýbrž v plážovém hotelu.

Překotně vykládala, dychtiva dovědět se jen jednu věc: Může si Lucien počátkem srpna vzít týden volna? Může přijet do Luzu? Protože odtamtud je nejlépe začít pátrání po mamince, v dědečkově domě lze objevit spoustu věcí, může tam být zapomenutý dopis, adresa…

„Můžeš?“ visela mu na rtech.

„Zeptám se. Zítra tě zavolám.“

„Ne! Co kdyby byl někdo v pokoji? Přijdu večer.“

„Tak daleko, v noci,“ namítal.

„Jediná překážka je naše ozdobná zeď,“ řekla se smíchem, „ale už jsem se naučila ji přelézat. Tak zítra!“

Zmizela jako poprvé, rozplynula se v přístavních, stínech.

Dosud hleděl na místo, kde už dávno nebyla, nemohl se odtrhnout. Ucítil dotyk na zádech a s leknutím se otočil. Stál nad ním hlídač a smál se.

„Tak už do postele, ať ráno nezaspíš. Slyšel jsem něco o přelézání zdi, to musí být láska! Pro pár minut. Má tak někdo štěstí.“

Lucien se bránil, jakápak láska, ale hlídač jen mávl rukou. „Ono se to zpočátku nikdy nezdá. A najednou to je.“

Nemohl usnout. Hlídačova slova ho rozrušila víc než Matejina návštěva. Nejsem člověk, opakoval si, nejsem člověk. Láska je pro lidi. Nebo i pro nás? Byly by moje děti umělé, nebo skutečné? Mohu, s m i m vůbec mít děti?

Ráno vstal přepadlý, až nad ním Célestin kroutil hlavou

„Tobě svědčí jenom plavba. Jak přistaneme, je konec.“

A Gaston si neodpustil dodatek: „Protože při plavbě nikdo nebude skákat z břehu do lodi. Kdežto tady ho může klidně chytit.“

„Kdo by mě chytal,“ odbyl ho Lucien, tentokrát bez úsměvu.

„To musíš vědět ty.“ Důstojně odešel zamíchat omáčku.

„Protiva,“ ulevil si Célestin, ale Lucien nepřitakal.

„Kdo tu rozhoduje o volnu?“ zeptal se s očima na Gastonových zádech. Je-li to Gaston, nepustí mě.

„Šéfkuchař. Ale jestli potřebuješ vyměnit nebo zaskočit…“

„Ne, díky. Potřebuju mít volný celý první srpnový týden.“

„To bude horší, nemáš ještě nárok na dovolenou. A kdybys jen tak utekl, už by tě podruhé nevzali.“

Šéfkuchař byl však v dobré náladě. „Když si obstaráš náhradu… Taky potřebuješ chvíli dýchat suchý vzduch, co?“

Náhradu?

jak se obstarává náhradní pomocník do kuchyně?

„Dokdy to potřebuješ vědět?“ Célestin se tvářil, jako by stačilo zahvízdat. Jako by náhradníci čekali za rohem.

„Večer se přijde Matea zeptat.“

„A co Florinie?“

„Ta je na prázdninách,“ nepochopil Lucien.

„Hm.“ Célestin se zachmuřil. „To není dobře. Za trest bych tě měl nechat s náhradníkem na holičkách. Ale že jsi to ty…“

„Co není dobře?“

„Přece chodit s jinou, když je jedna na prázdninách.“

„Já s nimi nechodím, s jednou, ani s druhou.“ A jak bych mohl!

„Tak v pořádku. Promiň, že jsem si to myslel. Ty… Abych nezapomněl, schovej mi oběd.“

„Ty tu nebudeš?“

„Náhradníka ti mám sehnat na inzerát?“

Lucienovi se zdálo, že to, co teď cítí, nepatří umělá bytosti. Kde je jako? Doopravdy jsem Célestinovi vděčný. Doopravdy ho mám rád.

Nevěděl si s tím rady. A když Célestin rovnou přivedl matku, na týden prý ráda vymění domácí kuchyni za lodní, aspoň přijde na jiný vzduch, děti jsou stejně teď u babičky, bylo Lucienovi jasné, že to, co potlačuje, nejsou zdánlivá slzy.

Šéfkuchař sepsal výměnnou smlouvu a Lucien nevědět kam s očima, když mu Célestinova matka dojatě děkovala za přátelství, které chová – řekla chová! – k jejímu synovi. Stud je také zdánlivý? Skoro byl ochoten prohlásit všechna bratrova sdělení za pustou fantazii. Mávnout nad nimi rukou a říci Mateji, že nic neví. Kéž se na nic neptá.

Jenže ona se bude ptát.

Především chtěla vědět, co bude s Luzem. „Objednej si pokoj v hotelu, nemůžeš bydlet u nás. Je jich tam několik. A hned, jak přijedeš, zavolej. Číslo je na dědečka, Mateo Mejores, on byl Španěl. Ale kdybys viděl, že je se mnou otec, řekni, že jde o omyl.“

„Zavolej raději ty mne.“

„Když nevím, v kterém hotelu najdeš ještě místo.“

„jenže omylu tvůj otec nebude věřit. Nezapomeň, že zná Juliena. Jsme k nerozeznání.“

„Otec zná tvého bratra? Odkud?“

Teď jsem něco provedl! Ale viděla je přece spolu!

„Odkud?“ naléhala. „Jak to víš, že se znají?“

„Byli spolu ve škole, muselas je tam vidět.“

„Vzpomínám si. Ale na chlapce, který tam byl s otcem, se nepamatuji. Myslila jsem, že si to Florinie vymyslela.“ Nakonec je pravda všechno, co mi říkala? 1 že ho u ní hledal náš inženýr, i že se mohl zbláznit, když ho vzala do kina, jako by nikdy předtím neviděl film… „S tebou něco není v pořádku, viď. Vinou mého otce. Zná nejen tvého bratra, ale i tebe.“ Zpytavě si ho prohlížela, pokud dovolilo kalné světlo lampy.

„Ne, Mateo, mne nezná. Jenom Juliena. Neprozraď, že jsme dva, prosím tě, moc na tom záleží.“

Byla zmatena, takovou prosbu nečekala. Otec neví o Lucienovi? Jak mu tedy mohl ublížit? Domníval se, že je to Julien? Proč? Nedalo se domyslit. „Už víš, co se s tebou stalo v naší zahradě?“

„Něco málo, všechno ne.“ Nelžu, Mateo, nevím všechno. „Ale docela určitě jsem se nesetkal s tvým otcem.“. „Protože byl ten den u dědečka. Dědeček totiž právě… Ale to sem nepatří. Když ses nesetkal s otcem, s kým tedy? S inženýry?“

„Asi,“ připustil. „Ale nevěděl jsem…“

„Poznal bys je?“

„Nevím.“

„Nic mi nechceš říct, viď. Trochu to chápu, ale ne ‘docela. Nechceš žalovat. Nechceš si stěžovat. Nakonec ti vlastně nic není? Ale mně na tom všem záleží, víš? Určitě to souvisí s maminčiným odchodem. Tím, že mi všechno povíš, pomůžeš mi ji najít.“

Luciena vysvobodil hlídač. Tentokrát nic nezaslechl, šeptali. Tím víc si domýšlel.

„Slečno, na kutě,“ řekl. „Vypadáš jako holčička, a sotva budeš starší, i když chodíš za kuchaříkem. Už jste si dost našpitali, něco si schovejte na příště.“

„Tak platí,“ loučil se hned Lucien, „najdu tě v Luzu. Volat nebudu, nějak to už zařídím.“

Neobjali se, nepodali si ruce a hlídač vrtěl hlavou. Ze by to přece jen nebyla láska?

II. OTÁZKY A ODPOVĚDI

Herger nevydržel v Bermeu ani tři dny. Chodit na pláž ho nebavilo a předsevzetí, že se bude plně věnovat dceři, mu připadalo nesplnitelné. Co jí mám pořád říkat? A odpovídat na její otázky, upřímně odpovídat? Přitom kdo ví, co se děje v Agenu, inženýři podávají zprávy úplně nanicovaté. Jako by se nedělo nic.

Proč tak narychlo odjíždím? Dceřina otázka je téměř lítostivá, ale co bude s účetními? A kufr už mám v autě,

„Co ty víš, dítě, jaké já mám starosti. Buď ráda, že se tě netýkají.“

„Týká se mě všechno, co se týká tebe.“ Myslila to tak, jak pochopil, a ještě trochu jinak. Váhala, znovu si nebyla jista. Ustaraný tatínek, roztržitý a smutný, který mluví o mamince se steskem a rozpaky… Může ho někdo podezírat? Mohu já? Z čeho? A přesto je tolik divných nesrovnalostí, z čeho platíme ty spousty služebnictva a jak je to s bratry Birbokovými a proč odešla maminka…

„To je od tebe hezké, Mateo, ale na starosti máš opravdu dost času.“

Starosti, stále starosti. Všichni otcové jich mají nad hlavu? „Řekni mi něco o těch účetních,“ žadonila, neboť ji něco napadlo. „To jsou bratři?“

„Bratři. Je s nimi svízel, ale to tě přece nemůže zajímat.“ Otvíral dvířka, jen nasednout.

„Zajímá. Jsou si podobní? Chtěla bych je vidět.“ Zdržovala. Viděla, že otec už je v duchu na dálnici, ale tohle bylo najednou důležité, důležitější než otcův spěch. Ostatně jistě zbytečný, ráno říkal, že tu zůstane do neděle.

„Bratři si bývají podobní.“

„Potíž je v tom, že si je lidé pletou?“

Zavřel dvířka, zaraženě si ji změřil. „Jak tě to napadlo?“

„Ve škole máme takové úplně stejné bratry a je s tím krásná legrace. Zezadu je nerozezná ani Florinie.“

„Ve škole legrace, v životě potíže, to bývá. Ještě že…“ Zarazil se. Ještě že už je s dvojčaty konec, chtěl říci, ale před Mateou? Málem jsem té plánované upřímnosti propadl.

„Ještě že co?“

„Ještě že… vidíš, samými starostmi nedořeknu větu. Ještě že to není tak častý jev.“

„Hm, nevěděla jsem, že nemáš rád dvojčata. A kdybys jim našel práci každému jinde, aby se nepletli?“

„Pokusím se. jenže jsou zapracováni na společný program, je výhoda mít je na jednom pracovišti.“ Usmál se. „Mám radost, že projevuješ zájem o mou práci, ale zatím si hleď raději učení, stejně si jednou vybereš jiné povolání.“

„A budu-li chtít pokračovat ve tvém? Máš přece výnosný podnik. Jen těch služebných co platíš. Taky bych’ pak byla tak bohatá.“ Nezní mi hlas falešně? Takhle mluvit s tatínkem! Možná je chudák v nesnázích ne svou vinou…

„S výnosným podnikem to piijde z kopce, děvče. Co dědeček zemřel, moc se nám nedaří.“ Ať si dítě nedělá iluze o bohatství. Byl rád, že využil příležitosti a řekl jí to.

„Dědeček?“

Nečekal údiv, spíš nelibost, rozmrzelost. Proč se tolik diví?

„Co měl dědeček společného s tvým podnikem? Lékař!“

„Dědeček všelicos dokázal.“ Byl unaven, starost ho přerůstala, neviděl přes ni. Pokrčil rameny a znovu otevřel dvířka. „Měj se tu hezky. A poslouchej Adelinu.“ Vsoukal se do vozu.

Dívala se z.a ním, dokud nezabočil k dálnici. Dědeček? Vrtěla hlavou, proč dědeček? A dva stejní účetní? Předtím dva stejní studenti, jenže o jednom se nesmí vědět.

Protože byl původně jeden? Inženýři ho rozdvojili? Bláznivý nápad, ale inženýři pracovali předtím u dědečka. Všelicos uměl, všeličemus je naučil? Až do své smrti je držel na uzdě, ale sotva zemřel, vyvádějí? Proto trápení se dvěma stejnými účetními? Jednoho se nepodařilo utajit? Jenom Luciena?

Uvědomovala si, že splétá čirou fantazii do nesmyslných uzlů. Ale když dědeček… Proč dědeček? Všechno je čím dál zamotanějši.

„Mateo, nepůjdeme na pláž?“

Adelinin hlas jí připomněl, že dosud stojí u silnice. Otočila se.

„Vidělas dva stejné účetní?“

„Proč mají být stejní? Pojď se raději převléci.“

Šla. Chůva určitě nic neví o dvojici účetních, a tedy ani o bratřích Birbokových, od ní se nic nedovím. Inženýři? Nebudou se mnou mluvit. Ale dědečkův clům! Skrz naskrz ho musím prohledat, a nejen kvůli mamince.

„Pospěš si, dítě, hodinu držíš tričko, že ty vůbec nevíš, jestli se oblékáš, nebo svlékáš.“

„A víš, že ne?“ Zasmála se. „Uložit?“

„Obléci!“ I Adelina se smála, bylo jim spolu dobře.

Den před odjezdem do Luzu dostal Lucien svou první poštu, pozdrav z obchodní cesty, podepsán Julien. Radost mu zadrhla hlas a roztřásla prsty. Zastrčil si lístek za zástěru, ale co chvíli ho povytahoval a kradmo se ho dotýkal, první, první pohled. A od bratra!

Célestina to dojímalo. „Tobě moc lidí nepíše, viď.“

Lucien zavrtěl hlavou a setřásl povytažený lístek, vida, Célestin si všiml.

„Mně taky ne. Já vlastně nikoho neznám. Tedy znám, ale nikdo nezná mě.“ Pokrčil rameny, usmál se. „Na mě se snadno zapomene.“

„Proč by se na tebe mělo zapomínat spíš než na jiného?“ Lucien se divil upřímně. „Naopak by si tě každý měl pamatovat, když všem pomáháš.“

„Pomáhám? Jak?“ Célestin si nevzpomínal, že by kdy někomu pomohl.

„Co jsi udělal jenom pro mě! Od zítřka dokonce nastoupí místo mě tvoje maminka. To není nic?“

„Vždyť ona přijde ráda. Hlavně aby ses měl dobře v tom Luzu. A…“ Nepokračoval.

„Co a?“

„Když já nevím… Aby ses neurazil.“

„Proč bych se urážel? Co jsi chtěl říct?“

„Luz je v horách. I v létě, víš… v horách bývá zima.“

Lucien nechápal.

„Já… kdyby ti byl můj svetr…“

Lucien zčervenal.

„Já věděl, že tě urazím.“

„Vůbec: ne! Jen se stydím, že mě to nenapadlo. Vždyť si ještě mohu nějaký koupit, odpoledne už mám volno.“

„Tak si přitom kup taky prádlo a… ještě jedny boty. Aspoň.“ Célestin přitom urputně dloubal do bramboru, až se mu rozpadl v dlani.

„Koupím. Já jsem, víš… hrozně nepraktický.“

„Zaběhneš se. Na tobě je zkrátka vidět, že se o tebe pořád někdo staral. Nemáš pojem z praktického života. Tvůj bratr je na tom taky tak?“

„Podobně.“

Célestin pokýval hlavou. „Je to pak zlé, když rodiče zemřou náhle.“ Vzhlédl k Lucienovi a honem zpět do brambor. Má zčervenalé oči, chudák, a já mu to neštěstí ještě připomenu. „Nezlob se,“ hlesl, „já nechtěl.“

Lucien pouze zavrtěl hlavou. Rodiče! Stínové obrazy konejšivého úsměvu a laskavého hlasu, film, který předstírá vzpomínku na dětství. Aby nám pomohla připodobnit se lidem? Proč? Sáhl po bramboru, nenahmátl.

„Hotovo,“ oddychl si Célestin. „A co jsem ještě… Kdyby ti nestačily peníze, tak já mám.“

„Číslo, pane.“

„Číslo?“

„Jaké máte číslo bot? Spadl jste z měsíce?“ Prodavačka byla unavena, přesto se snažila překonat nervozitu úsměvem. Moc se jí to nedařilo, dávno měla být na dovolené.

Lucienovi jí bylo líto, nicméně boty potřeboval.

„Nezlobte se, paní, já nevím.“ A zul botu; bude moci posoudit velikost?

Nic neposuzovala. Předložila mu několik párů, aby je vyzkoušel, a šla něco pošeptat kolegyni do sousedního oddělení.

Všiml si, že čísla jsou na podrážkách. Košile také má číslo? A Célestinovi abych koupil dvě trička a zástěru, když jsem nosil jeho. Jaké číslo?

V průjezdu stáhl košili, objevil číslo a upokojen vešel do obchodu s prádlem.

Vracel se v rozjařené náladě. Připadalo mu, že právě úspěšně zvládl rozhodující zkoušku, i hotel se mu podařilo objednat, slečně na poště se ho zželelo a vyřídila to sama. Zbývá najít vhodný vlak, ale s tím pomůže Célestin. Jen jestli mu ta trička budou.

Hned si je vyzkoušel; nedostatečnou velikost naštěstí vyrovnal pružný materiál. A zástěra? Větší neškodí, spíš by vadilo, kdyby byla malá.

„Vlak? Ty chceš jet vlakem? Já bych si vybral autobus, večer se podíváme, jak jedou. Ty jsi ovšem spíš zvyklý na letadlo, jenže do Luzu letadlem…“ Célestin uvažoval nahlas a Lucien trnul. Kolik věcí neznám, zřejmě samozřejmých. Kdybych žil osmnáct let, dávno bych musel všechno vědět. Ale dva měsíce? Bylo to k smíchu i k pláči a pochybovat se nedalo, bratr mluvil pravdu. Jsem vadný vyrobenec, vyřazený exemplář. Musím se s tím smířit. Musím?

„Co se tváříš tak kysele?“ Célestin se divil. „Netěšíš se na dovolenou?“

„Já jen… jestli jsem na něco nezapomněl.“

„Tak to zkontrolujeme.“

Célestin chvíli rovnal prádlo, ponožky, knihy, počítal si na prstech, přidal jejich společný hřeben, pak se na tu hromádku zadíval, klepl se do čela a s výčitkou se obrátil k Lucienovi:

„Za tebe aby člověk myslel na všechno. Teď mi řekni, do čeho to dáš.“

Lucien pohlédl na hodinky, ještě že ho výrobci vybavili tím nejdůležitějším, vlastně by jim měl být vděčný. „Už bude zavřeno,“ řekl provinile.

„Právě. Tak abych ti…“ Vytáhl zpod postele svůj odřený kufřík. Otřel ho hadrem na boty, vysypal z něho pár kousků své výbavy a otevřený položil na stolek. „Stejně ho teď nepotřebuju, aspoň se uplatní.“

Lucien do něho beze slova složil své věci, volné místo mu Célestin vyplnil schumlanými novinami, aby se ti nezmačkaly košile, zaklapl víko, omluvil se, že ztratil klíček, ale kdo bude chtít krást, stejně sebere celý kufr, nakonec ho potěžkal a shledal sympaticky lehkým.

„Jdeme,“ vyzval Luciena, který si připadal nevýslovně trapně. „Autobus.“

„Co bych si bez tebe…“ Nedořekl. Célestin vykročil z kajuty a mávl rukou.

„Nějak by sis poradil. Kdo se nemá na koho spolehnout, musí se také obejít.“ Zastavil se. „Vidíš,“ řekl. „Taky na mě zas úplné spolehnutí není.“ Obrátil se nazpět. „Tužku a papír nemáme, viď.“

„Na co?“ nechápal Lucien.

„Přece zapsat si, kdy jede ten autobus.“

„Pojď, to si budeme pamatovat.“

Célestin váhavě vykročil. „Když myslíš… Ale já si’ to určitě pamatovat nebudu.“

„A já si to určitě pamatovat budu.“ Přece mám v něčem výhodu. Jenže co je mi platná? Hned by byl svou výbornou paměť vyměnil za špatnou, a třeba i za kdovíjaké jiné vady, jen kdyby…

První, co koupil po příjezdu do Luzu, byl plastický, pohled na náměstí s horami v pozadí, pozdrav z dovolené v Pyrenejích posílá Lucien. Bude mít Julien stejnou radost, jakou jsem měl já z jeho lístku? Jako radost. Ale i ta je hezká a můžeme si ji dopřát, myslil si ironicky.

Paní v trafice mu ochotně vysvětlila, kudy do hotelu, recepční mu bez řečí dal klíč, hotelový sluha ho zavedl až do pokoje a zeptal se, má-li mu nosit snídaně nahoru, všichni s ním jednali jako s člověkem, bez stínu podezření. Jak by se chovali, kdyby věděli?

Po obědě si v recepci vypůjčil videofonní seznam, Mateo Mejores, tady. Opsal si číslo i adresu, aby snad jeho paměť nebyla recepčnímu podezřelá, na náměstí prostudoval orientační tabuli a vydal se za Mateou. Procházet se kolem domu? Nic lepšího se asi nedá udělat, jednou přece dívka vyjde.

Lékařův dům byla vila se zahradou, ne nepodobnou Hergerově zahradě v Agenu. Jen menší, hůře udržovanou. A ne tak opevněnou. Tuhle zídku bych přeskočil i s vyvrtnutým kotníkem, Mejores tu zřejmě nemá co střežit. Dvěma stranami zahrada sousedila s dalšími zahradami, a tam dokonce nebyla ani zídka, nýbrž jen nízký křížový plůtek.

Lucien postával na křižovatce, obcházel kolem dvou vnějších stran, protože do obou ulic vedly branky, obě stejné, s vizitkami Dr. Mateo Mejores. Zazvonit a schovat se? Matea by pochopila. Ale co její otec? Pak ho napadlo, že už ho desetkrát mohl spatřit z okna, a trochu se podivil. Vida, porucha. A pak že moje inteligence neselhává. Kdo ví, co všechno se mnou provedli špatně, na co zapomněli, co mám omylem navíc. Zmetek.

Vrátit se? Přece jen zkusit videofon? A co jí řeknu?

Rozhodl jít se podívat do města, i tam ji může potkat. Procházel ulicemi, objevil nemocnici, u vrátnice vývěska s rozvrhem lékařských služeb, plán objektu s popisem, dosud i Mejoresova pracovna, až docela na konci zadního traktu, jestlipak ho sem Matea chodila navštěvovat?

„Koho hledáte, pane?“

Vrátný se vysoukal ze své kukaně, protáhl se a zazíval. Luciena si povšiml jen z nudy.

Ten se však lekl, a než mohl uvážit odpověď, vyhrkl: „Doktora Mejorese.“

Vrátný posmutněl. „To byste musel na hřbitov, pane. Doktor Mejores zemřel.“ Pokýval, jako že proti smrti není léku, a prohlížel si Luciena.

Hoch nevěděl, jak odejít.

„Zarazilo vás to, vidím,“ pokračoval však vrátný účastně, „my jsme také nečekali… On byl pan doktor ještě při síle, i když v penzi. Občas i operoval. A do své pracovny docházel pravidelně. Má tam všechno, jak to nechal, to víte, nikdo se v těch jeho aparátech nevyzná, tak čekáme, až se toho ujme nějaká kapacita. Jen mu tam ještě přestěhujeme to skladiště ze sklepa, už je to připraveno i s chladicími miniboxy.“ Vzdychl. „Ale co vám to povídám. Třeba potřebujete vyšetřit a měl bych vám poradit jiného lékaře. Tady máte seznam specialistů.“ Sáhl do okénka a vytáhl tenkou brožuru. „Načpak si stěžujete?“

„Já… na nic. Myslím, že… že jsem zdráv.“

„Aha. Skutečně nevypadáte nemocně. Ale někdy to klame. Měl jsem známého, jen kvetl. A byla to tuberkulóza. Dnes, pane, a najednou znovu tuberkulóza.“

Lucien tonul v rozpacích. „Snad nemám tuberkulózu,“ řekl stísněně a hledal větu, jíž by se rozloučil.

„Něco vás přesto trápí, vidím. Nechcete se přece jen podívat na ten seznam?“ Přistrčil mu ho před oči.

Jména nemocí, o nichž hoch nikdy neslyšel, jména lékařů, některá ani nebyla francouzská, jakou nemoc si vybrat, jakého odborníka? Usilovně si mnul bradu a ještě usilovněji přemýšlel, jak se vykroutit ze zájmu hovorného vrátného.

Ten se náhle plácl do čela a hlasitě se rozesmál, až sebou Lucien trhl. „Už to mám!“ Jásal. „Já pořád, koho mi připomínáte, že se s vámi vybavuji, jako bych vás znal. Teď jsem na to přišel, jak jste si sáhl na bradu. Doktor Mejores operoval vašeho otce! Asi před půldruhým rokem, viďte. Slinivka. Občas jsme si podebatovali, skvělý člověk. Že se ani nezmínil o synovi? Ale jako byste mu z oka vypadl, pane. Nechodil jste ho navštěvovat, viďte. Musel bych si pamatovat. Nebo že bych si vás tenkrát nevšiml?“

„Ne, já…“ Zmatek. Jak z něho ven? „Studoval jsem v Americe.“ Z téhle situace by se snad ani Julien nevyvlékl bez pohromy. Co mám dělat?

„A teď jste už nastálo tady v Luzu?“

„Jenom na dovolené.“

„Tak tak. A jak se daří panu otci? Dlouho jsem ho neviděl. Nepřišel vy jste za Mejoresem kvůli němu?“

„Nene, daří se mu výborně.“

„To jsem rád.“ Vrátný upřel zrak za chlapce, zastavila se tam žena a čekala, patrně na informaci. „Těšilo mě, že jsem poznal jeho syna.“ Podával Lucienovi ruku a zároveň se obracel k ženě. „Moc pana profesora pozdravujte. Opravdu mě neobyčejně těšilo.“ Na okamžik se znovu obrátil k chlapci, taková podobnost!

Lucienovi dalo dost práce, aby ulicí podél nemocnice neutíkal. A aby se neohlédl, zda ho snad vrátný nehoní. Měl jste se mě zeptat na jeho jméno a na adresu, pane vrátný!

Zmocnilo se ho rozjaření, tohle až poví Julienovi! Ještě že ten nesmyslný rozhovor dobře skončil.

Dobře? A co potká-li vrátný toho profesora? Jakpak se daří vašemu synovi? A profesor má třeba tři dcery. Ale vždyť jsem s ním nedávno o vás mluvil. A že jste ho dal studovat do Ameriky? Nedůvěřujete francouzskému školství?

Lucien se potil. Proč jsem rovnou neřekl, že ho neznám? I tohle je porucha? S obavami si představil nenadálé setkání s doktorem Hergerem. Jak bych se zachoval v roli Juliena? Jak bych vysvětlil svou přítomnost v Luzu? Zvlášť když bych nevěděl, je-li to skutečně Herger! Nikdy jsem ho přece neviděl.

Místo k Mejoresově vile zamířil do hotelu. Co nejdřív se schovat, být sám v pokoji a nevyzývat osud. Jak jsem vůbec mohl tak klidně přijet a chodit si tu jako po naší lodi?

Recepční mu zároveň s klíčem podal dopis. Napjatě roztrhl obálku. PŘESNĚ V OSM NA ROHU ZAHRADY! M. H.

Matea mě našla. Herger zřejmě zůstal v Agenu, jinak by mě nezvala tak blízko k vile. Ale jak mě našla? Lidský mozek je asi vynalézavější než umělý. Nebo jen než můj, popletený a určený k vyřazení? Inteligence naštěstí neselhává, zasmál se a recepční zvedl hlavu. Lucien rychle vykročil ke schodišti, výborně se mi daří nebýt nápadný, líp už to nejde. Dál se však usmíval, Matea mě hledala, našla, čeká na mě. Herger byl zapomenut, nebezpečí za horami. Tak tedy v osm.

Ve tři čtvrti byl na místě, v marné naději, že se mu ještě v posledních minutách podaří vymyslit pro Mateu sdělení, které by nebylo ani lživé, ani bezcenné a které by zároveň nic neprozrazovalo. Nedokázal se soustředit. Matea, říkal si místo přemýšlení, Matea.

Minutu po osmé skoro zadoufal, že nepřijde, náhle se bál ji spatřit. Ale hned nato ji viděl vyběhnout z domu, pak ze zahrady. Podala mu ruku.

„Odpusť, že jsem tě nedokázal najít dřív než ty mě.“ Bylo však jasné, že se nemusí omlouvat, dívka se usmívala.

„Poslala jsem komorníka s dopisem, měl za úkol obejít všechny hotely. Tvůj našel brzy, ale tys byl pryč.“

„Ty máš komorníka?“ Spíš odvádění řeči než zájem, avšak Matea ochotně kývla.

„Mám. Je to správce vily, ale dědeček mu říkal komorník, tak já taky.“ Vedla ho do zahrady za vilu, mezi břízami tam byl mramorový stůl. Pohanské obětiště, napadlo Luciena a zachvěl se, když se Matea na něj vyhoupla a ukázala vedle sebe. Mramor chladil, místo však rozněcovalo fantazii a hoch na chvíli přestal vnímat. Teprve když zaslechl něco o dědictví, zpozorněl. Souvisí to s její matkou?

„Co jsi zdědila?“

„Vždyť říkám. Zatím jen toho komorníka. Je to jako z pohádky, nemyslila jsem, že je dědeček tak romantický.“ Zarmoucený hlásek, uskřípnutý vzpomínkou. Jak musela mít dědečka ráda! „Odkázat mi komorníka! A jakého. Počkej, až ho uvidíš.“

„Uvidím ho? Nepoví o mně tvému otci?“

„Ani kdyby ho čtvrtili! Když jsme sem s Adelinou přijely, uvítal mě jakou svou paní, až mi to bylo k smíchu. On zůstal vážný. Patřil prý dědečkovi a teď patří mně. Celý život plnil dědečkovy příkazy a teď bude plnit moje, úplná Aladinova lampa. Odevzdal mi dědečkův dopis, který byl součástí závěti, dědeček ji napsal, když od nás maminka odešla, víš? Ale nikdo o tom nevěděl, jen komorník. Je to moc hezký dopis, pak ti ho ukážu. Dědeček mi píše, že komorník je absolutně poctivý, spolehlivý a věrný, že mu mám důvěřovat a propustit ho jen v tom případě, že bych ho nemohla platit. Tak jsem ho hned chtěla propustit, protože já žádné peníze nemám, ale on řekl, že až do mé plnoletosti je zaplacen. V den mých osmnáctých narozenin mi odevzdá tuhle vilu se zahradou, a nebudu-li mít námitky, i pak mi ji bude spravovat, A že už teď si tady mohu dělat, co chci, jediné, co do osmnácti nesmím, je vilu prodat.“

Seskočila.

„Říkám ti to tady, abys neměl strach jít dovnitř. Tady jsem paní já.“

„A přijde-li tvůj otec?“

„Nepřijde. Má potíže s účetními, s dvojčaty účetními, ale o tom později. Pojď.“

Sel za ní jako ve snu. Dvojčata účetní! Herger má zřejmě velkovýrobu. K čemu? Vědecký experiment? Ale to by si nás spíš měl nechat. Měřit nás, zkoumat… Musím se zeptat Juliena.

Přes Matejiny obavy přijala Adelina hosta s úsměvem.

„To jsem ráda, že tu má Matea kamaráda. Stále jen s chůvou, to není zábavné pro děvče.“

Matea údivem zapomněla mluvit. Takhle je to tedy s Adelinou, prostě poslouchá nadřízené! Doma vládne otec, tady já.

„Co bys tomu řekla,“ vzchopila se, „kdybychom tu zůstaly?“ Zkoušela chůvu; vlastně by se tu ještě nebyla chtěla usídlit nastálo.

„O tom nerozhoduji.“ Laskavě, jako vždy.

„Rozhodla bych já.“ Napjatě čekala.

„O tomhle ty nemůžeš rozhodnout, dítě.“

„Otec rozhoduje v Agenu,“ zkoušela dál.

„O tobě kdekoliv, zatím. A hleď si Luciena. Pozveš si hosta a vůbec si ho nevšímáš.“

Matea se obrátila k chlapci. „Že ti to nevadí.“

Zavrtěl hlavou. Držel dívce palec, vždyť co je to za život, pořád pod dohledem chůvy, jakkoliv sympatické.

Komorník přinesl chlazenou oranžádu. Obřadně nabídl nejdříve Lucienovi. „Prosím, pane.“ Když měla i Adelina svou sklenku, uklonil se před Mateou.

„Budete mě ještě potřebovat, slečno?“

„Ne, myslím, že ne. Co říkáš, Adelino?“ Dosud se nevžila do role paní domu.

Adelina se usmála. „Až ráno, komorníku. Ať máte taky chvíli klidu.“

„Slečna souhlasí?“ Matea kývla, komorník odešel.

„Jako v románu!“ neždržel se Lucien. „Nejsi nakonec šlechtična?“

Dívka se zasmála. „Taky si nemohu zvyknout. Jenže pro mě to není takový šok, víš? Znám komorníka od malička a vždycky se takhle chová. Pánem byl ovšem dědeček.“ Hned měla smutné oči. „Co se mu stalo?“

„Srdce,“ odpověděla Adelina. „Nešetřil se, za celý život si neodpočinul. A nedal si poradit, kolikrát jsem mu říkala…“ Vlastně se nedivila. Měl si dát radit od vlastního výrobku?

„Prohlížela jsem dnes jeho korespondenci.“ Matea nechtěla slyšet o smrti a v dopisech byl živý. „Má spousty, dopisů z celého světa, z vědeckých ústavů, z univerzit, od členů Akademie…“

„To se nedělá, prohlížet cizí korespondenci.“ Chůva se vlídně zamračila.

„Komorník mi dovolil. Řekl, že všechno, co je v tomto domě, je teď moje. Odnést to nesmím, ale tady…“ Zavrtěla hlavou. „Já tomu ještě asi nevěřím.“ Rozhlédla se po místnosti, jako by ji viděla poprvé; moje? A můj správce mi spravuje mé vlastnictví. Správce i dům a zahradu, všechno mi dědeček dal, už tenkrát… Obrátila se na Luciena.

„Ukážu ti ten dopis, pojď do knihovny.“ Lucien se ohlédl po chůvě, kterou nechali v jídelně. Nebude se zlobit?

„Chci s tebou mluvit bez ní,“ odpověděla Matea na jeho pohled, sotva se za nimi zavřely dveře, „jak jinak to mohu zařídit? Mám ji ráda, víš? Ale když je s tebou někdo pořád…“

„Chápu. Našlas nějakou stopu?“ Jen aby se nemluvilo o mně!

„O mamince? Zatím ne. Ale všechno jsem ještě neprohlédla, tady je spousta věcí.“ „Mezi dopisy nic?“ Vrtěla hlavou.

„Třeba něco ví komorník,“ navrhl.

„Komorník? Vidíš, musím se ho zeptat. Měl by říci, co ví, když jsem jeho paní.“ Překvapeně pohlédla na chlapce. „Když mám komorníka, už tě asi k hledání maminky nebudu potřebovat. Já sice sama nikam nesmím, ale budu posílat jeho.“ Že jsem na to nepřišla hned?

„Třeba se mu to nebude líbit.“ Kéž odmítne. Nač bych tu byl já? Mateo, Mateo! Úplně jiná než na lodi s měsícem v očích, jinak zaujata, ale stejně blízko, stejně líbezná, přijel jsem za tebou, abys mě nepotřebovala?

„Na něm nepoznáš, co se mu líbí. Jako by nikdy neměl radost ani zlost. Jako by nikdy nebyl unavený ani nemocný.“ Usmála se vzpomínce. „Když jsem byla malá, ptala jsem se jednou dědečka, jestli komorník není natahovací. Chudák dědeček! Měl pak strach, abych i komorníkovi… Jenže jemu by to bylo jedno. Co je ti?“ „Mně? Co by bylo?“

„Zdálo se mi, že se divně tváříš. Nechme komorníka, teď o tobě.“

„Zjistilas něco?“ Mluv ty, Mateo. Co já bych ti řekl? „Dvojčata účetní,“ napověděl.

Nechala se poodvést. „Ano. Otec si stěžoval, má starosti. Umístit dva stejné účetní je problém. Tak mě napadlo, jestli mu to naši inženýři nedělají naschvál. Od dědečkovy smrti se dějí samé divné věci, dědeček asi předtím všechno držel na uzdě.“

„Dědeček? Inženýři přece pracují u tvého otce.“ Mejoresovy nesrozumitelné přístroje v nemocnici, svítalo chlapci, zatím matně.

„Nejdřív byli u dědečka. Všeličemus je možná naučil, víš? Poslyš, já vím, že nechceš proti mému otci… , ale s inženýry já nemám vůbec nic společného, tak snad… snad bys mi mohl říci, co ti udělali.“

„Teď zas ty se divně tváříš.“ Oddálit odpověď!

Usmála se, zřejmě je na mně vidět, že si něco divného myslím. Takový nápad! „Dva stejní účetní se objeví hned po dvou stejných studentech,“ řekla rozmarně, to se Lucien zasměje. „A jsou s nimi problémy. Třeba měl být jen jeden účetní? Jen jeden student?“

Křečovitě sevřel opěradlo křesla. Ona snad ví!

„Zlobíš se? Já jsem ráda, že jsi. Ale napadlo mě, že snad jsi neměl být. Luciene. Luciene!“

Vyskočila. „Adelino,“ křikla a otevřela dveře. Teprve pak se vrátila k chlapci, ale už se na ni dokázal usmát, dosud bílý, s perlením potu na čele.

„Ty víš, Mateo?“ řekl bezhlase. „A přesto se mnou mluvíš, přesto…“ Zmlkl. Za dívkou se objevila chůva.

„Co je, děti?“ Pokojný hlas ztlumil úzkost.

Poděšená Matea se k ní obrátila. „Už asi nic, jen… Lucien najednou hrozně zbledl, myslila jsem, že se mu něco stalo.“

„Už se mu vrací barva, podívej se,“ uklidňování snad věrohodné. „To se někdy stává, od srdce.“ A konejšivě k Lucienovi: „Přešlo to, že. Nemáte srdeční vadu? Někde tu budou kapky, co bral Matejin dědeček. Hned je najdu.“ Zamluvit! Celou situaci zamluvit, udusit, zahladit. Odklopila víko starobylého psacího stolu; co jen si ty děti povídaly, určitě na něco přišly. Nahlížela do zásuvek nevnímajíc, co v nich je, mrazilo ji v zádech, Matea má nebezpečné nápady, podezírá, pátrá, prohledává, k tomu komorník, je chudák z první várky, málo přizpůsobený, děti jsou citlivé… Bezúčelně přehrabovala tužky.

„Ne,“ hlesl Lucien, „už jsem v pořádku.“

„To je dobře.“ Zasunula povytahované zásuvky a přiklopila víko, stejně by kapky nenašla, i kdyby jich bylo zapotřebí. „A pojďte do jídelny, tady nějak táhne. Dopis už jste si jistě přečetl.“

Lucien vstal, skoro rád, že teď nemusí zůstat s dívkou o samotě. Ohlédl se po ní, tvářila se, jako by prosila za odpuštění. Mne? Kdyby tu nestála chůva, klekl by před ní a děkoval, věděla! Matea věděla, že jsem neměl existovat, já, vyřazený exemplář, proto se stále ptá, co mi udělali, stojím jí za to, já, s umělým životem a s lidskými poruchami, nepodařený vyrobenec, určený do odpadu!

Usedli za stůl, ke svým nedopitým sklenkám, a chopili se jich, všichni najednou, jako záchranného pásu.

„Abych už šel,“ prohlásil váhavě, nebylo co mluvit.

„Jen jestli už vás můžeme pustit,“ starala se chůva.

„Je mi úplně dobře.“ Vstal.

I Adelina vstala a pohotově stiskla zvonek při dveřích“. Matea si toho všimla.

„Komorníkovi jsme dali volno,“ řekla vyčítavě, „sama Luciena doprovodím.“

„Jen zůstaň, padá mlha. Nastydla bys. Komorníkovi to nevadí.“ Přikazovací tón Mateu překvapil, nezmohla se ani na námitku, že žádná mlha nepadá, venku bylo jasno. Co je s Adelinou? Vždycky neochvějný klid a najednou ji rozruší malá nevolnost?

Vešel komorník a zaujal obvyklý úslužný postoj. „Poroučíte?“

„Lucien odchází.“ Matea se rozpačitě vyhnula jeho pohledu a obrátila se k chlapci. „Zavolej zítra dopoledne. Půjdeme společně na oběd. Když jsme teď komorníka vyrušili, bude mít náhradní volno.“

„Děkuji, slečno.“ Komorník se uklonil. Pak udělal čtvrtobrat k Lucienovi. „Prosím, pane.“

Hoch měl nepříjemný pocit, že ho doprovází automat. A co jsem já?

Obědvali v lesní restauraci, v tichém prostředí.

„Sem jsme chodili s dědečkem při slavnostních příležitostech.“ Matea se snažila protrhnout stísněnost, která jim zaháněla z mysli příhodná slova a nutila je mlčet. Jsme dnes divní, všichni; ale hlavně já. Protože jsem nespala? Noc se rázem zpřítomnila hrůznou představou, Geb drží Lucienovu hlavu v obrovských kleštích a Ruzard mu chce násilím upravit mozek, Lucien se zoufale brání, kleště sjíždějí a úprava se nedaří, inženýři ho ze vzteku chtějí zabít, Lucien se vytrhne a prchá… Úpěnlivě odháněla noční děs, takhle to určitě nebylo. Jak tedy?

„Třeba o Matejiných narozeninách.“ I chůva usilovala o pohodu, chlapec musí mít pocit, že se nenr čemu divit, čeho bát. Však včera děvčeti domluvila, že ho nesmí strašit, jenže s ní je teď těžké pořízení, začíná mít tajnosti, snad mě podezírá, už jednou se přece ptala, jsem-li vůbec člověk, zná možná víc, než předpokládám, kdo ví, co všechno jí svěřil Mejores, když si spolu povídávali, třeba i o komorníkově tajemství, a ona je prozradila Lucienovi… Usmívala se na něho. „Berte si, jezte, tady vaří po domácku. Nebo máte dietu? Objednáme něco lehčího?“

„Ne, děkuji, nemám dietu, ano, chutná mi, jen…“

„Copak? Vlastně samozřejmě, že mě to hned nenapadlo. Změna vzduchu. Nejste zvyklý na hory, viďte.“

„Lucien žil od malička v nížině, viď,“ přidala se Matea a hoch vděčně kývl. Je báječná. Chce ode mne odvrátit chůvino podezření.

„Počkejte za pár dní. Jen co se aklimatizujete, sníte dva obědy jako nic.“

Podařilo se mu zasmát se. „To snad ne!“ A aby také přispěl k rozptylování nejistot, zeptal se, proč s sebou nevzali komorníka. Kde obědvá? Moc ho to nezajímalo, ale o čem se dá s chůvou mluvit?

„On by nešel.“ Adelina vrhla rychlý pátravý pohled na Mateu. „Je rád sám.“

„Kdo mu vaří?“

„Sám vaří. Nevěřil byste, jaký je to kuchař.“

Matea usilovně napínala tvář do bezstarostného úsměvu. Chůvin pohled. Fakt, že nikdy neviděla komorníka jíst. Čím se udržuje při životě? Nebo v chodu? Natahovací komorník a dědečkův strach… Nejen otec a inženýři, ale i dědeček, hlavně dědeček? Co udělal s komorníkem? Co s ostatními? S dvojčaty? A chůva zřejmě ví!

Pohled na Luciena už nevydržela, propukla v pláč.

Adelina poplašeně vyskočila. „Co je ti?“

„Já… nezlob se… vzpomněla jsem si na dědečka, nechci plakat, je to trapné…“ Odvrátila se od stolu.

Chůva se soucitně dotkla jejích vlasů. „To přejde,“ řekla Lucienovi, „omluvte ji. Je citlivá.“

„Ano.“ Nic jiného neuměl říci, dobře si všiml, že se dívka rozplakala při pohledu na něj. Musím ji uklidnit, že to není tak strašné. Shledával bratrova slova, ale nebyla v něm.

Adelina pochopila jinak Matejin pláč, všimla si něčeho jiného než Lucien. Dívka se při jejím pohlazení lehce odtáhla, nikdy předtím to neudělala. Dotyk mých prstů je jí nepříjemný, to znamená, že ví. Už nepochybovala.

Apaticky souhlasila s Matejiným návrhem, že se po obědě půjdou s Lucienem podívat, jak rostou houby, zatímco chůva si může odpočinout při limonádě. Dívala se za nimi, jako by se neměli vrátit. Jako by s sebou brali skutečnost jejího života. Vždyť co jí zbude mimo zdánlivý svět umělých pocitů? Pro koho má předstírat, že je člověkem?

Matea o tom nevěděla. Chvíli jako hledala houby, všecka udivena, že ji chůva bez protestů pustila. Vlastně v to ani nedoufala a teď, nepřipravena na tak náhlou příležitost, nedokázala promluvit.

1 Lucien mlčel, připadalo mu, že už není co říci. Oba víme. Ale… Nedávno v přístavu Matea nevěděla. Teď ví. Proč?

Komorník. Zná zřejmě vše a své nové paní nemůže lhát. Natahovací komorník? Jistě jeden z nás. A Matea? Nemá matku… I já vypadám jako něčí syn. Mateo, proto se mnou mluvíš? A dověděla ses to teprve teď? Včera? Neumíráš hrůzou? Jsi tak statečná nebo… Neodhodlal se na ni pohlédnout.

„Luciene,“ ozvala se konečně, „oni tě chtěli zabít.“ Nevěděl, zda se ptá, nebo jen potvrzuje jeho podezření. „Nepovedlo se jim upravit tě, jak si usmyslili?“ Teď už otázka.

„Nepovedlo. Udělali chybu, nevím jakou.“

Opřela se o strom, měla pocit, že upadne. Nemýlila jsem se, skutečnost je možná ještě úděsnější než moje představa. A Lucien až teď mluví, když si myslí, že vím; nebyl by žaloval. Dívala se na něho přes slzy. „Kdo? Otec ne, viď, říkals, žes ho neviděl. A ten den byl právě tady, v Luzu.“

„Inženýři.“

„Věděla jsem to. Inženýři, kteří se takové věci naučili od dědečka… Luciene, kdybys byl dědečka znal! Když jsme si povídali…“ Vzlykla. „Víš, to jsou moje nejkrásnější vzpomínky, jak si povídám s dědečkem. Když si mě bral do pracovny, věšel na dveře cedulku KONFERENCE, NERUŠIT, MATEO + MATEA. Já se po něm jmenuju, na jeho přání. On přece nemohl žádnou špatnost…“

„Komorníka upravil dědeček?“

„Nemohli to být inženýři?“

„Ríkalas, že je za svého života držel na uzdě.“

„Myslím si to. Ale třeba v tom byl nějaký omyl.“ Vzchopila se. „Jednou na všechno přijdeme. Chceš pátrat se mnou?“ Odbočila z cesty mezi stromy, nohy už zas měla pevné.

„Omyl?“ I já jsem omyl, i když… Jemu dal někdo omylem pouze inteligenci, nic víc… Je na tom chudák hůř než moucha, i ta jistě má někdy radost, když se hřeje na sluníčku. Omylem? „Dokonalejšího komorníka by sis nevymyslila.“

Zastavila se, oči rozšířené děsivým poznáním. „Tedy záměr. A dědeček to dopustil, můj hodný, báječný dědeček!“

„Kdo ví, kolik takových komorníků…“

„Ne, ne, mlč!“ Bránila se. Dědečka bránila? Operoval tolik lidí, kdo ví, jakou měl příležitost a jak jich… zneužil?

„Chtělas pravdu.“

„Ne najednou, prosím tě. Já… mám strach, abych se nezbláznila.“

Souhlasil, bylo mu jí líto. „Mluvme tedy o tvé mamince.“

„Maminka? Určitě utekla kvůli tomu! Že se na to nemohla dívat. Ale…,“ pohlédla na něj s údivem, „proč si mě nevzala s setou? Proč mě tu nechala napospas?“

„Adelině. Jistě věděla, že jsi v dobrých rukou.“

Matea kývala, nechala mě v dobrých rukou, ale co ona? Prchla jako Lucien? Poprvé ji napadlo, že i na ní mohl někdo provádět úpravy, co vůbec znamená to provádění úprav? Ale kdo? Přece ne dědeček! Znovu slzy. „Nezlob se, já to dnes nedokážu zastavit. Asi protože jsem nespala. A co když maminka…“ Náhle přestala plakat. „Já vás pomstím, až objevím opravdového viníka.“ Vypadala, že je toho schopna, byl by ji objal.

Ona tedy ne, ona je skutečný člověk. Věděla by to o sobě, každého vyrobence informují. Slova mu zněla odporně, vyrobenec! Já. Jenže já jsem nebyl informován, protože jsem se nepovedl, protože jsem prchl. A Matea, člověk Matea se mnou mluví jako se sobě rovným! Úžasná, skvělá Matea.

„Vraťme se,“ řekla, „stejně dnes neumíme mluvit o ničem jiném. A chůva bude polomrtvá strachem, jestli jsem někam nespadla.“

Nebyla polomrtvá strachem, ale zoufalstvím. Žalem. S tím větším úžasem přijala Matejin omluvný úsměv, poloprovinilý tón otázky, nebála ses o mne? A podanou ruku, když přeskakovali stružku v trávě, protože si nechtěli zacházet až k můstku. Neoškliví si mě! Prve se mi asi jen něco zdálo. A jak v ní stoupala naděje, zešedlý les kolem znovu zasvítil barvami.

„Děti!“ V hlase názvuk štěstí. „Zastavte se trochu. Cítíte tu vůni? Letní borovice.“

Lucien vdechl. Ano, je tu jiný vzduch. Příjemný. Vůně? Zas něco, co nemám, na čich zapomněli. Ale pach plynu… Když na lodi ucházel, poznal jsem ho okamžitě, dřív než Célestin. Výroba je účelová, pomyslil si. Nač vůni borovic? Ale čím více sál lahodný vzduch, tím ostřeji se vyčleňovala vůně, naučím se, umiňoval si, musím si vycvičit čich. A jak šli podél záhonů, sklonil se k pozdním karafiátům. Pak k růžím.

„Vy jste labužník,“ smála se Adelina. „Jako byste právě objevil, že existují i jiné slasti než studium.“

Pro jistotu se na ni nepodíval.

Zprvu se zdálo, že není nic, o čem by spolu chtěli mluvit. Matea zvala Luciena do zahrady, na procházku, na večeři, ale jakmile se ocitli bez Adeliny, zmlkali. Jen občas se hoch zeptal, jak pokračuje hledání, Matea zavrtěla hlavou a bylo po rozhovoru. Komorník se tvářil, že o paní Antonii neví.

„Paní Antonia? Ano, vzpomínám si.“

„Co se s ní stalo? Kde je?“

„Nevím, slečno, doktor mě neinformoval.“

Lucien se domníval, že dědeček věděl. Lze to vysoudit z komorníkovy odpovědi. Uznal-li za vhodné sdělit, že ho neinformoval, předpokládá zřejmě, že by byl mohl. Stopa? Ale nikam nevede.

Inženýři a jejich zločiny, snad i Hergerovy zločiny, ale hlavně asi Mejoresovy jako by byly zapomenuty, neodvažovali se jich dotknout ani vzdálenou narážkou, každý zdržován jiným strachem. Ale že na ně stále oba myslili, nenacházeli slova, která by znamenala cokoliv jiného. Střežili se zůstat spolu sami, protože mlčení vyjadřovalo, co chtěli zamlčet.

Pokaždé, když se loučil, říkal si Lucien, že už nepřijde. Že odjede. Že tu stejně není nic platný, co se mohl jeden od druhého dovědět, dověděli se, a jinak je nic nepojí. Alespoň Mateu k němu. A jeho k ní? Nesmím, odpovídal si, nejsem člověk. A chová-li se ona, jako bych byl, svědčí to sice o její ušlechtilosti, ale… Věděl, že nemá naději.

Přesto se pokaždé vracel, vždy znovu nedočkavý, v očekávání něčeho nebývalého, oč nesmí přijít.

Uplynul téměř týden, v pátek večer se konečně odhodlal zmínit se o návratu.

„Nechcete počkat do neděle? V autu je dost místa, komorník nás odveze.“ Adelina už byla opět stará chůva.

Odmítl. Jen se ráno před odjezdem přijde rozloučit. Co: když se sem na neděli vypraví Herger?

Kráčel zšeřelými ulicemi, v nichž, se právě zažíhala světla, poetická chvíle. Myšlení se mu rozplývalo ve vjemý a pocity, do hotelu vstoupil ve zvláštním, téměř tklivém rozpoložení. Zabočil do restaurace a objednal si oranžádu.

Šikmo přes dva stoly proti němu seděl muž. Popíjel, víno, kouřil a listoval časopisem, Luciena si nevšímal. Hoch však co chvíli k němu pootáčel hlavu, přitahován něčím povědomým, co jeho rozplývavé myšlení nedokázalo zachytit. Nemohl muže znát. A přesto…

Vtom muž zmáčkl zbytek cigarety v popelníku a se zjevným zájmem začal číst. Pravou rukou se dotýkal sklenky, levou vztáhl k bradě.

Lucien zatrnul, znal ten pohyb. Muž četl, nesouhlasil, vrtěl hlavou. A mnul si bradu.

Neschopen odtrhnout od něho oči prohlížel si jeho tvář, vlasy, takhle budeme vypadat za dvacet let, říkal si, Julien a já. I tenhle muž byl vyroben? Zde v Luzu? Mejores ho možná operoval… To jest vyrobil? Jsme ze stejného materiálu? Pak je mým dalším bratrem, jen o něco starším dvojčetem… Proč jsem se nezeptal vrátného na jméno toho profesora! Co když i on je Birboc?

Chtělo se mu utéci. A zároveň přisednout k neznámému a říci: bratře. Jak by to přijal?

A není-li vyroben? Náhodná shoda podoby, která oklamala i nemocničního vrátného? Stává se to přece. Vysměje se mi, půjdu: li za ním. Řekne, abych neobtěžoval.

Rozhodl se odejít, ale nohy neposlechly. Chtěl se dívat jinam, i oči však vypověděly poslušnost. Zíral na muže jako na přízrak.

Muž dopil, zavřel časopis, sáhl po peněžence. „Pane vrchní!“ zavolal a pod chraptivým povrchem zazněl známý hlas. Julienův. Lucienův. Pak vstal a pomalu zamířil k východu, kolem Lůcienova stolu. Chlapcův zrak šel s ním.

Když byli na krok od sebe, muž se náhle zastavil a jeho oči ulpěly na Lučienovi, pohled sklouzl po jeho tváři a vrátil se k očím. Chvíli tak na sebe hleděli, pak se muž prudce odtrhl. Ve dveřích se však ještě otočil a znovu upřel zrak na chlapce, užuž Lucien vstal, aby šel k němu, ale muž, jako by to vycítil, spěšně vyšel.

„Ještě limonádu?“ Číšník si zřejmě nevšiml ani podobnosti, ani zvláštního chování dvou hostů.

„Ne, platím.“ Teprve pak odvrátil pohled ode dveří.

Ráno se překotně rozloučil s Adelinou, ujistil ji, že mu nic není, kdepak přepadlý, a požádal Mateu, aby ho tentokrát doprovodila ona. Nepadala mlha, nebyl večer a chůva neměla co namítat.

Sotva vyšli do zahrady, chytil ji za paži, potřeboval nejen psychickou, ale i fyzickou oporu.

„Mateo, já jsem viděl dalšího bratra! Nebo snad, nebo, podle věku…“ Teprve teď ho to napadlo. „Nebo snad otce!“

„Ve snu?“

„Ve skutečnosti.“

„A mluvil jsi s ním?“ Nechápala jeho vzrušení.

„Ale vždyť to nemohl být můj otec! Zapomnělas, Mateo? Může mít uměle vyrobená bytost otce? Má snad otce komorník?“

Cítila, jak se jí zastavuje krev, na paži kleště z umělé hmoty… Špatně jsem pochopila, mluvili jsme každý o něčem jiném. Inženýři – a otec, dědeček! – neupravují skutečné lidi. Vyrábějí umělé. Vyrábějí? Ani na chvíli ji nenapadlo pochybovat, natahovací komorník byl příliš výmluvná zkušenost.

„Mateo!“

„Počkej, přemýšlím.“ Jen nedat najevo, že jsem sama nevěděla, že až teď teprve vím! Nechtěl nic prozradit, nesměl. Byl by nešťastný, kdyby se dověděl, že prozradil… Uměle vyroben! Byl by, mohl by být nešťastný? Zadívala se na něj, na tvář už důvěrně známou, žijící, rozrušenou; jak se pozná, je-li někdo umělý?

Dosud jí svíral paži. Dotkla se umělého zápěstí, bylo teplé, napjaté, pulsující. Čím se lišíme? Dědeček si mě vyrobil? Proto jsem byla jeho pýchou? Udělal si mě přesně takovou, jakou mě chtěl mít? A maminku jsem nikdy neměla? Jen mi na chvíli někoho podstrčili? Pálení v očích sílilo, musím něco říci, ale co?

„O čem přemýšlíš, Mateo?“ Pustil ji. „Myslíš, zda tu dědeček toho muže nevyrobil ze stejného materiálu, z něhož jsme my, Julien a já? Myslíš, že je to možné?“

„Nevím, Luciene, všechno je tak složité. Tak nepochopitelné.“ Vztáhla ruku a dotkla se jeho vlasů, čím se liší od mých? Třeba i já, Luciene, myslila si, ale neřekla. Nedokázala to vyslovit.

Vnímal dotyk, pohlazení? Náhle šťastný, bez přechodu, bez varování. I tohle je jako? Nic se teď nezdálo důležitější, otázky ztratily otazníky, nebyly.

„Přijdu někdy na loď,“ řekla.

„Budu čekat, Mateo.“

Zakázala si přemýšlet o svém původu. Chci se zbláznit? Jednou se toho dopátrám. Najednou nepospíchala, kdo ví, co všechno se odkryje. Vymýšlela rozptýlení, koncert, letní kino, výlety, až se Adelina divila, a těšila i netěšila se do Agenu.

Když zavolal otec, že má obchodní cestu, aby ještě týden zůstala s chůvou v Luzu, nevěděla, je-li ráda, nebo nerada. Lucien, říkala si a obracela v rukou dopisní papír. Ale proč? O čem psát? Nic nového jsem neobjevila. Dočká se. Uložila papír, ale jako by najednou nebylo co dělat. Nemohly bychom se přece jen vrátit? Adelina však jen vrtěla hlavou a nedala se uprosit. Škoda, neděle je k ne přečkání.

Už v pondělí však blahořečila otcovým potížím s účetními, nebo kvůli čemu najednou podniká neplánovanou obchodní cestu. Listonoš přinesl složenku.

Komorník šel po nákupech a poštu přijala Matea. Zprvu ji bez zájmu odložila, ale pak si uvědomila své postavení příští majitelky. Časopisy, složenka. To já snad mám teď platit?

Národní banka, Paříž, číslo účtu. Pod číslem vepsaná poznámka: Roční taxa za pobyt.

Maminka!

Jasnozřivě uvážila, že nikomu jinému by dědeček nebyl platil pobyt, leda své dceři. Ale jaký pobyt? Pobyt Kde?

Rychle opsat údaje ze složenky, roční taxa je vysoká, pobyt je s léčením? Nemocnice? Celou tu dobu je maminka nemocná a dědeček nám to tajil, abychom se pro ni netrápili? Tolik let! A proč ji neléčil sám?

A je-li nemoc nevyléčitelná?

Domýšlela, kombinovala, uhadovala. A netrpělivě čekala, co udělá komorník. Zaplatí? Pak ví za co. Ale prozradí? jestliže prohlásí, že není informován, nit: jím nepohne. A bude nutné pátrat v Paříži, samozřejmě bez něho. S Lucienem?

Číhala na známku souhlasu, odmítnutí, rozpaků, čehokoliv. Jeho tvář však zůstala bez výrazu a čeho jiného se mohla od ní nadít? Avšak druhý den našla ve složce výdajů útržek z tajemné složenky. Zaplaceno. Ví.

„Platím přesně všechny účty,“ sdělil a nachýlil hruď v toporném úklonu. „Budete-li si přát, abych neplatil, dejte mi příkaz za tři roky. Do té doby se budu řídit pokyny pana Mejorese.“

„Takže vy platíte a nevíte za co?“

„Účel je uveden na složenkách.“

„A… je vám ten účel vždycky jasný?“

„Správci nemusí být jasná rozhodnutí jeho pána. Má za úkol je plnit. Ještě něco, slečno?“

„Děkuji.“ Sotva by pověděl víc, leda další vyhýbavá sdělení. Nezbývá než jet clo Paříže.

Adelina však nechtěla ani slyšet. Trmácení pro nic za nic, v létě lidé z hlavního města prchají a ty bys tam jela?

„Toužíš-li najednou tolik po Paříži, počkej na sezónu. V říjnu s tebou ráda pojedu, dovolili tvůj otec.“

„Až v říjnu! A kdvž nedovolí?“

„Zůstaneme v Agenu.“

„Jsi nemožná.“

„Jsem odpovědna tvému otci.“

Zeď, jako pokaždé. Matea bloudila po domě, jako by ji vstrčili do panoptika hrůz, umělí lidé, ztracená maminka, zločinný otec nebo dědeček a nejspíš oba, a ještě čekat, až co se mi dovolí. Otec má jistě víc problémů než peněz a z Paříže nebude nic. Ještěže dědeček zajistil na tři roky dopředu tuhle vilu i s komorníkem.

Něco ji napadlo.

„Adelino, jak se vlastně komorník jmenuje?“

Chůva krčila rameny. „Nevím, dítě. Co pamatuju, říká se mu komorník. Nikdy jsem neslyšela, že by ho někdo oslovil jinak.“

„Přece musí mít nějaké jméno!“ Nemá? Umělí komorníci nemusí?

„Zeptej se ho.“ Snad má. Nemá-li, vykroutí se z odpovědi, naštěstí mu to nevadí. Chůva si skoro přála, aby ani jí nic nevadilo, Matejiny myšlenky stahují kolem ní kruh jako smečka loveckých psů. Co se stane, až ho stáhnou docela? Dívala se za dívkou, ještě váhá, ještě neví, ale kruh je už těsný, svírá dech.

Matea se nesnadno odhodlávala. Složenku vyplnil dědečkovým razítkem, zřejmě ho užívá na všechno a své jméno nepotřebuje. Nemá. Celý den trvalo, než se odvážila.

„Jean,“ řekl.

„A dál?“

„Jean,“ opakoval.

„Myslím příjmení.“ A aby se mu nezdála dotěrná, dodala: „Měla bych vědět, jak se jmenuje můj komorník.“

„Jean Jean.“ Trpělivé, neúčastné vysvětlení. „Dvě stejná slova. Jméno Jean, příjmení Jean.“

„To je divné.“ Zřejmě dědečkův vtip. Připadal jí krutý.

„Nemohu za to, slečno.“

Lekla se. „Nic vám nevyčítám! Jen mě zarazila… Je to překvapující jméno.“ Nevynalézavost mě zarazila? Je vlastně až příliš zřejmě vynalezeno. Umělé.

„Jak myslíte, slečno.“

Otočila se, šel jí na nervy. Není to jeho vina, říkala si, neměla bych být na něj zlá. Jak ho dědeček vyrobil, takový je.

A jak mě vyrobil?

Určitě líp než jeho, chudáka. Vrátila se k němu. „Nezlobte se, komorníku.“

„Není třeba se omlouvat, slečno. Jste paní.“

„A… nevadí vám to?“

„Nevadí. Přejete si vědět ještě něco?“

Vzdychla. Buď měl dědeček zrůdnou představu o dokonalosti, nebo se mu komorník nepovedl.

A Lucien? Ani ten se přece nepovedl, proto ho chtěli… Ne! Vždyt se to nestalo, lak proč… Ale nedařilo se jí zahnat představu, Luciena připomínala jídelna i salon, zahrada, celý Luz. Umělý Lucien!

A že najednou neuměla myslit na nic jiného, přece jen mu napsala dopis. O složence.

Gaston se ušklíbal, však se jednou pravda ukáže, dojde na má slova. Lucien se mu nelíbil, i když už vlastně nevěděl, co mu na chlapci vadí. Policie ho nehledá, odnikud zřejmě neuprchl, jen přihlásit se zapomněl, ale to je spíš vina lodní správy.

Dodatečnou přihlášku napsal bez rozpaků, bydliště loď, ale proč ne, když zatím nemá byt a spí tady. Práci už přivykl, za chvíli bude hbitější než Célestin, nekouří, nepije, nakonec se mí protiví jen ten jeho pitomý úsměv. jak začnu nadávat, usmívá se, jako by byl na péro.

U lodní správy vyzvedl poštu, patřilo to k jeho úkolům. Komupak kdo píše? Zase nic pro mne?

Zato pro Luciena, kluka darebného, hned dva dopisy. Luštil razítko, oba z Luzu. Dělá si známosti, zdá se. Měl chuť obálky rozlepit, ale nechal si ji zajít. Však bude-li co zvláštního, dovím se to. Taky mohli odesilatelé – odesilatelky? – uvést zpáteční adresu.

Lucien přijal poštu zaraženě, zato Célestin se z dopisů tak upřímně radoval, že jeho jásot Luciena strhl. Presto je váhal otevřít, pod zvědavostí číhal strach. Převracel obálky, jako by pálily.

„Běž s tím do kajuty,“ navrhl Célestin, každý má přece právo na soukromí. Přesto ho zamrzelo, že Lucien šel.

Potěžkal dopisy, nastavil proti světlu. Pak se rozhodl začít tím, který měl adresu napsanou rukou, druhého, s tištěnou adresou, se víc bál.

Matea!

Vděčnost, něha, musel zamrkat, aby se čárky a obloučky spojily do písmen… zůstanu déle, než jsem zamýšlela, a abys zbytečně nečekal… Přelétl řádky už zas rozplynulé a teprve podruhé četl slovo za slovem, a ještě potřetí…

Vyběhl za Célestinem, na druhý dopis v té chvíli zapomněl.

„Paříž!“ křikl a plácl ho dopisem přes rameno.

„Ty máš známé v Paříži?“ jásavý úžas. „Protos tam chtěl jet!“

„Nemám. Ale píše mi Matea, bude třeba zajet do Paříže a poohlédnout se…“ Lucien se zarazil. Nic neví, nic jsem mu neřekl. Kamarádovi. „Je tam asi její maminka.“

„Asi? Neví se to jistě?“ Na Luciena se přímo lepí záhady.

„Složitý případ, víš?“ Rozhlédl se, Gaston nebyl v dohledu. „Ale nikomu ani slovo.“

„Jako hrob,“ prohlásil Célestin, náhle důležitý a vážný.

„Matejina maminka před jedenácti lety odešla, nikdo neví kam. Matea teď po ní pátrá a já… trochu jí pomáhám.“

„Dobře děláš. Taky bych pomáhal, kdyby někdo hledal maminku.“ Vrtěl hlavou. „Ale proč odešla?“

„Nevíme.“ Dodatečně zatrnul nad tím mimoděk vysloveným množným číslem. My, Matea a já. Nevíme.

„To jsou věci. A proč máte hledat zrovna v Paříži?“

„Matea našla stopu. Célestine, já se tak těším!“ Jsem pokrytec, říkal si. Samozřejmě že se těším. Ale zamluvil jsem tu stopu. Nechci mu nic říct, to je to. Nechci? Nesmím! Usmál se na něho. „Paříž musí být úžasná.“

„Určitě.“ Byl by rád slyšel i o druhém dopisu. Ale zřejmě není pro moje uši. Nebo něco úředního, co nestojí za řeč, napomínal se a omlouval Luciena. Ale když jej v poledne našel dosud zalepený, na stole, rozesmál se.

„Co tohle?“ Zajíkal se smíchem. „Nejsi náhodou trochu zamilovaný? Spíš hodně, viď.“

Lucien sáhl po dopisu. „Já… jaksi…“ Zapomněl? Ne. Jen si netroufal vrátit se do kajuty.

„Jen mi nic neříkej.“ Smál se ještě při obědě.

Lucien si nechal druhý dopis na večer, strašil ho a mátl. Od koho z Luzu… Od komorníka? Nedovedl si představit, co mu kdo z Luzu může chtít.

Ještěže má Célestin večerní službu, určitě by se staral, co mi je. Lucien měl pocit, že se ze záhadné obálky rozstůně.

Pane Birboku, četl a list se mu v ruce třásl, obracím se na Vás s prosbou. Byl bych dal přednost osobnímu jednání, ale dotazem v recepci hotelu, kde jsem Vás spatřil, jsem zjistil nejen Vaše jméno, ale bohužel i to, že jste již odjel. Rád bych s Vámi mluvil v důvěrné záležitosti, o níž se nehodí psát do dopisu. Sdělte mi, prosím, můžete-li mě vyhledat v Luzu, nebo případně kdy bych mohl navštívit já vás v Agenu. Vincent Faupart.

Profesor. Bratr? Otec? Ne podle jména, ne podle rodu. Klonový příbuzný?

Lucien si byl téměř jist. Nejraději by se byl ihned rozjel zpět do Luzu, profesor mu jistě poví spoustu věcí! Ale jak to, že o mně, o nás nevěděl? Vyrobenci přece mají být informováni. A měl bych zpravit Juliena, tohle se ho týká.

Rozhodl se nechat profesora pár dní čekat, snad se zatím Julien objeví, jak slíbil. Měl chuť bratra zavolat, neodvážil se však porušit úmluvu, jakkoliv mu Julienova opatrnost připadala přemrštěná. Sejdou se pak všichni tři? Nemohl se dočkat.

Julien se skutečně objevil, nijak však nesdílel Lucienovu radost. Faupartův dopis v něm naopak vyvolal obavy, nakonec jsme tři, konečná úprava obsahuje různý zdánlivý věk, patrně i on prchl a nechali ho, teď neví, na čem je, a chytá se stébla, podoby. Navrhl poradit se s inženýry. Lucien se zhrozil, s inženýry! Nedá se jim věřit, bude lépe domluvit se s profesorem, který ostatně musel vzniknout daleko dřív. Popsal své setkání s vrátným.

Závady, starosti, komplikace, Julienova tvář byla ustaraná a nevrlá. Nač vyrábějí multiplikáty? Určitě bez Hergerova vědomí. Nejdřív bratr, pak snad otec, nakonec nás bude celý klan. Příčilo se mu pomyšlení, že by měl dvacet identických bratrů, před panem Armandem už je dost těžké utajit jednoho. Přišel dnes vlastně navrhnout Lucienovi, aby přesídlil do jiného města. A požádat ho, aby neposílal pohledy.

„Vždyť i ty jsi mi poslal…,“ namítal rozpačitě Lucien, tak on z toho kouzelného náměstí nejen neměl radost, ale dokonce snad nepříjemnosti.

„Jenže ty mě nemusíš před nikým tajit.“

„A co to jednoduše tvému šéfovi říci?“

„Zbláznil ses? Já jsem zaměstnanec dodaný SE ZÁRUKOU! Kdyby ses byl povedl, jistě nás přijal oba, práce je víc než dost. Ale jednak ty nejsi se zárukou, a jednak už je pozdě. Nadto o tobě neví Herger…“

„Takže by bylo lepší, kdyby mě byli vyřadili včas.“ Lucien se díval na své boty, i ty by jinak našly lepší uplatnění.

Julienovy ruce mu sevřely ramena. „Nezlob se. Chápej, že pro vyrobence není snadné mít bratra. Ale všechno nakonec vyřešíme, uvidíš.“

Lucien se usmál. Přece jen bratr, i když klonový. „Poslyš, co kdybychom to obrátili? Já bych zůstal, kde jsem, a ty…“

Julien vrtěl hlavou. „Přinutit Armanda, aby tu nechal banku a odstěhoval se?“

„Proč ho nutit? Najdi si jiné zaměstnání. Bez záruky, ale s možností představit zaměstnavateli svého bratra.“

Julienovy paže klesly. Díval se na Lueiena s údivem a mlčel.

„Co ti brání?“ Lucien naléhal. Plat ho nedrží, sotva má tolik, co já. Chodí stále v týchž šatech a boty už by taky potřeboval nové.

„Nevím. Jen je mi jasné, že to nemohu udělat.“

Natahovací komorník, komorník s přesným programem… „Nemáš to v programu,“ hlesl nejistě. Urazil jsem ho?

„Zřejmě nemám,“ připustil s klidnou samozřejmostí a Lucien se otřásl, bratr mu na okamžik splynul s komorníkem.

„Ale program ti dali bez tvé vůle!“ Ulekl se vlastního hlasu a rychle ho ztišil. „Nikdo se tě neptal, chceš-li takový, nebo jiný. Nedbej na něj.“

„Nelze.“ Nebo ano? Ne. Nedbat programu je nemyslitelné.

„Program je nezákonný, právě tak jako celá výroba.“ Přesvědčit ho, že nemusí poslouchat. Není přece komorník!

Stáli na liduprázdném nábřeží, hodina pokročila. Julien neodpovídal, upřeně hleděl do vody a chvěl se. Pochopil. Nejsem ve výhodě já, nýbrž Lucien. Bez přesného programu může rozhodnout podle vlastního uvážení. Vždycky. V každé situaci znovu, pokaždé jinak, přizpůsobovat se, měnit. Já jsem perfektní, se zárukou. Své brilantní inteligence však mohu užít jen podle programu. V mém programu je mlčet. Zůstat u Armanda. A platit Hergerovi za svůj vznik. Je to nezákonné, zločin, ano. Jediný, který musím tolerovat. Který mi nepřipadá jako zločin. Ale mohu se vymknout z vlastního naprogramování? Měl chuť udělat to, v čem posledně zabránil Lucienovi; skočit do řeky a utonout.

„Nic se ti přece nemůže stát,“ slyšel vedle sebe jako z dálky, „pojď, oznámíme to policii. Všechno. Herger a jeho inženýři půjdou do vězení. A my do Luzu za otcem.“

Vábnička? Samozřejmost. Co jiného by udělal člověk?

„Mluvíš jako člověk,“ pronesl zvolna, „ale já nemohu. Těžko ti vysvětlím proč, když to nepatří k tvému prožitku. Zkrátka to nejde, bohužel.“

„Říkáš bohužel.“ Lucien se nevzdával. „Víš tedy, co je správné. Víš, co bys chtěl udělat. Proč to neuděláš?“

„Nemůžeš to pochopit.“

Lucien téměř nepoznával bratrův hlas. Rozlámaný, rozdrobený bezmocí. Proto je komorník absolutně spolehlivý?

„Juliene, říkals, že má inteligence neselhává. Občas možná selže, ale neukvapím se. Nechám svůj nápad dozrát. Promyslím ho, uvážím… Pokusím se zbavit tě toho, nejen tebe, vás všechny. Já jediný asi mohu, protože k vám patřím, ale nejsem omezen přesností programu. Lidé nemohou, nevědí. Já vím.“ Vzpomněl si na Mateu, všechny vás pomstím, a s údivem shledal, že o ní s bratrem vůbec nemluvil.

Ani o profesorovi už nemluvili, mlčeli. Kráčeli vedle sebe zpět k lodi, Lucien pln odvahy a odhodlání, Julien s dosud nepoznaným pocitem důvěry. Nenaprogramované důvěry, důvěry v možnost změny plynoucí z poznání. Řeka už nelákala. Lucien je dost inteligentní na to, aby uměl splnit slib. A jeho opravdovost je zárukou, aby ho splnit chtěl.

Kategorie naprosto nové. Neskutečné? U nás jsou přece všechna psychická hnutí jen jako. Přesto se mu zdálo, že přinejmenším v jejich vzájemném vztahu žádné jako neplatí.

Lucien napsal profesorovi dopis. Celý den jej v duchu sestavoval a ještě několikrát přepsal text. Nelze vyloučit, že jde o náhodnou podobu, proto je třeba vystříhat se každé narážky. Nelze však vyloučit ani to, že jen profesor mi může povědět o Mejoresově činnosti, o pokusech a o výrobě, dopis tedy nesmí obsahovat nic, co by tuto možnost vylučovalo. Škrtal, vpisoval a opět škrtal, až vznikl dopis o dvou řádcích. Nemohu se bohužel v blízké době dostavit do Luzu, budu vás tedy očekávat v Agenu. Podpis a rozvrh plaveb a služeb do konce srpna.

Věděl, že profesor přijede. A protože mu poslední rozhovor s Julienem dodal sebedůvěry, těšil se na něho. Doufal, že vyzví všechny potřebné informace dřív, než bude musit mluvit o sobě. A je-li profesor člověk, podaří se mu nic neprozradit.

Dřív než profesor se však objevila Florinie. Smích, vyprávění o prázdninových nezbednostech bratrů, a Lucien jí byl vděčný, že ho ani nepustila ke slovu. Teprve na odchodu ho uvedla do rozpaků, žádala Julienovu adresu. Mám? Nemám?

„Říkal, že mi ji máš dát.“

Když přesto váhal, rozdurdila se. „Jen se tolik o něj neboj. Já mu nic neudělám.“

„Ale bytná…“ Jak jí naznačit… Co jí vlastně naznačit?

„Nepříjemnosti kvůli mně mít nebude.“ Ušklíbla se, co si o mně myslíš?

Neměl, čím by odůvodnil odmítnutí. Snad za Julienem nepůjde do banky, nenajde-li ho doma, snad nebude vykládat jeho šéfovi, že je z dvojčat. Proč by to dělala? I když… Neodvážil se však požádat ji o mlčení. Urazit ji?

Díval se za ní v rozpacích, a ještě dlouho po jejím odchodu uvažoval, zda neudělal chybu. Jenže co bych vysvětloval? Stejně by mi nevěřila.

„Vy jste se bratrsky rozdělili, viď,“ vpadl mu Célestin do úvah, a že Lucien nechápal, zasmál se: „Ty Mateu, on Florinii.“

„Ale ne. Jsou to kamarádky.“

Célestin se tvářil starostlivě. „Možná si to myslíš. Ale já vím, že jsi zamilovaný.“

„Víš?“

„To se pozná. Jak o ní začneš mluvit, hned vypadáš… docela jinak.“

„Jinak než jak?“

„Než normálně. Předtím jsi nikdy nebyl zamilovaný?“

Lucien zrozpačitěl, ale Célestin se nesmál. „Poprvé íje to nejhezčí,“ řekl skoro smutně. Pak mávl rukou a bezcílně zamířil k palubě. Jeho kolébavý krok byl o poznání nejistější, a Lucienovi ho náhle bylo líto. Poprvé si uvědomil, že se chudák Célestin dívkám určitě nelíbí.

Další dopis od Mateji, nevím, proč mě otec nechce mít v Agenu, kdo ví, co se tam děje, mám starost. Teď jsem s Adellnou v Pamploně, na druhé straně Pyrenejí, a nemohu si zvyknout, že už nejsem paní. Chybí mi komorník a naše vila, stýská se mi víc než v Luzu, nic se tu nedá objevovat. V dědečkově vile jsem našla velkou zapečetěnou obálku, ale prý ji smím otevřít, teprve až mi bude osmnáct. Představ si, že ji komorník hlídá, abych snad nepřekročila dědečkův zákaz. Ale jednou ho přelstím, určitě je tam něco hrozně důležitého. Neodepisuj, leda pošli pohled.

Pohled! Obrázek, který by vyjadřoval, co nemohu napsat. Kterému by rozuměla jen ona. Lucien běhal od krámku ke krámku, prohlédl stovky pohlednic, ale nic vhodného nenašel. Nic nevyjadřovalo, co by si byl přál. Nakonec se spokojil fotografií Garónny s loděmi a čluny, aby jí připomněla, kde na ni čeká.

A když házel lístek do schránky, skoro mu záviděl, že se dostane k dívce dřív než on. Romantika, řekl si. ]ako prožívání pomyslného citu. A několikrát si to zopakoval, aby nezapomněl. Jako. Přesto se nezbavil přesvědčení, že žádné jako neexistuje, alespoň pro něho. I tohle Je nepochybně defekt, ti ve mně ale nadělali chyb. Bylo mu z nich do smíchu.

Ani s myšlenkami na Mateu nepřestával čekat na profesora. Tak dlouho se neozývá, snad se znovu nerozstohal? Má můj rozvrh, nehodí se mu počkat v přístavu? Při každém přistávání napjatě pozoroval, zda se na břehu neobjeví známá postava. Možná dnes?

Když se konečně dočkal, bylo všechno jinak.

Gaston přinesl s poštou lístek, jejž prý kdosi pro Luciena nechal u lodní správy. Lístek byl složen a přelepen, zvědavému Gastonovi se však podařilo nahlédnout ze strany. Ze vzkazu nebyl moudrý, ale jeho podezření se posílilo; Lucien má divné známosti, co on má mít společného s nějakým profesorem? Ze nám tu bez našeho vědomí něco zkoumá! Kdo ví, kam o nás podává zprávy. K nelibosti se přidala obava a Gaston se rozhodl prohlédnout si podivného profesora. Kdyby bylo všechno, jak náleží, proč by se ctěný profesor nemohl obtěžovat na loď, když už se obtěžoval skoro až k lodi? Nechtěl se dát vidět, to je to. A kdo se bojí světla…

Vyměnil si službu a nazítří ráno se usadil v hotelové kavárně, kterou profesor určil ke schůzce, pěkně poblíž vchodu a s výhledem na ulici, však musím na ty hochy trochu dohlédnout. Zdravá nedůvěra je základ výchovy. Objednal si kávu a skryl se za novinami.

Nečekal ani deset minut a málem noviny upustil. Vešel vysoký muž, ne, nebyl to Lucien, ale ta podoba! Otec, kdo jiný? Ale proč se otec neodváží za synem na loď? A podepíše se jen profesor. Větřil něco nekalého, tohle se přece nedělá. Nechal na stole peníze a ukládaje noviny, znovu se zadíval na muže. Vzdálenost zahladila vlásky a teď to byl úplně Lucien, jen statnější, s poněkud prořídlými vlasy.

Vyšel na opačnou stranu, nebylo by vhodné potkat Luciena. Sdělit svůj objev kapitánovi? Ale jak, aby nevypadal jako špeh? Rozhodl se mlčet a čekat na příležitost. Že se snad měl hoch sejít s jiným mužem, to mu vůbec nepřišlo na mysl.

Lucien vešel nedočkavě i se strachem, obstojím v téhle zkoušce? Sotva však muže spatřil, strach byl pryč, profesorova tvář vyjadřovala totéž neklidné očekávání, jaké sám cítil. Přistoupil k němu a stisk! podávanou ruku. Hleděli na sebe jako poprvé, spoutáni jeden druhým, ale i jinak než poprvé, protože od prvního setkání uplynuly skoro tři týdny naplněné dohady a úvahami. A těšením.

Bylo zřejmé, že se jeden druhého nemohl dočkat, a okamžitě si to vzájemně vyčetli z očí.

„Konečně,“ řekl muž, a že právě u jejich stolu stanul číšník, dodal bez přechodu: „Co si dáš?“

Lucien váhal a číšník se uklonil.

„Vám, pane, přijde vhod kafíčko, nemýlím-li se, a pro pana syna bych tu měl specialitku, zmrzlinový pohár.“

Podívali se na sebe, usmáli se a kývli.

„Uhodl jsem? Už to nesu!“

Posadili se naproti sobě, aby na sebe líp viděli. Srovnávat? Vůbec ne. |ak srovnávat totožné?

„Tak co?“ Profesor se nepřestával usmívat. „Odhadl nás správně? Nebo jsi můj mladší dvojník?“ Dotkl se brady. „A hned ti řeknu, že bych byl rád, kdyby naše vzájemná podobnost nebyla jen hříčka přírody.“

„Já také.“ Zdá se, že muž neví nic o výrobě, o umělých tvorech… Nemohl by takhle uvažovat. Lucienovi to skoro bylo líto; v tom případě není mezi námi žádný vztah.

„Bože!“ zvolal profesor, „i tvůj hlas! Ale vidím, že pochybuješ?“

Hoch krčil rameny, svou pochybnost zatím nemohl vyjádřit.

„Ale co, chlapče. Dodejme si odvahy a vyřiďme to hned. Tátu zřejmě nemáš, jinak by sis mě sotva byl všiml, a já zas nemám děti. Tak ať už to dopadne jakkoliv…“

„Ano,“ přerušil ho Lucien hlasem plným nadšení, „souhlasím.“ Nesnažil se vysvětlit sám sobě, odkud se bere ta radostná důvěra k neznámému. Byla tu a vnímal ji jako štěstí.

„Výborně,“ Přisunul k chlapci právě přinesenou zmrzlinu a chopil se šálku. „Jenže stejně se nám do toho moc nechce, viď.“

Lucien kývl. „Mám… trochu strach.“

„Víš, že já taky?“ Míchal kávu, soustředěně, pravidelně. „Že bychom si napřed jen tak něco vyprávěli?“

„Třeba.“ Škoda že zmrzlinou se nedá míchat.

„Nevíme co.“ Napil se. „Co takhle kino? Chodíš přece do kina. Jaké filmy se ti líbí?“

Lucienovi se zachvěla lžička v prstech. Narážka? Zkoumá mě? Jak mám reagovat? Neznám heslo! „Já… moc nechodím. Jednak je málo času a jednak… mě zajímají jiné věci.“ Báječně! Byl by se pleskl přes pusu. Teď se zeptá které, a co odpovím?

„Které?“

„Cestovat.“ Vzdychl. Já jsem se toho nacestoval. „Studovat mapy, plány, prohlížet muzea, vidět nová města, řeky, hory, moře…“ Zarazil se. „Asi proto, že jsem vlastně ještě nikde nebyl.“

Muž upřeně pozoroval zbytek kávy. Pak zvedl oči, jako by se náhle odhodlal. „Nebo proto, žes to zdědil. Můj obor je zeměpis.“ Napjatě čekal.

Zklamu ho, ale musím. Lucien se omlouval pohledem, ale je třeba se dovědět… „Už dlouho učíte?“

Muž sebou trhl. „Jaké učíte? Učíš! Co jsme si řekli na začátku?“

Hoch se kousl do rtu. Odvádí řeč? Nehodí se mu taková otázka? Nesmím ho nechat! Opakoval tedy svůj dotaz, avšak s výrazným Š na konci. Odpoví?

Odpověděl ochotně. Samozřejmě. „Dvacet let. Je to dost, viď.“

„Moc.“ Nelže-li. Jsme skutečně jen náhodní dvojníci? Ledaže… byl vyroben už tak dávno! Jenže materiál…

„To víš, děti mají jiné měřítko na čas. Připadám ti starý? Jen se nekruť, bylo by divné, kdyby to tak nebylo. Ale pětačtyřicet, co to je? Jsem ještě docela mladý. Kluk.“ Zasmál se.

Lucien se pátravě zadíval do jeho tváře, žádná léčka. Je mu pětačtyřicet a tenkrát ještě určitě výroba neexistovala, Mejores by ji musel objevit jako maturant. Sklopil hlavu, škoda.

„Ale jdi, nesmíš mě brát vážně. To já z rozpaků, víš? Když ty pořád mlčíš. Kolik je ti? Dvacet?“

„Prvního června mi bylo osmnáct.“ Neměl pocit lži. Datum je v pase… A co mohu vysvětlovat?

Profesorova tvář vypadala chvíli zmateně. Před devatenácti lety… Bylo mi šestadvacet, první léta praxe, Julie…

Smutek a hned nato naděje, usmál se na chlapce, snad přece, přece, Julie a sen o rodinném štěstí, pak náhle drobné neshody, hlouposti, nic víc, a Julie mizí, ani adresu, ani vzkaz, pátrání bezvýsledné, chtěla mi zatajit naše dítě? Proč?

Přitiskl zvlhlé dlaně ke kolenům, aby se přestaly chvět. Díval se na Luciena; tuší souvislosti?

„Jak se jmenuje tvoje matka?“ Znělo to napjatě, avšak pevně, I ruce zklidněly. Vysloví-li její jméno…

„Anna.“

„Víš to jistě?“ Anna. Cizí, neznámé jméno, ale to přece není možné! „Já totiž… nikdy žádnou Annu…“

„Jistě, bohužel.“ Už není pochyb. Profesor je člověk. Normální, narozený, nevyrobený člověk. Lueienovi z toho bylo právě tak smutno jako profesorovi ze jména jeho pomyslné matky.

„Nu, co dělat,“ vzchopil se profesor, „i tak jsem rád, že jsme se sešli. A že se budeme scházet i nadále?“ Plachý otazník a právě tak plachý pohled. Vnutit se? Ne, ale… Co znamená jméno? Možná jsem ji nenašel jen proto, že pak se stala Annou.

„Ano. Jste… jsi… Já jsem taky rád.“ I když je to škoda. Ale aspoň se Julien nemusí bát nesnází.

„A, hochu, je to k smíchu, ale něco mě napadlo.“ Vzdát se, aniž se přesvědčím? Ne, Julie. A jsi-li to ty… „Nemáš otce. Co by tomu říkala tvoje matka, kdybych se chtěl seznámit i s ní?“

„Nemám matku.“

„Nemáš…“ Zemřela? Nikdy ji nepoznal? Nehlásila se k němu? Odložila ho? Vyrostl v útulku? To by snad nemohla, Julie určitě ne! Jenže… „Pak tě mohu adoptovat! I když jsi dospělý. Chtěl bys?“ Jsi její syn. Její a můj, cítím to, vím to! Sahala po něm horečka, chtělo se mu chlapce obejmout, ale ten ve zřejmých rozpacích kreslil prstem po ubruse geometrické vzory, snad plán nějakého dalekého města.

„Nu dobře, rozmysli si to.“ Pomalu, neodradit ho! Mládí je citlivé… „Však to je také ode mne nápad, tak naráz ti chtít změnit život. Co se stalo s tvou maminkou?“

Lucien nevzhlédl. „Oba moji rodiče zemřeli při neštěstí.“ Vnímal mužovu podivnou naději a nerad mu ji bral. Ale lze ho nevyvést z omylu?

„Oba tvoji rodiče? Oba říkáš? Jak sis tedy mohl myslit, že snad já…“

Lucien mlčel. Prosit za odpuštění? I to by bylo málo pro takové zklamání.

„Měls nevlastníbo otce?“ Naděje znovu naskočila, pocit jistoty se nedal umlčet. Jsi můj, vidím to. Tvar tvých rukou, prsty, i ty čtverce a kosodélníky, které z bezradnosti črtáš po stole, jsou mé.

Oba nevlastní, žádné rodiče! Lucien tiskl zuby do rtu, povědět všechno, dopodrobna! Jak profesor přijde k tomu, abych ho klamal? Zaslouží si lepšího syna.

Muž mu zvedl hlavu. „No tak,“ řekl, „nic mi nemusíš vysvětlovat. Až jindy. A pojd, někam si vyjdeme, když máš volný den. Můj peugeot čeká.“

„Autem?“

Náhle rozzářené oči profesora dojaly. „Z jakých ty jsi poměrů, dítě? Nakonec jsi ještě nikdy nejel autem?“

„Jestli mě opravdu vezmete… vezmeš na výlet, tak to bude… Bude to poprvé.“

Vzrušením koktal a profesor si šťastně uvědomil, že i jemu se to stává. Byl si jist.

Florinie postávala před vrátnicí, nemohla se dočkat Matejina příjezdu. Za chvíli je pět a psala, že přijede kolem čtvrté. Ještěže už je zítra škola, Mateu člověk jinak nevidí. Návštěvy se jí nepovolují, leda když umírá dědeček, hotový středověk. A já toho mám tolik k vyprávění.

Konečně se objevila Hergerova simka, vrátný otevřel bránu a závoru a Matea zamávala z okénka. Ukázala dopředu na otce, pak na Adelinu a zavrtěla hlavou. Florinie zklamaně kývla a loudala se k autobusu. To je drezúra! Co z toho mají? Vůbec bych se nedivila, kdyby je napadlo odhlásit ji ze školy a nechat ji napospas kupě domácích učitelů. Hrůza.

Matea však příliš netoužila po podvečerní procházce s Florinií za nezbytného doprovodu chůvy. Naopak předstírala únavu, a že si po té cestě půjde brzy lehnout. I Adelinu napomínala, zítra se brzy vstává, jdu do školy, jen si už jdi odpočinout. Teprve v půl jedenácté se jí však podařilo vytáhnout z kufru balíček a neslyšně vyklouznout z domu.

Lucien stál na břehu, čekal. Nejpozději dnes musela přijet, vždyť už má zítra školu. Nemáme nic smluveno, jak také. Ale snad, snad…

Poznala ho z dálky a rozeběhla se, i on jí nedočkavě vykročil vstříc, jako by se neviděli rok.

„Dědečkova zapečetěná obálka?“

Kývla. „Schovej ji, prosím tě, já nemám kam. Vraceli jsme se přes Luz, víš? Komorník nebyl doma. A řekni, kdy máš volno, otevřeme to spolu.“

„Za týden, ale jen přes den. Večer sloužím, od šesti. Můžeš odpoledne?“

Souhlasila. „Řeknu Adelině, že mám školu.“

„A budeš-li mít školu?“

Rozpřáhla paže. „Uteču. Tohle je důležitější. Přijdu sem.“

„Dobrou noc, Mateo!“ volal za ní, ale neohlédla se.

„Škola se vůbec nezměnila,“ hlásila Florinie ve dveřích třídy kamarádce na uvítanou. „Ahoj.“

„Zato my jsme se změnily.“ Přednosti hor? Nesmysl, škola je lepší než Pyreneje.

„Ty ses změnila?“ divila se Florinie. „Já asi ne. Jak ses měla?“

„Příšerně. A ty?“

„Nápodobně. Ale sem tam svitlo.“

„To mně taky. Byl za mnou Lucien.“

„Psalas. Já už jsem se zas třikrát sešla s Julienem.“

„Nepsalas.“ Matea se smála. Usadily se do předposlední lavice, kde prozíravá Florinie obsadila dvě místa už před dvaceti minutami. Raději si jednou přivstat než být celý rok příliš na očích.

„Nechtěla jsem kvůli případné chůvovské cenzuře. Budu vypravovat.“

„Začni hned.“ Skutečně byla zvědavá. Co asi Florinii napovídal, aby uchoval v tajnosti, co nesměl prozradit?

„Je úplně jiný než Lucien.“

„Nejdřív jsi říkala, že jsou stejní.“

„To taky jsou.“

Škoda že už zvoní. A že je třídní profesorka tak nepříjemně dochvilná. Výkazy, omluvné listy a zopakovat školní řád… Když psaly rozvrh, šeptla Florinie:

„Připiš si sem tam hodinu, ať můžeme po vyučování do parku.“

„Už si připisuju pro Luciena. Dohromady s tebou to bude denně do večera. Myslíš, že se mi to uvěří?“

Pokukovaly po hodinkách, mohli by nás dnes pustit dřív, a šeptem si sdělovaly, co jim právě přišlo na mysl. Školy se to moc netýkalo.

„Už?“ Zpozorněly.

Třídní se významně odmlčela a rozloučila se. Opravdu všichni směli odejít. Půl jedenácté!

Dívky hned zabočily k parku, celá škola tam zabočila, smích se stěhoval z učeben do ulice a z ulice mezi stromy. Matea poslouchala o schůzce v cukrárně, o kinu, o Julienově práci v bance a také o Lueienovi, představ si, málem od narození si vymýšlel a nepřestal, dokud nebyl bit. A to ještě jen na chvilku, než mu otrnulo.

„Ale jinak je prý hrozně hodný.“

„Souhlasí,“ usmála se Matea. I když hodný, to je slabé slovo na to, jaký je Lucien.

„Vidíš.“ A znovu Julien, Julien, Julien.

Matea vzdychla. Florinie může, kdy chce kam chce, a já abych v noci přelézala zed a ve dne si připisovala hodiny do rozvrhu.

Florinie pochopila. „Kdy ti otec hodlá zmírnit vězeňský režim? Odsouzenci obyčejně vědí, na jak dlouho to mají.“

„Spíš mi chystá doživotí zostřené Adelinou.“ Ušklíbla se. „Ale nedopřeju mu tu radost déle než do osmnácti. Pak tě pozvu na slavnost přejímání svobody a movitosti.“

„A ten komorník tě vážně už teď poslouchá?“ Vyprskla do hrsti. „Tebe?“

„Musí, když mi ho dědeček odkázal.“

„Copak se lidi dají odkazovat?“

„Asi, když to udělal.“

„Mně tak někdo odkázat sluhu!“ Představa jí připomněla povinnost. Otočila se. „Vracíme se. Musím klukům ohřát oběd.“

Matea posmutněle hleděla za autobusem, jímž kamarádka odjížděla za povinností. Mohla já bych vůbec pomyslit na ohřívání oběda? Takhle nebudu nikdy dospělá.

„Ty se vzmáháš,“ poznamenal Célestin s uznáním. „Kufr. Jen jsem zvědav, kdy ztratíš klíčky. Jako by je schválně vyráběli na ztrácení.“ Potěžkal je na dlani, nevážily nic.

„Kdyby jen kufr! Podívej se, jaké mám báječné kalhoty.“ Lucien odváděl pozornost. Jen ať si Célestin nevšimne, že ten kufr zamknu! Ale jak jinak mám bezpečně schovat Matejinu obálku? Rozkládal před Célestinem nové kalhoty a pohotově vybalil i kapesníky.

„No ne! Že uhádnu proč.“

„Hádej.“

„Matea.“ Vítězný pohled a dobromyslné plácnutí do zad. „Kdybych byl závistivý…“ Zarazil se. „Jenže takovou holku by ti záviděl každý.“

„Moc záviděníhodně asi nevypadá. Hlídač ji pokládal za dítě, které se zaběhlo.“ Lucien odsunul kufr a vzal klíčky.

„Vypadá jemně. A přitom… ,“ Célestin hledal přiléhavý výraz. „Odhodlaně, jestli víš, co tím myslím.“

„Vím. Přesně jsi ji vystihl. Nevěděl jsem, že jsi takový znalec povah.“ Potěžkával klíčky jako prve Célestin. Podaří se mi nenápadně zamknout? Na nic jiného teď nemyslil.

Célestin přijal uznání jako náplast, ale dlouho nedržela. Kdy mně se poštěstí s takovou dívkou aspoň promluvit! A Lucien by klidně mohl mít i dvě… Spolkl hořkost a usmál se. Nebyl závistivý.

Lucien nechal kufr odemčený, zdálo se mu příliš kruté projevit takovou nedůvěru. Ale několikrát denně odbíhal zkontrolovat, je-li obálka na svém místě. Co by dělal, kdyby zmizela?

Zůstala však, kam ji uložil, až do chvíle, kdy ji vsunul do módní pánské tašky, do níž se přesně vešla a již si opatřil výhradně k tomuto účelu. A Célestin ho proto podezíral ze sklonu ke šviháctví docela zbytečně.

„Nemám přehled,“ omlouval se. „Až půjdu příště nakupovat, vezmu tě s sebou.“

A Célestin přislíbil odbornou radu, protože šviháctví Je jich nedůstojné.

Po obědě Lucien počkal, až Célestin odejde do kuchyně, aby mu snad nechtěl půjčit svou starou aktovku, sice odřenou, avšak důstojného tvaru. Jak by do ní neviditelně přemístil obálku?

Popocházel po nábřeží poblíž můstku, rozechvěn jako před skutečnou schůzkou. Kam se s tím tajemstvím schováme? Na lodi nelze, v kavárně se nehodí, v parku ještě méně, byt nemám… Byt je třeba opatřit, co nejdřív. Ovšem do Matejina příchodu to nebude, a kam ji zavedu?

Matea si však věděla rady. Stačí si vypůjčit knížku v čítárně městské knihovny a máme celé odpoledne pro sebe.

Měli. Pár čtenářů sedělo porůznu u stolků, dělali si výpisky nebo psali dopisy, dědečkova obálka je nezajímala.

Chvíli prohlíželi pečeť, pak se Matea vzchopila a odtrhla ji; obsah vysypala na stůl.

Jednotlivé listy, dvojlisty, poznámkový blok… Pět listů sepnutých svorkou neslo nápis VÝTAH Z PROTOKOLU O PŘEDVEDENÍ PRVNÍHO VZORKU. Pod ním úslužně lhostejná tvář omládlého komorníka a vedle snímku připsáno JEAN JEAN, snad vlastní komorníkovou rukou.

Pohlédli na sebe téměř provinile. Máme to číst? A dívka kývla, musíme, chceme-li vědět.

Úvodu málo rozuměli. Samá odborná slova, čísla, tabulky. Teprve na další stránce srozumitelná řeč, rozhovor, který komorník poskytl kolegiu vědců. Ale ty otázky! Nevhodné? Kruté!

Znáte svůj původ? Ano. Byl jsem vyroben podle programu vypracovaného doktorem Mejoresem.

Vadí vám, že jste umělý tvor? Nevadí.

Trápí vás něco? Netrápí.

Je s vámi dr. Mejores spokojen? Říká, že ano.

Jste vy spokojen s ním? Předpokládám.

Nevíte? Neznám přesně obsah slova spokojen.

Co umíte? Všechno, co má umět komorník.

Máte nárok na dovolenou? Nevím.

Přál byste si odjet k moří? Ne.

Mít víc volného času? Ne.

Co byste si tedy přál? Nemám přání.

Máte z něčeho strach? Znamená-li to utíkat před nebezpečím, které se nedá zdolat, tedy z ohně.

Nebojíte se, že nestačíte na své povinnosti? Nemohu selhat.

Posloucháte příkazy dr.

Mejorese? Vždycky.

Co když je neumíte splnit Nedává nesplnitelné příkazy.

A kdyby se spletl? Požádal bych o úpravu příkazu.

Který pokrm vám nejvíc chutná? Chuť je lhostejná.

Líbí se vám obrazy? Neznám přesně obsah slova líbí.

Máte někdy nepříjemný pocit? Ano.

Kdy? Když tlačí boty. Když je zima. Horko. Zkrátka nepohodlí.

Jakou míváte obvykle náladu? Asi žádnou. Neznám přesně obsah slova nálada.

Býváte smutný nebo veselý? Neznám přesně obsah…

Lucienovi se zamžily řádky.

„Mateo,“ zašeptal, „nemělas tu obálku brát. Komorník věděl, proč ji před tebou hlídá. Bude mu líto, že…“

„Nezná přesně obsah slova líto,“ přerušila ho. Ale když k němu zvedla oči, byly plné slz. „Je mu jedno, že jsem ji vzala, jen plnil dědečkův příkaz. Ale dědeček stejně chtěl, abych se všechno dověděla. Jen trochu později.“ Obrátila stránku. Bude tu něco o mamince?

Třetí a čtvrtý list obsahoval rozhovor doktora Mejorese s kolegiem vědců, opět samé odborné termíny, ale Matea si je sotva uvědomovala. Zaskočena úporností myšlenky, hledala jen zmínku o matčině umělém původu. Opustila mě, protože neznala přesně obsah slova láska? Připadalo jí to jako nejjednodušší vysvětlení. Nejpravděpodobnější. Jediné možné? Ale co taxa za pobyt?

Nedokázala se soustředit. Vnímala útržky vět, nesouhlas vědců, námitky, obviňování, a kdo by také souhlasil? Dědečku, jak jsi mohl…

Chtělo se jí otáčet stránky a co chvíli netrpělivě pohlédla na Luciena. Jeho tvář však byla napjata zájmem, vyrušit ho jí připadalo bezohledné. I on hledá. Snažila se tedy sledovat text spolu s ním, něčemu třeba přece jen porozumí, i k nalezení maminky to může přispět, kdo ví.

Bezradně přeskočila několik vět, pak opět srozumitelná slova, dědečkova obrana?

Tolik lidí trpí, nemocemi, vášněmi, neúspěchem, touhou po nedostupných věcech. Můj komorník netrpí, nemá čím. I pocit fyzické bolesti má oslaben, jen tlak mu zůstal, aby ho přiměl dát se ošetřit, kdyby snad utrpěl úraz. Před Mateou vyvstal pozapomenutý obraz, dědeček rovná komorníkovu zlomenou nohu, povážlivě kroutí hlavou, opatrně ji ohmatává a mluví o roztříštěné kosti. Komorník ho pozoruje zcela neúčastně… Než ji vyhnali z pokoje, viděla dost. Statečný komorník, myslila si tehdy. A zatím…

Jeho stálý psychický stav je lhostejnost, obohacená příjemnými pocity ze splněných povinností. Netrápí se, nenudí se. Jeho inteligence je upravena pro funkci, již má vykonávat. Jeho psychika obsahuje tlaky, které mu nedovolí jednat proti mravním normám. Na rozdíl od lidské morálky komorníkova nemůže selhat, je naprosto spolehlivý a sám pro sebe bych si nikdy nepřál jiného správce, nebo chcete-li, komorníka. Nenašel bych lepšího. Bez rizika mu mohu svěřit vše, nač stačí jeho inteligence, a radím vám, abyste ji nepodceňovali.

Nemylte se, pánové. Proč by nebyl svobodný? V mezích svého programu je. Chcete příklad, budiž.

Komorník dostane úkol, má uvařit oběd. Řekněme, že ho omezíte i výběrem pokrmů. Ale je na něm, aby rozhodl, kdy a kam půjde nakoupit, kolik čeho koupí, kdy začne s přípravou… Má běžná hospodyně jinou svobodu? Větší? Leda o možnost nasypat vám do omáčky jed na krysy. A co je vám platná svoboda přestupovat zákony u vašich kuchařek, sluhů, domovníků? Nedali byste spíš přednost mému Jeanovi?

Automat? Ne docela, pánové. I vaše ruce a nohy fungují automaticky, na základě zákonů fyziky. Jen je zkuste ohýbat jinak, než to umožňují klouby. A chcete-li ho už nazývat automatem, nezapomeňte, že je to automat myslící. Jednající mravně. Nekrade, nepomlouvá, nelže… Ale pozor, u něho nejde o primitivní pravdomluvnost hlupáků. Dovede posoudit situaci, dovede odstupňovat účely podle naléhavostí. Ví, kdy mlčet. Může mít někdo podstatné námitky? Ostatně chci objev zdokonalovat, a bude-li to jen trochu schůdné, poskytnu svým vyrobencům co nejvíc lidských radostí… optimální rovnováhu… i strasti…

Trpělivost ji znovu opouštěla, Lucien tak pomalu čte!

Konečně na ni pohlédl, ona kývla a obrátili stránku.

Podstatu výroby… Ne dřív než po schválení.

Složitý záznam o hlasování, nakonec 45 hlasů proti, 3 pro, 18 se zdrželo hlasování. Výrobní tajemství nesděleno.

Jak asi bylo dědečkovi? Závěrečná ustanovení nečetla, stačí, když se s nimi seznámí Lucien. Pouze konec, dědečkovu prohru: Výroba postavena mimo zákon.

Sáhla po jednom z volných listů. Datum o rok pozdější než u výtahu z protokolu, dědečkův stručný záznam o jednání v kolegiu, do jehož programu nebyla zlepšená verze výroby ani zařazena. Předběžná schvalovací komise rozhodla postavit mimo zákon nejen výrobu, nýbrž i její pokusnou fázi, tedy veškerou dědečkovu práci.

„Veškerou práci?“ Lucien nechápal. „Byl přece lékař.“

„A jaký lékař!“

„Že by léčení souviselo s jeho objevem?“

„Nejspíš.“ Mateu to zajímalo jen docela okrajově, všechno její myšlení směřovalo k záhadné složence, již si spojila se ztracenou matkou. „Potřeboval vyrábět zdravé yyrobence, při léčení poznával, co je zdraví.“

Luciena vysvětlení neuspokojilo, nicméně četl dál, přitažen Hergerovým jménem.

Pod záznamem o jednání poznámka: Herger? Není asi jiné východisko. Má zájem a miluje Antonii. Výrobu chápe jako výnosný obchod, budiž. Získám alespoň peníze na další výzkum, oba budeme spokojeni. Kruh, z něhož možná jednou budu marně chtít uniknout, dnes však nemám na vybranou. Chci-li něčeho dosáhnout, mohu, smím čekat? Přihlásit objev potřetí znamená dát se stíhat, podle zákona jsem měl přestat s pokusy. Po kruhu je schůdná cesta. Mimo kruh vůbec cesta není, a jeli, nevidím ji. Podstata výroby zůstane ovšem mým tajemstvím, zasvětit Hergera by bylo příliš nezodpovědné. Vyrobím pro něho výrobce, inženýry, dva stačí, dostanou perfektní intelektové vybavení a nedají mu možnost znehodnocovat příští vyrobence neodbornými zásahy.

Další poznámka po dvou letech: Inženýři splňují všechny podmínky. Testování potvrdilo, že nezasvěcený – tj. každý mimo mne – nepozná, že jde o vyrobence. Geb a Ruzard si pohotově sami opatřili potřebné dokumenty. a po zácviku nastoupili u Hergera jako normální, narození lidé. Zajistil jsem je smlouvami, Hergerovi není co věřit. Nezná své základní povinnosti. Každý člověk je povinen zlidšťovat svět a každý člověk to ví. Bohužel stále ještě není na světě dost lidí.

Lucien byl rád, že Matea prohlíží jiné záznamy. Dědečkova nedůvěra k jejímu otci by ji jistě trápila.

Nahlédl do listu, který právě vzala do ruky, byl to dopis, vlastně koncept dopisu, se škrtáním a vpisky, bez data.

Drahá Valerie, četli, největším neštěstím pro muže je nepochopení ženy, kterou miluje. Nenadál jsem se, že právě ty mě odsoudíš, ty, která nemůžeš přece pochybovat o mých názorech, záměrech a přáních. Víš, nebo aspoň vždy jsem si byl jist, že víš, že cílem všeho, co dělám, je přispět k tomu, aby svět byl lidštější. A nesleduji jen dobro nás, přirozených lidí, nýbrž právě tak i svých vyrobenců. Zlepšuji jejich možnosti a najdu způsob, jak i nadále zlepšovat, vždyť jsem teprve na počátku. Uvidíš, že vědecké kolegium mi dá za pravdu, jednou, až před ně budu moci předstoupit s vyrobencem opravdu hodnotným.

Uvaž znovu, snažně tě prosím, své záměry, budu čekat. Třeba celá léta budu čekat, věřím, že nakonec pochopíš a vrátíš se. Tvůj Mateo.

Chvíli mlčeli, v rozpacích a se studem, že pronikli do cizího zklamání, do cizí bolesti. Připadalo jim to bezohledné, nepřístojné.

„To je divný dopis,“ řekla pak Matea stísněně. „Dal-li ho dědeček do téhle obálky, přál si, abych ho jednou přečetla. Jenže…“

Lucien čekal. Když mlčela, odvážil se zeptat. „Kdo je Valerie?“

„Babička.“

„Nikdys mi o ní nevyprávěla.“

„Neznala jsem ji. Říkalo se, že zemřela, když se maminka narodila. Ale…“ Vrtěla hlavou.

„Tak asi…,“ Lucien začínal chápat, proč se Mateji zdál dopis divný. „Asi ji dědeček“ přece jen přesvědčil. Vrátila se.“

„Aby mu utekla, sotva se jí narodí dcera? Ačkoliv možná…“ Stále vrtěla hlavou. „Možná opustila maminku ze stejného důvodu, z jakého pak maminka opustila mne. A ten dopis jí dědeček napsal až potom, když maminka už byla na světě, já jsem si to měla přečíst, abych líp pochopila…“ V očích se jí objevily slzy. „Babička možná ještě žije. Jsou někde spolu, s maminkou.“ Dosud jako by mluvila k sobě, náhle se však obrátila k chlapci. „Najdeme je? Obě, Luciene?“

Kývl. „Slíbil jsem, Mateo, a udělám, co budu moci.“ Matejina domněnka, že jsou obě ženy spolu, ho udivila, ale neptal se. Nechal ji planě listovat a tvářil se, že nevidí její slzy. Vzal dvojlist nadepsaný ZLEPŠENÁ VERZE VYROBENCŮ, poodsedl, pootočil se.

Jakmile však přečetl první řádek, nemusel už předstírat, že si dívky nevšímá. Skoro na ni zapomněl, protože záznam se týkal jen jeho. Jeho vzniku, jeho života.

Doba výroby prodloužena na rok, prostorový film obohacen o dětství. Poznámky ke scénáři, k výběru herců, zvlášť na iluzivních rodičích záleží, oba musí být bytostně klidní, laskaví lidé, otec má mít pevný, ale vlídný hlas, matka líbezný a chápající úsměv, schopnost vytvořit jím atmosféru bezpečí. Můj film!

Univerzální matka, pro všechny vyrobence zlepšené verze. Vybavila se mu její tvář a vyvolala nával něhy, vida, jak to působí. Kterápak herečka asi zvítězila v konkursu? Kolika vyrobencům poskytla vzpomínku na dětství a pocit, že jsou lidmi? V kolika pomohla vytvořit charakterovou vyrovnanost, o níž se tu píše? Vynechání dětství působí, že vyrobenci jsou méně vyvážení, méně ohleduplní, méně lidští.

Hltal poznámky, škoda že je tu všechno jen v náznacích, příliš stručné a neúplné. Byl by chtěl znát kdejakou podrobnost. Ale i tak si mohl mnoho domyslit, školní situace mají zásadně spravedlivé řešení, jež navozuje důvěru k autoritám, ve výuce humanitním předmětům položen důraz na dějiny Francie a probuzení lásky k vlasti… Připomněl si zalykavou radost, když po útěku z Hergerovy zahrady zjistil, že je ve Francii; dobře nás Mejores upravil svým filmem. Vzpomínka vyvolávala vzpomínku, jak asi nafilmovali hodiny tělocviku? Obklopen nářadím s kupou cvičících hochů… a nikdy mi nebylo divné, že se profesor věnuje pouze mně? Snad jsem ani nebyl při plném vědomí, jinak bych byl musel poznat, že kolem mne jsou obrazy, ne. skuteční lidé. Jen tělocvikář byl skutečný, pamatuji se na jeho pevné ruce, které mě pokaždé bezpečně zachytily. A výlety? Nejspíš jsem šlapal po pohyblivém pásu a kolem mne se promítala proměnlivá krajina s přebíhajícími spolužáky…

Četl podruhé. Chybí tu něco? Nikde ani zmínky o tom, že všechny naše pocity a hnutí jsou jen jako. Platilo to pouze pro nezlepšenou verzi? Pro inženýry, kteří teď podávají novým vyrobencům klamná poučení? Omylem? Záměrně? Nebo o naší psychice pojednává jiný záznam?

Právě se chystal připojit se k Matejinu listování, když cinkl zvonek. Oba sebou trhli a rozhlédli se.

Zbylí čtenáři zavírali knihy a odnášeli je knihovnicí, sbírali poznámkové bloky a napsané dopisy a jeden po druhém odcházeli. Matea shrnula přeházené listy do obálky, dočteme je jindy. Obálku podala Lucienovi.

„Zkoumej zatím sám, já bohužel…“ Vsunul ji do aktovky a užasle se zahleděl na dívku. V hlase jí svítila radost.

„Měla jsem takový strach, víš,“ vysvětlovala, „ale dědeček není zločinec. Myslil to všechno dobře.“

Zavřel dveře a knihovnice za nimi zamkla, byli poslední. Rychlý pohled na hodinky, večerní služba začne co nevidět, doprovodil Mateu jenom k autobusu. A nic jí neuměl říci, ani poděkovat, měl v hlavě příliš mnoho myšlenek najednou. Teprve když se chystala nastoupit, usmál se na ni:

„Kdo by byl tušil, že je to všechno jen velký omyl.“

Jeho slova Mateu rozladila. Dědečkova památka jimi zešedla, jako by mu Lucien upřel ne mravnost, ale inteligenci. Schopnost posoudit, jaké může mít objev následky. Nebo se ta věta netýkala dědečka? Ale co by pak bylo jen velkým omylem?

Je také možné, že to někdo dědečkovi kazil. Inženýři? Ale ty si on sám naprogramoval, nemohou tedy jednat jinak, než jim určil.

Otec?

A proto maminka…

Stála u okna a nevidomě hleděla do zahrady, přes oči clonku pláče.

„Copak, Mateo? Už jsi hotova s učením?“

Nereagovala.

„Na večeři přijdeš pozdě, místo učení lelkuješ…,“ Adelina mluvila vlídně, ale se zřejmou nelibostí nad Matejiným chováním. „Nejsme v Luzu, dítě. tady platí jiné zákony.“

„Já vím.“ Ani se neohlédla. Otcovy zákony, otcův program. Celý život v tomhle domě je naprogramovaný, umělý. A proč vůbec dědeček dovolil, aby si maminka vzala otce, když mu sám nevěřil? „Mateo,“ zaznělo až u ní. „Nevnímáš?“

„Až moc.“ Dívka se obrátila. „Kdy začíná v Paříži sezóna?“

„V říjnu. Proč?“

„Slíbilas, že na sezónu tam se mnou pojedeš.“

Chůva vzdychla. „Dovolí-li otec, dítě.“

„Myslíš, že nemá peníze?“

„Jak tě to napadlo?“

„Byl by to důvod pro zákaz. Při těch potížích s účetními…“

„Žádné účetní nezaměstnává.“

Matea vyložila na stůl polovinu tašky, sešity, knihy, pero, náhle horlivá. Jen ať Adelina honem zapomene, že jsem něco řekla o účetních. Co by si mohla domyslit? Nic neví, ovšem. Ale zůstala by u nás, kdyby věděla?

Rozložila po stole dějepisný atlas a sešit s poznámkami z literatury. Už už otvírala také učebnici fyziky, když ji chůva zarazila, napůl polekaně, napůl hněvivě. Dělá si Matea legraci?

„Chceš se učit všemu najednou?“

Matea sklapla atlas. „Promiň. Spíš bych potřebovala anglickou gramatiku.“

„Ukaž.“

Pletla podmínkové věty a chůva trpělivě vysvětlovala, vymýšlela příklady, nejdřív jednoduché, pak stále složitější, až Matea nakonec sama bez chyby napsala domácí cvičení.

Jako už tolikrát. Avšak dnes tím byla poprvé překvapena. Jak to, že Adelina dokáže totéž co profesoři? Začalo v ní klíčit divné podezření.

„Co musí člověk studovat, aby se stal chůvou?“

„Snad nechceš být chůvou?“ Adelina nepředstírala úlek“. Byla otázkou zaskočena a neuměla odpovědět. Proč se to dítě ptá?

„Ale ne. Jen by mě zajímalo… Co jsi na to studovala?“

„Já? Nic.“

„A přijali tě do práce? Kdes byla předtím, než jsi přišla k nám?“

„Nikde. Moje první místo bylo u tvého dědečka. Nebo sípíš u tvé maminky.“

Matea na chvíli zapomněla na cíl svého vyptávání.

„Vypravuj mi o ní!“ A sklouzla na stoličku chůvě ke kolenům, jako když kdysi poslouchala pohádky. „Byla hodná? Hodnější než já, viď. Co ráda dělala? Jaké nosila šaty? S čím si nejruději hrála? Pamatuješ si to všechno?“

Chůva se zasnila. V paměti jí vyvstávaly obrazy dějů dávno uplynulých a Matea okouzleně naslouchala. Malá maminka, maminka dítě, které nechce papat, to byl nový zážitek, který z nich dvou dělal skoro sestry. Teprve když Adelina s ustrnutím zjistila, že je půl desáté, dostal svět obvyklé rozměry a Matea si uvědomila, že na svou hlavní otázku nedostala odpověď. Že ji ani nevyslovila.

Teprve za dva dny se k ní opět vrátila, když jí chůva zkontrolovala úkol z matematiky a opravila chybu v postupu.

„Říkalas, že na chůvu se nestuduje nic. A ty umíš všechno.“

„Ale kdepak.“ Adelina se smála. Matejino uznání jí lichotilo a probudilo sdílnost. Uspalo opatrnost. „Mám takovou metodu, víš? Když jsi ve škole, nemám vlastně co dělat. Tu a tam pomohu kuchařce, zahradníkovi, ale pořád mám dost času na to, abych si prohlédla učebnice, které právě nemáš s sebou.“

„To jsi chytřejší než normální žáci! Někteří nepochopí látku ani po dvojím vysvětlení, a ty sama, bez výkladu, jen z učebnic, a ve tvém věku…“ Podezření sílilo a hlodalo a dívce se jen stěží dařilo udržet ve tváři výraz přirozeného obdivu. Má naše chůva tuhle schopnost v programu? Vyrobil ji dědeček kdysi pro malou maminku? Zdědila jsem ji stejně jako komorníka? Byla si náhle téměř jista, že Adelina je jen zdokonalený Jean Jean. Že jí není padesát, nýbrž asi pětatřicet. Jestli tomu všechno nenasvědčovalo, nic aspoň nemluvilo proti.

Pátrala v jejím obličeji, jemné nitky vrásek se protínaly a splývaly jako v každé jiné stárnoucí tváři. Jak se vyrábějí umělí lidé? Z čeho? A že chůva začínala pod jejím pohledem rozpačitět, usmála se a pohladila ji po ruce. Po ničím se nelišící ruce? Kdyby jí byl někdo tvrdil, že Adelina je skutečný člověk, už by tomu nebyla věřila.

Přesvědčit se? Jak? Leda by o tom byl záznam v dědečkově obálce.

Hned druhý den spěchala přímo ze školy na loď, ještěže jsem si připsala sem tam hodinu do rozvrhu.

Lucien ji nečekal, měl službu, ale jakmile ji Célestin zahlédl u můstku, běžel ho vystřídat.

„Utíkej, ať zbytečně nečeká. Já mít takovou holku…“

A když Lucien váhal, sebral mu nožík a utěrku a zaviklal pod ním židlí. „Neříkej, že se ti nechce.“

„Jenže ti to nikdy nebudu moci oplatit. Já tobě jsem ještě s ničím nepomohl, pořád jen ty mně.“ Lucien vstal. Rád. Námitku však myslil upřímně.

„I však se něco najde, ani se nenaděješ.“ A do kina mohu jindy, naštěstí jsem si nekoupil lístek předem.

Nebylo mu líto, že neuvidí film, žil Lucienovou radostí, jeho vztahem k dívce. Jako by tušil, že sám nikdy podobný vztah neprožije.

Matea sáhla po obálce, pro niž se Lucien cestou zastavil v kajutě. „Kde to chceš číst?“

„Třeba na nábřeží. Mám málo času.“ A když se k ní přidal, podivila se. „Neřekls mi, že máš volno.“

„Nemám volno. Ale mám báječného kamaráda. Célestin mě zaskočí.“

„Poděkuj mu i za mne.“ Připomněla si Florinii, taky by asi zaskočila, abych se mohla sejít s Lucienem. A já jí ani neřekla, že sem jdu. Rychle však odbyla škrábnutí výčitky svědomí: Byla by chtěla jít se mnou, a co obálka? Vyšli z přístavu a usedli na vyčnělý kámen, bylo to skoro pohodlné. Pod nimi šplouchal kanál podle rytmu vesel nedaleké loďky, a odpolední město jako by spalo. Probírali list po listu, Lucien je ráno srovnal podle dat. Některé jen přelétli očima, nad jinými se zastavili a Lucien aspoň letmo vysvětlil, čeho se týkají, důkladně se seznámil s celým obsahem obálky, když měl Célestin službu.

„Chůva? Počkej, nějaká zmínka tu je.“ Našel ji. Neprůkaznou pro každého kromě Mateje, Mejoresův seznam vlastností a schopností, jaké má mít ideální chůva, protože si ji chce pořídit. „Přesně taková je Adelina. Vyrobil si ji.“ „Nebo ji našel na inzerát.“ Lucienovi se nechtělo uvěřit, že i chůva je umělá. A proč by chyběl záznam o její výrobě?

„To by se nahledal! A podívej se dál. Budu mít dceru!“ četla, „chůva mi ji musí spolehlivě vychovat.“ Vrhla na něj vítězný pohled. „Na koho se mohl dokonale spolehnout? Pouze na své vyrobence, Jake vlastnosti jim dal, takové měli. A moje Adelina opravdu je příkladná chůva“

Lucien se vzdal. Spíš mu bylo divné, jak Mejores věděl, že to bude dcera? A že babička Valerie uteče nebo zemře? Vždyť nač jinak chůvu?

Matea krčila rameny. „Snad nám to poví maminka. Jenže otec mě asi nepustí do Paříže. Pořád má nějaké potíže, v noci ho slyším chodit po pracovně, a když s ním chci mluvit, odbude mě, že není čas.“

„Třeba se to podaří mně. Přines adresu ze složenky.“ „Je tam jen číslo. Ale dostanu-li se brzy do Luzu, prozkoumám ještě novou poštu. Obálku přitom vrátím komorníkovi do truhly, ať má klid.“ Bylo vidět, že už je myšlenkami jinde. Při řeči vstala, oprášila si sukni a očima vybídla Luciena, aby obálku opět schoval. Odmítla doprovod a utíkala na autobus, snad ji zatím Adelina nehledá ve škole.

Célestin chvíli otálel v přípravně, Lucien možná něco řekne, koukají z něho starosti. Teprve za chvíli, když se nedočkal ani pohledu, potichu se vzdálil. Kdyby se svěřil, jistě bychom na něco přišli, dva jsou víc než jeden a dvě hlavy vymyslí dvakrát tolik co jedna. Bylo mu líto, že nedostal možnost pomoci i radou. Nedůvěřuje mi Lucien? Proč?

Takovému nařčení by se byl Lucien divil. Nedůvěřovat? Přesto ho vůbec nenapadlo mluvit s Célestinem o Mateji, o její naději, že v Paříži najdou maminku, o tom, jak se mu po ní stýská a jak by si s ní rád povídal i o něčem jiném, například o jejích očích, vlasech, o jejím úsměvu… A o tom všem by mohl Célestinovi donekonečna vyprávět, nic by tím neprozradil, a přece mlčel.

„Ty nejsi typ na mluvení,“ poznamenal Celestin při večeři, „viď.“

Lucien to uznal. Jen mu bylo trochu divné, jak to Celestin uhodl.

Po skončení večerní směny vyšel k můstku, ale jeho stesk ji nepřivolal. Po půlhodině se dal Célestinem odvést do kajuty a na jeho konejšivé podotknutí, že Matea jistě zase přijde, dokázal říci jen: „Ja vím.“ A myslil si: Přišla by, i kdyby nehledala maminku? I kdybych neměl v úschově dědečkovu obálku?

Přišla si pro ni v pátek v noci, hlídač ho musel probudit.

„Ráno jedeme. Náhlé otcovo rozhodnutí, víš? Prý potřebuje dva dny klid, něco se mu nevede, hubne a chřadne, je mi ho líto.“

Díval se na její bojovně vysunutou bradu. „Nevypadáš zrovna lítostivě.“ Prodloužit setkání, nenechat ji vzít obálku a prchnout!

„Protože mám zlost na Adelinu. Nedá se přesvědčit, že místo do Luzu můžeme jet do Paříže. Na otcově klidu to nic nezmění, ale že nařídil Luz, poslechne. Další důkaz, že je vyrobená. Neumí neposlechnout.“ „Tak proč se na ni zlobíš? Nemůže za to.“ Zarazila se. „Máš pravdu.“ Bojovná brada poklesla. „Ale když já se takhle vůbec za maminkou nedostanu.“ „Dostanu se já, uvidíš. Jen co budu mít dva dny volna. Máš to číslo?“

Strčil lístek do kapsy. „Škoda že pro tvého otce neexistuji. Jinak bych tě možná požádal, abys mě vzala do Luzu s sebou.“

„Já už na zkoumání v dědečkově domě stačím sama,“ odmítla ho.

„Jenže.“ Spolkl hořkost. „Pamatuješ? V Luzu jsem viděl někoho, kdo mohl být mým dalším bratrem. Nebo otcem.“

„A… potvrdilo se to?“

Zavrtěl hlavou. „Jak by mohlo? Je jen mým jako otcem, všechno, co se mě týká, je přece pouze jako.“ Řekni, že ne, Mateo, prosím tě. Náš vztah je skutečný! Nepostřehla však smutek v jeho hlase, nevnímala prosbu. Spěchala.

„Promiň. Pokaždé na to zapomenu.“ Pokoušela se znovu zalepit obálku a konečně se jí to podařilo. „Školní lepidlo,“ zasmála se. „Přece je k něčemu dobré.“

Opět sledoval její stín, dokud nesplynul s nocí. Jet sám? Volná sobota nabízela naději, že ji v Luzu potká, že nebudou spěchat, že ho Adelina pozve na svačinu… Kdyby to byly dva dny, vydal by se do Paříže, jak by byla šťastná, kdyby jí vypátral maminku. A pak?

Vracel se do kajuty. Pak už mě na nic nebude potřebovat a zmizí, nebude. Zůstanu pro ni jedním z ubohých vyrobenců, plod omylu jejího dědečka. Vyřazený exemplář, už podruhé vyřazený?

Ale zapomíná, že jsem umělý, před chvílí byla ochotna uvěřit, že jsem potkal svého vlastního otce. V jejím zapomínání je útěcha, jsem pro ni člověk, člověk, se všemi lidskými vztahy. Napadne ji někdy, že ji mám rád? Jako rád, opravil se. Chtělo se mu plakat. Říci o tom někomu blízkému, Julienovi? Profesorovi? Obojí bylo nesmyslné, Julien je spokojen se svým jako a profesor nic netuší. Celestin? Předem zamítnuto, předem ztraceno. Celestin Lucienovi vůbec nepřišel na mysl, ač slyšel ze sousedního lůžka jeho pokojné oddychování.

Myšlenky znovu bloudily v Luzu, potkat Mateu, potkat profesora…

A proč bych vlastně nemohl jet za ním? Jistě I on bude mít radost, v každém lístku mě zve. Sice na neděli, kterou nemám volnou už pár týdnů, ale… V nejhorším se aspoň nadýchám horského vzduchu.

Byl rozhodnut.

Ráno nechal Célestinovi na stole vzkaz, že se vrátí až večer, rovnou do služby, a běžel na autobus. Dosud si pamatoval čas odjezdu.

Profesorův dům našel ihned, plán Luzu měl dávno naveskrz prostudován. Zazvonil.

Z okna se vyklonila žena a hned nato se ozval překvapený hlas:

„Božínku, to je mladý pán! Už jsem dole!“

Přivedla tím Luciena do příjemných rozpaků, tak profesor už o mně mluvil!

Za chvíli se otevřely domovní dveře a žena vyšla. Podávala mu obě ruce, vedla ho po schodech jako vzácnou a dlouho očekávanou návštěvu, v předsíni mu pomohla svléci plášť a nepustila ho ke slovu.

„Pan profesor tu bude co nevidět, uvařím vám zatím kakao, nebo dáte přednost čaji? A nikam se nedívejte, teprve se chystám uklízet. Že jen mi pan profesor předem neřekl, byla bych upekla bábovku, takhle jen včerejší koláč…“ Mluvila a mluvila, ale bylo mu to vhod. Horší by bylo vyptávání. Její řeč ukolébávala, kakao sladce vonělo, napůl probdělá noc zamžila smysly.

Náhle však zpozorněl.

„Posledně jsem vás nezastihla, já tu bývám jen třikrát v týdnu, moc mě to pak mrzelo. Ale profesor, jako váš pan otec, nic, ani slovem, to se musí člověk dovědět od cizího.“

Vrátný! Lucien se v duchu zasmál, život někdy člověku přichystá pěkné záludnosti. Zarazil se. Život? Myslil jsem život? Člověku? To jako mně? Nestačil však sám nad sebou žasnout, žena náhle zmlkla, strnula a pak se vrhla ke dveřím. Skutečně se ze schodiště ozývaly kroky.

„Pane profesore!“ jásala, až jí přeskočil hlas, „už ho tady máte, kluka. Jaký vy jste tajnůstkář, takhle mě překvapit.“

„Mám tu kluka? Na hodinu kartografie má přijít až večer.“

„Kdepak na kartografii! Syna tu máte! Ale já ho hned poznala. Že, mladý pane,“ obracela se k Lucienovi o potvrzení svých slov a zároveň ustoupila ode dveří. Profesor vstoupil.

„To jsi ty?“ rozpřáhl náruč.

Byl to pohyb tak přirozený, tak samozřejmý, že Lucien neváhal profesora obejmout. Vedle nich si hospodyně utírala oči.

„To je báječné, že ses utrhl. Kolik máš času? Dva dny?“

„Jen pár hodin. V sedm nastupuji.“

„A stálo ti to za to,“ řekl se šťastným úžasem, hospodyně naštěstí už rachotila hrnci a neslyšela. Lucien se zastyděl; původně přece chtěl jet za Mateou.

„Dojez,“ ukázal k nakousnutému koláči. „Já si dám kávu a vyjedeme.“

„Kampak byste jezdili! Uchystám oběd, hostinu, ať se má pan syn dobře. Beztak je hubenější, než se sluší.“

Profesor se rozesmál. „Tak si vyber. Autem po Pyrenejích, třeba do Larunsu, s horskou procházkou, nebo hostinu paní Ernestiny?“

„Nikde se tak nenajíte,“ naléhala hospodyně, „jako když…“

„Žádný nátlak,“ přerušil ji profesor.

„Já…“ Co si vybrat? „Nechtěl bych, aby…“

„I jen to řekni. Ernestina už leccos přežila.“

„Tak až příště, paní,“ usmál se Lucien omluvně. „Dnes autem po Pyrenejích.“

„Pro vás Ernestina. Aspoň vám tedy shledám něco na cestu.“

Cestou nemluvili, právě tak jako při prvním výletu. A právě tak jako tehdy se občas na sebe podívali s nezadržitelným úsměvem. Teprve při obědě v horské chatě profesor promluvil.

„Udělals mi radost. Ještě mi prozraď, cos napovídal hospodyni, ať vím, jak se chovat.“

„Nic. Nepustila mě ke slovu.“

„jak tedy mohla…“ Zasmál se. „Samozřejmě mohla. Stačí se na tebe podívat. Ale něco bych ti měl vytknout, jako správný táta. Copaks to prováděl za mými zády?“ Náznak přísného pohledu a hoch se začervenal. „Zaskočils mě, víš? I když mě to vlastně těší. Jenže uvážím-li, že už tehdy, přede dvěma měsíci, anižs mi co řekl, ses vydával za mého syna… Měls mě aspoň dodatečně upozornit.“

Zase vrátný! „Ale já…“

„I mlč. Ten dědek mě málem přivedl do úzkých. ,Tak jsem mluvil s vaším synem,’ povídá mi tuhle, ,pěkný mládenec, jako by vám z oka vypadl.’ Hned jsem věděl, že ty! Chtěl jsem na tebe mít zlost, víš? Mohla se z toho vyklubat hezká nepříjemnost. Nějak se mi to nepodařilo. Jenže vymýšlet si, proč jsem tě poslal až do Ameriky a jestli už zůstaneš tady, a že ani netušil, že jsem ženatý… Dovedeš si představit, jak mi bylo.“

„Ale já opravdu…“

„Co opravdu?“

„Nic jsem nepředstíral. Začal sám. Na důkaz, že si tě pamatuje, vykládal o tvé slinivce, a než jsem stačil říct slovo, ptal se, jak se ti daří, ale já vůbec netušil, víš? Až pak, když jsem tě viděl. Po několika dnech.“

„A byl to šok, viď. Pro mne taky.“ Usmíval se. Sympatický šok.

Stanuli před chatou, před nimi dodaleka štíty a srázy, kořenně ostrý vzduch.

„Že bys mi teď řekl, jak je to vlastně s tvými rodiči? Vždyť já o tobě nic nevím, synku.“

„Odpusť.“ Panoráma se rozostřilo. Budu lhát? Jemu? „Je to tak složitá, tak… nešťastná záležitost, že… nemohu. Jednou ti všechno povím, snad brzy, ale zatím…“ Aspoň kousek pravdy! „Zatím nesmím.“

„Nesmíš?“ Údiv nasáklý pochybností.

„Budu se snažit, abych brzy směl. Věř mi. Nechci tě klamat.“

„A… co úřady? Těm přece musíš…“

Lucien mu podal pas. „Pro úřady je to takhle.“

Profesor ho prolistoval. „Pro mne ne?“

„Tobě chci říct pravdu, jednou.“

„Nevím proč, hochu, ale… věřím ti.“

Obzor měl znovu ostré kontury, vzduch znovu zprůzračněl a Lucien zachytil drsnou pryskyřičnou vůni. Tíha všech polopravd a nepravd se v ní rozpustila a najednou bylo snadné hovořit, o horách a údolích, o městech a mapách a o knihách, o moři, které jednou uvidíme, nejlépe je pohlédnout nejdřív shora, přijít lesnatým vrchem až k otevřenému útesu, to je ho nejvíc, protože splývá s oblohou, vybereme si krásný den. A také Paříž nás čeká, muzea, galerie, Seina…

Paříž. Prudce přitáhla představu dívky, to už se blížili zpět k Luzu, zahlédnu ji z auta? A celý den jsem na ni nepomyslil!

Cesta do Paříže se naskytla dřív, než čekali, samozřejmě však docela jinak.

V polovině října dostal Lucien od profesora dopis, s nímž ještě týž den běžel za Florinií. Bylo to od léta poprvé, ale její bratři se na něj pamatovali a hned se ho nadšeně zmocnili. Pozval je na loď, snad se to smí. V nejhorším je Gaston vyžene.

„Co se stalo?“ vítala ho Florinie.

„Nic jiného, než že potřebuji mluvit s Mateou. Ať za mnou přijde, prosím tě. Určitě do pátku, pak jsem pryč.“ „Vyřídím, ještěže tě zanedbává, jinak by sis ani nevzpomněl, že existuji.“

„Vždyť vídáš Juliena, nebo ne? To je jako mě.“ „Abys věděl, není.“

„Ovšem, zapomněl jsem. A můžeš ho pozdravovat, málo se scházíme. Nemá na mě čas.“

„Na mě taky ne,“ přiznala. „Ochladí.“ „Tak?“ Julien nikdy nehořel, jen zachraňoval situaci. Chudák děvče, kvůli mně. „Mám mu domluvit?“

„Ani nápad! Své věci si vyřizuji sama. A možná má vážně málo času, jeho šéf je moc náročný. Být jím, dávno měním místo. Jenže náš přesvědomitý Julien nechce ani slyšet.“

Chlapci táhli Luciena do pokoje, ale vykroutil se. „Taky málo času, kluci. Až na lodi. Poproste maminku, ať vás přihlásí, příští týden jsou poslední výletní dny. Se slevou.“ Aspoň vás Gaston nevyžene.

Florinie ho šla vyprovodit. „Tys tomu dal. Teď s nimi nebude k vydržení.“

„Proč by nemohli? Například v sobotu. Ty s nimi.“ „Vážně,“ zasmála se, „proč ne? Jen abys nelitoval, kluci jsou úmorní. Sídla. Ještěrky. Za pět minut každého utahají.“

„Jsou sympatičtí. A… nezapomeň říct Mateji.“ Teprve po návratu se svěřil Célestinovi a vyvolal bouři nadšení. Célestin tak zaníceně blouznil o splněném přání, že uvedl Luciena do rozpaků. „Vzal bych tě s sebou, ale…“

„Nesmysl!“ Kategorické odmítnutí. „Copak nám mohou dát volno oběma najednou? Budeš mi vyprávět! A jdi hned za kapitánem, ať to máš jisté.“

Kapitán měl právě poradu s kuchaři a lodníky a Lucien rychle vycouval ze dveří. Byl však zavolán zpět. „Copak máš? Jdeš si zase pro volno?“ „Ano.“ Přisvědčení zaznělo tak provinile a nešťastně, že se všichni rozesmáli, málem i Gaston.

„Tak na kdy. Ukaž pas.“ Psal. „Tumáš, dva dny tě zastane Célestin, teď už nejsou návaly. Měj se dobře. A… počkej ještě. Copak se stalo s tvými rodiči, že tu mám poznámku sirotek?“ Gaston zpozorněl.

„Zahynuli při neštěstí,“ odpověděl, jak uměl nejpřiměřenějším tónem, a Gaston vyskočil.

„Rád bych něco dodal.“ Výstražně pohlédl na Luciena, konečně jsem tě přistihl.

Lueienova ústa se mimoděk roztáhla k úsměvu, už se zase vzteká! Štvu ho, jsem pro něho člověk. A Gaston nečekal na kapitánův souhlas.

„Není pravda, že je Birboc sirotek! Nevím, proč to předstírá, nejspíš aby vzbudil soucit. Schází se tajně s otcem, viděl jsem ho.“

Všechny hlavy se otočily od Gastona k Lucienovi. A ten, spíš z rozpaků než z touhy Gastona dráždit, propukl ve smích. Obrátil se k vyčkávajícímu kapitánovi.

„Mám dvojníka, s nímž se občas scházím. Hříčka přírody… Je to profesor Faupart z Luzu a známe se teprve od léta.“ A že při své návštěvě dostal fotografii, předložil ji kapitánovi.

Kapitán se usmál a kývl na Gastona, aby se také podíval.

„Je to on?“

„Je.“

„Nu tak, máme po mezihře.“ Gaston se odvrátil, Lucien poděkoval a běžel za Célestinem.

K Lucienovu údivu však Célestin Gastona litoval. „Chudák, to musí být ale nepříjemné, taková sprcha. I když…,“ pohlédl na udiveného Luciena, „patří mu to, viď.“

O tom, že bude mít dva dny dvojnásobnou práci, se ani jeden z nich nezmínil. I pro Luciena už začínaly být Célestinovy přátelské služby samozřejmé.

Matea přiběhla hned druhý den, vlastně noc. Lucien čekal, napjat a s nadějí, chystal si úvodní slova, tak dlouho jsem tě neviděl! Pochopí?

„Co jsi objevil?“ Nedopřála mu říci ani tu jedinou větu, udýchána, hotova vyslechnout zprávu a běžet zpět.

„Teprve objevím.“ A pak mi nadobro zmizíš? „Jedu do Paříže. Už jsem dostal volno, na dva dny. Sejdeme se tam? Pustí tě otec?“

„Nepustí. Jen se mračí a zlobí, není s ním řeč.“ Lítost. A zároveň Jakési zadostiučinění, otci se docela zřejmě nedaří výroba. Inženýři stávkují? Nevěděla, avšak otcovy starosti se mohou sotva týkat něčeho jiného. Přála mu je. Aby musel výrobu zastavit, bez dědečka se budou líhnout leda nedochůdčata. V dědečka věřila.

Pochopil. „Dej mi tedy maminčinu fotografii. Abych Ji poznal.“

„Myslíš, že s ní… budeš mluvit?“ Oběma rukama mu sevřela paže. „Tak… já ti pro ni přinesu dopis. Aby ti věřila, víš? Zítra!“

V mžiku se stala pobřežním stínem a pak už ani tím ne, Lucien dosud vnímal sevření jejích prstů; jako by s ním tentokrát zůstala.

Tak brzy vstávat? Ale profesor musel vstát ještě časněji, jede až z Luzu.

Vyběhl podle kanálu a na most. Potom kráčel pomalu Delpechovou třídou k severu, co chvíli se ohlížeje, zda ho už nedohání profesorův peugeot. Za pár minut půl páté…

Rychle nasedl.

„Můžeš trochu klímat,“ doporučil mu profesor. „Až bude kolem něco zajímavého, vzbudím tě.“

Souhlasil. Byl už však úplně probuzen a myšlenky se nechtěly dát uspat. Myslil na Mateu?

Spíš na její matku. A na babičku. Měl v obálce spolu s Matejiným dopisem babiččinu fotografii. Bylo by nápadné, kdyby z otcova psacího stolu najednou zmizel maminčin obrázek, řekla zadýchaně, máme doma jen ten jeden. Podle babičky ji musíš poznat, jsou si podobné.

Jsou si podobné. Jako my s Julienem? S profesorem?

Usadil se pohodlněji, šikmo, aby dobře viděl na volant. Na řidiče. Pozoroval ho s trnutím stále silnějším, mohl i naši vzájemnou podobnost ovlivnit Mejores? Je paní Valerie právě tak málo Matejinou babičkou, jako já synem Faupartovým?

Profesor po něm občas mrkl, v očích spokojený úsměv. Pak se tma kolem silnice stávala stále lehčí a průsvitnější, a když konečně docela zprůhledněla, Lucien spal. Na snídani v motelu u Salbrisu se ještě díval rozespale, ale jak se blížili k Paříži, byl čím dál živější, bystřejší, všímavější. A neklidnější. Splní úkol?

Před jedenáctou zastavili na malém parkovišti vnitřního okruhu, nedaleko klubu, kde měl profesor schůzku geografické společnosti. Srovnali si hodinky, přesně ve čtyři se tu sejdeme.

„Kam se vydáš?“

Lucien zamával plánem města. „Neztratím se.“

Plán měl prostudován, všechny nemocnice označeny, ale může to být samozřejmě i jiné zařízení. Proto je třeba začít bankou, nic jiného než bankovní číslo neměl k dispozici.

Národní banka? Ale která pobočka?

Pak uvážil, že pobočky mívají jednotný systém, snad tedy muže do kterékoliv. Chyběl mu Julien, tohle je jeho obor.

S pocitem, že na jeho dnešním úspěchu závisí Matejino štěstí, vešel do nejbližší pobočky a nerozhodně přistoupil k okénku označeném nápisem INFORMACE.

„Co si přejete?“

„Nahlédnout do seznamu bankovních čísel.“ Teď řeknou, že seznam je neveřejný a jsem hotov.

„Je k dispozici v kanceláři. Druhé dveře vpravo.“

Takhle je to jednoduché? Seznam jako videofonní, podle podniků. Pod heslem nemocnice samá jiná čísla. Sanatoria? Také tez úspěchu. Pak si vzpomněl, jak jednou Matea prohlásila, že se z těch záhad zblázní. Co když se to stalo její mamince?

Až teď mě to napadlo! Selhává mi inteligence, pomyslil si s potěšením. I lidem selhává!

Pod heslem blázinec však nic, ani samo heslo. Psychiatrie? Ústavy, léčebny, státní, soukromé, hledání na hodiny. Konečně číslo odpovídající tomu, které drží v dlani i v paměti. Soukromá psychiatrická léčebna Dr. Courrandina.

Před léčebnou stanul v jednu. Odmítl brát na vědomí hlad, když už jsem tak daleko, musí všechno nepodstatné stranou!

Před vrátnicí zadoufal, že mu bude předložen seznam pacientů, vrátný mu však nedal možnost ani o něj požádat.

„Dnes nejsou návštěvy,“ prohlásil neodvolatelně.

„Ani informace o pacientech se neposkytují?“

„Podle toho.“

„Podle čeho?“

„Podle toho, kdo, o kom, komu.“

„O paní Bergerové, mně.“ Mimoděk napodobil strohý způsob řeči vrátného. Urazil jsem ho?

Naopak se zdálo, že to vrátnému vyhovuje. Zamžoural a otevřel knihu. Nalistoval příslušný oddíl.

„Informace by poskytl sám doktor Courrandin, neboť je to přímo jeho pacientka.“ Zopakoval zamžourání a najednou vypadal docela sympaticky. „Říkám: by poskytl, protože s vámi mluvit nebude.“

„Proč ne?“ Lucien byl zaražen. Ví se tu o mně něco? Je to na mně vidět?

„Protože tu je poznámka: Informace pouze doktor Courrandin, pouze pacientčinu otci. Na jejího otce nevypadáte.“

„To je zlé.“ Lucien hrál zklamání nepříliš přesvědčivě. Matejina matka objevena! „Už se o ní nikdo nic nedoví.“

„Ale.“ Vrátný zavřel knihu, hoch však pokračoval.

„Její otec zemřel.“

„Víte to jistě?“

„Naprosto. Proto jsem tady já.“

Jeho jistota přiměla vrátného k vytočení čísla. Při vytáčení stáhl okénko, aby Lucien neslyšel.

Pak je znovu vytáhl, zamžoural potřetí a sdělil mu docela přátelsky: „První patro, druhá chodba, dveře číslo šestnáct.“

„Díky,“ křikl Lucien, aby jeho hlas pronikl okénkem zas už stahovaným, a zamířil ke schodišti.

Na zaklepání se ozval bzučák. Později Lucien označil tento okamžik za nejsvízelnější, protože trvalo celou věčnost, než pochopil, že má asi jen strčit do dveří.

Představil se.

„Zdáte se poučen, hochu. Proto jsem vás přijal.“ Lékař ukázal na židli po straně psacího stolu, sám rovněž usedl. „Jaký je váš vztah k pacientce?“

„Složitý.“ Lucien váhal. „Složitě zprostředkovaný.“ A aby si lékař nevyložil jeho slova jako nevhodné žertování, honem dodal: „Neznám ji, pane doktore. Ale její dcera Matea by chtěla vědět, jak se jí daří.“

„A že nepřišla sama?“

„Otec ji nepustil.“

Ticho. Lékař zlehka klepal prsty do stolu.

„Pacientčina dcera je plnoletá?“ Tvářil se, že o tom pochybuje.

„Není. Já jsem.“

„Nejde o vás.“

Lucien se odhodlal prosit.

„Pane doktore, prosím vás. Něco té dívce musím říct. Nemyslí na nic jiného než na maminku. Nenuťte mě, abych si vymýšlel.“

„Nespěchejte, chlapče, váš vpád je příliš náhlý. Nečekal jsem takovýhle vývoj, víte? S doktorem Mejoresem jsme byli domluveni jinak.“

„Jenže už nežije,“ pospíšil si Lucien.

„Právě.“ Pozoroval chlapce, a jako by v duchu počítal. „Můžete mi říci, co si její dcera o pacientce představuje?“

„Že je nemocná. Možná nevyléčitelně.“

„Čím je ta představa podložena?“

Těžká odpověď. Nejistý dohad, nápad, nic víc, na základě poznámky na složence. Příliš málo. „Nevím.“

„Hm. Jde o to, co jí kdo o matce napovídal.“

„Má spíš nedostatek zpráv než přebytek.“

„Jediné, co se dověděla, tedy je, že matka je nemocná. Ví, jakou nemocí trpí?“

„Neví.“

„A představuje si?“

„Má strach. Že maminka třeba zemře, dřív než ji uvidí.“

„Tak zlé to není. Můžete její dceři vyřídit, že o ni dobře pečujeme.“ Zamyslil se. Teprve po chvíli pokračoval. „Je ovšem otázka, zda po smrti jejího otce bude moci rodina hradit naši nákladnou péči. O tom bych měl mluvit spíš s pacientčiným manželem než s přítelem její dcery.“ Usmíval se. „Nicméně přišel jste vy.“ Přistrčil svou židli blíž k Lucienovi. „Od května pacientku nikdo nenavštívil a to nepůsobí povzbudivě, v jejím stavu zvlášť ne.“ Prohlížel si přitom Luciena, zkoumal ho, vážil, pitval. „Zkusím to,“ kývl pak svému nápadu. „Máte pro paní Hergerovou příjemnou zprávu?“

Lucien se zarazil. „Ze zemřel dědeček, totiž doktor Mejores, to… to ví?“

„Ví. Jeho svědomitý správce poslal parte a nebylo by moudré udržovat ji v tomto případě v omylu. Očekávání návštěvy, která se už nemůže dostavit, spíš nemoc zhoršuje. Nenecháváme naše pacienty v nevědomosti o úmrtích v rodinách.“ Znovu se usmál. „Ptal jsem se ale na příjemnou zprávu.“

Co může zajímat matku? „Matea mela na konci školního roku vyznamenání.“ Je to ono? „A napsala mamince dopis.“

Lékař ožil. „Výborně. Co je v dopise?“

„Nevím.“ Lucien jej vyndal z tašky, z té, kterou Célestin obvinil ze šviháckého tvaru. Kdyby věděl!

„Tak bo otevřeme.“

Chlapec mimoděk přitiskl dopis k hrudi. Jeho udivený pohled vyvolal v lékaři sympatickou odezvu.

„Nehoršete se. Co kdyby tam bylo něco smutného? Takový dopis by paní Hergerove ublížil. Zhoršil by její stav. Lékař má nejen právo, ale i povinnost kontrolovat pacientům korespondenci.“

Lucien tedy vydal dopis.

Lékař roztrhl obálku a hodil ji do koše. Přelétl řádky a usmál se, moudré děvce, ta její dcera. Doufám, že už je ti líp a že se nám brzy vrátíš, jsme s tatínkem i s Adelinou zdrávi. Dopis posílám po Lucienovi, protože tatínek mě nechce do Paříže pustit. Lucien je můj kamarád, pošli mi po něm aspoň jednu větu, prosím tě. Stále na tebe vzpomínám, Matea. Zřejmě se po Mejoresově smrti rodina nějak dověděla, kde jeho dcera je. Soudě podle dopisu byl jeho strach z prozrazení přehnaný, ne-li docela zbytečný. I když… rodina možná pokládá mou léčebnu za běžnou nemocnici, a toho se zřejmě týkaly Mejoresovy obavy. Některé rodiny mají z psychiatrie tradiční pověrečnou hrůzu. Ale proč nepíše manžel?

Lucienovi se zdálo, že lékař čte dopis padesátkrát. Několik řádek. Konečně!

Znovu byl propátrán zkoumavýma očima.

„Vsadím všechno na jednu kartu.“ Lékař skládal dopis. „Na důvěru k vám. Nevypadáte, že byste chtěl škodit.“ Vstal, ale znovu se posadil. „Z dopisu i z toho, co jste mi sdělil, vysvítá, že rodina netuší, jakou nemocí pacientka trpí. Ovšem podivná je okolnost, že se neozval manžel. Že ani dceři nedovolil… Má doktor Herger jinou ženu?“

„Ne. Neoženil se podruhé.“

Lékař se usmál, jinak než předtím. Lucien si uvědomoval, že každý jeho úsměv je jiný, každý jinak zbarvuje slova. Trochu ty úsměvy dráždily a mátly, lékař mu však byl čím dál sympatičtější.

„V každém případě se ohlásila dcera, a to zřejmě přes otcův zákaz, případně bez jeho vědomí. Budeme tedy počítat jen s ní. A s vámi, když už jste se do toho vpletl. Poznamenám si vaši adresu.“ Vzal pero a. Lucien mu ji nadiktoval. „Ale hlaste se sám. Obrátím se na vás jen v krajním případě.“ Vstal. „Můžeme jít.“

To je vývoj! Nakonec převezmu dědečkovu roli, doufám, že ne finanční. Ani Matea nemohla pořídit lépe.

„Pane doktore,“ osmělil se, „jakou nemoc má Matejina maminka?“

„Neřekl jsem vám to?“ Kráčeli dlouhou chodbou, lékař co chvíli nahlédl jednostranným průhledem do některého pokoje. Nazýval je mrazivým jménem cely.

Konečně se zastavili. Lucien vytáhl fotografii, aby si připomněl tvář, již za chvíli spatří.

„Výborně.“ Zas jiný úsměv. „Nesete fotografii. Čípak? Mejores také vždy přinášel fotografie, působily pacientce radost.“

„Já… to není dárek, to jen…“ V rozpacích koktal. Vždvť to vypadá, jako bych nevěřil, že mě vede k té pravé pacientce!

„Ukažte.“ Lékař pohlédl na obrázek. „Ale,“ podivil se. „Neřekl bych, že takovýhle účes paní Hergerové…“

„To není paní Hergerová,“ nedal mu Lucien doříci, šťasten, že není podezírán z nedůvěry.

„Prosím vás! Přece ji poznám. I když má staromódní účes.“

„Ale tohle je Matejina babička.“

„Víte to jistě?“

„Můžete se zeptat jí.“ Ukázal na dveře.

„Taková podobnost!“ Lékař vrtěl hlavou. „Hm, asi máte pravdu. I střih šatů… Tohle se nosilo někdy před čtyřiceti lety.“ Vzhlédl. „Není to vhodná fotografie. Kdybyste měl nějakou z poslední doby… Ale pacientčina matka, tuším, nežije.“ Nečekal, zda mu to hoch potvrdí.

„Vejdeme,“ řekl. „Tvařte se vesele a bezstarostně. Umíte to? Tak. A žádné smutné řeči.“ Úsměv zpod přivřených víček. „Vlastně spíš vůbec žádné řeči, odmluvím to sám, pro jistotu. A… ještě tu diagnózu, viďte. Aby vás nepřekvapilo její chování.“

Lucien mu visel na rtech.

„Melancholie s bludy.“ Jeho úsměv říkal bohužel. „Rozumíte?“

„Snad. Je smutná a věří něčemu, co není pravda.“

„Tak nějak,“ přijal lékař jeho zjednodušené vysvětlení.

Cela paní Hergerové byla prostorná místnost, zařízená jako obývací pokoj. Mříže v oknech tvořily ornamenty a nepřipomínaly svůj účel. To vše zaznamenal Lucien ještě dříve než ženu, která spočívala v křesle netečně odvrácena ke stěně. Teprve na lékařův pozdrav se pootočila, a jakmile se její zrak dotkl Luciena, zvolala:

„Bože, Vincent!“

Nespouštějíc z něho oči vstala a šla mu vstříc.

„To je omyl, paní,“ předešel hoch lékaře a žena se zastavila. „Nejsem Vincent.“

Lékař vyčkával, návštěva se začala hned od počátku zajímavě vyvíjet. Však bude-li třeba, zasáhne.

Zena stále hleděla na Luciena. „Jistě, promiňte. Musel byste být dvakrát tak starý.“ Nevýrazně pohnula rty jakoby k úsměvu a vztáhla k němu ruku.

Přistoupil a stiskl ji. „Já jsem Lucien,“ řekl. „Přinesl jsem vám dopis od vaší dcery.“

Bylo vidět, jak se napjala, její postava se najednou zdála vyšší a pevnější. „Matea.“ A po pauze. „Matea.ví, že jsem tady! Hněvá se?“ Věta skončila něčím, co znělo jako smích i zavzlyknutí. Vzala dopis a pozpátku ustupovala k lenošce, nespouštějíc oči z Luciena. Zavrtěl hlavou a ona usedla. Proč se má Matea hněvat? Nerozuměl.

Četla ještě déle než předtím lékař a chlapec se ho několikrát dotazoval očima, co má dělat nebo říci. Lékař vždy jen naznačil sklopenou dlaní, aby mlčel a čekal.

Konečně zvedla hlavu.

„Odepíšu,“ pronesla nepevným hlasem. „Smím, pane doktore?“

„Samozřejmě. Proč byste nesměla? Zatím si to promyslete, pak vám přinesu psací potřeby. A teď… Lucien má pro vás i jiné zprávy, chcete-li se zeptat.“

„A… smím se ptát?“

Chlapci se žena nezdála nemocná. Jen ho udivovala, skoro pobuřovala její nesamostatnost. Smím odepsat? Smím se ptát? A zná profesora! Co řeknu, zeptá-li se na něho? Předešel nežádoucí otázku:

„Matea měla na konci školního roku vyznamenání.“

Zena bloudila pohledem od lékaře přes Luciena k dopisu. Teprve za dlouhou dobu se odvážila:

„Má kamarádky?“

„Má, ve škole. Sedí s Florinií, je to hodné a praktické děvče, znám ji. Matea ráda chodí do školy, o prázdninách se jí stý…“ Zarazil se. Není to smutné? A lékař chtěl mluvit sám. Ohlédl se po něm.

„Jen to dořekněte. Žádná hanba, když se dítěti stýská po škole.“ Mluvil k pacientce. „Ještě se budete ptát?“ Znělo to jako: Už se neptejte.

Zavrtěla hlavou a Luciena ten vzdávavý pohyb rozjitřil. Co s ní udělali? Dědeček? Tenhle lékař sta úsměvů? Chtěli ji nějak upravit a nepodařilo se? Pokus ztroskotal, a proto nikdo nesmí vědět…

Rozloučil se, slíbil, že zase přijde, o dopisu pro Mateu už se nemluvilo. Teprve když byli ve dveřích, vzchopila se.

„Luciene.“ Zavolala ho jménem! „Váš otec ví, že jsem tady?“

„Neví, paní.“

„Řekněte mu. A… pozdravujte ho.“

Přikývl.

Za dveřmi mu lékař pochvalně klepl na rameno.

„Dobře jste se zhostil úkolu, děkuji vám. Budete-li mít někdy chuť, přijďte zas.“ Podával mu ruku.

„Ještě dopis, pane doktore. Pro Mateu.“

„Z toho nebude nic. Kdyby náhodou přece jen napsala, pošlu ho. Na vaši adresu, abych nepopouzel manžela. A ještě… Svému otci bez obav vyřiďte pozdrav, ať si její známí postupně zvyknou.“

Na ulici se znovu přihlásil hlad, však už taky budou dvě hodiny. Lucien sjel do centra, koupil si obloženou žemli a šel se podívat na nejbližší památné místo; prošel se slavnou Lucemburskou zahradou, obhlédl starodávnou observatoř, postál u vchodu do katakomb a sešel k metru. Nechtěl profesora nechat čekat.

Na světelné tabuli si vyťukal svou trasu, sledoval zastávky, a přesto přejel. Když udýchán doběhl, profesor už ho vyhlížel.

„Oběd?“ Lucien si neuměl nic vymyslit. „Něco jsem snědl.“

„To tvé něco je mi úplně jasné. Pojď, já mám taky hlad.“

V nejbližší hospůdce objednal dvě pořádné porce kotlet se smaženými brambůrky, k večeři si dáme nějakou specialitu, teď raději neztrácet čas.

„Co všechno jsi už viděl?“

„Město.“ Lucien předvídal otázku, nepřivedla ho clo rozpaků. Pozdrav od paní Hergerové? Odložil ho na později, nemám promyšlenu souvislost. „Jezdil jsem metrem podle plánku, prozkoumal jsem Lucemburskou zahradu a málem jsem navštívil katakomby.“

„Někdy je navštívíme doopravdy, dnes ne, za chvíli se zavírá. Teď bude nejlepší vrátit se do centra a prohlédnout si Paříž z Eiffelovy věže. Kde se ti něco bude líbit, tam se podíváme.“

Chvíle před prvním náznakem stmívání jim ukázala město v lahodném průzračnu, které přibližuje daleké a vzdaluje blízké, pod nimi třpytivý oblouk Seiny, vpravo na dosah ruky ostrov s justičním palácem a chrámem Notre Dame, za řekou Elysejská pole a přímo před nimi Vítězný oblouk, vlevo kruhová budova Radiopaláce, za hradbami Bouloňský les… Bylo těžké si vybrat, zvolit jen jeden směr, jen jedno místo. Nakonec se Lucien rozhodl pro pravý břeh řeky, kam dosud nevstoupil.

Pěšky?

Přešli most a zamířili Marceauovou třídou k oblouku; jak se blížili, zdálo se, že pohlcuje obzor, a pro Luciena to byl tak nečekaný zážitek, že se rozhodli posedět v jedné z otevřených kavárniček přímo ve stínu mohutné stavby.

Na večeři už neměli chuť, utrmáceni a zmoženi dojmy, profesor viděl po letech Paříž znovu jakoby poprvé, díval se Lucienovýma očima a byl mu vděčný za zpřítomnění dávných chlapeckých prožitků.

Nocleh měli v jižní části města, bylo to pohodlnější pro výjezd, a nadto i levnější, profesor neměl na vyhazování. Z úsporných důvodů objednal i dvoulůžkový pokoj místo dvou samostatných, když se však za to omlouval, Lucien se podivil. Nač dva pokoje? Nebyl zvyklý na soukromí. A profesor měl z jeho údivu radost.

Druhý den vstali časně, chtěli si prohlédnout proslulý Montmartre s bazilikou Sacré Coeur a raně gotickým chrámem svatého Petra, dále Národní knihovnu a královský palác, chrám Notre Dame a snad ještě jiné památky, stačili čas. Odjezd stanovili na čtvrtou hodinu, aby v pondělí neusínali při práci. Louvre nechali na příště.

„Příště!“ Lucien by byl nejraději přeskočil týdny, jež ho dělily od další návštěvy hlavního města. „Budeš mě s sebou brát pokaždé?“

„Uděláš-li si pokaždé volno… Ale sepíšu ti, co s sebou, je vidět, že tě nemá kdo vypravit; na praktické věci zapomínáš. Plnou tašku map, a pyžamo nikde.“ Smál se. Jako já v jeho věku! „Ještěže sis vzal kartáček na zuby.“

Herger se nemohl dočkat výsledků další série vyrobenců. Poslední série, bohužel. Ale naštěstí to bude jednočlenný typ, potíže s dvojčlenným typem by nechtěl prožívat znovu. S dívkami to ještě ušlo. Ale ti neblazí účetní! Nakonec si ani neřekl o příplatek na záruku, a jsou přece perfektní! Mnoho ze své dokonalosti ovšem ztratili tím, že jsou umístěni každý jinde, ale tomu žádný zákazník nechtěl rozumět. A co jim vysvětlovat? Leda vzbudit podezření a dát se zavřít. Teď, když je se vším konec!

Zbytečně pátral v Luzu, nic, nikde ani zmínky o materiálu, dokonce ani o výrobě, ale tu ovšem ovládají inženýři. Prohledal celý dům, žádná poznámka, žádný přístroj, nic, co ty se mohlo týkat umělých lidí. Polovinu září obětoval hledání, vymýšlel úkoly pro komorníka, aby ho odstranil z domu, převrátil všechno dvakrát, od půdy po sklep a skladiště zahradnických potřeb, prozkoumal každý metr zahrady, nenese-li stopy zahrabávání, i když tohle bylo zřejmě zbytečné, proč by si Mejores zakopával něco, s čím denně pracuje? Nemohl přece tušit, že zemře, jeho smrt byla náhlá a nikdo ji neočekával, nejméně on sám. Jen těch plánů co ještě měl v hlavě!

Nemocnice, jistě, a na ni také Herger pomyslil nejdříve. Zašel tam ihned, sdělit vedení, že doktor Mejores už nepřijde, přijmout soustrastné stisky rukou a pietně postát v opuštěné pracovně. V zadumání nechat odejít málo trpělivého průvodce, který měl práci nahoře v laboratoři, rychle pootvírat všechny skříně a zásuvky stolu, kolikrát tu byl s tchánem, znal pracovnu zpaměti. Nic, nikde nic. Na stole rozevřený chorobopis neznámého pacienta a vedle záznam o provedené operaci, všechno tu ukazovalo normální lékařskou činnost, bez jakéhokoliv náznaku jiných záměrů a snah.

Nic, nic, nic.

Snad inženýři by našli? Poznali by stopu, kde já ji nevidím?

Nebo vědí, odkud bral Mejores materiál, své pověstné řízky? Předstírají neznalost, aby mohli po jeho smrti pracovat pro sebe? Kdo ví, co na ně tchán věděl, že mu byli tak oddáni. Že i když byli mými zaměstnanci, poslouchali jen jeho rozkazy. Z pouhé víry v jeho genialitu? Z nedůvěry k mým odborným vědomostem? Tak či onak, bylo by zřejmě nesnadné, snad i riskantní, nutit je k něčemu, co by mohli pokládat za odchýlení od Mejoresových cílů. Znají-li je ovšem, ty jeho cíle. Věřil jim víc než mně? Připadali mu spolehlivější?

A možná ho taky občas šidili, kdo by to nedělal, pracuje-li bez dohledu? Při vší své opatrnosti a prozíravosti je nepochybně přecenil, zvlášť v posledních letech. Už se ani nenamáhal předstírat, že výrobní porady jsou i pro mne, urazil se, když jsem vyřadil vyrobence podezřelých kvalit. A udělal jsem to včas, úplně bez rizika. Ješitný stařec, všechno muselo být podle jeho plánů, bez jeho vědomí dokonce ani jména vyrobencům…

Přehlížel mě. Přesto, že jsem celá léta financoval jeho tajná pokusy. Jako bych mohl za to, že mi jeho dcera utekla.

Herger vstával a přecházel po pracovně, od knihovny k oknu a od okna ke stolu, jako by teprve teď byl potupen tchánovou nedůvěrou a podceňováním, útěkem ženy, nutností zastavit výrobu. Pár posledních jedinců, čtyři, pět? A konec.

Čtyři, nebo pět?

Vzorní důvěryhodní inženýři se rozcházejí v posudcích! Ruzard tvrdí, že je všechen materiál v pořádku, Geb pokládá jeden řízek ze defektní a navrhuje ho vyřadit.

Jenže…

Co když Geb jenom předstírá defekt a chce si vyrobence umístit sám? Jako zdroj příjmů, jakkoliv dočasný, je vyrobenec dobrý. Ale ti spřeženci už mě ani nepouštějí do výrobních prostor, vyhrožují odchodem a divně se usmívají, zrovna jako by mě zamýšleli udat. Nene, kdepak, tohle by nás vůbec nenapadlo! Ale říkat mohou všelicos a dělat všelicos jiného.

Nepřišlo mu na mysl, že i oni by byli potrestáni. Byl příliš unaven. Vyčerpán. Neměl se s kým poradit, leda s inženýry. Jenom s nimi, s nikým jiným, nikdo jiný nebyl zasvěcen.

Trpce se usmál. Radit se s někým, komu nedůvěřuji?

Koho nemám rád? Koho bych se nejraději zbavil?

Zatrnul.

Proč ne? Proč se vlastně nezbavit nepohodlných inženýrů, když se výroba skončí a nebudou k užitku? Nač myslil Mejores, když jim zaručil doživotní zaopatření?

Zastavil se ve svém nekonečném pochodu mezi oknem, stolem a knihovnou a hned nato se téměř rozeběhl. Právě tak se rozeběhly jeho myšlenky a dávné občasné podezření se měnilo v jistotu.

Inženýři jsou umělé bytosti! Výrobky, i když vypadají jako lidé. Zbavit se jich by nebyla vražda, jako není vražda vyhodit stroj, který dosloužil.

Chvíli si hrál s představou, že inženýry otráví, ale pak ho napadlo, že na ně třeba jedy nepůsobí. Nebo že by poznali… A co s nehybnými pozůstatky? Nakonec se o ně začne zajímat policie, jsou přece hlášeni jako lidé… A čím doložím jejich umělý původ?

Klesl do křesla, představa se rozplývala, ne, nezbavím se jich, je to příliš riskantní. Nemám zkušenosti.

A možná ani umělí nejsou.

Jistota byla pryč. Proč by to také byl Mejores přede mnou utajil? Klidně mi představil umělého komorníka, jaký smysl by melo předstírat, že umělí inženýři jsou lidé? Ke všemu právě teď tvrdí každý něco jiného o zbý. vajícím materiálu. Kdyby byli přesně naprogramovaní, museli by se shodnout. Oba by poznali, jak to je. Nepřeli by se. Jsou tedy lidé?

Kdyby existoval nějaký rozlišovací test! Zkouška, jež by umožnila rozeznat umělé lidi od přirozených. Objektivně, chemicky.

Připomněl si zahradníkovu nemoc. Zprvu nevěřil, copak stroje mohou stonat? Nicméně otekly mu nohy, poslal ho tedy k lékaři. A dvě noci nespal, docela zbytečně. Lékař nic nepoznal, předepsal léky, léky zabraly a zahradník se uzdravil jako každý přirozený člověk. Ale je to důkaz, že ani při důkladnějším vyšetření by se na nic nepřišlo? Že by se neodhalila nezákonná výroba? Ten test bych potřeboval mít jen já!

Zeptat se? Zahradníka, kuchařky, inženýrů? Mávl rukou, nesmyslný nápad. Řeknou, co mají v programu říkat. Nic se nedovím. Inženýři budou ovšem tvrdit, že jsou lidé, ať už proto, že přede mnou mají svůj umělý původ utajit, nebo že skutečně jsou lidé. O nic moudřejší nebudu z vyptávání.

Ani Mejores by mi nic neprozradil, i kdyby dosud žil.

Znovu se intenzívně ozval potupný pocit, že ho vlastní tchán neuznal za hodna důvěry. Třeba kdybych byl se vším souhlasil, na všechno kýval jako na počátku… Ale kdo by nenamítal?

Inženýři. Jistě mu nikdy neodporovali. Jenže to jsou jeho zaměstnanci, kdežto já měl být rovnocenný spolupracovník. Plnoprávný.

Měl jsem přijmout jeho neomylnost? Svrchovanost? Uznat ho za poloboha? Příliš zpychl. Úspěch mu stoupl do hlavy a já jediný jsem pro něho měl být nadšeným obecenstvem, nic jiného zřejmě nečekal. A já tím obecenstvem přestal být. Nepotřeboval jsem se mu kořit, výroba by byla fungovala i bez jeho zásahů, stejně to věčné zlepšování bylo jen senilní velikášství, pokládal se za tvůrce, vyrobenci jsou lidé jako my, teď už i dětství mají a dobrou výchovu, musíme s nimi jednat ohleduplně! Tím, že vědí o svém vzniku, jsou zranitelnější. Jen se jich ničím nedotknout. Neurazit je!

K smíchu! Víme přece, že jejich prožitky jsou zdánlivé. Mají inteligenci počítacích strojů a co jiného jsou? 1 když Mejores geniálně zdokonalil jejich obalovou techniku. Kdyby si byl odpustil své přepjaté teorie o jednotě života, mohlo být všechno jednodušší. Ale dokazovat, že i komorník je člověk? Jako bych byl slepý. Ještěže se nikdy nedověděl, jak ty ubohé vyrobence vykořisťuji! Byl ty mě nejspíš rozsápal, nedal na ně dopustit, kdeco mu připadalo jako křivda, nic mu pro ně nebylo dost dobré, zrovna jako by je sám vyseděl.

Ale na co potřebuje počítač peníze? Klidně může existovat i za polovinu platu. Rozmazlovat stroje, kam bych došel? Mejores se ostatně nikdy neptal, kde beru na jeho výzkumy. Jako by věřil, že zprostředkovatelna práce a záruky na vyrobence tolik vynášejí.

Zprostředkovatelna práce! Kamufláž, maska. Zástěrka, jež mi zůstane k obživě.

Vyhlédl do temné zahrady, za pár let z ní bude prales kopřiv a mlází, zahradníka bude třeba propustit nejdříve. Pak vrátného a snad chůvu, kuchařku až v nejhorším případě. Plat sice nedostávají, ale i jídlo něco stojí a nazí také nemohou chodit… Jestlipak bude možné i od nich pak požadovat polovinu platu? Budou souhlasit? Odmítnou? Je možné přinutit k něčemu stroj? Hned při jejich výrobě se na to mělo myslit, ne až teď. Dát jim to do programu, jako všem ostatním, bez vědomí programátora. Při první rozmluvě jim to vlídně sdělit jako podmínku vstupu do života. Do umělého života, ale tak čí onak, vděčí za něj mně. Mně, ne Mejoresovi, neboť já jsem realizátor. Já jsem majitel. já vyplácím inženýry, já financuji výzkum. Z jejich příspěvků, samozřejmě. Jak jinak?

Při těch úvahách prudce zalitoval, že omezil výkupné na tak krátkou dobu. Co je pět let v jejich životě? Když se jich vyrábělo třicet až padesát ročně, stačilo to. Ale při deseti?

Při nule?

A materiál není k objevení.

Nic jsem přece nepřehlédl! Že by měl Mejores o něm záznam na mikrofilmu? Že by sám materiál byl mikroskopický?

Buňka jako buňka, vzpomněl si najednou. Přímo slyšel tchánův hlas, sebevědomý, zvučný pýchou, buňka jako buňka. Kdysi dávno, ještě před svatbou, v době, kdy se Herger kořil a klaněl, kdy kýval a souhlasil a zastíral chápavými úsměvy vlastní názory. Výhody plynoucí z monopolní výroby za to stály; i Antonia za to stála, i když teď už na ní nemusí záležet.

Na ničem teď nemusí záležet, a přece ani po tolika letech se Herger neubránil obdivu ke své tehdejší prozíravosti. Zastupuji přírodu, řekl tenkrát Mejores sebejistě, zlepšuji přírodu. Vytvářím účelnější jedince. Jistě, odpověděl Herger, komorník je velmi účelný.

Člověk v jiném vydání, smál se Mejores a Herger na to: Buňka jako buňka, všichni jsme lidé. Budoucí tchán ho plácl do zad, šťastný, že jeho příští zeť pochopil. A ten, aby se nezdálo, že jen tak naletěl, dodal: Až na to, že se ten nový druh lidí nerozmnožuje.

Nemohu je nechat rozmnožovat, dokud si nejsem jist. Spiklenecký tón. Teprve stoprocentně dokonalým jedincům to dovolím.

A co když i tihle budou chtít? Ti ne docela dokonalí? pokračoval Herger v žertování, avšak Mejores se zachmuřil. Pohlédl na něj nedůvěřivě, skoro podezíravě, a slovy program je nepřekročitelný ukončil rozhovor.

Zkazil jsem něco tenkrát?

Poprvé ho napadlo zapochybovat nad svou tehdejší zchytralostí. Ten Mejoresův nespokojený, podezřívavý pohled…

Skutečně jsem nepochopil? Obestíral svůj objev fantastickými teoriemi, ostatně je každou chvíli měnil. Vyvíjel, jak tomu říkal. A po Antoniině odchodu byl přímo posedlý kdeco mi vyčítat. Ponižovat mě. Dělat ze mne omezeného nevzdělance, který nechápe nejtriviálnější samozřejmosti.

Všechno jsem ti vysvětlil, jako by Mejores dosud stál vedle něho, zvuk jeho hlasu byl důtklivý a čišelo z něho zklamání, ale neporozuměl jsi. Čím lepší vyrobenci, tím méně o ně budeš stát, budou totiž stále plněji lidmi, a o lidi ty nestojíš. Skoda že právě ty ses tolik zajímal o můj výzkum i o moji dceru. Obojí jsem ti měl odepřít, nebyla by odešla.

Spojuje, co k sobě nepatří, stáří mu zatemňuje mysl. Já jsem vinen. Vším, co se mu nedaří, i útěkem Antoniiným.

Kdo ví, proč odešla, za kým. Nepátral jsem, když nechtěla, člověk se nakonec obejde i bez vlastní ženy.

Ale bez výroby? Bez peněz?

Znovu přecházel a znovu usedal, pamět mu předkládala útržky hovorů a situací, jejichž význam se zamlžoval, smýval; všechno, co se dělo v posledních letech, jako by mu Mejores dělal naschvál, jen uškodit. 1 jeho smrt se jevila jako výsměch, schválnost, která ho měla přivést na mizinu.

Chvíli pozoroval, jak venku svítá, než si uvědomil, že probděl noc. Kolikátou? Rozskočí-li se mi lebka, může za to Mejores.

V pondělí Lucien marně zaklínal pobřežní stíny, aby se proměnily v Mateu. Co se stalo? Tak nedočkavá byla, tolik se těšila, že jí najdu maminku, a teď se ani zeptat nepřijde?

Když se ani v úterý nedočkal, využil středeční pauzy mezi dopolední a odpolední směnou a místo pozdního oběda se rozjel za Florinií.

Otevřeli mu hoši a hned si jeden přes druhého stěžovali, že je matka nepustila na zlevněný výlet.

„Na jaře začnou výlety také se slevou,“ utěšoval je, „přimluvím se. Kde máte sestru?“

„Šla nakoupit. My ti to ukážeme!“ A už se obouvali.

Florinii potkali před domem. Bratři se hned vrhli na její tašku a s rohlíky v rukou okamžitě vyrazili k honičce kolem bloku. Pokusili se strhnout s sebou Luciena, nedal se však.

„Není ve škole,“ řekla Florinie, ještě se ani nezeptal.

„Nemocná?“

„Nevím. Pojď nahoru, zavolám ji.“

Vlastně by se měl už rozloučit, hodinky ukazovaly nejvyšší čas. Přesto šel s Florinií.

„Řekni jí, že máš známého, který podnikl úspěšnou cestu do Paříže. Úspěšnou, nezapomeň.“

„Kdo to je?“

„Ona bude vědět. A pospěš si, už jsem měl být pryč.“

Zůstal v předsíni a pootevřenými dveřmi se snažil zachytit aspoň zvuk.

„Už dobře,“ slyšel Matejin hlas, „jen v sobotu mi bylo špatně a lékař mi dal vitamíny, prý nervové vypětí, Tedy vlastně vůbec nic. Ale nesmím do školy, i když lékař nic takového neříkal. Tady nikdo nechápe, že bych si tam odpočala líp než doma. A zamykají mě.“

„To je smutné, nesmět vůbec nikam. Tak já ti pro obveselení povím…“ Opakovala přesně Lucienova slova, pak bylo ticho.

„Co je ti?“ Floriniin hlas.

„Řekni mu,“ zaslechl opět Mateu, „že jsem moc ráda.“ Hned nato hlas chůvin: „Dost, dívky, Matea musí odpočívat. Děkuji za zavolání, Florinie. A omluv ji ve škole.“

„Na shledanou,“ řekla Florinie, ale zřejmě už prázdnému obrazu.

„Díky,“ Lucien měl ruku na klice. „Nezapomenu ti to.“

Florinie stála nad nákupní taškou, ale nic nevyndávala. Dosud měla před očima Mateu, její vzrušení ze zprávy o Paříži, to není jen tak. A chůva něco ví a je proti tomu, proto ten rychlý konec. Něco se děje, jenom mně nikdo nic nepoví. I Julien má čím dál míň času, že by to souviselo? Nebo už ho nezajímám.

Na všelijaké vyřizování jsem dobrá, pomyslila si. Ale jinak…

Myšlenka měla lítostivý tón, a hned se jí přestala líbit. Co naplat, řekla si a začala vytahovat z tašky sáčky a plechovky. Pak si vzpomněla na bratry a vyběhla na ulici. Ani svetry si nevzali, nezvedové!

Adelina uložila Mateu jako malou holčičku nedbajíc protestů a ujišťování, že jí opravdu nic není. Zůstala neoblomná, nejsi v pořádku a budeš v posteli. Uvařím ti mátový čaj.

„To je hrubé týrání.“ Dívka si přetáhla pokrývku přes hlavu, kdo ví, co je chůva schopna vyčíst jí z tváře.

„Všimla jsem si, jak reaguješ. Hloupá řeč o tom, že někdo byl v Paříži… Já vím, že by ses tam ráda podívala, ale celá se rozklepat, to je chorobné. Víš, co říkal lékař. Přepínáš se. I mou vinou, moc tě honím do učení, a to taky omezíme.“

Matea mlčela. Hloupá řeč o Paříži, kdyby chůva věděla! Báječný Lucien. Škoda že až za týden…

Ze snění o mamince ji vytrhl mátový čaj. Posadila se a chůva jí podepřela záda polštáři.

„Nemuselas říkat Florinii, že tě zamykám.“

„Když je to pravda.“

„Ale nemusí to každý vědět.“

„Florinie není každý.“

„Neodmlouvej.“

„Tak proč mě zamykáš?“

„Jinak bys utekla. Jsem odpovědna za tvé zdraví.“

Matea ponořila pohled do čaje. Jinak bys utekla? Nakonec Adelina ví? Teprve po chvíli se odvážila vzhlédnout, avšak chůvina tvář vyjadřovala jen starostlivost, jen laskavou péči.

Célestin se odtrhl od okna. „Jde ti návštěva!“

„Matea?“ Lucien vyskočil. Už ji nezamykají? „Bratr.“ Célestin se dobromysleně uškliboval, je to jasné, jsi zamilovaný.

Julien vypadal unavený a skleslý. Na výtku, že zanedbává nejen Florinii, ale i bratra, jen pokrčil rameny.

„Nemáš pevnou pracovní dobu?“ nechápal Lucien.

„Oni dovedou člověka vysát,“ vmísil se Célestin. „Táta dělal do čtyř, ale co nestačil v kanceláři, nosil si domů. Někdy nad tím seděl do noci.“

Julien přikývl. „A když připočteš kursy a bytnou…“ Lehl si na Lucienovu postel a zíral do stropu. „Hned bych s vámi měnil, kluci.“

„Všeho do času.“ Lucienova věta neměla intonaci těšení. Zazněla ostře a příkře, obrácena jinam než k Julienovi. „Zbavíš se toho.“

Julien nereagoval.

„Co máš s bytnou?“ osmělil se Célestin. Neuměl si představit, že by někoho vyčerpávala bytná. „Jestli je drahá, přestěhuj se, bytů je dost. Lucien si taky shání a má jich na vybranou! Mohli byste bydlet spolu, přišlo by to levněji.“

Bratři na sebe pohlédli.

„I to se třeba podaří,“ řekl Lucien zase tím příkrým tónem a Julien vstal.

„Jak pracuješ zítra? Přišel bych večer.“

„To už musíš jít? Kam zas?“ Célestina zarazila vlastní troufalost, avšak Julien odpověděl.

„Na španělštinu.“

Šli ho vyprovodit k můstku. Když se rozcházeli, Célestin nenápadně strčil Julienovi do kapsy malý balíček.

„Cos mu dal?“

„Šunku. Snad se neurazí, bude myslit, že je od tebe.“

„Ale proč…“„ Lucien byl v rozpacích.

„Nevidíš, jak je přepadlý a bledý? Určitě se nenají. Nevíš, co má s tou bytnou?“

„Vydírání?“ napadlo Luciena. „Viděl jsem ji, vůbec se mi nelíbí. A zná se s jeho šéfem, to není dobře. Jak se jí zdá, že moc odpočívá, hrozí. Aspoň si to tak představuji!.“ Vydírá-li ho, tedy kvůli mně. Hrozí prozradit mou návštěvu. Ale dám to do pořádku. Brzy.

„Chudák.“ Célestin měl v představě Juliena usínajícího nad bankovními účty při noční lampičce a nad ním saň bytnou, jak vyhrožuje: Usnete-li, povím to šéfovi. Za mlčení zaplatíte. A Julien jí dá poslední peníze, aby se mohl vyspat. „Víš co? Najdeme mu byt.“

Lucien přisvědčil, něco pro něho musíme udělat. A na bytnou bych mu měl přidat.

Čekal, že bude muset zdolávat odpor, avšak Julien se nevzpouzel. Jako obvykle se procházeli po nábřeží, jinam neuměli chodit.

„Jsem rád, že jsi tak rozumný,“ oddychl si Lucien a hned měl v ruce peněženku. „Kolik mi dovolíš připlatit?“

„Kolik můžeš postrádat. Jednou ti všechno vrátím, ale…“

„Nechci, abys vracel. Vždyt jsem ti to zavinil.“

„Nevědomky, nechtě. Ani za to nemůžeš, že mám málo peněz. Jsem jí dlužen, víš? Ona netuší, že opravdu nemám. Nesměl bych jíst.“

„Tak měl Célestin pravdu.“ Jeho obdiv vzrostl. Tolika věcem by mě mohl učit!

„V čem?“

„Že se nenajíš. Proto ti tajně podstrčil šunku.“

„Nebyla od tebe?“ Úžas. „Poděkuj mu. Máš záviděníhodného kamaráda.“

„Mám. Něco ti spolu najdeme, je praktický. Kde by mě bylo napadlo, že tě bude bytná vydírat. A že bude chtít kdovíjaké sumy.“

„Nechce toho zas tak moc. Za běžných okolností… Ale to víš, polovinu platu Hergerovi…“

„Cože?“ Lucien vykřikl, pobouřen víc než vyděračskou bytnou. „Za co?“

„Za uvedení do života. Myslil jsem, že to víš. Je mi stále jasnější, oč jsi na tom líp, že jsi utekl. Jenže… utéci jsi mohl jen proto, že tě lajdácky vyrobili.“

„Nic mu nedávej! Je to nemravnost. Zločin!“

„Nemohu nedávat. Mám to v programu. Na pět let.“

„K čertu s programem. Rozum nemáš? Jen co bude Herger za mřížemi, všechno se srovná, uvidíš.“

Julien pochybovačně zavrtěl hlavou, museli by mě předělat a třeba to ani nejde… Přesto se do něho začala zadírat naděje. Co když?

„Pan Armand ví, kam jeho peníze tvým prostřednictvím putují?“

„Nemá o tom ani zdání. Ale honí mě, jsem se zárukou, za niž zaplatil. Ví, že se mohu rychle učit, a chce, abych uměl kdeco. Svým způsobem to se mnou myslí dobře, řekl bych, že mě má docela rád. Jenže…“

„Jenže není informován,“ doplnil Lucien. „Postaráme se, aby byl „ Nahlédl do peněženky. „Počkej tu, moc toho s sebou nemám.“

V kajutě vytáhl zásuvku, chvíli počítal, pak vzal tři stofrankové bankovky. Nestačí-li, musí mít bytná strpení, nedá se nic dělat.

Když zavíral zásuvku, Célestin seskočil z postele, snad se právě probral z usínání.

„Počkej!“ Sáhl po své obálce. Podal Lucienovi stovku.

„Co s tím?“

„Na bytnou. Ale neříkej, že je ode mne.“

Lucien mu bankovku vrátil. „Přeháníš. Co je ti do Julienovy bytné?“

„Jak to?“ Célestin měl oči plné slz. „Totéž co tobě, ne? Tebe taky nevydírá.“

„Nezlob se.“ Vzal peníze. „Julien nám to brzy splatí.“ Záměrně řekl nám, aby se Célestin nebránil. „Díky.“

Julien byl v rozpacích, tolik nečekal. „Zapiš si to.“

„Myslíš, že nemám paměť?“

„Dluhy se mají psát.“ Přemoci to dojetí, stejně je zdánlivé. Zamrkal, ale nepomohlo to.

„I když se chtějí zapomenout?“

„Já nezapomenu.“

„Tak vidíš.“ Zasmál se, měl pocit, že bratrovo osvobození je nedaleko. „Něco ti povím, nespěcháš-li.“

„Spěchám, jako vždy. Ale mluv.“

„Byl jsem v Paříži. Navštívit paní Hergerovou.“ Vychutnal bratrův němý úžas a teprve potom pokračoval. „Zmizela, když byly Mateji čtyři roky. Od té doby o ní nikdo nevěděl, až když zemřel Matejin dědeček, zjistilo se, že je v léčebně. Podle účtu, co přišel dědečkovi.“

Julien nechápal. „Proč to mám vědět?“ Lucien se tváří, jako bych právě tuhle zprávu netrpělivě očekával.

„Protože se tě to týká.“

„Herger teď bude chtít od vyrobenců víc, aby měl na léčení své ženy?“

Lucien se zarazil. „Myslíš? Vydřiduch! Jenže o tom neví,“ upokojil se.

„Ty víš, a on ne?“

„Divíš se, viď. Jen Matea a já. Ona objevila účet, já její matku. Ale říkám ti to proto, že teď se snad už brzo všechno vyřeší. Myslím, že paní Hergerová něco ví a její otec ji držel v léčebně, aby nemluvila.“

„Naznačila ti něco?“

„Ne, byl s námi lékař. Doufám příště.“

„Z čeho tedy soudíš, že ví?“

„Proč by ji tam drželi? A hlavně tajně? Kdyby se vedělo, že je nemocná, různí lidé by ji navštěvovali… A pak, i Matea ví.“

„Co ví?“

„Všechno.“

Julien na něj třeštil oči, ohromen, zdrcen. „To je proti pravidlům, proti první zásadě…“

„Hergerovy zásady zrušíme.“

„Kdo jí to prozradil? Ty? Jak jsi mohl!“

„Má rozum. Zdědila umělého komorníka. A našla dědečkovy záznamy.“ Chlubí se? Julien však nepostřehl bratrovo nadšení, tím méně je sdílel. Spadl na něj strach jako černá plachta a ovinul ho hrůzou. Co se stane?

„To je náš konec!“ Hlas mu selhal, jako by promluvil stařec. Ale teď zas Lucien si nevšiml bratrova zděšení a rozesmál se.

„Začátek! Copak nejsi rád? Žádné vydírání, žádné odevzdávání poloviny platu a tak dále.“

„Lidé nás zlynčují. Pobijí.“

„Jako Matea zlynčovala mě. Jsem dočista zabit.“

Julien na něj hleděl nevěřícně, dokonce o krok ustoupil, jako by viděl přízrak. „Jí to nevadí?“

„Když už má umělého komorníka a umělou chůvu, může mít i umělého kamaráda.“ Zajíkl se smíchem. Proč se julien tak polekal? „Naopak mi svěřila poslání, na kterém jí nejvíc záleží.“

„Ohrožení života. Lynčování. Smrt.“ Julien vrtěl hlavou. „Tohle není jediná falešná představa, kterou máme v programu. Je to zvláštní, Luciene, věřím tomu, co do mne vtiskli. A zároveň vím, že to není pravda. Pocit na zvracení.“

„Inteligence zvítězí,“ řekl Lucien přesvědčeně, „program neprogram.“

„Co pořád píšeš?“ Matea se zbláznila. Poprvé ve škole, a místo aby dávala pozor nebo si doplňovala, co zatím probrali, píše. Škrtá, opravuje, přepisuje, o přestávkách poslouchá na půl ucha… Florinii přestalo bavit něco povídat, Matea stejně nevnímá.

„Nezlob se, já… já doma nemohu.“

„Doma nemůžeš psát? Ty máš ale mučírnu. A co píšeš?“ Byla by ráda nahlédla, avšak překážel jí Matejin loket.

„Potom.“ Matea byla rozhodnuta Florinii trochu zasvětit do rodinné situace, je to přece kamarádka. Osvědčená. Jen ještě váhala, kam až. A zatím psala, škrtala, psala.

Teprve před koncem vyučování měla hotový čistopis, jenom dvě stránky? Vložila ho do obálky a až do zvonění cupovala pod lavicí koncept na malé kousky.

Florinie postávala u dveří, sledovala, jak Matea zmateně hledá, co skládat do tašky, jak sype papírky do koše, a její počínání ji udivovalo. Skoro se jí zdálo urážlivé. Jsem vzduch? Proč? Samozřejmě píše Lucienovi a já mám dopis odnést na loď. A přitom jistě mohl počkat do zítřka.

Matea se na ni konečně podívala.

„Ahoj,“ řekla, jako by se teprve teď setkaly, a Florinii přepadl záchvat smíchu. V té chvíli všechno Mateji odpustila, vždyť je to vlastně chudák holka.

Přijala obálku. „Na loď?“ ušklíbla se. Matea kývla.

„Prosím tě, řekni Lucienovi, že má asi Adelina podezření, protože prý mě bude zamykat pořád. A vodit mě ze školy. Proto jsem musela tak rychle… Nezlob se, rozepsaný dopis jsem si nemohla vzít domů… Vlastně jsem ho mohla nechat u tebe!“ Objev ji skoro přivedl do rozpaků. „Příště to tak udělám. Smím?“

„Jasně, já ti to nebudu číst.“

„Ale můžeš. To je… Zítra ti povím, teď už se nesmím zdržovat, aby se Adelina nezlobila. Já z ní začínám mít strach.“

„Protože tě podezírá? Z čeho vlastně?“

„Že utíkám v noci za Lucienem.“

„Takový nesmysl!“

„Je to pravda. Jenže když mě ve dne nepustí…“ Do hlasu se vsákla slza, ale oči měla suché. „Popros Lueiena, ať to dá mamince, jak nejdřív bude moct. Ale napřed ať si to přečte, jestli tam něco nevadí. A ať po tobě vzkáže aspoň slovo, že… že už za ním asi nepřijdu.“

Zatím vyšly z budovy a Mateu si odváděla chůva. Ohromená Florinie zapomněla pozdravit a její aktovka náhle ztěžkla, tajemství vážilo aspoň cent. Dopis mamince. Lucienově? Ale vždyť bratři Birbokové jsou sirotci!

„Florinie!“ zaslechla za sebou z dálky. Otočila se.

„Zůstaň dnes doma a uč se! Nikam nechoď, zítra je zkoušení.“

„Díky za radu, zařídím se podle ní!“ zahalekala a zabočila k parku. Matea chce zřejmě ještě něco připsat. Jen jestli je ta její chůva dost hloupá, aby nic nepochopila.

Adelině sice vrtalo hlavou, nač takové pokřikování, nicméně v něm neshledala nic trestuhodného, přestože Mateu skutečně podezírala. Jen zatím nevěděla, z čeho.

Něčí cesta do Paříže. Dvakrát ráno Matejiny provlhlé boty, a jednou dokonce roztažený deštník, ačkoliv pršelo pouze v noci. Stopy, ale k čemu vedou? Ať už znamenají cokoliv, děvče je třeba hlídat. Zabránit jí v akcích, které podniká. Protože kdyby byly nevinné, netajila by je. Využila proto první příležitosti, aby ji mohla odůvodněně zamykat. A obnovila doprovod do školy i ze školy, dokonce zavolala třídní profesorce a opravila si Matejin rozvrh. Něco se děje, čemu je třeba učinit přítrž. Skoda že slibovaná cesta do Paříže se neuskutečnila, děvče má zřejmě nějaký zvláštní důvod tam jet, a pro tože bych ji samotnou nepustila ani na krok, musela bych se něco dovědět

Dověděla se však Florinie. Ne mnoho, Matea jen poodhrnula cípek opony.

Ke svému úžasu druhý den zjistila z Floriniiných reakcí, že kamarádka nic neví. Položila obálku na lavici a čekala.

„Nech si to u sebe, prosím tě.“ Matea odsunula dopis.

„Nic nepřipíšeš? Proč jsem tedy měla odložit cestu na loď?“

„Protože ti chci napřed něco říct. Pak něco vyzvědět od Luciena. Teprve potom třeba něco připíšu. A pak mu to dáš.“

„Myslela jsem, jak to chvátá…“

„Vůbec ne. Jen mě hned nenapadlo, že mohu dopis schovat k tobě. Proto jsem tolik pospíchala.“

Matematika jim přetrhla řeč. Pak ještě dějepis a francouzština. O přestávkách přiváděla Matea spolužačku na pokračování ve stále větší úžas, a to jí skoro nic neprozradila. Vlastně jen objevení účtu za pobyt. Podezření, že jde o maminku. Ale musela předtím vyprávět o matčině zmizení, a že otec se nesmí nic dověděl, samozřejmě ani Adelina.

„A co bylo v Paříži?“ Florinie napětím i svačit zapomněla.

„Vím jen to, co mi po tobě vzkázal Lucien. Ze měl úspěšnou cestu. Doufám, že našel maminku. Máš dnes čas?“ Prosba.

„Abych se ho šla zeptat? Mohl ti to vzkázat všechno najednou.“

„Prosím tě! Mysli pořád na to, že u nás nikdo nic neví. A vědět nesmí! Chápeš?“

„Neboj se. Mohla jsem ti to vyřídit, až bys přišla do školy.“

„Chtěl mí to asi povědět sám, až za ním přijdu.“ Smutek, který Florinie chápala. Nicméně trochu víc říct mohl.

„Ať ti vylíčí, jak maminku našel. A jak se jí vede. A… a že nepřijdu.“

Nazítří Florinie místo ústního vzkazu přinesla lístek.

Maminka je v léčebně doktora Courrandina, daří se jí dobře, z návštěvy měla radost, pozdravuje tě. Lékař myslí, že se brzy uzdraví. Pojedu za ní asi v polovině prosince, pošli dopis.

K lístku vysvětlovala, že nějaký Gaston zakázal návštěvy…, Matea neposlouchala. Maminka! Maminka nám neutekla, jen byla nemocná. Nebo s ní něco provedli inženýři? A proč ji neléčil sám dědeček? Dívala se na kamarádku, jako by jí mohla dát odpověď.

„Tak co připíšeš k dopisu?“

„Nic.“ Sama tím byla trochu udivena. „Nějak takhle jsem si to představovala, víš? Můžeš to dát Lucienovi. A… nezlob se, že tě pořád posílám. Až mi bude osmnáct, všechno ti vynahradím.“

„To si počkám!“ Osmnáct se nezdálo o nic blíž než padesát.

„S Hergerem se něco děje,“ poznamenal Geb a posunul si křeslo ke kamnům.

„Spíš s jeho výrobou, ne? Za chvíli začneme likvidovat poslední sérii.“ I Ruzard si přitáhl křeslo. Venku bylo nevlídno, jako by už měla začít zima.

„S výrobou znamená s Hergerem. Visí na tom, jako by se bez vyrobenců nedalo existovat. A přitom výrobě rozumí jako, jako…“

Oba se zasmáli.

„Vyjadřuješ se docela přiléhavě.“ Ruzard si natáhl nohy, ale ke stolku nedosáhly. Vstal tedy a přišoupl ke kamnům i stolek, s patami na jeho nízké desce se mu nejlíp odpočívalo.

I Geb vstal a lovil v zásuvce ovocnou tresť, dostal chuť na horkou oranžádu. „Myslím, že mi přestává věřit,“ poznamenal. „Pochybuje i o defektech chudinky Marie.“

Ruzard se spokojeně protáhl. „Když jsme ho tak důmyslně popletli, nemá na vybranou. Dovedeš si představit, jak mu naše neshoda pochroumala jistotu? Já řeknu všechno v pořádku a ty trváš na vyřazení. Mejores už rozhodnout nemůže a tytam jsou doby, kdy si Herger dělal nárok na nejvyšší autoritu.“

Oběma zároveň přišla na mysl táž scéna, zoufalý Mejores prohlíží záznam vývoje nešťastného zmetku, čelo zaplavené potem a ruce jako v horečce, neudrží blánu a musí ji položit na stůl, aby se přestala třást, nechce slyšet omluvy ani vysvětlování, jist, že defekty by se byly odstranily, vady spravily, neuznává námitky, konečně odloží záznam, spolkne výčitku, kterou inženýři čekali, jen se po nich zklamaně podívá a zazvoní pro Hergera, ano, ihned ho pošlete, nařídí sekretářce vyčerpaným hlasem a pak chodí kolem stěn a mumlá něco o své vině, o nepřesných pokynech a inženýři nevědí, zda mluví k nim, nebo je to samomluva, měl jsem s tím počítat, říká a pak se vyřítí na vcházejícího Hergera, oklamals mě, předstírals, že chápeš, a nic jsi nepochopil, jaks mohl dát takový příkaz, vždyť je to vražda, vražda, je jenom jeden život, jeden, rozumíš? Ať vznikl jakkoliv! Nemocní se nezabíjejí, ale léčí! Křičí, běsní, obviňuje Hergera i sebe, nakonec zakáže jakékoliv zásahy, k nimž nedá souhlas, a bez rozloučení vyběhne z budovy.

Herger se domnívá, že zmetek vyřadili pozdě, našel snad někdo pozůstatky? Prokáže naprosté nepochopení Mejoresových výtek, rozkáže překontrolovat bezpečnostní opatření, vyřazený exemplář ho zřejmě vůbec netíží ani nezajímá, postěžuje si na tchánovu nedůtklivost, nemá proč se rozčilovat, může být rád, že nenastanou komplikace s nehodnotným vyrobencem, ale je docela zaslepen stvořitelským komplexem, to víte, stárne; snaží se uklidnit zcela klidné inženýry, jen tak dál, pánové, každou závadu ihned hlaste, co bychom se ohlíželi na senilní útlocitnost přemrštěného vynálezce? Vadné výrobky nesmějí přijít na trh, naším heslem nadále zůstává P P P, POUZE PRVOTŘÍDNÍ PRODUKCE! Pamatujte si to. Odešel spokojen, s pocitem, že má konečně inženýry definitivně na své straně. Jednali podle jeho nařízení, nedbali na Mejorese, uznali, že pánem je ten, kdo platí.

Bylo na něm vidět, co si myslí, ale nevyvraceli mu jistotu, podloženou jen zdáním a neznalostí. Možnost poslechnout Hergerův příkaz byla v jejich programu vázána na podmínku, že neodporuje zásadám stanoveným Mejoresem, a tentokrát se tedy spletli, nebo spíš Mejores v něčem své inženýry přecenil. Nevyřazovat? Proč? Vždycky se přece vyřazovalo, leda snad o něco dřív, v předvývojové fázi, když se buňky přeorientovávaly na nový program a neuměly to. Naklíčený řízek se jednoduše zničil a Mejorese nikdy nenapadlo nazývat to vraždou. Rozdíl je pouze v čase, v ničem jiném, některé buňky prostě najely na chybný kód až později. A tedy?

Ve vzpomínce obou inženýrů proběhl stejný záznam končící otazníkem. Rozdíl se jim nejevil podstamý a Mejores už nic nevysvětlí, nezeptali se včas. A jaká autorita je Herger?

„Už ani nepředstírá, že rozumí.“ Geb byl na chvíli stržen podivným hnutím, skoro se podobalo soucitu. „Kdyby to byl vyrobenec, politoval bych ho.“

„Nemyslím, že je špatně zadán. Jen jaksi… k jinému účelu. Nehodí se pro vědu, ale pro obchod.“ Ruzard natáhl paži a upil z Gebovy oranžády. Pak si šel připravit svou. ,,Ten doušek ti vrátím,“ smál se. „O nic nepřijdeš.“

„Nepoznat, k čemu se hodím, to je taky vada. Zaviněná.“

Ruzard kývl. „Lidé si za sebe mohou sami. Jejich volný program dává možnosti.“ Odlil ze své sklenky do Gebovy.

„Jenže Herger si ten svůj pěkně utáhl. Vybral jedinou možnost, jednou provždy. Peníze.“ Na Geba spadlo nepříjemné podráždění, Ruzardův smích mu šel na nervy. „Nepodáme-li co nejdřív výpověď bez nároku na penzi, bude se nás chtít zbavit. Určitě už vymýšlí, kam zahrabat mrtvoly.“

„V tom případě bychom mu včas měli poradit.“ Ruzard škytl, smích se mu uzlil v hrdle a škrábal drsným konopným vlasem. „Jame přece naplánováni v jeho prospěch.“

„Jenže o tom neví.“ Podráždění stoupalo. Jak to, že Herger nikdy nepochopil, že oni dva ho nejen neohrožují, ale naopak jednají vždy jen v jeho zájmu?

„Tak mu to jdi říct, ať se netrápí!“ Skoro se dusil. Pak náhle záškuby ztratily nutkavost a v mžiku se v něm všechno srovnalo clo obvyklé pohody. „Bohužel ti neuvěří,“ dodal už klidně, „je to jen člověk.“

I v Gebovi se rozplynulo napětí a rysy jeho tváře se uvolnily k úsměvu. „Neodváží se,“ řekl. „Pokládá nás za lidi. A měl-li snad pochybnosti…“

Ruzard kývl, rozuměli si. Neshodli jsme se v hodnocení pátého řízku a to by se vyrobencům nemohlo stát. „Přesto se ještě musíme v něčem splést, pro jistotu.“

„To nebude těžké.“ Geb dopil a natáhl nohy. „Poslední série je celá divná, kdo ví, co Mejores sledoval. Ve všech kartách červeně zatrhl BEZ ZÁRUKY, nepřesnůstky z prvních týdnů rostou do odchylek…“ Bylo mu to vlastně jedno, i když vyrobencům nepřál potíže. Program je Mejoresova záležitost a ani po jeho smrti nemají inženýři právo do něho zasáhnout. Na nich je pouze rozvíjet, ne opravovat.

„Výzkum. Pokusy. Škoda že se nedočkal výsledků, Herger je bude umět zrovna jen zpeněžit.“ Ruzard váhal nad další oranžádou. Ze bych měl žízeň z rozčilení? Jsem přece úplně klidný. Odstrčil sklenku.

„Aspoň bratří Birboků se měl dočkat, byli bychom dnes moudřejší. Třeba se dopouštíme chyb, protože jsme se nepoučili z rozdílů mezi perfektním a neperfektním vyrobencem z téhož řízku.“

„Nech úvah, nic nevymyslíme. Vymyslíme-li, neuskutečníme. Vina je v lidech, ne v nás. V Mejoresovi je vina, že byl svými objevy příliš zaujat. Zemřít z nedočkavosti!“ Znovu mu škublo v hrdle, avšak smích se nedostavil. Představil si velkého šéfa, jak zápasí, jak se snaží aspoň o několik hodin oddálit konec, s nímž nepočítal, který ho přepadl v nejnevhodnější chvíli… Který jeho vášnivý duch sám připravil chatrnému tělu?

„Na Hergerově místě bych mu vyhověl,“ poznamenal Geb. „I umírajícího bych ho přivezl, když o to prosil.“

„Herger ovšem nikdy nepochopí, oč jde.“ Konečně se trhavé záškuby proměnily ve smích. „A v tom je teď naše štěstí, Gebíčku.“

Lucien si na zádi leštil boty. Stýskalo se mu, ale nevěděl o tom, jen umdlévavé šelestění kartáče mu vnukalo pocit neurčitého smutku. Teprve když zaslechl své jméno vyslovené jejím hlasem, uvědomil si, že na ni celé dny čekal.

Stála na nábřeží, pár metrů od něho. „Máš volno?“

Vyběhl k můstku a přes můstek k ní, užuž jí podával ruku, ale měl na ní navlečenu botu. V rozpacích vztáhl druhou.

„Ty jsi levák?“ Zasmála se.

„Já to střídám. Už tě nezamykají?“

„Zamyká. Adelina. Má podezření, nebo dokonce ví. Jsem tu místo tělocviku, jenom na chvilku.“

„Doprovodím tě!“ Odnesl botu a v mžiku byl zpět, cestou si zapínal kabát. Začalo mžít.

„Povídej honem,“ prosila. „Kdy se maminka vrátí? Proč o sobě nedala vědět? A chce se vrátit?“

Vysvětloval. I o své domněnce jí pověděl, že lékař byl smluven s dědečkem a drželi ji tam, protože něco věděla; že snad ani není nemocná.

„Melancholie s bludy? Mluvila asi o umělých lidech, o otcově výrobě, o komorníkovi a chůvě… Když se nad tím zamyslíš, je to neuvěřitelné. B1ud.“

„A smutná je z toho, že nemohla domů,“ doplnil Lucien. „Taky bych se rozstonal, kdyby mě někam zavřeli a vypadalo by to nastálo.“

„Musíme ji odtamtud dostat, Luciene!“ Prosebný pohled, jenom tobě mohu věřit, jen ty mi pomůžeš, a hoch zaťal prsty do kapes, ne, nesmím ji pohladit!

„Zatím bych jí přinesl fotografie. Co nejvíc fotografií, aby věděla, jaká jsi. Dědeček jí je prý také nosil.“

„Proto se nám ztrácely! Právě ty nejhezčí.“ Usmála se. „To je dobře, že jsou u maminky.“ „Řekneš to otci?“ „Proč?“ lekla se.

„Je zaplaceno jen do konce prosince. Potom by měl platit on.“ Jeli přece jen nemocná…

„A když nikdo nezaplatí? Propustí ji!“ Poskočila. „Jenže co když lékař..“

„Vyjednej to, prosím tě. Říkala Florinie, že tam zas pojedeš. Skoda že já nesmím.“

„Třeba tě pustí.“ ]et s ní! Profesor by ji určitě vzal, i chůvu, kdybych ho požádal.

„S otcem není řeč, má starosti a nevnímá mě. A Adelina… Kdybych nevěděla, že je naprogramovaná v můj prospěch, začala bych se jí bát. Chová se jako žalářnice.“ Blížili se ke škole.

„Už se vrať, Luciene, mohla by tě zahlídnout profesorka.“

„Nebo ředitel, viď. A malér by spadl na Juliena. Tak ahoj.“ Ještě se otočil. „Pošli po Flory nějaké fotografie.“ „Nemám.“ Posmutněla.

„Tak je uděláme! Zítra jsem ve škole přesně na hlavní přestávku! A v Paříži ti vyfotografuji maminku!“

Oči se jí rozšířily, skoro zmodraly, ale možná, že to bylo dojetím. Nebo nadšením. Raději se rychle otočil a utíkal zpět.

Teprve za rohem se zastavil. Sáhl do kapsy, zda má s sebou peníze, a rozhlédl se po obchodech. Prohlížel a počítal. „Levnější nemáte?“ Prodavačka mu s okázalou nechutí podala aparát. „Cvičný dětský, pane,“ řekla. „Levnější už neexistuje.“ Zaplatil, ještě mu zbylo na filmy, koupil tři. Večer studoval návod, který našel v kazetě, ráno zkusmo vyfotografoval Célestina před kajutou a pak ještě v kuchyni, jak čistí mrkev, a šel do školy.

Obcházel budovu, bylo brzy, čepici si narazil až k očím, snad ho ředitel nepozná. Nač se podíval, všechno se zdálo volat po snímku, nestačil tisknout spoušť. Ulice, hrána do parku, vchod do školní budovy. Dívky v oknech.

Florinie vyběhla až na chodník a vtáhla ho dovnitř, aby si to snad nerozmyslil. Než došel do třídy, měl půl filmu pryč, kdekterá spolužačka toužila po obrázku. Matea čekala u dveří, a jak se mu usmála vstříc, rychle na ni zaměřil objektiv. A ještě záběr clo třídy, pak na Mateu u tabule, v lavici, u mapy s Florinií, a už se zas dožadovaly snímku další dívky, kdyby byl měl deset filmů, všechny spotřeboval.

V nedalekém krámku dal snímky vyvolat a s potvrzenkou se ještě vrátil clo školy. Počkal na další přestávku a požádal Florinii, aby za dva dny obrázky vyzvedla.

Teprve na lodi si uvědomil, že jí na ně nedal peníze, ale nějak si poradí. Stejně už tolik neměl.

Třetí den mu přinesla vyvolané snímky na loď, ale bylo jich jen několik. Jen ty, co Matea určila pro maminku, a dvakrát Célestin.

„Ostatní si holky rozebraly.“ Už se obracela k odchodu.

„Ty už jsi jako Jnlien. Počkej!“

„Spěchám.“

„Ale musím ti zaplatit.“ Snad Célestin ještě něco má.

„Nestarej se, je zaplaceno. Kdo chtěl obrázek, musel dát peníze, rozpočítala jsem to přesně, dva obrázky pro Célestina máš od práce.“

„Jsi báječné děvče, Flory.“ A zastyděl se, že o ní ví, jen když ji potřebuje.

„Viď,“ zasmála se. „Jenom Julien to neví.“

„Řeknu mu to!“ Volal za ní. Už byla daleko, ale snad ještě slyšela.

Po večeři si s Célestinem prohlédli fotografie a shledali je bezvadnými.

„Nevšední záběry!“ jásal Célestin. „Rovnou na výstavu.“ Hlavně ty jeho se mu líbily. „Musím si pořídit rámečky.“

Luciena něco napadlo a zrozpačitěl.

„Kdybys měl tyhle fotky odevzdat paní Hergerové…“ Váhal. Je asi trapné se na to Célestina ptát. „Nechal by sis jednu Matejinu? Tuhle třeba?“ Jak důvěřivě, radostně se na ní tváří. Tímhle pohledem mě vítala.

„Já nevím. Spíš… ne.“ A dodal útěchyplně: „Máš ji na negativu.“

„Ale kdy mi zbude na vyvolání!“

„Hm, bytná. Vadí nám v rozpočtu. Už jsi našel byt?“

„Nehledal jsem. Až… až po Novém roce.“

Célestin vzdychl. „To dopadne jako s mámou. Ta už se dvacet let stěhuje na venkov.“

„Ale ne. Chápu, že Julien potřebuje… Jenže mně se odtud vlastně nechce, víš? Leda… leda k rodičům.“

Na ta slova nastalo rozpačité ticho a Célestin– pohlédl na přítele se soucitným údivem. Zapomněl, že nežijí?

Ne; jen na oficiální verzi svého původu zapomněl, na chvilku, ale přece. Když řekl k rodičům, měl na mysli profesora, jeho byt, Luz. A trochu i Mateu. Znovu se zahleděl na její tvář, snímek byl věrný, i její důvěřivé očekávání zachytil. Ukázat ji profesorovi? Tak dlouho jsem u něho nebyl!

Zapátral v plánu služeb, měli ho připíchnutý na stěně.

„Do Luzu, nebo do Paříže?“ Célestin přesedl ze židle na stůl, aby líp viděl a mohl rychleji přispět obětavým návrhem.

„Na Paříž je brzo. Ale ani Luz nevychází.“

„Však něco najdeme.“ Jel prstem po dnech. „Ve středu. Hodí se ti?“

„Večer je málo.“

„Přidám ti odpoledne,“ řekl Célestin. „Stejně tu skoro není co dělat.“

Tentokrát byl profesor sám doma, Ernestina měla volný den. Radost z Lucienova nenadálého příjezdu mu kazilo jen pomyšlení, že nemá doma nic k večeři. Když se však hoch nabídl, že skočí do obchodu pro chléb a sýr, vyšlo najevo, že je doma nejen chléb a sýr, ale i máslo a víno.

„A to je nic? Co myslíš, že s Célestinem jíme na lodi?“

„Právě. Ernestina má pravdu, potřebuješ pořádně jíst.“ A že už nějaký čas ho pronásledovala představa rodinné pohody ve dvou, dodal: „Nechceš se sem přestěhovat? Vykrmila by tě. A našli bychom pro tebe lepší práci. Co na lodi s maturitou?“

Lucien užuž kývl, jenže… co Julien? Musím ho dostat od té vyděračské bytné, sám se neodstěhuje…

Profesor s napětím sledoval, jak se do souhlasného nadšení v chlapcových očích mísí stín, jak se prudce rozrůstá a potahuje celou tvář. A když Lucien nabídku ani nepřijal, ani neodmítl, nenaléhal. Stačilo mu, že by zřejmě přijal rád; z nějakých důvodů to není možné. Neptal se na ně, určitě souvisí s chlapcovým tajemstvím. Usmál se povzbudivě, nic si z toho nedělej, že mi ještě nemůžeš nic prozradit, však já počkám, jsem trpělivý. A věřím ti.

„Díky,“ řekl Lucien a profesorovi ani nebylo divné, že tak přesně porozuměl. Jen zavrtěl hlavou, že není zač děkovat, a šel postavit na čaj.

Lucien zatím rozložil na stůl fotografie, dvě Célestinovy, pět Matejiných. A film, ať si profesor udělá představu aspoň podle negativů.

„Ty fotografuješ!“ A pak že nejsi po mně, zasmál se pro sebe.

„Teprve začínám. Aparát mám špatný, ale stejně mě to baví.“

„Chtěl bys být fotografem?“

Hoch krčil rameny, nevím, ještě jsem na to nemyslil.

„Nebo spíš kartografem?“ Profesora se zmocnilo napětí, jako pokaždé, když pátral po shodách mezi nimi dvěma. Když je objevoval.

„Asi obojím.“

„Jako já.“ Vstal, aby přinesl čaj, ale Lucien ho předešel. I chléb nakrájel a dva druhy sýra, máslo také? Ohlédl se, otevřel dveře do pokoje. Profesor právě kladl na stůl album. Krabici. Kožené pouzdro. Fotoaparát.

Večeřeli mezi snímky, objektivy, clonami, rámečky na výřezy. Sotva věděli, co jedí, na víno zapomněli. Profesor vysvětloval, odpovídal, radil, srovnávali obrázky, osvětlení, záběry, hodiny letěly.

„Kdy že ti to jede?“ trhl sebou náhle profesor.

„V jedenáct.“

„Tak ještě hodinu,“ oddychl si a zadíval se na chlapce. „I to fotografování.“ Vrtěl hlavou. „A pak že nejsi můj syn. Ještě právnické zájmy a je to perfektní.“

Právnické zájmy? „Ty má Julien.“ Dodatečně se lekl, ale vinno bylo slovo perfektní. Takoví jsou vyrobenci, i když ne všichni. Perfektní je Julien.

„Kdo je Julien?“ Profesor se zeptal spíš ze zdvořilosti, na zájmech cizích lidí mu málo záleželo.

„Bratr.“ Úlek byl pryč a Lucien to řekl s radostí. Aspoň o jednu tajnost méně! Jako by se zbavil přebytečné zátěže a mohl konečně volněji vydechnout. Usmíval se.

„To říkáš teprve teď?“ Právnické zájmy, samozřejmě! Trnutí se měnilo v jásot, kterému nerozuměl. Ale nelámal si hlavu, s Lucienem chodí záhady a je třeba je přijmout, časem se jistě rozluští. „Dávno jsi ho měl přivést! Je starší? Mladší než ty? Máš fotografii?“

„Mladší, o něco. A fotografie není zapotřebí, vypadá přesně jako já, jsme dvojčata. Lidé si nás pletou.“ Byl by mluvil dál, chtělo se mu o bratrovi vyprávět, všiml si však, že jeho hlas má divný tón. Pyšný? Chlubivý? Zmlkl.

Profesor zaznamenal jen přirozený sourozenecký vztah, jeden na druhého jistě nedá dopustit. Lucienův tón ho dojal.

„Nestřídáte vy se u mne?“ Chtěl smazat pohnutí, své i Lucienovo. „Asi bych to nepoznal, viď.“

„Poznal. Julien je… trochu jiný. Jednou… se přesvědčíš…“ Někdy je neuvěřitelně nesnadné vyslovit souvislou větu.

Profesor se zasmál. „Poslyš, nevyrukuješ za chvíli s dalšími sourozenci? Dva synové skoro stačí.“

„Jsme jen dva.“ Profesorův smích ho nenakazil, nestrhl. „Bez rodičů, bez příbuzných…“ Nebo přece jen s otcem?

„To se máte co ohánět. Nu, jste hoši šikovní, neztratíte se. Bratr má taky maturitu?“

„Má. Pracuje v bance.“

„A spíš by ho těšila práva? Co zeměpis? Fotografování?“

Lucien krčil rameny. „Nefotografuje.“

„Pozvi ho, uděláme si kurs. Naučím vás oba všemu, co umím.“ Znovu prohlížel negativ Lucienových snímků. „Je to dobré. A samé dívky! Která se ti líbí?“

Lucien zrozpačitěl a profesor se smál. „Mám zkušenosti. Kvůli jedné se jich vyfotografuje padesát. Ale na obrázcích máš jen jednu, tak už nemusíš odpovídat.“

„Obrázky nejsou pro mne. Musím… musím je odevzdat.“ Zaváhal. „Paní Hergerové.“

Napětí v chlapcově hlase vyvolalo zájem. „Kdo je to?“

„Neznáš ji?“ Trochu údivu a trochu zklamání. „Ale ona tě pozdravuje.“

Profesor si přitáhl Matejinu fotografii. „Její dcera?“ dovtípil se. „Někoho mi připomíná. Ale nevím.“

„To je škoda.“ Řekla Vincent, a on se na ni nepamatuje.

„Skoda? Proč?“

„Protože bych potřeboval… Víš, já byl tak rád, že tě pozdravuje, že tě zná, myslel jsem, že jste třeba přátelé, protože…“ Lucienovy rozpaky rostly. Může profesora zajímat cizí žena natolik, aby…

„Stojí-li za to, rád se s ní seznámím.“

„Tak…“ Vlastně nemám na vybranou, jedině profesor mi může pomoci. Odhodlal se. „Jestli mě ještě před vánoci vezmeš do Paříže…“

„Jaké jestli? Slíbil jsem.“

„Promiň. V Paříži… Půjdeme ji spolu navštívit do léčebny doktora Courrandina, budeš-li chtít. Její otec doktor Mejores…“

„Antonia!“ Profesor mu sevřel paži. „Dlouho jsem ji neviděl, aspoň deset let. Nebo víc. A už má takovouhle dceru!“ Pak si vzpomněl, že slyšel něco o léčebně. „Je nemocná?“

Lucien vysvětlil, co si o její nemoci myslí, jenom se opatrně vyhnul zmínce o obsahu bludů. 1 z náznaku by profesor možná poznal, oč jde.

„A já ti mám pomoci přesvědčit lékaře, aby ji propustil? Dokonce bez manželova vědomí?“ Vrtěl hlavou. „Jeli nemocná, ublížilo by jí to. Ostatně nedoufej, že na to lékař přistoupí.“

„Ale kdybys ji viděl! Nutně potřebuje…“

„Co ty víš!“ přerušil ho profesor odmítavě. „Ale navštívit ji mohu, dokonce rád. Jejího otce jsem si velmi vážil, byla to nedoceněná osobnost. Občas mě pozvali… Ten jejich komorník,“ zasmál se, „to je figurka! Viděls ho?“

Lucien kývl. „Nikdy ti ho nebylo líto?“

„Proč líto? Vždyť je to…“ Před slovem stroj se zarazil. „Znáš něco z vědecké práce doktora Mejorese?“

„Víc, než bych měl.“ Pohlédl na hodinky, teď by nebyl chtěl začít o umělých lidech.

Obranný, únikový pohyb však rychle dostal jiný smysl. Nejvyšší čas běžet na autobus!

Lehké drncání, bzučení motoru a tlumené světlo, autobusová ukolébavka pro několik cestujících. Lucien si natáhl nohy, bylo by dobré na chvíli usnout, když mám zítra ranní.

Sotva však se mu vědomí začalo zamžívat, vyburcovala ho podivná myšlenka. Občas mě pozvali, slyšel znovu profesorův hlas. Znali se tedy s Matejiným dědečkem, nejen jako pacient a lékař. A doktor Mejores okopíroval profesora a vyrobil ho ve dvou dalších exemplářích! Podivná myšlenka?

Samozřejmost. Jinak to nemohlo být.

Lucien pozoroval temnou krajinu kolem silnice, vzrušen a šťastný, věděl, že neusne a že na tom nezáleží. Co je trocha únavy ve srovnání s jistotou, že profesor a jeho kopie k sobě patří.

Ani profesor neusínal. Antonia v psychiatrické léčebně? Mejoresova dcera… Chvíli se snažil vyvolat si její obraz, vážná, zamlklá dívka s nezbytnou chůvou za zády, plachý úsměv na přivítanou a rychle do svého pokoje, málokdy zůstávala, leda když se otec opozdil, aby dělala hostům společnost. Po jeho příchodu ihned odcházela provázena Adelinou, neboť doktor Mejores zřejmě dbal na její životosprávu. Nebo ji jen nechtěl mít při debatách s profesorem? Když se někdy pozdržela, jako by najednou nebylo o čem mluvit.

Profesorovy myšlenky se neudržely u Antonie, jakkoliv se mu líbívala. Připomněl si večery strávené v polemice a znovu ho napadaly otázky a námitky. Otázky tenkrát zodpověděné, námitky tenkrát vyvrácené, ale dnes znovu není odpověď a námitka se zdá nevyvratitelná. Umělý člověk je stroj? A bude-li chtít všechna lidská práva? Dosud slyšel Mejoresův smích; bude-li je chtít, dostane je!

Bude-li je chtít, pane doktore, bude to člověk! Už jste viděl počítač, aby něco vyžadoval? Lidská práva může chtít jen člověk, žádný stroj ani zvíře to nenapadne.

Však právě! A opět smích, kdo ví, co myslil tím však“ právě.

Komorník lidská práva nevyžaduje? Profesor byl spíš zaražen než udiven. Zaražen Mejoresovým smíchem, jehož smysl mu unikal.

Ani ohledy, nic. Je lhostejný. Nevyvíjí se, nemění.

Nestárne?

Spíš vetšením by se dal nazvat ten postup vráskovatění a zvolňování pohybů. Opotřebení. A láskyplný pohled na komorníka, ne, určitě se tehdy profesor nemýlil. Lékařův pohled vyjadřoval hluboký cit.

Moci tak znovu navštívit Mejorese. Ptát se, namítat, přít se, znovu si prohlédnout komorníka stroj. A spatřit Antonii, která mě dává pozdravovat z léčebny po chlapci, jenž se mi podobá. Pokládala ho za mého syna? Jak by si jinak byla na mne vzpomněla? Vídali jsme se tak málo, jen na okraji mých návštěv u Mejorese.

Mejores…

Mejores tají dceřinu nemoc ze strachu, aby se nerozkřiklo, že se zbláznila?

Mejores o tom nezpraví ani rodinu a nechá zetě a vnučku tolik let v domnění, že je Antonia opustila?

Mejores dává přednost pověstem o dceřině neodpovědnosti, snad i o její špatné morálce před prozrazením, že je nemocná?

Mejores. Jaký divný člověk vyvstal z těch zpráv!

Mejores?

Buď jde o nepochopitelnou záměnu osob, nebo měl k utajení dceřiny choroby zvláštní důvod, který snad zná její lékař. Musí ho znát, jinak by sotva souhlasil s naprostým vyřazením mladé ženy z její rodiny.

V posledních dnech před odjezdem už profesor nemyslil téměř na nic jiného než na Mejorese a jeho dceru, a když konečně vyjeli s Lucienem z Agenu, o ničem jiném nedovedl mluvit.

Zasedání geografické společnosti mělo dnes jen formální, předvánoční ráz, takže se hned po poledni mohli vydat do Courrandinovy léčebny.

Lékař je očekával, předem zpraven Lucienovým dopisem.

„Skutečně se nedivím, že se paní Hergerová zmýlila. Jste si neobyčejně podobní.“ Připomněl si přitom podobnost pacientky a její matky a rychle od sebe odsunul neklid, který vyvolala. Mejores; jsou kolem něho divné věci a není divu, že z toho jeho dcera podlehne bludu, že je umělá. Jako komorník, kterého mu nesmazatelně vryla do paměti půlhodina dávného předvádění, jehož se jako student potají zúčastnil; zjednodušená, strojová psychika ho pronásledovala celé roky a přiměla ho jít za Mejoresem a vyžádat si komorníka k několika pokusům… Mejores vyhověl. Proto je teď jeho dcera právě tady.

„Náhoda,“ řekl profesor, avšak lékaře to slovo nepříjemně zasáhlo. Domnívá se, že věřím v takovéhle náhody? Horší je, že i paní Hergerová odmítá mluvit o své neobyčejné podobnosti s matkou. A Mejores mi nic neřekl, vůbec nic. Nelibost se obrátila proti pacientčinu otci a lékař se rychle usmál na profesora, aby zahladil její stín na své tváři. „Máte fotografie? Dopis?“

Obojí zkontroloval, schválil a vyslechl rozpačitý dotaz, zda by bylo možné pacientku na vánoce pustit do Luzu, bude-li ovšem o to stát. Překvapený Lucien pouze mrkl po profesorovi, ale i v tom kratičkém pohledu bylo tolik vděčnosti, že se muž zachvěl. Souvisí to nějak s chlapcovým tajemstvím?

„Uvidíme, v jakém stavu bude po vaší návštěvě. Její otec si ji zpočátku brával občas na pár dní domů nebo na výlety, ale když se mu pokusila utéci, nechal toho. Ostatně, můžeme to zkusit v každém případě. Ve společnosti se jí možná vrátí kus duševní rovnováhy, porucha nemá endogenní charakter. Doktor Mejores nesouhlasil s tímto předpokladem, ani vyzkoušet to nechtěl.“ Lékař se zasmál, už zcela uklidněn. „Je to asi jediná věc, v níž se mýlil.“

Spíš v jiných věcech se mýlil, pomyslil si Lucien. Jak ji mohl vrátit do společnosti? Zřejmě věděla příliš mnoho a tím ohrožovala nezákonnou výrobu.

Stanuli přede dveřmi Antoniiny cely.

„Neohlásil jsem vás,“ usmál se lékař. „Nečekaná radost někdy odhalí všelicos z mechanismu nemoci. Vašemu rozhovoru budu samozřejmě přítomen.“

Nemohli nesouhlasit, tady rozhodoval doktor Courranďin. Vstoupil první.

„Máte návštěvu, paní Hergerová.“

Tentokrát žena ihned vyskočila z lenošky. „Matea?“

Lékař jen zavrtěl hlavou a otevřel dveře.

Vítala je trochu zklamaně, byla však mnohem živější než při poslední návštěvě.

„Jak jste se dověděli… Pan doktor říká, že dodržel otcův požadavek utajit můj pobyt zde.“

Protože se obracela na profesora, odpověděl: „Dověděl jsem se to od Luciena.“

„Já od Mateji,“ doplnil hoch.

„A Matea? Jak je to zvláštní! Právě před ní chtěl otec zatajit… Právě ji chtěl uchránit poznání, že její matka…“ Rozpačitě zmlkla.

„Posílá vám dopis a fotografie.“ Lucien jí podal obálku.

Rozložila obrázky po stole a hoch komentoval, tohle je Florinie, tady chodba a dveře do Matejiny třídy…

„Jenom škola.“ Některé snímky si odnášela k oknu, zkoumala dceřinu tvář. „Jenom škola.“

„Jinde jsem nemohl fotografovat,“ pochopil Lucien. „Matea se bojí, že by Adelina…“

„Adelina! Jak se má naše stará chůva? Skoda že nemáte snímek.“

„Matea jí nedůvěřuje. Myslí, že by nedovolila něco vám poslat.“

„Adelina?“ Žena se téměř zasmála. „Vyřiďte jí, ať se nebojí. Ať jí o mně poví, chůva byla vždycky na mé straně, nezklame.“ Zasnila se, ale jen na okamžik“. „Zestárla hodně?“ Obrátila se na profesora.

„Neviděl jsem ji v posledních letech. To jen Lucien, vždyť nebýt jeho, vůbec jsem netušil…“

„Luciene!“ Nedala profesorovi domluvit. „Vyprávějte, prosím vás.“ Zahlédla však tázavý pohled, který vrhl na lékaře, a její bezprostřednost rázem zmizela. „Ne,“ řekla bezbarvě, „nic mi neříkejte. Zprávy z domova mě rozrušují.“

„To je škoda.“ Profesor se tvářil zklamaně. „Chtěli jsme vás s Lucienem pozvat na vánoce k nám, do Luzu.“

„Pozvat na vánoce?“ Nechápala. „To… je možné?“

„Záleží na vás,“ zasáhl lékař. „Zůstane-li tahle návštěva pro váš stav bez následků, mohu vám povolit pár dní mimo léčebnu.“

„Ale otec…“

„Váš otec teď už bohužel o ničem nerozhoduje. Pro vás možná bohudík.“ Otočil se k profesorovi: „jak dlouho se zdržíte v Paříži?“

„Jen do zítřka. Ve čtyři odpoledne se vydáme na zpáteční cestu.“

„Zavolejte zítra kolem druhé hodiny, řeknu vám, zda si pro paní Hergerovou můžete přijet. A teď se rozloučíme.“ Kývl na Luciena, že může složit aparát, a ten s úsměvem uposlechl. Podařilo se mu v několika minutách udělat přes dvacet snímků, to bude mít Matea radost. Jestlipak si její matka vůbec všimla, že ji fotografuje?

„Ještě…“ Žena hledala slova. „Luciene, bude Matea o vánocích v Luzu?“

„Určitě to nějak zařídí, buďte bez starosti. V nejhorším uteče.“

„Ať se svěří Adelině, že jí to vzkazuji, nezapomeňte!“

Lékař je vyprovodil pouze na chodbu a vrátil se k pacientce.

„Je daleko živější než posledně,“ řekl Lucien. „Tehdy se zdála netečná, dnes má zájem. Připadá ti nemocná?“ „Nevím. Duševní nemoci mají různé projevy.“ „Ale nebudeš se bát vzít ji domů?“

„Však na ni budeme dva, ne? A nemyslím, že by chtěla prchat, když bude mít blízko dceru.“ Nasedli do peugeotu.

„Víš, co teď?“ Profesor se zatvářil tajemně. „Louvre, podle plánu. Nebo máš jiný program?“ „Louvre. Ale předtím se zastavíme v jednom proslulém obchodě.“ Díval se na Luciena, jako by mu dával hádanku.

Hoch zrozpačitěl. „Já… já dnes mám pyžamo.“ Profesor se rozesmál. „Koupíme něco mnohem důležitějšího!“

Avšak teprve když vstupovali do skleněných dveří s broušenými obrázky stojanů, filtrů a objektivů, pochopil.

„Který si vybereš?“

„Poraď mi.“ Sám nevěděl, proč se mu chvěje hlas. Napětím? Radostí? Vděčností? „Já se v nich ještě nevyznám.“

Prohlíželi, vybírali. Nejen aparáty, také filtry, objektivy… Lucien se bránil, postupně lze přece všechno dokupovat, profesor však trval na kompletním vybavení, i s bleskem, protože tohle je první vánoční dárek, který kupuje svému synu.

Rozhodli se pro nikon, přes chlapcovy námitky kvůli ceně.

„Neměl bych vzít jeden i pro Juliena?“ „Seznámím vás až po vánocích, abys měl menší výdaje.“ Lucien se smál, ale myslil to vážně. Julien je schopen fotoaparát prodat, aby měl na bytnou a na Hergera. Nejdřív se musí vyřešit to základní.

Profesor zvážněl. „Nepřeješ mu ho?“ Takový charakterový rys bych u tebe nebyl čekal.

„Přeji. Ale on sám si ho zatím nepřeje. Neboj se, dělám pro něho, co mohu.“

„Ty pro něho? On pro tebe ne?“

„Co mohl, udělal, teď nemůže. Všechno ti povím, počkej ještě… pár dní.“

Profesor si oddychl. „Když jsem dokázal čekat tak dlouho, pár dní už vydržím. A pojď, vyzkoušíme nikon.“ Celou cestu ke galerii fotografovali, pro jistotu vždy oběma aparáty totéž, chrám Notre Dame, řeku s mosty a justiční palác, nábřeží, pak náměstí Carrousel, nádvoří Louvru a palác ze všech stran. Pak až do zavření galerie prohlíželi obrazy, jen několik sálů, ani ne celý starověk, ať si to důkladně zapamatujeme. Pokračování příště. Možná s Mateou, napadlo Luciena a hned se na to začal těšit. Pomůže Adelina? Paní Hergerová jistě ví, proč jí tolik důvěřuje.

Po večeři fotografovali ještě z hotelové terasy, kdo ví, jak vyjde osvětlené město. Lucien se nemohl nasytit, Paříž a fotografování se mu zdály patřit k sobě, i v noci vstával a obhlížel, jaký záběr by se dal pořídit z okna, fotografická horečka mu nedala spát. A Matea, které všechny obrázky ukáže.

Ráno ho profesor našel v krkolomné pozici na stole, jak se snaží vyčarovat zajímavé snímky z nezajímavého interiéru. Napomenout ho? Ani se o to nepokusil. Byl jsem snad já jiný, když mě v patnácti chytlo fotografování? Usmál se při vzpomínce, jak málem spadl ze skříně, když chtěl vyfotografovat svůj psací stůl z ptačí perspektivy. Jsme stejní, Luciene!

Po snídani se vydali do Pantheonu, prohlédli i kryptu, potom knihovnu svaté Jenovéfy, kapli téže světice v kostele svatého Štěpána, oběd zmeškali, ale do léčebny zavolali přesně ve dvě.

„Reakce výborná, třiadvacátého prosince si můžete paní Bergerovou vyzvednout. Na čtyři dny.“ Lékařův hlas byl veselý. „Bude-li i po návratu v pořádku, propustím ji k prvnímu lednu do domácího ošetření, s měsíčními kontrolami. Upozorňuji vás na to teď, abyste jí mohli připravit vhodné domácí prostředí.“ Skoro se zdálo, že se Antonie rád zbaví.

Bylo to tak?

Sám nevěděl. Mejoresova dcera byla zcela zvláštní případ, protože její otec si vymínil různé pravomoci, které vzhledem k někdejšímu využití komorníka a Mejoresově ochotě nebylo možné odmítnout. A také protože Mejores byl lékař. A protože po celou tu dobu Courrandinovi pomáhal, kde bylo třeba. A platil vydatně a přesně.

Zprvu byl samozřejmě potěšen Mejoresovou důvěrou, výjimky a pravomoci potvrdil rád. Na půl roku, na rok… Jenže nemoc se protahovala, pacientčin otec zasahoval do terapie, každé nasazení nebo vysazení léku s ním muselo být konzultováno, Courrandin byl nucen předstírat, že nevěří ani v umělost chůvy, aby tím byla posílena Antoniina obrana proti bludu vlastního umělého původu, a přitom to bylo docela zbytečné, snad i škodlivé, protože chůva snad opravdu byla umělá a o jejím vzniku zřejmě Antonia věděla. Jako by její otec podnikal všechno, co bylo v jeho silách, pro upevnění nemoci.

Vždyť teď, pár týdnů po vysazení útlumové léčby, pacientka ožila, neprojevovala však sebemenší agresivitu, ani vůči sobě. Jen zájem, normální lidský zájem o svět, o vlastní rodinu, o dceru. Zdráva?

Lékaře už poněkolikáté napadla myšlenka, kterou kdysi dávno zapudil z úcty k Mejoresovi: že Antoniina nemoc byla jen záminka, aby mohl dceru ukrýt. Ale proč? Před kým? Ví to ona? Poví mu to, když její otec už nežije?

„Paní Hergerová, právě jsem mluvil s vaším přítelem profesorem. Přijede si pro vás třiadvacátého. Doufám, že se nepokusíte o útěk, způsobila byste mu tím velmi nepříjemnou situaci.“

„Co znamená nepokusit se o útěk?“

Lékař se usmál. „Nechat se sem přivézt zpět.“

„A pak?“

„Po příslušných vyšetřeních domů.“

Zavrtěla hlavou. „Do Agenu? K Hergerovi? Nikdy!“

„Raději chcete zůstat u nás?“

„Jiná možnost není? Jak je to vlastně s mou svéprávností?“

„Dopadnou li dobře vyšetření, může vám být vrácena. Víte, proč tu jste?“

Zachmuřila se. „Nehněvám se na vás, pane doktore, od počátku mám pocit, že vy za nic nemůžete. I když… snad jste mohl projevit trochu více pochopení pro svou pacientku než pro jejího platícího otce.“

„Ale paní Hergerová…“ Uražen? Spíš překvapen, takhle dosud nemluvila.

„Ušetřte si slova, nemusíte se omlouvat. A chcete-li mě naopak ujistit, že můj otec měl pravdu a že jste s ním byl vždy zajedno v názoru na můj duševní stav, tím spíš mlčte.“

„Jak si přejete,“ řekl odměřeně. „Ale ještě nějaký čas se snažte nezapomínat, že jsem váš lékař. Ze jsem za vás odpovědný.“

„Nezapomínám. A nechci vám dělat potíže. Je mi jasné, že měl otec i několik pádných důkazů, něco jako průkazný materiál,“ a slova pádný a průkazný obklopila zřetelnými uvozovkami, „například mé nezvratné přesvědčení, že si mě uměle vyrobil, a že tedy nejsem jeho dcera. Blud jako vymalovaný.“ Pohlédla na něho, jako by ji najednou unavovalo mluvit. „Ale nechme toho. Nejhorší na celé věci je, že to otec myslil dobře. Držel mě tu z ušlechtilých pohnutek a nedal si je vymluvit.“ Pokrčila rameny. „Proto ani na něho se nemohu hněvat. Tak je to, pane doktore.“

Byl trochu zmaten a přese vše cítil potřebu se hájit.

„A vaše sebevražedné pokusy? I ty si váš otec vymyslil jako podpůrný argument? A když tedy nevěříte ve svůj umělý původ, proč jste tak dlouho ten blud předstírala? Na smluvenou hru to bylo příliš doopravdy.“

„Žádná hra. Zprvu jsem skutečně potřebovala psychiatra. Chtěla jsem se zabít, když jsem se dověděla o svém umělém původu.“

„Blud byl tedy nepředstíraný.“

„Blud? Pane doktore, já neměla proč předstírat, že věřím. Věděla jsem. Vím.“

„Zajisté. Blud zahrnuje pocit jistoty.“

Neodpověděla. Jen se po něm podívala a její pohled byl útrpný. S vrácením svéprávnosti si to budu muset rozmyslit, usoudil, tohle nevypadá na vyléčenou poruchu. Odstraněna je snad depresivní složka, ale ta zřejmě byla druhotná a může být kdykoliv znovu vyvolána hlubší vrstvou choroby. Bludem.

Byl přesvědčen, že v tomto případu je vinen doktor Mejores. Ale jinak, než myslí dcera. Světová vědecká komise právem postavila Mejoresovy objevy mimo zákon a je naprosto správné, že mu bylo zakázáno pokračovat ve výzkumu. Kolik lidí by ještě bylo doplatilo na šok, jejž by u labilních jedinců nepochybně vyvolalo setkání s umělou bytostí. Není divu, že dcera upadne do bludu, když má kolem sebe umělého komorníka, a patrně i umělou chůvu.

Jak asi ta Adelina vypadá?

S údivem shledal, že stojí ve své pracovně u okna a pozoruje zataženou oblohu. Vůbec si nepamatoval, že opustil celu paní Hergerové, prošel chodbami a vstoupil do pracovny. I já trpím psychickou poruchou? Nakonec uvěřím nejen v umělou chůvu, ale i v umělou paní Bergerovou?

Odvrátil se, aby si pohledem na všední, reálné věci denního života zastínil přitažlivou sféru bludů. Prolistoval pár časopisů, ale po chvíli se přistihl nad Antoniiným chorobopisem.

Bude třeba pohovořit s její dcerou, řekl si. Nebo spíš požádat profesora, aby ji nenechával s matkou o samotě? Pacienti sice mívají výbornou schopnost zastírat své poruchy, zdá-li se jim to potřebné… Může se ovšem jevit daleko potřebnějším dceru zasvětit…

Znovu si uvědomil pomalé kupení mraků za záclonou. Informovat manžela o povaze nemoci jeho ženy? Přestože o ni nejeví zájem? Informovat dceru, protože matka ji svého bludu sotva ušetří? Obrnit dívku odbornými znalostmi, aby…

Ale vždyť tomu nemůže rozumět! A matce uvěří spíš než lékaři.

Znovu se sklonil nad chorobopisem. Všecek nesvůj, znejistělý, zaskočen nenadálým vývojem situace obracel stránky nazpátek, připomněl si Mejoresovy příkazy a náhle ho napadlo, nač prve zapomněl. Kdo zaplatí za pobyt a léčení na příští rok?

Otázka ho rázem zbavila nejistot a váhání. Je nezbytné uvědomit manžela. Buď si ji vezme domů, nebo na ni bude platit. Zavřel chorobopis; odmítne li se však vrátit k manželovi…

Lékař se rozhodl, že ještě počká. Až jak dopadne vánoční návštěva v Luzu.

Matea radostí ztratila dech, až se Lucien začal bát, že se zalkne. Prohlížela fotografie, smála se a dlaní stírala slzy, stále znovu chtěla slyšet každé matčino slovo a vyptávala se na tolik věcí, až nakonec Lucien jenom krčil rameny, nevím.

„Maminka ti sama všechno poví, vždyť ji profesor za pár dní přiveze. Jen musíš zařídit, abys o vánocích byla v Luzu.“ I já tam budu, Mateo! Ale asi mě vůbec nebudeš vnímat. Už teď mu z toho bylo smutno, zároveň však měl radost z Matejiny radosti.

„A vážně mám všechno povědět Adelině?“

„Mohla bys jet bez ní?“

„Nemohla. Ale ona při tom přece nemusí nic vědět.“ Nedůvěra k chůvě byla houževnatá.

„Když se ti to podaří…“

„Nepodaří. Poslechnu maminku. Luciene, ty jsi…“ Neřekla jaký, žádné slovo nevyjadřovalo nic ani přibližného. Dostatečně to však vyjadřovala její tvář a chlapec slova nepotřeboval. Důvěra, vděčnost, štěstí. Byl by ji rád aspoň pohladil, ale nehodilo se to, svíral tedy jen ruce za zády a vrýval si do paměti její nadšené oči, dosud plné slz.

„Skoda že jsi tu vždycky jen místo tělocviku. Tak narychlo se ani nedá o ničem mluvit.“ Řekl bych ti, jaká jsi. Vymyslil bych tisíce přirovnání a něžných slov… A možná bych stejně mlčel, ani v Luzu jsem ti nic neřekl a tolik bylo času. „Vzpomínáš, jaké to bylo v Luzu?“

„To jsme ještě skoro nic nevěděli!“ Odmítnutí, strohé a jednoznačné, jde přece o maminku, ne o Luciena.

„Máš pravdu.“ Co mohl namítat? Ani na smutek neměl právo, vždyť ona je šťastná.

Sledoval, jak mizí, a byl by se za ní díval do večera, kdyby ho Célestin neodvedl.

„Špatně sis vybral.“ Protože se však Lucien zamračil, honem vysvětloval: „Když ji hlídají.“

„Přestanou. Možná ještě dnes.“ Chůva určitě ihned obrátí, jen co jí Matea všechno poví.

Nemýlil se.

Vánoce v Luzu? Ani nápad, vánoce se tradičně slaví v Agenu, i dědeček sem přece jezdil, aspoň na půlden.

„A kdyby letos do Luzu přijela i maminka?“ Matea cítila, jak se jí chvěje hlas, avšak chůva si toho zřejmě nevšimla.

„Když se tam nevrátila za dědečkova života, po jeho smrti už teprve nepřijde. Jak tě to napadlo?“

Dívka beze slova podala chůvě fotografii, maminka opřená o lenošku, se vzdáleným úsměvem v očích. Napětím se jí třásly prsty.

Adelina ji chvíli nedůvěřivě pozorovala. „Od koho?“ zeptala se opatrně.

„Od maminky. Pozdravuje tě. O vánocích bude v Luzu.“

„Jak to víš?“ Fantazijní představa, vyvolaná steskem? Ale je tu fotografie, Antonia s novou zkušeností ve tváři snímek, jenž nemohl vzniknout před jejím odchodem. „Poštou nic nepřišlo. Nebo snad tobě docházejí dopisy do školy?“

Rozpaky a nejistota strhly chůvin hlas do strohé přísnosti. „Mluv, kdo ti dal tu fotografii?“

Matea se odvrátila. Pálení pod víčky a svírání v krku hrozilo pláčem, Adelina teď určitě Luz odmítne, a tu maminka chtěla, abych se jí svěřila. Dokonce se vším. Jí, Adelině!

„Mateo, ty něco provádíš za mými zády.“ Ustrašená vlídnost, dovíš se o mně, co nechci, abys věděla! A co si počnu?

„Protože mě zamykáš! A to mi maminka vzkázala, abych ti všechno…“ Vzlyk přerušil větu. „Uteču, abys věděla. Uteču k mamince!“

„Dítě, ty víš, kde je?“ Teprve teď si uvědomila, že snad i to je možné. Že Antonia udržuje tajně styky pouze s dcerou. Ale nabádá-li ji, aby mi všechno řekla, nic není ztraceno, Antonia je při mně!

Dívka se otočila k chůvě, překvapena náhlým jásotem v jejím hlase. „Vím. A hlavně vím, že o vánocích bude v Luzu. Ale ne v dědečkově vile, aby se nemusela sejít s otcem, kdyby tam náhodou jel s námi.“

„Otec se o ní nemá dovědět?“ A já ano! Zesláblá nečekaným štěstím klesla do křesla.

„Asi ne. Já… jsem s ní nemluvila. Jenom Lucien.“ „Lucien? Jak on…“

„Našel maminku! V Paříži.“ Rozložila po stolku ostatní fotografie.

„To je.. její byt?“ Brala do ruky jednu po druhé, ale nezkoumala zařízení místnosti. Jen ženu a směs radosti a smutku v jejím pohledu. „Nemocnice.“

„Tak, nemocnice.“ Skoro jako by to byla čekala. „A přesto přijede?“

„Už je vlastně zdráva.“ Matea si byla jista, že nikdy nemocná nebyla. Ale jak to vysvětlit chůvě?

„Tak tedy letošní vánoce oslavíme v Luzu!“ Náhle plná energie spiklenecky mrkla na dívku. „Zařídím to.“

Pro Matejina otce si připravila důvody, zdravý horský vzduch, dceřino školní vypětí, odpočinek bez agenského vánočního shonu…

Chůvin výčet luzských předností byl tak působivý, že se Herger rozhodl nechat obchod obchodem a strávit svátky s rodinou v Pyrenejích. Kdo jiný si potřebuje odpočinout víc než on? Ještě že první tři vyrobenci z poslední série nezpůsobili potíže, i když je musel dát bez záruky. Mejoresův mozek zřejmě stářím zvetšei, jinak se nedá vysvětlit, že máme celou sérii vadnou. Kdo ví, neranila li ho mrtvice ze zoufalství, že už nedokáže zpracovat materiál tak dokonale jako dřív. Musel přece vidět základní chyby už při kontrolách výroby. A přitom tvrdohlavě trval na zásadě, že se nic nesmí vyřadit.., Nu, konečně, aspoň nějaký užitek tu je; kdyby bylo po mém a zničilo se všechno nedokonalé, z téhle zimní série by nezbylo nic.

Zkoumal kalendář a v duchu se už viděl v luzské vile, za oknem sníh, komorník upravuje polena v krbu, pak přináší horký punč… Však si tu inženýři sami poradí. Dvaadvacátého převezmu čtvrtého ze série, umístění liž je podepsáno, třiadvacátého můžeme jet. Třicátého ráno se vrátím k převzetí posledního vyrobence, vlastně vyrobenkyně, pak uvidíme, co se dá dělat. Mínění inženýrů se rozcházejí… Vyjde-li něco jako idiotka, co s ní udělám?

Otřásl se. Snad se mi v Luzu podaří načerpat klid a sílu. Aspoň na pár dní musím zapomenout, vymanit se ze starostí a problémů. Nebo i mě jednou raní mrtvice.

Tentokrát se Julien zdál Célestinovi ještě přepadlejší než posledně. A že se objevil, právě když si s Lucienem chystali večeři, ihned mu přidělil práci, aby pro něj bylo snazší přijmout pozvání.

. „Krásně oloupat!“ Přistrčil po stole k Julienovi kus salámu a sýra. „Potom nakrájet na tenounké plátky, aby z toho byly tři pořádné porce.“ Podal mu nůž a sám se dal do přípravy salátu.

„Lucien nám bude k tomu zpívat?“ bránil se Julien, náhle okřálý a naladěný do žertů.

„Já zatím přinesu z kuchyně vodu.“ Vyndal hrnky a sáčky s čajem, vzal konvici.

Přinesl i židli, jejich kajuta nebyla zařízena na hosty. Pak na stůl rozprostřel několik ubrousků, aby nebylo vidět praskliny, a nalil do hrnků vřící vodu. Ještě cukr, citrón, chléb, a pomoci Julienovi naaranžovat obložené talíře.

Julien měl v úmyslu jít se s Lucienem projít po nábřeží, byl zvědavý, co podniká. Avšak Célestinova taktní, nevtíravá pohostinnost ho přitáhla k večeři, ani nevěděl jak. Ušetřím pár centimů, pomyslil si. Ale co je pár centimů proti stovkám franků, které spolkne bytná a Herger. Od poslední rozmluvy s Lucienem nedokázal myslit na nic jiného než na obludný mechanismus, který v něm pracuje proti jeho vůli. Vědět jedno a věřit druhému! Co by se stalo, kdyby Hergerovi proste přestal platit? Žádná smlouva ho neopravňuje chtít na mně peníze. Jsem uveden v běžných záznamech jeho zprostředkovací kanceláře, nikde ani slovo o dluhu. Herger není podle zákona oprávněn něco vymáhat a moc by si rozmyslil uplatňovat vůči mně finanční nároky. Proč tedy platit?

Po všech úvahách dosáhl však jen toho, že se přinutil odložit zaplacení o dva dny. Ale jaké to byly dva dny! Dokonce i chyb se dopouštěl, až se pan Armand začal starat, není-li snad nemocen. Vzdal zápas po nekonečných hodinách strádání a nesnesitelného psychického tlaku. Zaplatil. A zažil pocit úlevy a uspokojení, téměř štěstí, ne jako by se podvolil násilí, ale jako by právě zvítězil v boji.

Zločinci! Takovýhle mechanismus vbudují do mozku, aby se na nás mohli spolehnout. Kéž už Lucien něco podnikne, kéž se mu podaří Hergera odhalit a zničit nezákonnou výrobu. Jenže… přestane tím automaticky můj – náš – mechanismus fungovat?

Měl strach, že ne. A co potom?

Bratr se mu zdál spokojený, vyprávěl o Paříži a předváděl hory snímků, přinesl i starou mapu Francie z poloviny devatenáctého století v ozdobných kožených deskách.

„Co s tím?“ Se zájmem prohlížel spleť čar a značek, takovou mapu viděl poprvé.

„Profesorovi k vánocům. Pozdravuje tě.“

Julien se lekl. Pohledem zavadil o Célestina, nakonec i jemu… Ale spíš ne, tváří se stále stejně. „Pověděls mu o mně?“ Opatrná výčitka, Luciena však dojala.

„Jen zběžně, nebyl čas,“ uklidnil ho, ne, o našem původu se nemluvilo. Ale bude se mluvit, víš? „Někdy po Novém roce tě tam vezmu, beztak jsi ještě neviděl Pyreneje.“

„Dám přednost studiu,“ odmítl a myslil si: Proč? „Zatím,“ dodal s námahou. „Na jaře mám zkoušku ze španělštiny.“

„Udřou tě.“ Célestinovo rozhořčení patřilo do jiné sféry, vyvěralo z jiných pohnutek. Ale hodilo se k situaci a Julien je pochopil po svém. „Dej výpověď. Člověk vždycky najde práci, když chce pracovat. Proč by se musel při práci ještě učit?“ S nechutí si připomněl školu, zkoušení, špatné známky. Chudák Julien. „A co byt?“ obrátil se k Lucienovi, nabádavě, důtklivě. Čím dál víc se cítil odpovědný za ty dva nepraktické bratry. „Donekonečna se to odkládat nedá.“

„Poradím se s profesorem.“

„Bude-li umět poradit.“ julien pochyboval. Vyzradíš-li, že jsme umělí… Mávl rukou. A neřekneš-li mu všechno, jeho rada bude k ničemu.

Naskočila tajná bratrská linka. Podívali se na sebe a kývli, rozumíme si. Celestin si ničeho nevšimne, nemá proč nás podezírat.

. „Ale bude.“ Řeknu mu všechno. „Sejdu se také s Matejinou matkou, i ona jistě poradí.“ Jistě ví víc než mv. Její svědectví má váhu. Uvidíš, všechno dobře dopadne.

„Doufejme.“ Julien se už zas usmíval, je krásné mít bratra, klonové dvojče, s nímž se dá mluvit beze slov. Pochopil zároveň, že Lucien dosud nic určitého nepodniká, a ani ho nevyzval na procházku. Za tak nevlídného počasí…

Celestin odněkud vyhrabal láhev vína.

„Na zdraví, bráškové. A hezké vánoce, už se asi takhle nesejdeme, za chvíli je Štědrý den.“

Zdvihli sklenky, Lucien s trochou údivu, kde se tu vzaly, jemně broušené, sváteční. Celestin myslí na všechno, i na vánoční přípitek. Měl jsem štěstí, že mě náhoda zavedla právě na tuhle loď, přímo k Célestinovi.

„Až se odstěhuji, budeme se často scházet!“ Slavnostní, přípitkový slib s pohledem na Célestina, který mě! náhle ve tváři temný odraz červeného vína. Přesto kývl poněkud pochybovačně, kdekterá jeho zkušenost nabádala k opatrnosti. Zapomene, i Lucien zapomene, každý zapomíná. Ale neřekl to. A aby snad jeho pochybnosti neproskočily napovrch, vstal a zašátral v kufru. Nahmátl maminčinu krabici, kterou schovával pro Luciena k vánocům, a rozdělil její obsah mezi bratry.

„Maminčiny vánoční ovocné placičky, švestky i meruňky si na ně sama nasušila.“

Mít konečně chvíli klid!

Ještě instrukce sekretářce a inženýrům, a jedeme. Na nic nemyslit, vypláchnout si mozek horským větrem. Nejdřív ale uspořádat věci, definitivně uspořádat?

Raději prozatímně, na definitivní uspořádání se necítil dost připraven, dost silný. Bude umět čelit inženýrům? Jsou sehráni jako dobře fungující výrobní linka, jsou dva, dva na jednoho, i když šéfa. A právo je na jejich straně, smlouvy mluví jednoznačně, a proč by měli ustoupit? Proč se něčeho zříkat?

Odkládal jednání s inženýry ze dne na den, z hodiny na hodinu. Jen co si bude jist. A bude si vůbec kdy jist?

Předešli ho. Jakmile byl čtvrtý prosincový vyrobenec uveden do lidského provozu, požádali o zvláštní slyšení.

Přijal je s kamennou tváří, která měla skrýt nejistotu, hezké vánoce? Usmívají se!

„Výroba je u konce.“ Ruzard to řekl téměř pobaveně a Hergerova tvář ztratila kamenný výraz.

„Materiál,“ zamumlal, „bez materiálu nelze…“ Musí jim býť jasné, že za to nemohu! „Doktor Mejores vám zaručil plat i penzi, ale sám první nedodržel smlouvu. Tedy, v jistém smyslu. Příprava materiálu, jak víte, byla v jeho rukou, a ač jsem ho mnohokrát žádal…“ Proč mluvím? Oni vědí totéž, co já! Přesto pokračoval, bál se ticha, jež nastane po skončení jeho řeči. „Kdyby k nám byl včas převedl i výrobu materiálu, měli jsme po starostech.“

„Nicméně to neučinil,“ podotkl Geb a Herger usoudil, že budou neústupní. Jak je zdolat?

„Rozhodli jsme se po úvaze,“ začal Ruzard slavnostním tónem, jenž vyvolal husí kůži na Hergerových zádech, „že vyřešíme situaci odchodem. Dáváme výpověd.“

Geb k němu přistrčil papír se dvěma podpisy. „Od prvního ledna nastupujeme do Státního ústavu sportovní výchovy ve funkci trenérů.“

„V praktickém konkursu jsme výborně obstáli díky nepřetržitému tréninku ve styku s vyrobenci.“ Ruzard se lehce uklonil, jako by tím Hergerovi vyslovoval dík.

Pak ho chvíli nechali žasnout. Když mlčel, Ruzard pokračoval: „Jsme rádi, že i nadále budeme pracovat spolu. U vás jsme vedeni jako kancelářské síly, s převodem tedy nebude problém.“

Stále se usmívali.

Léčka, napadlo Hergera. Nemohl uvěřit, že se jich tak jednoduše zbaví. Co zamýšlejí? Jejich rozhodnutí stát se trenéry se mu zdálo víc než podezřelé. Za tímhle návrhem se tají něco nekalého. Ale co? A mohu nesouhlasit?

„Přijímám.“ Polkl naprázdno; žádnou úlevu necítil. „A děkuji vám za vzácné pochopení mé situace. Také chápu, že nechcete spoléhat na existenční zajištění z mé strany. Do pěti let jsem prakticky bez příjmů, zprostředkovací služba je nevýnosná a je tu Matea. Povinnosti, které mám k ní, jsou nejen právního, ale i mravního charakteru, a těžko bych…“ Zaplétal se. Hleděli na něho klidně, téměř vesele, co chtějí? Co plánují? Čím a kdy mě zaskočí? Hledal, co ještě říci, jak zdůraznit, že jim skutečně nebude moci nic poskytnout, jak dokázat, aby to na něm nechtěli. Tváří se, že nechtějí. Že mi snad záměrně usnadňují situaci. Ale věřit jim? Nikdy se mnou nepronesli lidské slovo a na mé snahy odpovídali zdvořilým nechápáním. Zrůdy. Vyrobenci? Jsme rádi, že i nadále budeme pracovat spolu. Nenormální? A trenéři! K čemupak míní trénovat své svěřence?

„Pátého vyrobence vám ještě odevzdáme,“ ozval se Geb a znovu mu přistrčil před oči výpovědní list.

„Ať už bude v normě, nebo ne.“ Ruzard vstal, hned po něm i Geb.

Herger podepsal napůl poslepu a dlouho pak hleděl na dveře, které se zavřely za inženýry. Nevěřil jim. Vyrobenec se může chovat nezištně, je-li tak naprogramován. Ale člověk? A oni snad přece jen…

Nechal větu nedomyšlenou. O vánocích snad nic nepodniknou a já zatím promyslím…, seberu se, získám trochu klidu. Rozhodnosti. Uvážím, co dál. A po Novém roce začnu propouštět… koho napřed? Zahradníka? Adelina by to zastala, stejně mu chodí pomáhat, nevydrží v nečinnosti. Zahradník sice nebere plat, ale jí. Oblékat ho je třeba. Také mohl Mejores vyrobit automaty bez potřeb. Trocha oleje nebo… Nebo čeho?

Sáhl si na čelo. Automat bez potřeb? Bez dodávání energie? Perpetuum mobile? Musel by být kouzelník! Asi už ze samých starostí ztrácím rozum, vždyť nakonec udělal to nejpraktičtější, co se dalo. Co do dodávání energie je lidský provoz nejlevnější. A drobné opravy si provádí sám, rány se hojí umělému člověku jako pravému.

Vyšel do parku, měl pocit, že se uvnitř dusí. Zhluboka lokal vlhký vzduch, v Luzu snad bude mrazivý. Luz! Zasmál se při pomyšlení, že vila patří dceři, i s komorníkem. Adelinu si také může nechat, bude dobře zaopatřena. Případně tam přesídlíme.

Rozhlédl se. Tohle všechno prodat? Prodat. A pak?

Moci se otvorem protáhnout za zeď, na ulici, do světa, kde není výroba umělých lidí, kde se o ní vůbec neví, kde lidé mají docela jiné starosti, přirozené, zákonné…

Zasáhl ho strach. Předtucha? Konec, konec, opakoval si. Měli také inženýři podobné tušení? Dali mi výpověď, protože tušili konec, můj konec? Nebo mě sami chtějí zažalovat? Ale páni vyšetřovatelé, vždyť já té výrobě ani nerozuměl! Tchán si tu něco zavedl, u mne na zahradě, místa je tu dost, inženýři mi občas přivedli zájemce o zaměstnání, mám přece zprostředkovací kancelář, tak proč mě obviňujete? Z čeho? Vůbec jsem nevěděl, co se děje, páni soudci. Posuďte sami, materiál obstarával tchán, kontrolu prováděl tchán, provoz měli na starosti inženýři. A já? Ujímal jsem se chudáků, co z toho kutění vzešli. Je-li kdo nevinen, tedy já, pánové.

Přistihl se, že deklamuje. Nahlas. Kradmo se rozhledl, zahrada prázdná, nikdo neposlouchá, nešpehuje, kdo by také v tom dešti…

Vzpomněl si, že už několikrát prožil tenhle záchvat strachu. Pokaždé, když se zdálo, že nastanou problémy. Pokaždé shledal, že vinen je tchán, pokaždé se uklidnil. I teď?

Upínal se k Luzu jako k záchraně, ani nevěděl proč.

„Stále ještě mi nesmíš nic povědět?“

Silnice před nimi se oslnivě zaleskla, jak na ni náhle padlo slunce. Voda hbitěji stékala k okrajům, jako by vycházela vstříc vysoušecí snaze ostrých zimních paprsků, a ta přírodní pohoda a spolupráce vyvolávala iluzi, že všechno je snadné, na každou otázku jednoduchá odpověď.

„Do tolika věcí kolem tebe jsem už zasvěcen, jen o tobě nevím o nic víc než po prvním setkání.“

„Víš, že mám bratra.“

„To jen zvyšuje záhadnost. Identického bratra jsi říkal. A dosud jsi mi ho neukázal.“

„Ukážu. Ale pozor, třeba i on tě bude chtít za otce!“ Lucien se smál, jízda autem byla dosud nová, dosud nezvyklá, poddával se rychlosti, okouzlen, šťastný.

„Dva synové jsou víc než jeden.“ Pohlédl na chlapce. „I když na luštění jeden stačí.“

„Snad už brzy se všechno rozluští, i já na to netrpělivě čekám. A pro Juliena to snad bude znamenat možnost žít.“

„Možnost žít? Je nemocen?“

„jeho stav se nejmenuje nemoc. Přesto věřím, že je léčitelný. Já… snad už bych ti mohl i říci, jen ještě… bych se měl předem poradit s Matejinou maminkou.“

„Ona o tom rozhoduje?“ Údivem strhl auto málem do smyku.

„Ne. Jen asi víc ví. Budu ti pak moci přesněji, pravdivěji vysvětlit… to, že jsem. Ze jsem jako ty.“

Profesor neodpověděl. Najednou ho přešla zvědavost. Že jsem se vůbec kdy na něco ptal! Záhady neměl rád, zvlášť pokud se týkaly jeho. Stačí přece, že jsme se s Lucienem sešli, že si rozumíme a… a dost. Návštěvy paní Hergerové se začínal obávat. Kéž ji lékař nepustí.

Lékař však nejevil strach ani rozpaky. Předložil profesorovi papír k podpisu a složil ho, aniž se na podpis podíval. „Třicátého mi ji vrátíte. Ke kontrolám. Tahle návštěva je potřebný experiment, ověření stavu, a děkuji vám, že se své přítelkyně ujímáte. V lednu si zavolám jejího manžela a podle výsledku kontrolních vyšetření buď! ji vezme do domácího dolécení, nebo mu poradím levnější ústav. Jestliže se sám dosud neozval, předpokládám, že nebude ochoten platit naši zvlášť nákladnou péci. Můžete ho na to připravit.“

Souhlasili. Ani jeden se neodvážil přiznat, že Hergera nezná. Uvidíme. Až co paní Hergerová.

Čekala s napětím, kufřík u dveří, plášť přes ruku, pohled zastřený zadržovanými slzami. Lékař si ji podezíravě změřil, užuž se zdálo, že ji přece jen nepustí, když je tuk rozrušena, ale po chvíli váhání dal profesorovi tubu s pilulkami.

„Kdyby plakala,“ řekl. „Ale snad se sama uklidní, v posledních dnech byla neobyčejně vyrovnaná.“ Povzbudivě na ní mrkl. „Tak třicátého. A ať neslyším žádnou stížnost.“

„Buďte bez starosti, pane doktore. Nemám zájem dělat někomu potíže.“

„To bych vám také nedoporučoval.“ Smál se, napomenutí vyznělo jako žert.

Nastupovala clo auta nevidouc přes slzy, profesor si však netroufal nabídnout jí protipláčovou pilulku. Vždyť by to zdolalo každého, po jedenácti letech být venku.

„Chcete se nejdřív trochu podívat po Paříži?“ Profesor nastartoval a otočil se k ní.

Zavrtěla hlavou. „Jen máte-li tu vy nějaké jednání. Nebo nákup. Já… nic nepotřebuji.“

„Dárek pro Mateu?“ navrhl Lucien, zapomněla třeba, že jsou vánoce, žila mimo čas…

Vzlykla. „Ne, ne.“ Ale v pohledu, s nímž se otočila k Lucienovi, byla spíš ironie než slzy. „Nemám peníze,“ doplnila, jako by vyslovila vtip. Pak se trochu lekla a omluvně se usmála na profesora. „Ale nebudu zneužívat vašeho pohostinství. Hned po vánocích si najdu práci.“

„Myslíte, že vám lékař dovolí hned pracovat?“ Zabočil do vnějšího okruhu, aby se rychle dostal k jižní výpadové dálnici. Naobědvají se v Salbrisu, je tam výborná restaurace při cestě.

„Vím, jak se mám chovat, aby dovolil. Abych dostala potvrzení o dobrém psychickém stavu. Aby mi byla vrácena svéprávnost.“ V úsměvu opět náznak ironie. „Vždyť já vůbec nejsem nemocná. To jen zprvu, jen pár měsíců. Pak už mi vadilo jen to, že jsem stále sama. Že nesmím k dceři. Chudinka Matea, řekli jí, že jsem utekla. Že jsem ji opustila. A přesto nezapomněla, přesto mě hledala. Nevěřila pomluvám.“

Znovu se otočila k Lucienovi. „Musíte mi všechno vyprávět. Jak věděla, kde jsem? Ještě v květnu mě otec ujišťoval, že rodině nechybím, dítě se po mně už dávno neptá, všichni si myslí, že jsem… dala přednost jinému muži.“ Byla v rozjařené náladě, jako rekonvalescent, který smí po dlouhých letech strávených na lůžku poprvé vkročit do světa zdravých.

„Váš otec nechtěl, aby rodina spojovala vzpomínku na vás se strachem, že i vaše dcera onemocní,“ poznamenal profesor jakoby na omluvu. A také proto, že mu nebylo vhod něco se teď dovědět. Být účasten fantazijních představ? Nakonec je Antonia přece jen nemocná, možná i Lucien, tajemný identický bratr žije pouze v jeho mysli a kdo ví, jaká nepředvídanost se může vylíhnout v nemocném mozku. Měl nepříjemný pocit vlastní nedostatečnosti, žádnou zkušenost s blázny nemám a co si s nimi počnu?

Chovali se však naprosto mírumilovně a až na divné řeči vypadali normálně. Antonia omluvu přijala se soucitně přezíravým úsměvem a zmlkla. Teprve při obědě obnovila přání dovědět se od Luciena, jak to, že Matea ví.

„Kdo jí poradil?“

„Nikdo. Matea nikdy nevěřila, ani že jste zemřela, ani že jste utekla. A byl-li to útěk, že jste k němu měla závažnv důvod. Po dědečkově smrti našla v Luzu složenku s poznámkou ROČNÍ TAXA ZA POBYT. Usoudila, že je to váš pobyt. Matea je bystré děvče.“

Kývla, předpokládala to. Za těch jedenáct let si vysnila dokonalou dceru, která ji jednou zachrání… A pohádka se uskutečňuje.

„Pak už bylo jednoduché vás najít, podle čísla bankovního účtu. Jenže Matea nesměla do Paříže.“

„To jí Adelina neuměla zařídit?“

„Matea chůvě nevěřila. Až pak, po vašem vzkazu. Doufám, že se jí dnes podaří odjet do Luzu a zítra ráno zavolat.“

„Až zítra!“ Zklamání, ale na dně opět ironie, jako by sama sebe nebrala vážně. Nevydržím do zítřka, když jsem vydržela jedenáct let?

Zastavili se v Agenu pro Lucienův kufr, chvíli na něho čekali, než všem popřál a rozloučil se, Antonia však ani nevystoupila z auta. Zasmušile pozorovala řeku a co chvíli upřela pohled na profesora, který popocházel po břehu, aby si po dlouhé jízdě trochu protáhl nohy. Co ví? Zdá se, že nic. A Lucien je skutečně jeho syn? Nebo jen otcův žert? Dar speciálně vyrobený pro Vincenta? Na co se koho z nich mohu ptát? Je-li kdo informován, tedy. spíš Lucien. Avšak ani tím si nebyla jista, nakonec je to člověk, opravdový Vincentův syn… Adelina? Matea? Co může vědět, chápat patnáctileté děvče? A dovili se, neodmítne mě? Nezešílí, jako jsem zešílela já, když mi otec prozradil můj původ? Otec! Kdyby aspoň byl mým otcem. Ale mám jen matku, a ta o mně neví.

Pak stoupali vzhůru k Luzu a Antonia se náhle zarazila.

„Vincente, já si k vám klidně jedu na vánoce a…“ Jak to, že až teď mě napadlo… vzít si domů ženu přímo z blázince, jen tak, bez jakýchkoli opatření… Nebo všichni všechno vědí, předpokládají, že i já vím, a jen mě nechtějí rozrušovat? Dívala se na něho, jako by mohla vyčíst odpověď z jeho čela, očí, nosu, jak to je, Vincente?

„Co a?“ Zasmál se. „Však takové hostiny pořádat nebudeme, abych se proto musel zadlužit!“

„A vaše žena… souhlasí s mou návštěvou?“

„Moje žena! Myslíte-li starou Ernestinu, bude nadšena. Jinak bohužel…“ Obrátil se k ní. „Nejsem ženat, děvče. Lucien není můj syn. Ale psst, všichni si myslí, že je.“

„I já si to myslím.“

„Je mi líto, ale musím to popřít.“

„Nic nepopírejte, Lucien j e váš syn.“ Otočila se dozadu, už věděla všechno. „Proč jste mu to zatajil, Luciene?“

„Nebyl jsem si jist. Ale když v y tvrdíte…“

Z jásavého tónu profesora zamrazilo. Vezu si domů dva blázny, už je to tak. Jen aby zůstali klidní! Jak s nimi budu jednat, začnou-li šílet? A podepsal jsem odpovědnost! Potil se, už abych byl aspoň venku z auta, když člověk řídí, je bezmocný.

Ernestina čekala u prostřeného stolu, Antonii vítala Jako stracenou dceru, hosty na vánoce, to tu ještě nebylo.

„Život naruby, co?“ smál se profesor, už zas uklidněný.

„Kdepak! Právě teď jste si ho obrátil nalíc!“ Přihřívala, míchala a kvedlala, Antonii odstrčila, Lueiena poslala do sklípku pro jablka a profesor se sám raději vzdálil, aby také nebyl odstrčen nebo někam poslán.

Připravil aperitiv, a když podával sklenku Antonii, zas měla Oči plné slz. Výstražně povytáhl z kapsy tubičku s pilulkami a hned se zasmála.

„Nebojte se,“ řekla s konejšivou sebeironií, „ale já jsem tolik let nepila bitter. Už si ani neumím představit, jakou má chuť.“

„Máte dietu?“ starala se Ernestina. „Snad ne žlučník! To bych vám touhle večeří neposloužila.“

„Ne, ne, jsem docela v pořádku. Všechny nemoci jsou za mnou.“ Zdvihla číši. „Ať se nám vyhýbají zlé choroby a zlí lidé!“

„Hlavně to druhé, paní, s chorobami si člověk spíš poradí. A posaďte se, polévka je tak akorát. Žádné čekání po aperitivu, musela bych ji znovu přihřívat.“

Rezolutní tón jim vtiskl lžíce do rukou, Ernestina chvatně polykala sedíc na půlce židle a pokukovala po plotně i po hostech, příjemně znervóznělá a vědoma si své důležitosti. Copak by jim asi profesor předložil, kdybych tu nebyla?

Lucien seděl jako na trní. Škoda že tu nejsou sami, tolik si přál dovědět se víc. Co myslila sdělením, že jsem profesorův syn? Že mě její otec vyrobil podle něho? Dokázal by to? A že jsem své synovství tajil! Měl jsem o něm vědět? Ani Julien přece neví, a byl poučen!

Po krátkém rozpačitém váhání se rozhodli promítnout profesorovy diapozitivy, a protože se s Ernestinou nedalo dělat nic jiného než ji přizvat, sestával jejich hovor z poznámek a dotazů k obrázkům. Naštěstí Ernestinu pozvali příbuzní a tři dny tu nebude.

Vysvětlila Antonii, co je přichystáno na Štědrý den a na další svátky, co se s tím ještě má udělat, jak správně dokořenit husí játra, a dojatě jim přála pěkné dárky, přesvědčena, že jim bude chybět a že se bez ní pořádně nenajedl.

Ráno se Antonia uvelebila u videofonu, ale nedočkala se. Matea místo zavolání poslala komorníka.

Obřadně se uklonil, odevzdal dopis a o několik kroků ustoupil. A když si ho Antonia prohlížela a neměla se k otvírání obálky, řekl: „Cekám na odpověď.“

Teprve pak si Antonia uvědomila, že dopis je od dcery. Otec jí přece vysvětlil, co všechno zařídil pro Mateu a jak ji zabezpečí, aby v ničem nestrádala. Odkázal jí komorníka, toho chudáka z první etapy výzkumu, zaručeně spolehlivý živý stroj. Usmála se na něho a roztrhla obálku.

Maminko, četla, máme trochu smůlu, tatínek je tu s námi. Ale z chůvy se v posledních dnech vyvinul skvělý diplomat, doufám tedy, že se uvidíme ještě dnes dopoledne, nejspíš kolem jedenácti. Vzkaž mi po komorníkovi, jestli se v tu dobu můžeme setkat u pana profesora. Matea.

„Ano,“ hlesla a komorník na víc nečekal.

Teprve potom se dala přimět ke snídani, znovu napjatá a nedočkavá, jako by měla před dcerou trému.

I profesor byl neklidný, vědomí, že by měl oba své hosty střežit, nenechávat je o samotě a být kdykoliv připraven zasáhnout a zvládnout jakoukoli situaci, mu působilo chvílemi až fyzickou nevolnost. Naštěstí se nikdo nevrací k včerejším divným řečem; ale začnou-li znovu, nakonec mi z nich taky přeskočí.

Matea přišla s Adelinou. Uvítání střízlivé, trochu nejistoty v něm bylo, zvědavosti a obav, jsi taková, jakou jsem si tě představovala? Jakou tě znám z fotografií a z vyprávění? Jen chůva zářila nadšením a objímala Antonii docela bez zábran.

Lucien dával profesorovi znamení, aby spolu odešli za Adelinou do kuchyně a nechali ženy o samotě, profesor však jen vrtěl hlavou. Lékař přece nakázal, abych to nedopustil! A tak musel vyslechnout další podivný rozhovor.

„Věděla jsem, že nejsi nemocná. Ale myslila jsem si, žes odešla na protest.“ Opatrný začátek, je tu tolik lidí navíc, snad jsme se měly sejít venku. Jenže co kdyby nás tam potkal otec?

„Na protest jsem chtěla udělat jinou věc, ale nejdřív jsem se bohužel snažila napravit situaci po dobrém.“

„Neprovedli ti něco naši inženýři?“

„Ti chudáci? Neprovedli nic. Ani mně, ani nikomu jinému.“

Lucien vzhlédl od časopisu, tak inženýři jsou nevinní. Také Matea k němu obrátila zrak, chtěla vědět, zda poslouchá. Jejího lehkého kývnutí si všimla jen matka.

„Šla jsem se poradit s otcem. S tvým dědečkem.“

„Co ti poradil?“

Zasmála se. „Neradil. Chtěl, abych pochopila jeho geniální teorii. Přesvědčoval, snášel důkazy. Nepochopila jsem. Nepochopit samozřejmé, to je porucha. Odvezl mě k doktoru Courrandinovj, abych se léčila a neohrožovala vědu. Ostatně jeden z těch důkazů zasáhl přímo mne, takže jsem lékařskou pomoc skutečně potřebovala.“

„Dědeček ti tedy… vysvětlil všechno? Úplně všechno?“

„Úplně všechno, bohužel.“

„Proč bohužel? Znát všechno je lepší než si domýšlet a bát se.“ Ohlédla se po profesorovi, díval se z okna, zády k nim, vypadal nezúčastněně. Lze se spolehnout, že neslyší? Nebo je správné, aby i on se dověděl…

„Ty si tedy domýšlíš. A bojíš se.“ Matka se usmála. „Není čeho, dítě. Tvůj dědeček to myslil dobře.“

„Já vím. Četla jsem protokol o předvedení prototypu a ještě pár dokumentů.“

„To ti dal číst otec?“

Matea se ušklíbla. „Otec nemá tušení. Ani o tobě, ani o mně.“

„Ale brzy se všechno doví, dámy,“ zasáhl profesor, příčilo se mu naslouchat a odejít se neodvážil.

„Chcete mě prozradit? Vydat? Proč?“ Antonia ztratila veškeré sebevědomí. „Kdy, Vincente?“ Jako by pochopila nezbytí, ale přesto alespoň trochu času usmlouvat…

„Lékař si představuje, že pana Hergera připravím na vaše propuštění.“

„Předpokládá tedy, že kontroly dobře dopadnou. I on ví, že jsem zdravá, ač se tváří pochybovačně.“ Zadostiučinění.

„Samozřejmě si ponechává rezervu,“ doplnil profesor.

„Jistě.“ Hlas dostal prosebný tón. „Kdy chcete informovat Hergera?“

Pokrčil rameny. „Nelíbí se mi ta funkce. Vašeho manžela nevyhledám. Nesejdu-li se s ním náhodou, nic se ode mne nedoví. Ale od vás by se měl dovědět…“.

„Máte pravdu, Vincente. Doví se.“ Náhle opět rozhodná a energická, jako by všechno teď bylo v jejích rukou.

„Prostřednictvím právního zástupce. Znáte tu nějakého advokáta? Jakéhokoliv,“ dodala, když váhal, „nemusí být zvlášť protřelý. Svou při vyhraji s každým.“

„Jakou při?“ nechápal. Je si jista. I to je příznak poruchy?

„Dám se rozvést.“ Pohlédla na dceru. „Tebe si vezmu, dost dlouho mi tě odpírali. Budeš-li ovšem chtít.“

Matea jásala. „To jsi už tehdy měla v úmyslu, vid!“

„Ale dědeček byl jiného názoru.“

„Otec vám nedovolil, abyste se rozvedla?“ Mejores, sympatický, srdečný, přejícný Mejores se profesorovi měnil v divný přízrak. Je to vůbec týž člověk?

„Chtěl jen, abych uvedla jiný důvod, než jsem zamýšlela. Nepochopila jsem a trvala na svém. Udělal tedy, co pokládal za nezbytné, aby zachránil mě, Mateu, Hergera i sebe, svou vědu, výzkum, Hergerovy peníze, své pojetí světa, své plány, svou…“

„To všechno jste ohrožovala?“ Právem byla v ústavu!

„To všechno ohrozím. Něco i zmařím. Protože…“: Hleděla mu pronikavě do očí, viděla jeho nedůvěru, podezření, „protože otec se mýlil. Kdybych ho nebyla předem varovala, dávno mohlo být všechno v pořádku. Dávno po zločinech.“ Rozhlédla se. „Ano, Luciene, v tom případě byste neexistoval. Jen proto nelituji, že jsem neměla příležitost dřív.“

Profesora při její řeči napadaly různé možnosti zásahu, každou však hned zamítl. Spoutat Antonii a odvézt ji zpět Courrandinovi. Zavolat sanitku. Zavolat Hergera. Utéci a zachránit si zdravý rozum.

Adelina nahlédla do pokoje.

„Připravila jsem aspoň pudink a kakao, na uvítání.“ Omluvně se usmála na profesora. „Prostřela jsem v kuchyni.“

Matea pohotově vyskočila, matčina řeč jí byla proti mysli. Buď se má všechno vysvětlit, nebo mlčet. Takhle se jen zvětšuje zmatek. Začala mluvit o škole a už matku nepustila ke slovu. „Odpoledne přijdeme znovu, smíme?“ zeptala se pak při loučení, jako by prosila profesora za odpuštění.

„Proto jsem přece paní Antonii přivezl, aby si s tebou popovídala.“ Dcera mu připadala rozumnější než matka. Škoda že se s ní nemůže domluvit, zeptat se, oč vlastně jde. Zdá se, že rozumí všem matčiným narážkám, ale chová se mnohem střízlivěji.

Nebo se mám zeptat Luciena? Nebyl by na světě, kdyby se byla rozvedla. Nakonec je to ne můj, ale její syn? jenže to by ho musela mít ještě před sňatkem a k čemu potom rozvod? A s kým by ho měla, když jako by z oka vypadl mně? A navíc ten Julien…

Vida, že je Antonia zaměstnána přípravou oběda, že se tváří vážně a odpovědně, přesně jako žena, která chystá oběd, odešel do pracovny, aby se na chvíli nemusel dívat. Sledovat. Aby si vyčistil mozek pohledem z normálního okna do normální ulice, na normální předvánoční shon, na lidi, spěchající domů s posledními nákupy. Ani neslyšel, že se za ním otevřely dveře, a teprve když ucítil dotyk na paži, uvědomil si, že není sám.

„Odpusť,“ řekl Lucien. „Takhle jsem si to nepředstavoval. Takhle jsem to nechtěl. Nezlobíš se?“

Pozorně se na něho zadíval, ne, není blázen. Ale těch nesmyslů kolem! „Na tebe? Vždyť paní Hergerovou musíme chápat. Je rozrušena, po jedenácti letech poprvé mezi lidmi, s dcerou, již vlastně vůbec neznala, možná ještě pod vlivem nějakého léku, který dostala ráno proti případnému záchvatu melancholie… Neví, co mluví.“ Sám se podivil, že na to přišel až teď. Zlost i strach ho opustily, avšak chlapcova odpověď mu změnila úsměv v grimasu.

„Ví, co mluví. Jenže jsem od ní čekal něco jako základní informaci, protože asi ona jediná ví všechno. Máš pravdu, rozrušení ji zbavilo smyslu pro přehlednost. Je mi to hrozně líto. Kvůli tobě, víš? Mám dojem, že jí nevěříš. Že ji pokládáš za nemocnou. A já jsem doufal, že ona bude zárukou pravdy, že nám oběma vysvětlí, proč vlastně…“

„Ty taky potřebuješ vysvětlení?“ Proti jeho vůli to zaznělo nepřívětivě. Výsměšně.

„Vidíš. To je přesně to, čeho jsem se bál. Ona… asi chce Hergera žalovat. Poraď jí někoho, znáš-li zdejší právníky. Někoho rozumného, kdo by její sdělení předem nepokládal za výplody chorého mozku. Protože ona má pravdu, tatínku. Herger je zločinec.“

Tatínku? Řekl mi tatínku, poprvé! Je si tedy jist, jeho jistota je Antoniina nemoc. Jen ještě potřebuje vysvětlení, chudák.

„Možná, chlapče. Já uvěřím, až se to dokáže. Dokud nebude její manžel odsouzen, i pro mne jsou to všechno jen výplody chorého mozku.“

„Dokáže se to.“ Lucienův pohled zpevněl. „Budu svědčit. I Matea. Snad Adelina. Třeba i Juliena přemluvím. A pak jsou tu doklady. Psané. Ale hlavně ty živé platí, komorníkem počínaje…“ Zarazil se. Špatně se mluví, když posluchač nevěří.

„Podle tebe komorník není jediný uměle vyrobený živý tvor?“

„Jsou jich desítky.“ Měl jsem říci nás. Jsou nás desítky. Ale neodvrátil by se? Navždycky?

Profesor se posadil. Z dálky mu začalo svítat jako už několikrát, ale nedokázal to přijmout. Proto nemáš rodiče? Proto jsi šel za mnou? Myslils, že i já jsem umělý? Hleděl na chlapce, do jeho úpěnlivých očí, to přece není možné, komorník a ty!

„Luciene, Luciene.“ Opřel čelo o dlaň. Pak vzhlédl, hoch se stále tak úpěnlivě, prosebně díval. „Ty přece ne, chlapče?“ „Ano.“

„Proto ses bál mi o sobě vyprávět? Tak teď tedy mluv.“ Vlídný rozkaz a Lucien vyhověl. Od okamžiku, kdy sám sebe našel v čekárně, po vysvětlení, jež mu poskytl bratr. Profesor pozorně naslouchal. Neuvěřitelné? Nepravděpodobné? Pravdivé? „A naše podobnost? Já totiž nejsem uměle vyroben.“

„Nemohl si tě Mejores nějak okopírovat a vyrobit ti dva syny? Bohužel zemřel dřív, než se dočkal výsledku. Prvního června, v den, kdy my s Julienem jsme přišli na svět. Možná napětím, zda se podaříme.“ Potřásl hlavou, v Mejoresovi se nelze vyznat. „Třeba ti chtěl udělat radost.“

Profesor si zamnul bradu. „Možná. U Mejorese to nelze vyloučit. Co já si mu nastěžoval, že nemám syny. Vzpomínám si, jak se jednou smál, říkal, co není, může být, však i vy se dočkáte, ale nebral jsem ho vážně. Odbyl jsem ho, netušil jsem…“

Zaklepání, uctivé a lehké, jako když je někomu líto, že musí rušit.

„Už je oběd?“ vstával profesor.

„Já ještě nemám hlad.“ Lucien se protáhl, bylo mu jako po probuzení. Jako by dlouho spal trýzněn hrůzným snem a náhle se probudil do normálního světa, mezi otce a matku. Jenom Julien tu chybí. A Matea, to však byla nesmělá myšlenka.

Při obědě profesor žertoval, všechny špatné pocity, obavy a tušení zmizely. A káva mu vnukla nápad, který už chvíli měl v hlavě Lucien.

„Zavolej Juliena. Není-li na večer zadán, dojedu pro něho.“

„Kdo je Julien?“ Antonia se nezdála nadšena vyhlídkou na dalšího hosta.

„Můj bratr,“ řekl Lucien. „Klonový.“ „Vy jste celá rodina! To se tedy otci povedlo. Nečekala jsem, že bude opakovat staré triky. Domluvil se s vámi předem, Vincente?“

„Asi ano. Jenže jsem nerozuměl, bohužel.“ Kývla. „A… jste rád?“

„Jsem. Řekněte sama, je takovýhle syn k zahození?“ Klepl ho přes rameno. „Tak co, zavoláš?“ Nic není jasné, situace má všechny znaky bláznivého snu. Ale je příjemné hrát jejich hru, je-li to hra. A není-li? Tím líp! Zatím se odkládá víra, ale i pochybnosti, zvláštní stav. Sympatický.

„Zavolám Bude trochu vyděšen, ale to ho přejde.“ „Vyděšen? Proč? Copak si bratři nemohou o vánocích zavolat?“

„On… má pevný program. Nic nesmí prozradit.“ Antonia pozorovala Luciena s rostoucím zájmem. „U mne jim to nevyšlo. Něco spletli.“ Zavrtěla hlavou. „Divila bych se. Spíš… spíš to byl otcův záměr, vyrobenec s lidskými nepřesnostmi, s lidskou svobodou. Jednou tě překvapím, říkával. Dokážu ti… Bože, já jsem byla hloupá! Teď rozumím, otče, teď vím. Odpusť.“ Oči se jí zamžily, ale usmívala se. „Zavolejte, s vaším bratrem se moc ráda seznámím.“

Ukázalo se, že Lucien nezná číslo a museli nejdřív zavolat na informační službu. Pak se na obraze objevila tvář Julienovy bytné.

Lucien jí přál hezké vánoce. „Jsem rád, že jsem vás zastihl. Je Julien doma?“ „Však jsem si myslela, jací jste to bratři, že se ani neukážete. Tak já vás k němu přepnu.“

„Díky,“ řekl Lucien, ale už na něj hleděly vyčítavé a zmatené Julienovy oči.

„Ahoj! Máš dnes volno?“

„Ty nemáš rozum,“ děsil se Julien. „Říkal jsem ti přece…“

„Odpověz. Máš dnes volno?“

„Mám. Kdybyste neměli všichni prázdniny, byl bych přišel na loď.“

„Výborně! Přichystej se, jedeme pro tebe. A vezmi si pyžamo.“

„Nač pyžamo?“

„Na spaní.“ Pak se mu bratra zželelo. „Neboj se, všechno je v pořádku.“

„Tak na shledanou.“ Ale jeho úsměv byl velmi nepřesvědčivý.

„Čeho se bojí?“ nechápal profesor. Díval se ze strany, aby ho Julien nemohl spatřit; sám však dobře viděl strach v jeho tváři.

„Propuštění z práce. Lynčování. Smrti. Program funguje, zatím. Ale vy nám pomůžete, paní Hergerová, viďte.“

Podala Lucienovi ruku. „Slibuji.“

Stiskl ji. „I já vám pomohu, v čem budete potřebovat.“ A v radostném uvolnění se šel obléci.

Profesor ho však zarazil. „Paní Hergerovou tu necháme samotnou?“

Lucien s jednou rukou v rukávu chvíli váhal, má-li kabát obléci, nebo svléci.

„Vždyť se zas někdy projedeme.“

„Ale řekl jsem přijedeme. Julien bude mít strach“ s tebou jet.“

„Však já ho uklidním.“

Lucien tedy zůstal. Nerad, ale uznal námitku. Pozvat si hosta, nadto rovnou z nemocnice, a odjet…

„Kdybych uměl řídit, mohl jsem jet já,“ posteskl si. „S otcem byste se tu líp bavila než se mnou.“

„Nevadí, za chvíli stejně přijde Matea. A pak, víš, budeme se muset poradit, my dva.“ Ani si nevšimla, že mu tyká. „Doktor Mejores měl část výroby tady v Luzu, druhá část je v Agenu. Druhá bez první nemá smysl. Proto musíme zničit tu zdejší, Luciene. Čím dřív, tím líp.“

„Neuchováme ji jako doklad pro policii?“

„Takovému dokladu policie nerozumí.“

„Přizve si odborníky.“

„A odborníci odmítnou přístroje zničit. Zláká je to. Znovu se někdo bude chtít pokoušet. Znovu se mu povede vyrábět zrůdy. Promiň,“ lekla se, „nemyslím tebe.“

Zavrtěl hlavou, já si to neberu.

„Nebude pokoj, dokud ta aparatura nevezme zasvé. Musíme ji najít, Luciene.“

„Vím, kde je.“ Vzpomněl si na vrátného, na plán nemocnice.

„Ty už jsi pátral?“ Ani se nedivila. Lucien je báječný, škoda že se ho otec nedožil. Kdyby se vyráběli takovíhle…

„Ne. Objevil jsem náhodou, že má v nemocnici pracovnu. Vrátný mi pověděl, že je tam aparatura, které nikdo nerozumí, a že čekají na odborníky z Paříže.“

„Kdy ti to řekl?“

„V létě.“ Chlapcovo nadšení opadlo. Od léta mohli už odborníci přijet desetkrát. „Možná že ji dosud neodvezli.“

„Uvidíme. O svátcích nepřijedou, máme dva dny.“

Jiskřila. Všechna energie, která jedenáct let čekala nepoužita, propukala v záchvatech a dodávala jí břitký, bojovný vzhled. „Především zjisti stav. A prostuduj ten plánek, musíme vědět, kam přesně vede okno z pracovny. Taky jsem ho tam někdy mohla jít navštívit.“

Zvonek ohlásil Mateu, v nezbytném chůvině doprovodu. Lucien odhadl situaci a pokusil se o manévr, Matea si tolik přála mluvit s matkou sama, proč musí u všeho trčet Adelina? Pozval ji na odpolední procházku. „Ale já…“ Nevěděla, jak se bránit.

„Nesvěříte Mateu vlastní matce? A já potřebuji průvodce, málo znám Luz. Chci se podívat, kde pracoval Matejin dědeček, bez vás bych tu bloudil.“ Co si mám ještě vymyslit? Matejin vděčný pohled ho inspiroval. „Brzy se stmívá…“

Antoniin smích mu přeťal větu. „Jen jdi,“ vybídla Adelinu, „my dvě se tu neztratíme. A připravíme vám zatím čaj, budete prochladlí.“

Chůva tedy šla. Ve dveřích se dvakrát váhavě otočila, jen se vrátit, ale matka s dcerou už její váhání neviděly. „Vy že nevíte, kudy se jde do nemocnice? Vždyť vám sotva stačím.“

„Ale kdybych šel sám, určitě zabloudím. Vaše znalost města je jako plán, který kráčí vedle mne. Orientuji se docela přesně.“ Smál se.

I chůva se smála, vycházka s Lucienem se jí líbila. Najednou šla s někým, koho neměla na starosti. Byl to nový a milý zážitek, odpovědnost netlačila.

Vešli do průjezdu, vrátný za sklem dřímal, neviděl je. Lucien obkreslil plánek přízemí, označil Mejoresnvu pracovnu,. spočítal okna. Adelina ho němě pozorovala, nebylo na ní, aby se ptala, Luciena nemá pod dohledem, Hoch upustil tužku, lehce klepla a vrátný zvedl hlavu. „Ale to je překvapení! Copak na Štědrý den? Pan otec stůně?“

„Kdepak, je zdráv jako ryba. Jdeme tudy na podvečerní procházku, tak jsem si řekl, že vám popřejeme vánoce. Beztak jste tu pořád sám.“

„I to je od vás pěkné. Zrovna jako pan profesor, krev se nezapře. On je taky taková dobrá duše přejícná. To jsem rád, že nestůně. Od nemocnice raději dál, že, mladý pane. Paní zřejmě také zdráva? Vypadáte výborně.“

„Já vždycky,“ řekla dobrosrdečně, vrátný jí byl sympatický.

„Jenže mi nevěří, a to je taky nemoc.“ Jen ať mi to teď nezkazí, jen ať mlčí, říkal si. „Vysvětluji, že tu pracoval pan doktor Mejores, pracovnu na plánku ukážu, celou svou aparaturu tam ještě má, ale ona, že ne. Tak dlouho po smrti? Jistě už se jí někdo ujal. Povídám: Neujal, tomu nikdo nerozumí. A ona nechce věřit. Ze mám pravdu, pane vrátný.“

„I baže, paní, jen věřte. To jsem mu náhodou sám pověděl. Na experty z Paříže se čeká už půl roku, ale ti si dají na čas, to víte. Možná že posílá jeden druhého a žádný si nechce udělat ostudu, že by jako nevěděl, co s tím. On byl pan doktor objevitel, paní.“

„I to já vím. Však jsem mu vychovala dceru.“ „To jste vy?“ Vrátný se vyhrabal ze zadýchané místnůstky a podal jí ruku. „Moc mě těší, to je vzácná návštěva. Jakpak se daří slečně Mejoresové?“

„Už je dávno paní. Teď zas vychovávám její dceru.“ „Báječné, báječné. Taková, řekl bych, rodinná soudržnost.“ Mnul si ruce, přešlápl.

„Jen běžte do tepla,“ pobídl ho Lucien, „ať nenastydnete, v průjezdu táhne. My už také půjdeme.“

„Nezlobíte se?“ omlouval se hoch, sotva byli z doslechu vrátného. „Chtěl jsem vědět, zda je dosud pracovna, jak byla. Ale napadlo mě to až v poslední chvíli…“

„Nevadí. Však jsem si myslila, že pro nic za nic nevedete starou ženskou na procházku. Nu což, je to i tak docela hezké.“ A vidouc jeho rozpaky, začala o jiném.

„Říkala Matea, že už na lodi končíte. Co budete dělat příští rok? Půjdete na jinou loď?“

„Ještě nevím,“ přiznal se.

„Měl jste jiné starosti než myslit na loď, viďte. Naši Mateu.“ Ale nevyslovila to zlomyslně, spíš s omluvou. „Nevěděla jsem, že jí pomáháte hledat maminku. Nebyla bych ji zamykala. Kdyby byla řekla… Asi mi nevěří.“

„Věří. Jen se bála, aby se nic nedověděl její otec.“

„Právě. Nevěří mi. A nikdy jsem přece nežalovala.“

„Nehněvejte se na ni, má vás ráda. Vždyť jste jí doteď nahrazovala matku.“

„jenom nahrazovala. A teď je konec.“

Bylo mu chůvy líto, ale jak ji potěšit? Každá jeho snaha vyšla obráceně. „Budete vychovávat zas její dceru,“ pokusil se.

„Kdoví. Ale co vás tím trápím! Moje starosti nejsou pro mladé uši. Však nějak bude.“

Vraceli se, mimoděk oba zrychlili krok, jako by se nemohli dočkat tepla.

Z čajníku se kouřilo, Matea chystala hrnky, vedly si s matkou v profesorově domácnosti jako ve vlastním bytě. Obě vypadaly klidné a spokojené a Luciena hřála zásluha, tuhle důvěrnou chvíli jim daroval on. Hledal Matejiny oči, ale teprve po čaji mu dala znamení, aby za ní přišel do pracovny.

Chytla, ho za ruku a táhla k oknu, dál od nedovřených dveří

„Vím všechno,“ šeptala, „úplně všechno a je to docela jednoduché.“

Lucien se vrátil ke dveřím a stiskl vypínač. Nechtěl zůstat s Mateou ve ztemnělé místnosti, připadalo mu, že se to nehodí. Zasmála se.

„Maminka je taky umělá,“ řekla a divil se radosti v jejím hlase. „Dědeček ji vypěstoval z babiččiny bílé krvinky, vlastně si vyrobil další malou babičku. Proto jsou si tak podobné. A babička neví, že má dceru. Dědeček myslil, když to mamince poví, že nebude chtít tatínka žalovat kvůli výrobě umělých lidí, ale ona se z toho zbláznila, jenom na chvíli, víš? Jenže dědeček už si pak nikdy nebyl jist. Ta výroba pro něho byla moc důležitá, nechtěl o ni přijít, kdyby maminka… A on je vlastně nevlastní, chudák dědeček. Ani babička Valerie si ho nevzala, nikdo nic nechápal, až umřel a ničeho se nedočkal.“ Při vyprávění radost vyhasínala a poslední slova se zalila smutkem.

Lucien ho však necítil. Lítost nad dědečkem se ho nedotkla, vnímal jediný fakt Matejina sdělení.

„Kde je jaká umělost? Každý život přece vzniká z. buňky! A je-li to buňka krevní nebo jiná, co na tom záleží? Mateo!“

Svíral jí zápěstí, bolelo to, ale nevymkla se, Lucien ma pravdu!

„Nejsme umělí, ani tvoje matka ani já, tvůj dědeček Operoval profesora, určitě si vzal nějakou buňku, proto jsme si tak podobní jako tvoje maminka s babičkou, nejsme umělí, Mateo, nejsme!“ Pustil ji.

Třela si zápěstí, kývala. „Dědeček tak připravoval materiál k výrobě. Říkala maminka, že si vždycky vyhlédl nějaké dokonale zdravé buňky a přinutil je, aby se vzdaly své činnosti a začaly jinou. V každé živé buňce je prý zašifrována informace pro vytvoření celého organismu, jen se musí umět tu informaci probudit, protože ona jakoby spí. Dědečkovi se to podařilo.“

„Všichni vyrobenci jsou tedy lidé! Přirození lidé, ne umělí, chápeš? Jsou jen upravení. Ale i normální lidé se přece upravují.“

„Čím?“ divila se.

„Výchovou. U vyrobenců je jenom jiná. Zpřesněná. Zrychlená. Mateo, nic krásnějšího jsi mi nemohla říct!“

„Věděla jsem, že budeš mít radost, jen kdyby se byl dědeček dožil…“

„Děti,“ ozval se z kuchyně chůvin hlas, „copak tu máte za tajnosti?“ Vešla. „Nebude zas Lucienovi špatně?“

„Báječně mi je, Adelino, Matea je úžasná. A vy taky.“

„To je hezké. Právě říkám Antonii, jak jsme si povídali s vrátným, a taky jásá, zas Lucien je báječný. To máme dnes pěkný Štědrý den.“

„Ještě nikdy takový nebyl,“ potvrdil Lucien a hned si uvědomil, že pro něho ještě vůbec žádný Štědrý den nebyl, tenhle je první. Štědrý na radost. Škoda že Matea nemůže zůstat na večeři.

Šel ji doprovodit před dům a Antonia aspoň otevřela okno, a aby k tomu byl důvod, zavolala:

„Nezapomeň, Adelino, zítra přijdu. Ale ohlas mě až ráno.“

Matea zvedla hlavu. „Půjdeš za tatínkem? Proč?“

„Musím se s ním domluvit. Ale neboj se, nenechám tě u něho.“

A kdovíkam spolu odjedete, a já budu sám, zatruchlil Lucien, bylo to však nehluboké truchlení. Sám?

Zaposlouchal se do vzdálených zvuku; jestlipak se podařilo Juliena přemluvit? Ten pevný program musí být úplná mučírna. Výroba strachu.

Vrátil se nahoru.

„Co je s přístroji? Kam vede okno? Máš všechno? Ukaž plánek!“ Antonia připomínala Mateu, horečné vyptávání, překotnost. Normální dědičnost, říkal si a předváděl plánek, polohu oken, ne lak úplná jako ta naše, klonová. Ale v podstatě stejná. V podstatě jsme totéž, náš život je skutečný, nic není jako, všechno doopravdy!

Antonia konečně přestala s vyptáváním, přístup k oknu dědečkovy pracovny se prostě musí najít až zítra. Rozdělila úlohy, já k Hergerovi, ty do nemocnice. Můžeš vzít s sebou Juliena.

„Jen aby přijel.“ Otevřel okno a znovu se zaposlouchal, daleké šumy, klepání, zvony. Auta jako by vůbec nejezdila.

Roztržitě pomáhal s přípravou večeře, náhle znovu nešikovný, nebylo co čistit, škrábat, loupat, dloubat a v ostatním se nevyznal.

Konečně povědomý bzukot a Lucien vyběhl před dům.

„Jste vy dva vůbec bratři?“ Profesorův smích zněl nevesele. „Celou cestu se tváří jako mučedník. Divím se, že vůbec se mnou jel, když mu to dělá takové potíže.“ Postrčil Juliena do domu a znovu nasedl.

„Program,“ řekli oba bratři současně a konečně i Julien se pousmál. „Co když mi to zůstane?“

Lucien vytušil obavy pod otázkou, která měla znít jako žert.

„Říkals, že přesný program je u vyrobenců přednost, u lidí vada. Ale je to trochu jinak, víš? Právě jsem zjistil, že vyrobenci jsou lidé, skuteční lidé..“

„Jak zjistil?“ přeťal mu Julien větu a zastavil se.

Vzrušením se mu nedostávalo dechu. „Od koho? Kdy?“

„Doktor Mejores řekl všechno paní Hergerové. Pak ti povím. Nebo ona.“ Vykročil před bratrem. „Pojď do tepla.“

Julien se vzchopil. Teprve teď začal být rád, že vyhověl profesorovu přesvědčování a dal se přivézt. Ale pochybnosti nedovolily radosti, aby naplno propukla. Jsme lidé? Lidé? Jistě se ukáže, že jde o omyl, paní něco popletla, nepochopila…

V prvním patře je dohonil profesor. Klíčem od garáže klepl Luciena do ramene. „Tak co, kuchaři, jakou večeři jsi nám uchystal?“

„To… paní Hergerová.“

A že právě otevřela dveře, dodal, jako by jeho odpověď byla součástí představování: „A tohle je julien.“

Podala mu ruku. „To se tedy otci povedlo!“ zasmála se místo přivítání. „Škoda že se nedočkal výsledku. Měl vás rád, Vincente. Můžete tyhle chlapce pokládat za jeho dárek.“ A dřív než se mohl vzpamatovat, pozvala všechny na tradiční krůtu.

Ke kávě a sladkému vánočnímu suku měla prostřeno v pracovně, psací stůl ozdoben Lucienovou mapou, aby si jí profesor musel všimnout.

Nelíbí se mu? trnul Lucien a už se chtěl omluvit, že nevybral dobře. Včas ale pochopil, že co pokládal za smutek, je dojetí, a nespokojenost se netýká mapy.

„Já jediný jsem dostal dárek,“ řekl pomalu, lámavým hlasem, „jinak nikdo nic.“ A rozhlédl se, jako by hledal, co komu dát.

„Co můj nikon?“ Lucien vytáhl aparát z kufru, jak to, že jsem zapomněl? Kolik jsem od včerejška mohl mít snímků! Vyfotografoval tedy alespoň profesora s Antonií a Julienem, pak zas Antonia jeho s bratrem a otcem.. „usmívat se!“ poručila. „I když nejvíc jsem dostala já, nemusíte se vy tři mračit.“

„Vy?“ Profesor se opět bezmocně rozhlédl. Dát jí nějakou knihu?

„Dceru, svobodu, přátele…“

„Jenom Julien vyšel zkrátka,“ usoudil profesor. „Co li dáme, hochu, aby ses rozveselil?“

„Odpověď.“ Konečně se snad začne mluvit o podstatných věcecb.

„Správně.“ Lucien uložil aparát; „I já mám otázky.“

Antonia nenamítala. Zopakovala pro Juliena a profesora, co už věděl Lucien. Dívali se na ni s napětím, ještě když domluvila, jako by čekali další ohromující sdělení, oněmělí a připraveni uvěřit čemukoliv.

„jsi tedy náš skutečný otec,“ promluvil Lucien do ticha, „nebyl jsi doktoru Mejoresovi jen vzorem pro kopírováni, ale materiálem, z něhož nás vypěstoval. Operoval tě přece.“

Profesor jen pohnul očima od Antonie k Lucienovi, vyčerpaný a schvácený jako po úmorném běhu. Souvislosti vyvstávaly s krystalickou jasností, nebylo možné nepochopit, neuznat. A při pohledu na chlapce se zdálo čím dál těžší odmítnout než přijmout šokující poznatek. Jeho ztuhlá tvář roztála do úsměvu.

Antonia ho sledovala s porozuměním, téměř soucitně. „Chudák maminka, nikdy se nedověděla, že má dceru. Nemohlo ji napadnout, že z kapky její krve… Je to špatnost, vyrábět pacientům živé duplikáty bez jejich souhlasu! Můj otec – tím, že se doktor Mejores o mě staral, vlastně se jím stal – o tom dokázal básnit celé hodiny. Doslova básnit, mluvil v metaforách a přirovnáních, aspoň tehdy jsem pokládala za metaforu každou

Jeho myšlenku, klonování je šťastná budoucnost lidstva, vyšlechtíme skvělý rod, lidi bez dědičných zátěží zla, zbavené tíhnutí ke špatnostem… Na mé námitky se jen usmíval, není to proti svobodě, vždyť jsi-li omezena tím, že nemáš křídla nebo žábry, a nepovažuješ to za zmenšení svobody, proč by ses cítila nesvobodnou bez zločinných sklonů? Překvapím tě, říkal, už brzy. Postupným znepřesňováním programu připravím vyrobencům tolik volného prostoru pro vlastní rozhodování, že budou právě tak svobodní jako každý duševně zdravý člověk. Zatím je nutné nechat je žít s vědomím vlastní umělosti, jinak by se pokládali za nemocné. I těm pokusným je třeba poskytnout maximum štěstí a mohou je prožít jen plněním programu, za předpokladu, že jsou si vědomi své výjimečnosti, umělého nařízení na perfektnost.“ Odmlčela se. „Nechápala jsem,“ dodala po chvíli a usmála se na Luciena. „A chápu úplně teprve teď.“

„Perfektní program je u vyrobence přednost, u člověka vada,“ řekl Julien ponuře, a jako by váhal nad každým slovem. „Jsem-li člověk…“

„Vyléčíme tě!“ vykřikl Lucien, až sebou všichni trhli. „Lidské vady se léčí, nevíš? Určitě existuje způsob, jak odblokovat zablokovanou možnost rozhodovat podle rozumného uvážení.“ Zasmál se, copak mám vědeckou přednášku? „Aby ti bylo dobře, když se rozhodneš, správně. Ne když dodržíš program. Je to jasné? Zdravý člověk se přizpůsobí pochopenému.“

„Jsem nemocný. Jako umělý vyrobenec jsem byl perfektní, jako člověk sestávám ze samých vad. Kdo by mě léčil.“ Stále stejně ponuře, ani náznak naděje nebyl v jeho slovech.

„Uzdravíš se třeba i bez léčení! Když zanikne situace, na kterou se plnění programu vázalo… Máš přece tytéž schopnosti jako náš otec. Myslíš, že jemu by se nepodařilo zdolat nějaký hloupý program?“

Oba zároveň se na něj podívali. Oči měl zaplavené, ale smál se.

„Tak vy jste skutečně moje děti! Antonie, až budete jednat s tím právníkem, poptejte se, může-li člověk adoptovat vlastní syny!“

„Poptám se.“ Zívla. „Půlnoční jsme zmeškali, tak alou spát. Ať jsme zítra čilí.“

Sestavila dvě improvizovaná lůžka z koberců a dek, však hoši stejně moc spát nebudou, a odebrala se do kuchyně na své polní lehátko.

Ani ona však neusínala, dojmy vzdorovaly útlumu. Štěstí že se hoši nevyptávali, byla by jim třeba neuváženě vyprávěla i o otcových novorozencích a jejich důvěra by možná vzala zasvé. Honily se jí hlavou dávné vzpomínky, doplňované a překrývané představami vyvolanými pozdějším otcovým vyprávěním, nejdřív tu přece byly děti, spousty naklonovaných nemluvňat, otec zprvu příliš spoléhal na vrozené dispozice, ale postupně zjišťoval, že program daný dítěti do vínku nestačí. Adoptivní rodiče děti kazili, bylo tedy třeba připravit i program výchovný, zkrácený, zhuštěný. A vyrábět znovu jen dospělé jedince.

Otcův hlas ukolébával i bránil v usínání, už to byla jen jednotlivá slova, útržky vět, pohozené dítě, kam je lidé mají dát, to víte, do nemocnice se přinese všechno, my se už postaráme, rozplývavé podezření, tolik odložených nemluvňat nikdy nebývalo, i však to zas přejde, uvidíte, potíže s utajením výroby dospělých, problémy s vhodnými filmy, výchova musí být důsledná, nic neponechat náhodě, na zvíře je spolehnutí, protože je přesně naprogramováno, podnět – reakce, vyrobit nejdřív inženýry, uzpůsobit je k utajení, seřídit ve prospěch vyrobenců, také ve prospěch Hergerův, je to nezbytné, dítě, byl jsem tak šťasten, že ses rozhodla si ho vzít, on jediný měl zájem i odvahu, já vím, i tehdy jsem věděl, že mu jde jenom o peníze, nic mi nevysvětluj, vím, že nechápal, a tolikrát jsem se snažil, život nelze vyrobit, nikdy to nebudeme umět, naštěstí, živé pochází opět jen ze živého, pěstovat, řídit, to ano, tak dlouho se mluví o genetickém inženýrství, jen se toho každý bojí ujmout, Herger se nebál…

Zazvonila.

Přece jen se mi třese ruka, a asi nejen proto, že jsem nespala. Noc v polospánku, se změtí vzpomínek a obrazů doprovázených hlasem navždy umlknuvším, který se teprve teď znovu stává drahým…

Setřásla ze sebe tu noc. Rozmluvu mám připravenou, čeho se bojím? jedenáct let jsem se na ni chystala! Mateji byly tři roky, když jsem začala podezírat, když jsem začala skládat obžalobu, její základní články stále platí, přes tvé jedenáctileté vyvracení, otče.

Objevil se komorník. „Račte, madam, pán vás očekává.“

Zeptat se, jak přijal zprávu o mé existenci, o mé návštěvě! Dovědět se, co zamýšlí, jak mě přijme! Ale z komorníka nic nedostanu. Dívala se na jeho prkenná záda, když za ním stoupala do prvního patra, a překvapeně si uvědomovala, že kráčejí do otcovy pracovny; chce mě dojmout pohledem na nejvlastnější soukromí doktora Mejorese?

Komorník zaklepal, otevřel dveře, ohlásil ji a zavřel za ní. Z křesla za stolem se zvedl Herger a šel jí vstříc se vztaženou rukou.

„Nedoufal jsem, že tě ještě spatřím,“ řekl vřele a škrtl tím Antonii zamýšlený úvod. „Skoda že se tvůj otec nedožil dnešního dne.“

„Škoda. Byla bych ho ráda ještě viděla.“

„Adelina ti sdělila…“

Zavrtěla hlavou. „Komorník. Poslal mi úmrtní oznámení.“

„Komorník znal tvou adresu? A nikdy se ani slovem nezmínil.“

„Sloužil mému otci, mlčel tedy. S otcem jsem byla ve styku stále. Totiž on se mnou, chodil mě navštěvovat do nemocnice.“

„Tajně! Vůbec jsem netušil, že jsi nemocná. Ani že tchán o tobě ví. Nepřála sis, abych i já věděl?“

Usedla ke konferenčnímu stolku a on se omluvil, že jí překvapením zapomněl nabídnout křeslo. Posadil se naproti ní. „Nepřála sis? V posledních týdnech před tvvm odchodem jsme měli pár nedorozumění, vzpomínáš-li si…“ S úsměvem, který ta nedorozumění odsuzoval k zapomenutí. Hlouposti.

„Neměla jsem si co přát nebo nepřát, otec jednal za mne. Budu stručná, nemám mnoho k vyprávění. Objevila jsem tvou nezákonnou výrobu. Požádala jsem otce, aby tě přiměl ji zrušit. Snažil se mi vysvětlit, že nejde o zločin, že jsou vyrobenci čím dál dokonalejší a tak dále. Trvala jsem na svém – a výsledek znáš. Zhroutila jsem se, odvezl mě.“

„Ale tvůj dopis…“

Mávla rukou. „Donutil mě napsat, abys po mně nepátral. Bál se prozrazení, chránil tě. Nebo spíš výrobu lidí chránil, měl plno plánů, zlepšoval programy, ale to znáš líp než já. Byla bych mu zmařila práci, kterou pokládal za potřebnou. Byla bych vás oba vydala spravedlnosti.“

Při její řeči Herger několikrát nervózně poposedl, avšak na tváři si stále udržoval radost ze shledání. Rozhodl se pro opatrný, laskavý nátlak.

„Mezitím jsi, doufám, změnila názor.“

„Částečně,“ kývla. „Jeho už žalovat nebudu.“

„Mne ano? Proč?“

„Tvá výroba je zločin. Tvé chování k vyrobencíim další zločin.“

Mluvila s inženýry, napadlo ho. Proto chtějí zmizet včas. „Jsi špatně informována,“ usmíval se. „Někdo ti něco namluvil. Inženýři?“

„Co je s nimi?“

„Dali mi výpověď.“

Nechápala. „Geb a Ruzard? Opravdu?“ Program selhal? Nebo Lucienův optimismus je opodstatněn? Inteligence zvítězila?

Oddychl si, nemluvila s nimi. Diví se upřímně. Ale kdo tedy… Nějaká spojitost přece bude, jak by věděli, že je třeba utéci? Pokrčil rameny. „Jsou to vypočítavci.“

„A kdybych se nel; yla rozhodla sprovodit výrobu ze světa, byl bys teď pokračoval bez nich? Sám? Nebo máš nové inženýry?“ Otec mlčel. Nevěděl? Nebo já jsem neměla vědět?

„Nebudu pokračovat. S inženýry nebo bez nich, výroba končí. Za pár dní vyjde poslední vyrobenec, pak už nic. Už nikdy nic.“ Dívali se na sebe, jeden v druhém se snažil číst. Umravnil ses? Pochopilas, že žaloba je bezpředmětná?

„To je tvé rozhodnutí, Maxi?“ Co tě k němu přimělo? Rozpřáhl paže. „Žádné rozhodnutí. Nutnost.“ Stejně by mi nevěřila, kdybych předstíral, že už nechci vydělávat. A vrátila-li se, bude i ona potřebovat peníze. Musí vědět, že je nemám kde brát. „Tvůj otec zemřel, aniž mi sdělil způsob přípravy materiálu. Stále si něco nechával pro sebe, nechtěl, abych mu mohl konkurovat. Odkládal úplné předání výroby tak dlouho, až…“ Vzdychl. „Končím nedobrovolně. Nicméně končím a můžeš být spokojena.“ Počáteční úsměvy už se neobnovovaly, stáhl obočí. „Služebnictvo ovšem budu muset propustit. Dům v Agenu neudržím. Počítám, že nakonec přestěhuji svou agenturu sem clo Luzu. Dům je pohodlný, a jak jsem shledal, všechny poplatky jsou zajištěny na tři roky dopředu.“

„Nesouhlasím.“ Jsi pořád ten starý vydřiduch, neschopný normální prací uživit rodinu. Jen proto ses tenkrát přilepil na mne a na otce, žes nebyl schopen vydělat si na slušný život. A to tě mám nechat ze všeho se bezbolestně vyvléci? Teď se usmívala ona.

„V Luzu jsi vždycky bývala ráda. Co se ti tu najednou nelíbí?“

„Ty.“

Nečekal výpad. „Co tedy chceš?“ zeptal se příkře. „Proč jsi přišla?“

„Přesvědčit se, zda ses náhodou nezměnil. Abych ti neukřivdila žalobou, kterou podám.“

„Každý právník se ti vysměje. Výroba umělých lidí! Zavřou tě do blázince.“

„Můj otec si tím nebyl tak jist.“

„Tvůj otec nežije. Důkazy nemáš.“

„Výrobní linka není důkaz?“

„Prázdná? Filmové studio Psychologická laboratoř. Tělocvičné zařízení. Už před lety jsem ji důkladně zamaskoval. Kdykoliv mohla přijít kontrola, storno by se provedlo v několika minutách. Tvůj otec nic nevěděl, byl by proti tomu, pro vyřazené jedince zuřil, a při stornu by zmizela ze světa celá právě vyráběná skupinka. A ještě by za sebou zahladila stopy.“ Pochop zbytečnost své námahy, nic mi nedokážeš. I když to mé zařízení není zdaleka tak ideální, jak ti je líčím. Kéž by bylo!

„Byl jsi ochoten ty chudáky vraždit?“ Poodsunula křeslo, být co nejdál od té samolibé tváře.

„Jaká vražda? Mluvíš jako tvůj otec. Stroj přece můžeš leda rozbít. Je ho škoda, ale někdy není vyhnutí. Ostatně plné vědomí dostávali až při výstupní fázi, prožili by jen okamžik noční můry, jaká napadá lidi stokrát za rok.“ „Tebe napadá stokrát za rok noční můra? Dobře ti tak. Zamaskovals-li výrobní linku, znamená to, že sis byl vědom, co pácháš. Přitěžující okolnost.“

„Usmyslila sis, že mě zničíš, ale nemáš čím. Mé zločiny existují pouze ve tvé hlavě. Nelíbí-li se něco úřadům, ještě to nemusí být zločin. Za daňový únik se nezavírá.“ Pokus o zasmání mu vyšel. „Ale i na ten bys potřebovala doklady.“ „Svědkové nestačí?“

„Jací svědkové? Kromě tebe nikdo nic neví.“ „Všichni vyrobenci vědí. Moc dobře vědí.“ „Ale ani jeden nepůjde svědčit. Popřou tvé výmysly. Nezapomeň, že jsou naprogramováni. A že mi vděčí za život.“

„Aby ses nespletl.“ Vstala. „Doufám, že mi neodmítneš vydat dceru.“ „Jak vydat?“

„Že mi ji dáš. Dobrovolně. Aby nemusela k soudnímu řízení.“

Zarazil se. „O jakém řízení mluvíš?“ „O rozvodovém.“

Rozesmál se. „To se ti povedlo. Nejdřív vyhrožuješ, skoro jsi mi nahnala strach, a nakonec vyrukuješ s rozvodem.“

„Důvod k rozvodu je tvá zločinná výroba.“ Vykročila ke dveřím.

Tohle se chystala udělat už před jedenácti lety, uvědomil si. Chudák tchán to tehdy geniálně vyřešil, jenže přitom zapomněl, že je smrtelný. Kdyby mi byl jen naznačil, kam ji ukryl, byla tam ještě dnes se stejnou diagnózou a sotvakdy by se dostala ven. Nemocnice! Která? A jak to, že ji propustili? Bez mého vědomí? Bez mého souhlasu?

Chvíli přecházel po pracovně v úvahách nad nezodpovědností lékařů, kteří klidně propustí nebezpečné pacienty jen proto, že zemře platící příbuzný. Jiný důvod si nedovedl představit. Na jakou diagnózu ji tam tchán držel? A kde vůbec bydlí, když ne v tomto domě? Za čí peníze?

Sešel dolů. Jeli tu ještě, však něco sama poví. Při vší své zavilé mravnosti moc chytrá není a kombinační smysl jí vždycky chyběl.

Našel ji v jídelně s Mateou a Adelinou, hostily ji jahodovým pudinkem. Zamračila se, ale nechtěl mrak zpozorovat.

„Kde máš věci?“ zeptal se. „Přestěhuj se k nám, jsi tu přece doma.“

„Až potom,“ usmála se na Mateu, která mimoděk sepjala ruce.

Potom? Myslí po rozvodu. Je si jista, že tu bude paní. Já mám zřejmě z Agenu posílat výživné. Avšak za touto nerudnou myšlenkou stála další, ustrašená: Mě odstraní do vězení. Musí mít v rukou pádný důkaz, když vůbec nepochybuje, neváhá… Jaký? Že by její jistota pramenila z psychické poruchy, to mu vůbec nepřišlo na mysl.

Přisedl ke stolu, Adelina před něj automaticky postavila misku s pudinkem, ale odsunul ji. „Ani jsi mi neřekla, jak se ti vedlo. Mělas dobré ošetření?“

„Vynikající.“

„To jsem rád. A kde to bylo?“

„Daleko. Ostatně můj lékař ti napíše.“

„Měl napsat dřív. Ohlásit tvůj příjezd.“

„Abys mi postavil triumfální oblouk? Je ohleduplný, nechtěl ti kazit vánoce.“

Pokýval s výrazem, který jasně říkal: Stejně mi je zkazil.

III. ZÁVĚR

Vrátný si protíral oči, nezdá se mi to? Skutečně přijela paní Hergerová? „Hned vás ohlásím.“

„Není třeba,“ namítla. „Už jsem s manželem mluvila.“

Ukázala profesoru a právníkovi cestu k výrobní budově a vešla do domu. Všechno při starém, žádná maličkost se nezměnila, ani prasklé stínidlo nevyměnili. Vnímala s potěšením, že tu chyběla její péče.

Zastavila se v kuchyni.

Kuchařka stiskla podávanou ruku, a jako by nebylo jedenáctileté pauzy, zeptala se, zda si paní přeje posnídat s pánem v pracovně, nebo má-li pána pozvat do jídelny.

„Děkuji, snídala jsem. Jen ať se pán nají nerušen ve své pracovně. Po snídani mu sdělte, že na nebo čekám v knihovně.“

Místnost se jí dotkla chladem, ale chvíli tu vydržím. Usadila se s knihou u krbu, stiskla vypínač a osvětlená polena vyvolala iluzi tepla. Nečetla. Těkala zrakem po svazcích dávno neotvíraných, copak ani Matea sem nezavítá? Neznám ji, dosud ji neznám. Netrpělivé myšlenky však nevydržely u dcery, překotnost dějů několika posledních dní je vrhla do výrobní budovy, snad inženýři nebudou dělat potíže a ukáží doktoru Pelmisovi… nebo ho aspoň nechají přihlížet… Neodmítnou přece žádost Mejoresovy dcery? Nebyla si jista, ač právník označil její dopis za velmi působivý. Co může vědět o upravené psychice inženýrů? A doktor Pelmis pochybuje, stále nepřesvědčen, i když viděl oba Vincentovy klonové syny, slyšel jejich vyprávění… Škoda, že nás vrátný nepustit do otcovy nemocniční pracovny, prý jen komisi s kdovíjakým pověřením. A zvenku nelze ani nahlédnout, v oknech je sklo s jednosměrným průhledem. A mříže.

Ale jednou stejně tu aparaturu rozbiju!

Odložila knihu, Herger stál ve dveřích.

„Tak přece sis to rozmyslila?“

„Není co rozmýšlet. K rozvodu potřebuji doklad o tvé výrobě. Doprovocf mě do výrobní budovy, přiznávám ti právo vědět, co se tam děje.“

Zadrželá ho, byla připravena. „Půjdeme spolu, představím tě svému právnímu zástupci.“

Přestal se bránit. Vždyť jak vím, že není smluvena s inženýry? Oni vyrábějí, ne já. Jen ať je ten právník přistihne. Nelogičnost myšlenkového spojení mu nevadila, ve zmatku ji ani nepostřehl.

V budově bylo ticho. Vstupní hala prázdná, jen nahoře nad schodištěm postával profesor, jako by držel hlídku. Antonia ho představila.

Známá tvář Hergera zmátla. Kde jen… Julien! Tohle je zestárlý Julien Birboc! Zíral na muže jako na zjevení. „Kdo jste?“

Profesor pochopil. „Otec vašich vyrobenců,“ řekl ve snaze o stručné a přesné vysvětlení, avšak Herger nebyl zpraven o způsobu získávání materiálu. Věta mu zněla jako citát ze snu a způsobila panické sražení myšlenek.

Snad se probudím, opakoval si a náměsíčně kráčel ke kanceláři.

Právníka Antonia nestačila představit. Herger vběhl do místnosti, jako by se chtěl zachytit známých tváří svých inženýrů, ale za nimi bylo cizí děvče, zmatenými pohyby si upravovalo vlasy a polekaně couvalo.

Otočil se. Neznámý muž mu vykročil vstříc.

„Pelmis, právní zástupce paní Bergerové. Vy jste její manžel, nemýlím-li se.“

Herger se probral z obluzení. A jako člověk, jenž příliš pozdě objevil požár, překotně začal zachraňovat nezachranitelné.

„Je mi líto, pane, že vás poznávám za tak nepříznivých okolností. Nechápu, co se zde děje. Moji inženýři vám jistě vysvětlili…“

„Bohužel odmítají podat jakékoliv vysvětlení. Nejdříve mi bránili ve vstupu, a když se objevilo to děvče, nechtějí dovolit, abych…“

„Děvče!“ Osopil se na inženýry. „Kolikrát jsem vám zdůrazňoval, že sem nikdo nesmí, a vy si přivedete děvče!“ Rozhořčeně odkašlal a přes jejich ramena se na ni zadíval se směsí příkazu a omluvy v očích. „Odejděte, slečno. Nevidíte, že je tu úřední jednání?“

Inženýři s pobaveným úsměvem pokrčili rameny. Geb jí podal pas a Ruzard vysvědčení. Když viděl, jak se jí třesou prsty, složil je a i s pasem vsunul do obálky. Ustoupili a dívka nejistě vykročila ke dveřím, křečovitě svírajíc obálku, jež rychle vlhla potem její dlaně. Očima hledala, o koho se opřít, komu utéci, profesoři ji propouštějí, ale kam jít? Tohle je maturitní komise? Propadla jsem? Neodvážila se nahlédnout do obálky, neodvážila se zeptat.

U dveří ji Antonia vzala za ruku. „Pojď se mnou. Úřední jednání skutečně není pro tvé uši. Jak se jmenuješ?“ Vyvedla ji na chodbu, ale nezavřela za sebou. Kývla na advokáta, tam že už viděl dost. Vyšel za ní. „Marie,“ hleslo děvče sotva slyšitelně.

„Vyznáš se tu? Ukaž nám, kudy jsi sem přišla.“ Rozhlédla se a její zrak se dotkl dveří. Zastavila se před nimi.

Antonia stiskla kliku, otevřeno. Prázdný pokojík se stolkem a židlemi, Lucienova čekárna? „Počkejte tu.“ Vrátila se na chodbu a o kus dál zkusila jiné dveře. Prostorná místnost bez oken, prohlížela ji s trochou zklamání. Tolikrát si představovala tenhle promítací sálek, jenže úplně jinak! Kde je tu co zvláštního? Tajemného? Vpravo dveře, chodbička; když vešla, zaklaply za ní. Chvíli tápala, pak nahmátla na drubém konci kliku.

Vstoupila do čekárny, k právníkovi a Marii. Doktor Pelmis prohlédl chodbičku, po stranách rýhování, cosi je tu vtaženo do stěn, pokusil se dloubnout do mezerky a po chvilce námahy povytáhl něco jako drapák s měkkými, ohebnými chapadly. Světlo z čekárny neposkytovalo vhodné osvětlení a právník si nechal podrobný průzkum na později. Jistě bude mít ještě mnohokrát příležitost. A nejen on. Začínal věřit. Začínal se těšit na soudní jednání. Co všechno se při něm odhalí? Může to být velkolepá pře.

„Tudy jste vešla?“ obrátil se k dívce. Zřejmě vůbec netušila, oč jde a co celá situace znamená. „Odkud?“ „Z Oranu.“

„Co jste tam dělala?“

„Studovala. Dva moji profesoři přišli se mnou,“ dodala na jeho nedůvěřivé zachmuření. „Kde jsou?“

Ukázala ke kanceláři. „Tam.“ Antonia zavrtěla hlavou, už se neptejte. „Pojďme,“ řekla, „do Paříže je daleko.“

Z kanceláře bylo dosud slyšet Hergerův rozrušený hlas, přeskakující do fistulky, jaký u něho neznala. Má strach, uvědomila si. Ale nesmím se dát strhnout soucitem, je třeba zachránit nevinné. Vysvobodit vyrobence, aby nežili jako loutky.

Poslala Marii a profesora napřed, aby s Hergerem a advokátem projednala základní rozvodová data, Herger se však přel s inženýry a nevnímal ji. Právník pokrčil rameny, vždyť je vlastně dost času. Vyšli tedy za profesorem a Marií, musíme ji trochu uchlácholit, než se o ni postará doktor Courrandin, je chudinka všecka vyděšena.

Inženýři předvedli Hergerovi zablokovanou informační fázi, třebaže pro něho nemohla být postačujícím důkazem. Předvádění ho však mohlo zdržet, a také ho zdrželo. Nač shánět Marii? Nic neví. Nemůže proti nám vypovídat.

Střídavě se upokojoval a zneklidňoval, advokát nic nepoznal a advokát všechno poznal, Antonia mu nedokáže nic vysvětlit a Antonia mu předem všechno vysvětlila, na Marii se nedá zjistit její původ a Marie má svůj původ napsán na čele.

A inženýři stále mluví, nestačí je sledovat. Proč mu podávají ruce? Aha, k Novému roku. Teprve když odešli, pochopil, že je to nadobro a že ho nechali napospas. Právníkovi, vyšetřování, soudu, jak to, že ani neuvedli linku do neidentifikovatelného stavu? Proč jsem to nenařídil? Budu umet sám…?

Musím. Linka je jediný důkaz, a nebude-li, jsem zachráněn. Na Antoniiny řeči nikdo nedá, prosím vás, chořomyslná! Oběd nechal stát.

V horečce vyběhl do zahrady, ani se neobul, výrobní budova čněla hrozivě mezi stromy, vyplňovala celý obzor. Vešel.

Vstupní hala jako tisíce jiných. Pominul obytnou přízemní část a ryclile do patra. Pohyboval se zvláštním trhavým způsobem, z nehybnosti do prudkého chvatu a opět do nehybnosti, jako by jeho tělo přesně sledovalo stejně trhavý chod myšlení, úprk a nic.

Kancelář jako každá jiná. Chodba, dveře. Čekárna. Oběhl zvenčí do sálku, připomíná leda kino, malý soukromý biograf. Ale spojovací chodba s posunovači! Výsuvný panel na druhé straně! Vlastní linka za sálkem, živné roztoky, tělocvična, překotný sled výčtu ho vrátil ke kanceláři, jako každá jiná? Vždyť právě tam je jistě spousta záznamů, dokladů… Vrhl se zpět, zotvíral zásuvky, stáhl registraturu. Ani prolistovat to nestačím!

Něco mu blesklo hlavou a klesl na židli. Nic kompromitujícího tu není, nemůže být, jsme přece stále připraveni poskytnout místnosti nenadálé kontrole, jen něco se mělo nějak někam…

Tiskl dlaněmi spánky, vzpomenu si, musím si vzpomenout. Mohou se objevit ještě dnes, právní zástupce, policie, soudce, vězení.

Nemáš rozum, Antonio, tolik vyrobenců mi vděčí za život, jsou spokojeni, nemají nároky, touhy, neřesti, bezpečni před soudci a vyšetřovateli, slouží společnosti, Antonio, nemáš rozum! Nač oni potřebují peníze? A já přece z něčeho musím žít, z něčeho hradit materiál, tvůj otec má drahé zdroje, z něčeho udržovat dům, zahradu, dceru, služebnictvo… Nemáš, Antonio, rozum. Odměnu zasloužím, ne trest! Tchánovi ovšem zakázali… Jenže tchán je mrtev a já o ničem nevím!

Inženýři jsou živí! Jsou dva. S Antonií tři. S právním zástupcem čtyři, s Marií pět, víc neví, je tady, a kde se vzala? Se soudcem šest, sedm, osm, devět… Zvonek videofonu. Automaticky sklopil páčku a objevil se vrátný.

„Návštěva. Nemám ho prý ohlašovat, chce vás překvapit. Pošlu ho do zadní budovy, nebo se vrátíte do pracovny?“

„Přijdu. Ať laskavě počká v pracovně.“ Obdélník zhasl, ale v Hergerově hlavě svítilo prskavkové světýlko. Policie. Musím nejdřív všechno…

Ale jak? Co? V mozku jiskření, které nedovolilo vzniknout ani jediné myšlence. Jen slova, pocity, strach a chvění.

Najednou se rozesmál. Co když tu nenajdou vůbec nic? Vytáhl zapalovač, jaká úleva! Přidržel jej u papíru, hořící listinu vsunul do zásuvky! Dlouhý jazyk mu teple olízl tvář.

Uklidnil se. Škrtal a podpaloval, časopisy, koberce, obrazy, kotouče filmu, jak nádherně to praská, puká, bortí se a kroutí, hustý dým se plazí, zdvihá, valí… Rozkašlal se. Nic nenajdou, nic, nic, nic! Ani mě? Ani mě! Geniální manévr!

Seběhl se schodů a ven, za sebou dveře otevřené, jen ať průvan roznese plameny, kam jsem je nestačil roznést já.

Za budovou stromy, zeď. Prsty do otvorů a vydrápat se nahoru, ještě že nemá boty, pantofle se lehko shodí a je to pohodlnější, odíral si ruce, ale nevadí, po druhé straně se dá skoro sjet, už je dole a rozbíhá se k okraji města, do polí a do švestkových sadů, a směje se, protože kdosi v jeho pracovně čeká úplně zbytečně.

V té chvíli pan Armand pohlédl na hodinky, Herger si nějak dává na čas. Že by měl tolik práce i o svátcích? Těšil se, že si zajdou na skleničku, zapít Juliena, je to učiněný poklad, nevyhodil jsem peníze, už teď mi jeho práce tu záruku zaplatila.

Rozhodl se jít Hergerovj naproti. Vyšel z domu.

Vdechl čpavý dým a mezi větvemi zahlédl běsnivě ozářená okna.

Zabušil na první dveře. „Hoří!“

Z pracovny zavolal vrátného a požární sbor, pak se rozeběhl za kuchařkou a zahradníkem k ohni.

„Jsem proti. Žádný soud století! Chci holé rozvodové řízení.“

„Ale paní Hergerová.“ Právník poposedl. Co všechno si sliboval od téhle schůzky, přichystal materiál, prostudoval, co se dalo, v duchu se už viděl na hlavním přelíčení, přesvědčen o úspěchu, o nevídaném úspěchu, poprvé v historii stojí před porotou výrobce umělých lidí… A klientka couvne. „Nač se vzdávat? Svědkové nejsou to nejdůležitější, stačí Lucien, Marie a vy. A komorník, samozřejmě. Soud bude přemožen důkazy, máme Mejoresovy záznamy a vyrobenci budou nuceni kapitulovat už na základě svých falešných průkazů. Vzchopte se, tahle pře se nedá prohrát.“

„Dá. Prohrají vyrobenci.“

„Naopak! Pomůžeme jim stát se plnoprávnými, plnohodnotnými lidmi.“

„Jenže oni nechtějí.“ Antonia se odvrátila. Skončit tohle zbytečné jednání, doktor Pelmis nic nechápe, vidí svět jen přes paragrafy.

„Právní řád,“ začal znovu, ale přerušil ho lékař, náhle rozhodnutý přidat se k Antonii.

„Zájem vyrobenců nelze měřit právním řádem. Jsou nemocní. Ani k Hergerovi nás nepustili, když jeho zdravotní stav…“

„Srovnáváte nesrovnatelné!“ Pelmis mu uťal větu, neschopen vyslechnout ji do konce. „Hergera obviníme, musí tedy být při smyslech, aby se mohl hájit. Ale chudákům vyrobencům pomůžeme z nesnází.“

„Do nesnází.“ Doktor Courrandin přijal od Antonie kávu a usmál se na ni. „Paní Hergerová prožila řadu let jako obyčejný, narozený člověk. Šok a zmatení v ní vyvolal teprve objev, že se nenarodila, ale byla vypěstována. Jak má působit na vyrobence sdělení, že jsou lidmi, když s tím nikdy nepočítali? Jsou přizpůsobeni svým podmínkám a žije se jim dobře, program je chrání před nejistotou, před neklidem, jsou bezpečně řízeni mechanismem, díky jemuž nemohou selhat.“

Jako lišky, včely, velbloudi, myši, myslila si Antonia. Cenu za rozum a za svobodu platí pouze člověk. Nejistotou. Lze tu cenu vyžadovat na myši? Ale mlčela, každé slovo by bylo další obžalobou doktora Mejorese, který jí přese vše byl otcem.

„Odhalením výroby se jejich podmínky změní.“ Lucien mluvil do stolu nevěda, na čí stranu se přidat. Měl dosud před očima hrůzu, již vyvolala jeho návštěva u těch několika chudáků, ne, nebudeme svědčit, nebudeme se léčit, nejsme lidé, nechte nás. Zoufalství z prozrazení, strach, úzkost a ještě cosi nepojmenovatelného, co vynutilo slib mlčení. Falešný slib? Obrátil se k lékaři: „V nových podmínkách se nebudou umět orientovat a co si počnou? Juliana léčíte.“

„A snad ho i vyléčím. S chůvou to bude těžké, nevím. Kde mám záruku, že vyléčím ostatní? Proti jejich vůli? Ani obyčejná nutkavá neuróza neustoupí bez pacientovy spolupráce, a tohle vypadá komplikovaneji, i když snad je tu společný základ nemoci…“

„Také myslím, že soudem nikomu neprospějeme,“ přidal se profesor, ani on se dosud nevzpamatoval z dojmu, jejž vyvolaly jeho návštěvy u vyrobenců. „Jejich podmínky mohou zůstat nezměněny, nebude-li soud. Slíbil jsem neprozradit… Uvěřili-li, snad se vzpamatují i ti, kterým jsme návštěvou rozbili jejich svět.“

„Nepočítáte s takovými, kteří se budou chtít uzdravit? Proč?“ Matea měla matce za zlé, že chce upustit od soudu. „S kolika jste mluvili? S dvaceti? Podle záznamů o záruce jsou jich stovky! Škrtli jste je?“

Chvíli se na ni dívali beze slova, každý jinak zasažen. Všem bylo však ihned jasné, že soud bude, a jeden po druhém jí dávali za pravdu.

„Ale vyrobenci se přitom přesvědčí, že jsme drželi slovo. Nikoho z nich neoznačíme. Jen inženýři to musí snést,“ dodal lékař.

„Vydrží, jsou to tvrdí chlapíci, i když i oni odmítli svědčit.“ Právník se ujal vedení schůzky s novým zápalem, bude to velkolepá pře!

I Antonia souhlasila, Matejina námitka byla příliš vážná. Jen k otcově aparatuře se stále vracela, nebude mít klid, dokud bude existovat. „Víte, jak svůdné je vyrábět život? A máte li dost fantazie, představte si všechna další zneužití otcova objevu.“

„Zneužití, které se uskutečnilo, stačí.“ Právník se usmíval. „Snad ji přece jen nechcete zničit? Základní předmět doličný!“

„Nedáte li ji hned zítra zapečetit ještě policií, jedu do Luzu. A opatřím si dynamit.“ I ona se usmívala, ale bylo jasné, že nežertuje.

„Zabezpečím ji dokonale, i před vámi. Ve věcech právních rozhoduji já. Rozbíjet dovolím až po vynesení rozsudku.“ Nastavil šálek, aby mu klientka dolila kávy. Měl výbornou náladu.

Kdy už to přinesou?

Matea neklidně poposedávala, byla nesvá pod tolika pohledy. Seděla s matkou v první řadě, oddělené od publika, které sestávalo z odborníků, lékařů, chemiků, biologů, a samozřejmě z novinářů, reportéra, fotografů, filmařů. Osvětlení jako na jevišti, aby snímky lépe vyšly.

Žalobce Pelmis měl triumfální výraz a ochotně nastavoval tvář fotografickým aparátům a filmovým kamerám, proces století se zahajuje!

Antonia nesdílela jeho nadšení, věřila však v nezbytnost soudního pokusu; i kdyby se našel jen jediný vyrobenec, jemuž přelíčení pomůže k plnému lidskému životu, stojí za to je podniknout. Vděčně, s pohnutím pohlédla na dceru, nezklamala jsem se v tobě, dítě.

Pak jí pohled sklouzl k lavici obžalovaných. Její manžel tam seděl sám, přepadlý po zápalu plic, a vypadal jako štvanec. Zalila ji vlna soucitu a připomněla kouzelné večery v luzské zahradě, jeho dvorné chování, oči rozšířené obdivem, snad i láskou… Ne, nesmím se na něj dívat, jeho tvář dojímá, snad si ani nebyl vědom… Byl! Od začátku přesně věděl, co chce, a dobře si vypočítal, čím obelstít otce i mne, vyhlédl si snadný zdroj příjmů, vyděrač. Zamrkala, ale slza se nedala zadržet. Ubohý Max. Avšak padouch je vždycky ubohý a jeho ubohost neopravňuje k promíjení…

Potlesk. Doktor Pelmis usedá, znovu vstává a klaní se, skončil svou řeč? Všecka zmatena také párkrát tleskla, pak jí napadlo, že si projev přečte zítra v novinách a to jí vrátilo ironický nadhled.

Pozorovala porotu, soudce, svědky. Mluví lékař, výborně. Nejdřív o mně, jak to asi příjme chudák Max?

Napřímil se, ztuhl. I moje žena je umělá? Ale vždyť mám dceru! Zabodl oči do jejích, přes celou šířku sálu k ní vyslal otázku, prosbu, avšak její odpověď byla jednoznačná, nepatrné kývnutí, i já. I já jsem vyrobenkyně, jen s pomalejším vývojem. Neryehlená.

Sesul se zpět, ubožejší než prve. Neuměl, nebo nechtěl jsem pochopit dřív? I vyrobenci jsou lidé? Proč to Mejores neřekl jasně? Jeho běsnění nad vyřazenými exempláři… Ale že inženýři klidně… Cože? Lékař se jich dovolává? Umělí? Naprogramováni v můj prospěch? Ve prospěch vyrobenou? Jen netušili, že být je lépe než nebýt? Proto byli ochotni vyřazovat?

Přestal poslouchat. Vnímal slova jako hukot vody, vlny, které se mu valí přes hlavu a potopí ho. Už nebyle co zachraňovat, vzdal se.

Komorník vzbudil rozruch, kamery se rozjely naplno, nikdo nechtěl přijít ani o jeden jeho pobyb, ani o jedno jeho slovo. Antonia se pootočila k profesorovi. Proč komorník začíná právě o něm? Nač připomíná dávné Faupartovy návštěvy v luzské vile? I profesor byl udiven. Kamery se zaměřily i na něho, ale nevšiml si jich.

„Měl jsem připravit ložnici a všechno pohodlí pro dva mladé pány, ten den si je chtěl doktor Mejores přivézt z Agenu. Velmi se na ně těšil. Týden nato se měla pořádat slavnostní večeře, na kterou měl být pozván i pan profesor Faupart. Jsou jeho, říkal můj pán, vrátím mu je, jen jsem si je na chvíli vypůjčil. Smál se, jako by vyprávěl vtip. Ráno se mu však udělalo špatně, nejspíš z nedočkavostí a rozrušení. Volal do Agenu, hovoru jsem nebyl přítomen. Pak se dostavil pan Herger a ani tomuto hovoru jsem nebyl přítomen. Jen pár slov jsem slyšel přes dveře, neboť můj pán občas zvýšil hlas. Pak zemřel.“

Ticho v sále lehce zašumělo, jak se k sobě otáčeli užaslí posluchači. Nakonec všechny oči ulpěly na obžalovaném a vyburcovaly ho k nesmyslné obraně.

„Já ho nezabil!“

Podezíral ho někdo před tím nalomeným výkřikem? Matea se vyděšeně obrátila k publiku, copak si tohle někdo může myslit?

„Nikdo vám neklade za vinu smrt doktora Mejorese,“ řekl pomalu doktor Pelmis. „Proč se cítíte podezřelý?“

„Odmítám otázku,“ zasáhl obhájce. „Můj klient je rozrušen a velmi citlivě vnímá nepřátelské ovzduší tohoto sálu.“

Nastal hluk a soudce dvakrát zazvonil. „Škoda že tu není Julien,“ zašeptal Lucien a stiskl otci ruku.

Na Pelmisův pokyn se zvedla Marie a jako ve snu kráčela před shromáždění. Nesledovala dosavadní průběh jednání, celou tu dobu si opakovala dvě věty: U soudu se nesmí lhát. Nebojím se.

Šum ustal a po prvních nejistých slovech nastalo ustrnutí. Tahle dívka je svědkyně obžaloby? Dnes je všechno vzhůru nohama.

I žalobce na okamžik znehybněl, ale pak ho něco napadlo a usmál se na dívku. Posloužíš nám i tak. Mluvila o Alžíru, o škole, kamarádkách a profesorech, o výletech a muzeích, o laskavé mamince, která jí říkala broučku, o tatínkovi, jak předčítal pohádky, užívala neobvyklých básnických obratů a strhla posluchače půvabem i prostotou svého vystoupení. Proč jsme sem nepřivedli všechny vyrobence, třeba násilím, litoval Lucien, její vzpomínky jsou i mými vzpomínkami, jsou to vzpomínky nás všech, na film, jímž nás obestřeli naši inženýři, aby suploval skutečný svět. Na film, který nás vyclioval. Čekal, že Marie nakonec vysvětlí, jak je to s jejími vzpomínkami, končila však docela jinak.

„Nevyznám se v žalobách, svědčení a soudech. Jen vím, že u soudu se nesmí lhát. Proto mluvím pravdu, i když jsem tím zklamala lidi, kteří se mě ujali ve svízelné situaci. Báchorce o svém umělém vypěstování nevěřím, protože je nesmyslná. Jak by se to mohlo stát?“ Podívala se k vyčleněným lavicím a s dojemnou pokorou tiše dodala: „Odpusťte, Antonie a Mateo, nemohla jsem jinak.“

Potlesk ji polekal a odběbla na své místo, jako by hledala skrýš.

Herger z ní nespouštěl oči. Je to možné? Poslední exemplář, málem vyřazený, s poruchami a vadami, a chce mě chránit? Nedomyslil. Už mluví žalobce a obrací tu krásnou, naivní výpověď proti mně. Měli to připraveno? Samozřejmě, jde jen o efekt. A já hnedle propadnu vděčnosti. Komediantka.

Důkaz. Prošetřeny pasové údaje, Mariini rodiče nikdy neexistovali. Obluzené vědomí, bude stát ještě mnoho úsilí Marii uzdravit. Pohlédl k jejímu místu, třeštila na něho oči a z druhé strany už přicházel doktor Courrandin, jen ji odveďte, ať se nám nezhroutí. Kývl na Lueiena, jeho výpověď sice není na řadě, ale bude účinnější právě teď.

„Mám přesně stejné vzpomínky jako Marie,“ začal a kamery opět závodily v počtu a kvalitě záběrů. Antonia přestala poslouchat. Chudinka Marie, nic jsme jí neměli říkat. Co když se nepodaří ji vyléčit?

Lucien mluví o svém provolání k vyrobencům, které má zítra vyjít ve všech novinách. Je to potřebné? Vhodné? Lidské? O to víc se budou trápit a stejně se nikdy neodhodlají k léčení, neprojeví se, jen dožijí svou živorivou existenci v zoufalství a strachu. Zlo nemá vůbec vznikat. Na jeho napravování vždycky někdo doplatí. Smíme si to vzít na zodpovědnost?

Už jsme to na sebe vzali, uvědomila si, spustili jsme něco, co nelze zastavit. Spustila, já, opravila se. Přece jen jsem nějak Mejoresovou dcerou, dělám totéž co on. Chci napravovat a proviňuji se, je to jako lavina, která cestou nabaluje další a další závěje. Kde to skončí?

I otec chtěl dobro, když páchal zlo!

Zaposlouchala se, už dávno nemluví Lucien, uvědomila si, že mezitím slyšela různé hlasy.

„…pověřen, abych přečetl několik úryvků z myšlenek zesnulého lékaře, doktora Mejorese, tchána a dodavatele pana Hergera. Obžaloba se vztahuje i na něho, ač už nemůže být potrestán. Lze však i jeho odsoudit nebo osvobodit, lze přiřknout: část viny živému a část mrtvému pachateli. A ježto mluvím v roli jeho obhájce, cítím se povinen předeslat, že kdyby nebyla umělá výroba lidí postavena mimo zákon, nebyl by se Mejores musel spojit s Hergerem…“

Nemusel, říkala si Antonia, vůbec nic nemusel. Proč se nespokojil tím, čeho dosáhl legálně? Vnímala útržky vět, legální není synonymem správného, ani nelegální synonymem nesprávného, zákon stanoví, co je běžné, kodifikuje daný stav, co je nad běžné chápání, je pokládáno za špatné, jako by to už tím stálo proti mravním normám, ano, poznávala otce, těch rozprav o mravnosti! Mravnost si každý programuje sám: Čím častěji se rozhodujeme k dobrému, tím hlubší je vyjetá drážka, a tak sami sebe disponujeme k morálnějšímu jednání, vytváříme ze sebe lepší bytost. Proč bychom v tom člověku neměli pomoci?

Násilím ne! Slyšela se vykřiknout a uleknutě se rozhlédla. Klid, nikdo se k ní neobrací, to jen vzpomínka vykřikla, násilí je vždycky špatnost, i když směřuje k dobrému cíli. Cíl se tím násilím oddálí, pokřiví se jeho význam, otče, jak to, že jsi nechápal, ty, který jsi miloval člověka a chtěl z něho odstranit všechno špatné… Vidíš, jak to dopadlo.

„Čím více je jedinec schopen vnímat radost, tím více vnímá i bolest, jedno od druhého nelze oddělit, příroda si udržuje rovnováhu. Nevychylitelnou rovnováhu, neboť přidat schopnost radovat se znamená vyvolat průvan, jenž otevře dveře i bolesti. Odstranit bolest znamená tedy i odstranit radost. Experiment k uvážení, vždyť i příroda si experimentuje, i ona vytváří náhodnými kombinacemi genů jedince plochých duší, v nichž bychom marně hledali propasti a pohoří. Necitlivá rovina se táhne donekonečna, v časoprostorové rozloze jejich života. Jsou šediví, mdlí. Odpuzují svou neschopností pochopit pojem výšky či hloubky.“

Komorník, uvědomila si, zušlechtěný spolehlivostí a intelektem, ale v podstatě ledová pláň pod zataženou oblohou. Studeno, nevlídno. I psí dušička se umí radovat, a proto je člověku líp se psem než s komorníkem. Otřásla se, cítila, že ho uráží, a bylo jí líto, že by ani tu urážku nepocítil. Zaslechla své jméno.

Já? Matea ji postrčila, lehounce, láskyplně. Jdi, mluv. Za nás obě.

„Proč jste se rozhodla opustit manžela a dítě?“

Otázka ji vzpamatovala, ano, proč? Vždyť je neopustila dobrovolné, jen nápravu chtěla, prospět vyrobeneum. Bohužel se šla poradit s otcem…

I jí zatleskali, čím jsem je upoutala? Ještě doplňující otázky, o otci, matce, o pobytu v léčebně a pokusu o útěk, o Adelině. A konec, porota se poradí.

Už? A co aparatura? V místnosti vyhrazené odborníkům a porotě? Vyběhla ze Pelmisem, vedl někam skupinu mužů, přidala se k nim. Poznám, zda je to skutečně ona? Otcova zárodečná líheň? Nikdy jsem ji neviděla.

Vtom shon, hlasy protestu, reportéři nechtějí přijít o senzací, proč schovávat důkazný materiál, a Pelmis krčí rameny, pohledem se dorozumívá se soudcem, udílí nějaké pokyny a všichni se zase vracejí do soudní síně. Po chvíli dva zřízenci tlačí cosi na vozíku, monstrum ne co do rozměrů, nýbrž co do tvaru, snímačky bzučí a Antonia se protáhne až k vozíku, vyškubne ho mužům z rukou, nečekají útok a dají se odstrčit, a než může kdokoliv zasáhnout, vozík je převrácen, něco praská, tříští se, vylévá, kutálí pod sedadla, desítky rukou sbírají součástky, střepy, Antonii někdo odvádí, náhle je ticho, vedle ní sedí Marie a vzlyká, doktor Courrandin něco říká přísným hlasem.

„Ne, pane doktore, jsem v pořádku!“ Konečně se může usmát, objímá Marii, jistě mají fotografie, ale co se pozná podle obrázku? Už. je to za námi, a ať mě třeba zavřou.

Ve dveřích se objevil doktor Pelmis. „Vy jste tomu dala!“

„Nebyli jsme dohodnuti?“ Smála se. Vědomí, že splnila svou nejdůležitější povinnost, ji rozjařilo, už žádní umělí lidé!

„Nebral jsem vaše vyhrožování vážně.“ Nezlobil se však, zřejmě se mu podařilo Antoniina útoku využít ve prospěch její pře. „Teď se ten krám pokoušejí znovu sestavit a mají s tím plné ruce práce. Nicméně váš odpor k výrobě lidí byl dokumentován s plnou přesvědčivostí. Jen asi budete muset strávit pár dní v léčebně, než vás ten záchvat přejde.“

„Ne ve vězení?“

„Pokládáte-li svůj čin za trestný, mohu navrhnout i vězení.“ Usmíval se, nečekaná závěrečná scéna přispěje ke slávě procesu. Čím víc rozruchu, tím líp. „A abych nezapomněl, váš bývalý manžel se zhroutil, takže rozhodnutí soudu se odkládá.“

„Ale řekl jste bývalý!“ Trest? Nejtvrdší díl trestu pro něho zřejmě bylo dnešní přelíčení.

„Výrok o rozvodu samozřejmě byl pronesen. A řeknu vám, zajímavější rozvodovou při jsem nezažil.“ Se smíchem se vrátil do sálu, který se dosud nezačal prázdnit.

„Žádný, vůbec žádný ohlas?“ Matejin hlas se chvěl zklamáním. „A tak se ti to provolání povedlo.“ Vzala ze stolku noviny, jejichž rohy už začínaly žloutnout. „Myslela jsem, že je to přivolá, když jsou tak na povinnosti.“ Četla, co znali oba zpaměti, jsme lidé, neboť jsme vznikli z lidské buňky; máme tedy lidská práva i lidské povinnosti. Základním právem a zároveň povinností k sobě i ke společnosti je být zdráv, nejen fyzicky, nýbrž i psychicky.

Odložila noviny. „Nesestavíš ještě jedno? K právům a povinnostem přidat něco o lidském životě. Budu vymýšlet s tebou, chceš?“

Díval se na ni, lidský život, život s ní, s Mateou! Ale tušil, že ne, a lítost a smutek mu stahovaly hrdlo. Odpověděl až po chvíli, na její opětovnou otázku.

„Třeba se ozvali doktoru Courrandinovi, uvedl jsem tam přece i jeho adresu. A ZDARMA je vytištěno obrovskými písmeny.“

„Ještě ses ho neptal?“ Chceš mě jen těšit, ale to nepotřebuji.

„Naposled před týdnem. Zavolám ho.“

Sotva však začal vytáčet číslo, zazněl zvonek.

Profesor vstal od knihy. „Jdu sám, bude to asi nějaký žák.“ Tak málokdy se sejdeš s Mateou, myslil si, a ještě někdo přijde. Všiml si Lucienova vztahu k dívce a bylo mu líto, že není opětován. Neměl však o chlapce strach, Lucien je já, vydrží hodně. A nesnáze i trápení potřebuje, aby se z něho stal muž.

Místo žáka však před domem stálo neznámé děvce. K Lucienovi!

Vyběhla nahoru, jako by se vyznala v domě, a než ji profesor dostihl, už se bouřlivě vítala s Mateou.

„Pozveš si spolužačku na velikonoce a před nosem jí utečeš!“

„Čekala jsem tě odpoledne. Ale aspoň navštívíš i Luciena.“

Podala mu ruku. „Jasně. Musím se podívat, jak vypadáš. Jestli nejsi z polyvinylchloridu.“

Smál se. „Nikdys mě neviděla?“

„To jsem ještě nevěděla, že jsi umělý.“

„Ale já nejsem umělý, Flory.“

„Já vím, četla jsem tvé provolání. To je šok, když najednou člověk zjistí, že je všechno obráceně. Že si vymýšlel Julien a Lucien mluvil jen pravdu pravdoucí.“

„Přežilas to ve zdraví, jak vidím. A sedni si u nás. S otcem ses už seznámila, doufám.“

Florinie se posadila. „Musíte mi jednou všechno pořádně vysvětlit. Julien to nedokáže.“

Překvapeně se na ni podívali. „Mluvila jsi s ním?“

„Napsala jsem mu. Odpověděl. Po prázdninách bude studovat práva.“

„A já zeměpis. V Paříži. Flory!“ Ohlédl se po Mateji, bude daleko, zapomene. „Co děláš?“

Vyklepala číslo Courrandinovi léčebny, na videofonní desce se objevila jeho tvář.

„Ne, nikdo se nepřihlásil, bohužel,“ sděloval na nevyřčenou otázku. „A co peníze pro Hergera? Přestávají docházet?“

„Marně je vracíme,“ řekla Matea, „zpáteční adresy jsou smyšlené. Váš fond na léčení roste. Určitě se jednou někdo přihlásí.“ Pak se podívala na Florinii. „Pane doktore, můžete zavolat Juliena?“

Lékař kývl a za chvíli se hoch objevil, trochu zmatený nenadálým přenosem. Nevěděl, komu dřív odpovídat, ano, snažím se, brzy se vrátím, napíšu ti, Flory, jsem rád, že tě vidím, pozdravujte paní Hergerovou.

„Tak ona je to všechno pravda.“ Florinie kroutila hlavou. „Nikdo tomu nevěří. V novinách bylo něco o předstíraných odhaleních, falešných svědectvích a podvržených důkazech, tvůj otec je prý na klinice, protože se pomátl na rozumu z výmyslů tvé matky… A zatím… Vážně, Mateo, pro všechny lidi je to jen fantazie. Pohádka. Inženýři, tedy teď trenéři, kdekomu vysvětlují, že ten soud byl vlastně divadelní hra, všechno předem nacvičeno…“

„Nediv se. Vytvářejí sobě i ostatním podmínky, jaké měli před odhalením výroby. Žije se jim tak snáz, Flory, dobře dělají.“

„Dobře dělají?“ Lucienova slova Mateu pobouřila. „Copak jde o to, aby se jim žilo snáz?“

„A oč tedy jde?“ Věděl, co řekne. Ptal se jen proto, aby se rozhorlila. Aby slyšel její odhodlaný hlas. Aby viděl, jak jí žhnou oči.

„Aby byli skutečně lidmi!“

Florinie kývla, opravdoví lidé se neschovávají do lží. Ale pro ty umělé je to asi hrozně těžké.

Vstala. „Kde tu máte kuchyň? Dostala jsem z těch záhad žízeň.“

Lucien vyskočil, jaký já jsem hostitel! V kuchyni však našel otce, jak nalévá oranžádu, na tácku čtyři sklenky, vezmu si s vámi. Za chvilku měla Florinie příležitost k nealkoholickému přípitku.

„Ať žijí lidé!“ Zdvihla sklenici a pohnutím se rozesmála; byl to, její osvědčený lék proti pláči. Profesor povstal, bylo mu, jako by si přísahali.

„Víte, kdo tu ještě chybí?“ A neměl by. Obrátila se k Lucienovi. „Ten tvůj kamarád z lodi, jak se jmenoval?“

Célestin! Hoch cítil, jak mu stud pokrývá tvář nachem. I já jsem zapomněl? „Pojedu za ním. Navštívím ho, pozvu ho! Ještě dnes mu napíšu. Ty jsi můj dobrý duch, Flory. A… jaks mě vůbec našla?“ Rychle zamluvit své rozpaky, své zahanbení!

„Komorník mi řekl. Taky bys nějakého potřeboval, jak vidím.“ Znovu smích, komorník bolestně připomněl Juliena. Chudáci vyrobenci!

Lucien polkl. „Ano.“ řekl stísněně a pohlédl ha Mateu, tvářila se skoro jako tehdy dávno, když spolu četli dědečkův PROTOKOL. „Jen snad… trochu jiného.“ Jean Jean! Než zas někdo dokáže uměle vypěstovat člověka, bude lidstvo už tak daleko, že nikoho nenapadne vytvořit zrůdu?