antologie

Zajatci Velikého mozku

1

„Co je doma, to se počítá,“ zabručel už potřetí za posledních pět minut Naděždin a vzal dámou pěšce.

Markovovi, jeho protihráči, hořely uši. Lalůčky měl jasně červené a boltce přecházely až do fialova. Na okamžik se soustředěně naklonil nad šachovnicí, jako by ho napadla spásná myšlenka, ale pak zklamaně zapadl do křesla a smutně vzdychl.

„Království za koně,“ řekl sklesle a zamyslel se.

Gustov odložil knížku a pohlédl na hráče.

„Vzdej to, strejdo Sášo,“ řekl. „Na uších je ti vidět, že máš načase. Čím víc ti zčervenají, tím jsi v beznadějnější situaci…“

„Vem to za něj ty,“ navrhl jízlivě Naděždin.

„Rád bych, ale nemohu. Víš přece, že jsem si zvykl koukat na šachovnici z boku. a když si k ní sednu jaksepatří, nejsem s to hrát.“

„Přestaň žvanit, Voloďo,“ řekl Markov. „Nech mě zemřít důstojně. Smrt, třebas jenom v šachách, nemusí být trapná. A vůbec, bude nejlíp, když toho nechám. Začnu raději hrát čtverečky nebo námořní válku. Na to se svou inteligencí ještě stačím…“

„No tak jsme se dočkali,“ pousmál se Gustov. „Tradiční sebemrskání. Teď přijde, že vůbec nechápeš, jak jsi se mohl stát navigátorem a že takovému budižkničemu svěřili kosmickou nákladní loď třetí třídy Syzraň, palubní číslo jedno sto třicet jedna čtyři sta sedmnáct.“

Kosmonauti najednou pocítili, jak se loď celým trupem zachvěla a jejich vědomím proletěla ochromující předtucha katastrofy.

Rozhořčeně zařičel poplašný signál a světla na přístrojové desce rozpačitě zablikala. Prudký náraz srazil kosmonauty na podlahu.

Markov s Naděždinem se pokoušeli vstát. Jejich těla však nalévala úžasná tíha. Rdousila je, nedovolovala dýchat, deformovala jim obličeje a nestvůrně je zplošťovala.

Neosobní hlas automatického analyzátoru se zalykal kvapnými slovy, ale nikdo ho nevnímal.

„Musíme zapnout motory,“ bolestně pomalu uvažoval Naděždin. Zatím nepropadl strachu. Přetížení umrtvovalo jeho myšlenky i pocity zrovna tak jako tělo roztažené na podlaze.

Spíše pudově než uvědoměle se pokusil zvednout ruku, ale nervové impulsy nebyly s to překonat mnohonásobnou tíhu a předat povel svalům. Vědomí ho opouštělo. Krev, hustá jako rtuť, odmítala živit mozkovou tkáň a na Naděždina se pomalu snášela těžká purpurová clona. Posledními záblesky vůle se snažil odolat valícímu se mračnu, ale za okamžik v jeho mozku uhasly i zbylé jiskérky vědomí.

Naděždin se začal vzpamatovávat dříve, než byl schopen rozeznávat předměty. Tma pomalu řídla, jako by ji někdo rozpouštěl. Byla stále slabší, ustupovala a najednou se mu zdálo, že zahlédl jakýsi přísvit. Už si uvědomoval, že něco cítí, a trpělivě čekal, až se v hlubinách jeho mozku vzchopí myšlenka, pomalu vypluje na povrch, a dostane zřetelnou podobu.

Najednou se přidala k pocitu, že tma řídne, bolest, která, jak se mu zdálo, naplňovala celé jeho tělo. Otevřel oči a dlouho nemohl zaostřit neposlušné: zřítelnice: zorné pole vyplňovala rozmazaná zelená mlha. Měl teď dojem, že právě ona mu brání uvažovat.

A tu mu v hlavě zaplálo prudké světlo; lepkavé, loudavé myšlenky najednou zlehkly, vzepjaly se a zavířily. Ano, ovšem! Vždyť leží s tváří na zelené podlaze z umělé hmoty v kapitánské kabině! On, velitel kosmické lodi Syzraň 131-417, je živ a všechno si uvědomuje! Všechno! Dříve než pochopil, co dělá, vzepřel se na ruce a pokoušel se kleknout si. Svaly ho špatně poslouchaly. Ovládal jej horečný chvat. Vstát? Co nejrychleji se postavit!

Nakonec se mu podařilo zvednout se na kolena a vtom spatřil oči upřené na sebe. Hleděl na něj Vladimír Gustov; jeho tvář, pokrytou modřinami, znetvořovala chabá napodobenina úsměvu.

„Voloďo!“ křikl Naděždin a popolezl k němu. Gustov slabounce kývl a. nadzvedl obočí jako by ukazoval na přístrojovou desku. Naděždin se obrátil a v té chvíli pochopil, co znamenají zvuky, které se už několik minut ukládaly v jeho paměti jako neutrální zvuková kulisa.

„Loď je ve výšce třicet metrů nad povrchem planety Beta 7,“ hučel automatický analyzátor. „Antigravitační pole brání dalšímu klesání. Loď je ve výšce…“

„Mládenci, to už jsem mrtvý, nebo jsem skutečně zaslechl slovo metr?“ ozval se tichý Markovův hlas.

Po strašlivé a nepochopitelné katastrofě visela Syzraň docela spokojeně v antigravitačním poli pouhých třicet metrů nad povrchem cizí planety, kterou měli podle rozpočtů minout ve vzdálenosti dvě stě tisíc kilometrů. Nebylo to teoreticky možné, ale přece se jim to muselo přihodit. Analyzátor se totiž nikdy nemýlil. Všichni tři na sebe pohlédli.

„No dobře, metry, kilometry nebo parseky,“ zabručel Gustov. „Hlavně že žijeme a Syzraň jak to vypadá, je celá. Nevím, co vy, ale mně takové minimum vyhovuje.“

Raketa trčela těsně nad povrchem planety. Její posádka se zatajeným dechem zírala na obrazovky panoramatických stereovizorů. Dole se prostírala skoro dokonale rovná plošina, na které v paprscích slunce blýskaly rovnoramenné trojúhelníky z jakéhosi kovu, rozložené do šachovnice.

Kolem strnule stály podivné nehybné figury. – Začínalo představení, o jakém sní v hloubi duše každý kosmonaut, ať je členem výzkumné expedice nebo pilotuje obyčejný „náklaďák“, který, už posté letí na pravidelných vesmírných linkách.

Kosmonauti mlčeli. Podaří se jim odpoutat se od téhle planety a vrátí se někdy na rodnou zemi? Zatím si však takové otázky nekladli, zatím se soustředili pouze na to, co se dělo pár desítek metrů pod nimi. Tam byl život a podle všeho život na vysokém stupni rozvoje, neboť všichni tři chápali, že na to. ulovit kosmickou loď pomocí usměrněné gravitační síly – jiné vysvětlení být nemohlo, – zdaleka jen tak nějaká civilizace nestačí.

„Ach, Sášo. Sášo,“ přetrhl Gustov napjaté ticho a otočil se k Markovovi. „Před chvíli jsi tvrdil, že se hodíš leda k tomu, abys hrál čtverečky. A teď vejdeš z vůle osudu do dějin. Zvedni pořádně nohu, historie má vysoký práh! Mládenci, dětičky moje, chápete vůbec, kde jsme a co se nám vlastně přihodilo?“

A tak jako vždy uvolnilo Gustovovo tlachání i teď nervové napětí.

„Ovšemže ne,“ mrzutě, ale vděčně zamumlal Naděždin. „Kdepak my!“

„Raději se podívejte na rozbor atmosféry,“ řekl Markov. „Dýchat se tu dá. Pochopitelně to není zrovna kyslíkový přístroj, ale bez skafandrů se obejdeme. Mohou nás zabít, sníst, můžeme pojit hlady, ale při tom všem si budeme aspoň spokojeně dýchat.“

V té chvíli se loď sotva znatelně zachvěla, nehybné postavy na obrazovkách stereovizorů se začaly zvětšovat a přibližovat, a pak měkce přistáli na cizí planetě.

„Soudruhu veliteli kosmické lodi!“ řekl Gustov, „dovolte mi s vámi promluvit. Jestli se budou vyskytovat Beťanky…“

„To nemáš, Vladimíre, dost pozemšťanek?“ popichl Markov.

„Strejdo Sášo, závist potlačuje činnost organismu,“ odrazil jej Gustov. „A ten by se ti mohl třeba ještě hodit.“

„Mládenci,“ nadechl se velitel. „Víte, co je v celém vesmíru nejstrašnější? Ty vaše nekonečné žvásty! Chápu, že se tak navzájem povzbuzujete a zkoušíte to i na mně, ale nešlo by to dělal trochu nenápadněji? Dostali jsme se na neznámou planetu, přitáhly si nás, jak to vypadá, nějaké rozumné bytosti a já musím poslouchat nesmysly, kterými se trumfují dva idioti v kombinézách. Připravte se k výstupu. Myslím, že nemá cenu brát s sebou zbraně. Jestliže dovedli vrhnout na loď gravitační laso, pak je naše tři pistole sotva zastraší…“

Všichni mlčeli. Naděždin, který už natáhl ruku, aby otevřel dveře kabiny, se na okamžik zarazil, ohlédl se na kamarády a pocítil, že ho zaplavuje ohromně příjemná vlna lásky k těm chlapíkům, kteří, i kdyby museli umřít, zemřou určitě s žerty na rtech. Smrt nemusí být trapná, vzpomněl si na Markovova slova. Měl rád ty lidi, a věděl, že oni mají rádi jeho. Nestyděl se za ten cit a chápal, že by bez něj mohli těžko v kosmu žít a pracovat.

Markov se na Naděždina usmál očima a kývl.

Naděždin stiskl knoflík, ozvalo se slabé zavrčení motorku a těžké dveře se poslušně zasouvaly do strany.

Kosmonauti vystoupili jeden za druhým z kabiny a rozhlíželi se.

Načervenalá plošina, na které Syzraň přistála, se zdála rovná jako stůl. Zvláštní kovové trojúhelníky, táhnoucí se až k samému obzoru, třpytily se v paprscích cizího slunce.

Ale lidé si neprohlíželi okolní krajinu. Hleděli na mlčenlivě a nehybné figury, které ze všech stran obklopovaly loď. Podobaly se současně lidem i robotům. Vysoké byly dva a půl metru, měly kulovitou hlavu se dvěma páry očí, rozloženými po jejím obvodě; jinak nic, ani náznak úst, nosu, uší. Dvě masivní nohy, dvě ruce zakončené prsty silnými jako svěradla. Postavy nebyly oblečeny a modravě bílý povrch jejich těl se kovově leskl.

„Posádka kosmické lodě Syzraň vás zdraví,“ řekl Naděždin rusky. Chápal, jak zvláštně tady zazněla pozemská slova; věděl, že jim nikdo nerozumí a možná je ani neslyší. ale pronesl je spíše pro sebe a své kamarády a vůbec se nestyděl za slavnostní přízvuk, jímž je pronesl.

Beťané je pořád mlčky pozorovali, či lépe řečeno, zaměřovali na ně objektivy svých očí. Ani jediným pohybem. ani jediným zvukem nedali znát, zda vůbec něco pochopili. Neočekávaně, jako by se podřídili jakémusi vnitřnímu signálu, udělali několik kroků vpřed, obklopili kosmonauty a oddělili je od lodi. Když dokončili tento manévr, upadli opět do nehybnosti. Při pohybu přece jenom připomínali lidi, neboť jejich krok byl skoro jako lidský. Jakmile však zůstali stát, podobali se spíše jakýmsi obludným kovovým sochám, protože v jejich absolutní strnulosti nebyl ani náznak života.

„Třeba je to zdejší národní zvyk, vítat hosty mlčením. U nás se přece k nebožtíkům chováme zrovna tak,“ zamručel Markov.

„A taky je možné, že jsou jednoduše špatně vychovaní,“ dodal Gustov. „Jestli budou takové i dámy…“

Naděždin vykročil směrem k nejbližší kovové bytosti. Zvedl ruku k pozdravu a ještě jednou zopakoval:

„Posádka kosmické lodi Syzraň vás zdraví!“

Ani pohyb, ani zvuk. Žádná hlava nepokynula v odpověď, jediná noha nevykročila kosmonautům v ústrety. Pouze ticho.

„Co když to nejsou praví pánové téhle planety?“ zapochyboval Markov. „Mohou to být pouhé nemyslící stroje. Nejspíš je taková nudná a všední událost, jako přistání cizích kosmonautů, pod důstojnost zdejších skutečných vládců, a proto poslali k uvítacímu ceremoniálu roboty…“

Naděždin pokrčil rameny.

„Co říkáš, Koljo,“ zeptal se ho zničehonic Gustov. „Nesebereme se a nenatáhneme se na trávníku? Když nás nevítají podle diplomatického protokolu, tak si taky odpustíme formálnosti.“

Gustov sklouzl na zem a s rozkoší protáhl. Následovali jej i jeho kamarádi.

Načervenalá nízká tráva, daleko hustší než na Zemi, pérovala jako matrace. Kolébala se ve větru a vyluzovala lehký šramot, jako by byla jednotlivá stébla z plechu. Jako listí věnců na hřbitově, pomyslil si Markov a hned se nad přirovnáním, které mu vlezlo do hlavy, zaškaredil.

„Spral to ďas,“ řekl Gustov. „Kdo nám uvěří, že setkání s cizí civilizací může probíhat akorát takhle? Domácí stojí v pozoru, zatímco my se válíme v trávě a zvedáme nohy k cizímu nebi.“

„Doufejme, že tohle je to nejhorší, co nás na Betě 7 čeká,“ odpověděl Markov. „Kdyby kolem nebyli tihle obzvlášť jemně vychovaní džentlmeni a já zrovna prohrával svou pravidelnou šachovou partii s velitelem, mohl bych se cítit jako doma…“

Hradba mlčenlivých strážců se nečekaně rozevřela a před nimi se objevil zvláštní vozík. Ploská plošina bez kol, pouze na jedné straně byla přesně taková kulovitá hlava, jako měli roboti stojící kolem.

Jeden udělal mlčky krok kupředu a zatlačil kosmonauty k vozíku.

„Děj se vůle boží,“ povzdechl Gustov. „Vůbec bych se nedivil, kdyby někdo ohlásil: Panstvo, kočár předjel!“

„Co se dá dělat, tady neporoučíme my, ale někdo jiný,“ poznamenal Naděždin. „Jak je vidět, jinou volbu nemáme.“

Vylezli nahoru a čekali, že se dopředu posadí řidič. Ale místo něho na ně z kulovité hlavy na nízkém podstavci v přední části vozíku upřeně hleděly dvě veliké oči.

„Úplný mechanický kentaur,“ řekl Markov. „Kříženec robota s automobilem.“

Okraje plošiny se pomalu zvedly a vozík bez hluku a plavně klouzal nad povrchem planety Beta 7.

Po několik minut se pod nimi míhaly známé kovové trojúhelníky, potom rovina končila a vznášeli se nad zvlněným údolím, které sem tam zpestřovaly mohyly různých tvarů a pobořené stěny jakýchsi staveb.

Asi za půl hodiny snížil vozík rychlost a vplul do velikého sídliště, sestávajícího ze zcela si podobných domů bez oken. Mezi nimi se pomalu loudali právě takoví roboti, jako ti, co je byli uvítat. Ale nejpodivnější bylo, že si jich opět nikdo ani nevšiml.

Vozík měkce přistál u nízké budovy, která měla stejnou modravě bílou barvu jako vozík, ostatní stavení i záhadné bytosti. U vchodu stáli dva roboti, kteří je odvedli mlčky do kulatého sálu a ihned odešli.

„Ve srovnání s nimi se cítím opravdu jako kecálek,“ podotkl Gustov.

„Nejenom ve srovnání s nimi,“ usmál se Naděždin a rozhlédl se kolem.

Sál měl nízký strop a nebylo v něm nic, co by mohlo upoutat pozornost. Modravě bílé stěny, strop i podlahu osvětlovalo jakési přízračné, tlumené světlo; vypadalo to, že vyzařuje odevšad. Několik minut stáli kosmonauti na místě, protože nevěděli, co dělat. Čekali, že každou chvíli někdo vejde a ten podivný svět je přestane deptat svým nezájmem. Ale nikdo se v kulatém, pustém sále neobjevil; dokonce ani dveře, kterými vešli, nebyly nijak patrné. Zřejmě dokonale spojované spáry, napadlo Naděždina a přistoupil ke světélkující stěně. Její povrch byl tvrdý, zdálo by se, že kovový, kdyby odněkud z hloubi nevycházelo matné světlo.

Ticho bylo takové, až slyšeli v uších tep vlastní krve; skličovalo je, vzrušovalo. Lidé jsou ustrojeni tak, že musí žít ve světě plném zvuků. Absolutní ticho je nepřirozené, vyvolává v člověku bezděčné napětí a neklid, protože úplný klid podvědomě spojuje se smrtí.

„Ano,“ protáhl Markov. „Takhle to je vždycky. Celý život o čemsi sním, a když se mi sen konečně splní, dopadne to úplně jinak, než jsem si představoval. Neznámá civilizace… Neznámé bytosti se nám vrhají vstříc, nadšeně si nás prohlížejí, potřásají nám rukama…“

Naděždin neřekl nic. Přemýšlel. Jejich loď kdosi ulovil ve vesmíru paprskem umělé gravitace. O tom už skoro nemohlo být pochyb. Těsně nad povrchem planety se znaménko před přitažlivostí změnilo a oni zůstali viset v paprsku antigravitační síly. Jenom vysoce vyvinutý intelekt mohl vytvořit zařízení, které toho bylo schopno. A nyní ten neznámý svět před ně vztyčil stěnu úplného nezájmu a lhostejnosti, vlastní spíše neživé přírodě. Copak může vůbec existovat rozum zbavený zvídavosti? Samozřejmě ne. Vždyť jeho základní vlastností je spontánní snaha pochopit a objasnit neznámé, nepochopitelné…

„Třeba to je obyčejná karanténa. Třeba mají gravitační projektor, ale krevní sérum proti neštovicím a černému kašli ne,“ řekl Gustov, jako by odpovídal Naděždinovi na jeho myšlenky.

„Koukejte, koukejte!“ vykřikl Markov a ukazoval na strop. „Nezdá se vám, že je nějak níž?“

„Vypadá to tak.“ nejistě přiznal Naděždin. Pokoušel se najít pohledem nějaký orientační bod, podle kterého by mohl odhadnout, jestli se strop opravdu spouští dolů, ale nic nenalezl. Stoupl si tedy na špičky, vypjal se v celé své obrovité výšce, natáhl ruku a konečky prstů se stropu jakžtakž dotkl.

Uplynulo několik minut. Všichni tři napjatě se zakloněnými hlavami sledovali namodralou plochu nad sebou. Naděždin se znovu postavil na špičky, ale teď už nemusel natahovat prsty. Dosáhl na strop klidně celými dlaněmi. Uběhly další minuty. Už nemohli stát. Ulehli na podlahu a modravě bílá plocha se k nim pomalu a tiše přibližovala jako píst ohromného válce; zdálo se, že kolem nich stlačuje zcepenělé ticho.

Naděždin si setřel s čela kapky potu. To je přece šílenství, nesmysl, pomyslel si, připlazil se ke stěně a zabušil do ni pěstmi. Nic se neozvalo v odpověď. Vůbec nic

Odkudsi z nejzasutějších hloubek vědomí se jako dusivá vlna dral nezadržitelně strach. Naděždin s ním jako obvykle bojoval silou vůle, odrážel jej, vzpíral se mu, ale on neustupoval.

Podíval se na své druhy. Gustov stál na všech čtyřech, opíral se zády o strop, který visel těsně nad nimi a pokoušel se zadržet jeho neúprosný pohyb. Vladimírův obličej, znetvořený námahou, zbrunátněl. Vysíleně padl na břicho a křečovitě lapal doširoka otevřenými ústy po vzduchu.

Strop klesal stále níž a níž a kosmonauti už leželi, snažili se vmáčknout do podlahy a schovat se před obludným lisem. Vteřiny, odpočítávané trhavými údery srdcí, zhoustly a pomalu se vlekly. Myšlenky už kosmonauty neposlouchaly. Míhaly se jim v hlavách, popoháněny strachem, a každou chvíli explodovaly hned tím, hned jiným záběrem ze života, s nímž se měli teď rozžehnat.

Strop se dotkl Naděždinových zad a náhle se zastavil.

Ozval se sotva postižitelný hvizd a všichni tři jakýmsi šestým smyslem pochopili, že nebezpečí je zažehnáno.

Nevěřili sice té předtuše, ale přece jenom zvedli hlavy a uviděli, že strop se už vrátil do výšky, ve které byl před nějakou půl hodinou.

Několik minut mlčeli a nebyli schopni vstát. Ale zkrušující okamžiky nejistoty minuly a lidi zaplavila prudká a bouřlivá vlna radosti ze života.

„Tak co?“ okázale vykřikl Gustov. „Čípak hrb vás zachránil?“

„Tvůj, to víš, že tvůj,“ přizvukoval Markov. „Nahnals jim strach, když ses postavil na všechny čtyři.“

Naděždinova tvář se pomalu poddávala nepotlačitelnému úsměvu.

Shrábl do náručí oba ostatní, a dokonce se pokusil nadzvednout je.

„Stačí, Koljo,“ křikl Markov. „Mysli na svou velitelskou důstojnost!“

Naděždin je pustil a právě v tu chvíli se otevřely dveře a do sálu vstoupil robot. Došel až ke kosmonautům, pozorně si je prohlédl předním párem svých velikých očí a natáhl ruku ke Gustovovi.

„Velice mě těší,“ řekl Gustov a podal mu dlaň.

Robot ji popadl do svých klepet a Gustov se prohnul bolestí. Pokoušel se vyprostit, ale nepodařilo se mu to.

„Ouvej,“ vzdychl. „Nešlo by to opatrněji?“

Robot však nejspíš jeho protesty a škubání ani v tom nejmenším nevnímal. Odtáhl jej několik metrů od ostatních a najednou se ozval zoufalý výkřik. Vladimír měl tvář znetvořenou bolestí. Rozpřáhl se, aby od sebe robota odrazil, jenomže i jeho druhá ruka se ocitla v modravě bílých kleštích.

Naděždin a vzápětí za ním Markov se Vrhli na vetřelce, zasypali ho ranami a pokusili se ho povalit, ale on si jich zřejmě vůbec nevšiml. Byl masivní a musel mít podle všeho obrovskou sílu. Naděždin popadl oběma rukama kulovitou hlavu a s vypětím všech sil se ji pokoušel zkroutit, ale jeho námaha byla marná.

„Přestaňte, to už stačí!“ chroptěl Gustov.

Stejně neočekávaně, jako vešel, rozevřel robot svá klepeta, obrátil se, a jako by se nic nestalo, vyšel ze sálu.

Kosmonauti se dlouho za ním dívali. Strach o Vladimíra i zuřivost krátké potyčky pomalu vyprchaly a zanechaly za sebou jenom ohromující údiv.

Markov, celý ještě zadýchaný, řekl:

„Co můžeme čekat teď? Zvedne se podlaha? Nebo nás rozmačkají stěny? Či spíš přijde robot a začne nás jednoho po druhém objímat?“

Gustov mlčky pokrčil rameny a mnul si opuchlou ruku.

2

Kird číslo 274 se vracel domů. Šel po ulici a vybíral si tu nejkratší cestu. Nepospíchal, jeho krok byl hospodárný a rozměřený jako pohyb všech ostatních Kirdů, pokud neplní příkaz. Vstoupil do domu, vyjel do druhého patra, prošel dlouhou chodbou, po jejíchž obou stranách se táhly úplně stejné kóje a otevřel svou malinkou místnůstku bez oken, kde měl právě tolik místa, aby mohl pohodlně stát. Navyklým posunkem si na pravé straně hrudi otevřel neveliká dvířka, vytáhl kabel od akumulátorů a vidlici zasunul do zásuvky. Pak zmáčkl levou rukou páčku, aby vypnul aktivní vědomi, a přestal existovat.

Nebyl to spánek, do něhož se člověk hrouží pomalu a znenáhla, kdy svět se stává napřed vratký, ztrácí přesné obrysy a logiku. Byl to prostě konec, který pohltí okamžitě každého Kirda, sotva přestane proud živit jeho mozek.

Ani na zlomek vteřiny se v něm neozvalo přání počkat se stisknutím páčky aspoň na chvilku. Zda žít, či nežít, mu bylo lhostejné, a proto se loučil s vědomím tak přirozeně, jako snil vše, co tvořilo náplň jeho života.

Když byl vypnut, nevynakládal téměř žádnou energii a byl se světem spojen jen pohotovostním vstupním kanálem pro příkazy. Tak prostál ve své komůrce celou noc a vydržel by možná stát ještě kolik dní a nocí. Tu však bdící obvod jeho mozku obdržel příkaz připravit se. Telepatický signál, který k němu pronikl, zapnul proud a zapojil kontakty vědomí.

Stejně tak jako vypojení, bylo i zapojení okamžité. Kird 274 nevzpomínal vůbec na to, co se stalo včera, a nepřemýšlel, co bude dnes. V logických obvodech jeho mozku začal jednoduše pulsovat proud.

Byl připraven plnit příkazy. Odpojil se od zdroje napětí, zůstal klidně stát a očekával, co bude dál. Nelze vlastně ani říci, že klidně, ale nehybně, neboť klid či vzrušení Kirdové neznali, stejně jako neznali žádné ostatní pocity.

Za několik minut dostal 274 druhý příkaz: odebrat se do ústřední laboratoře a provést experimenty se třemi živými objekty, které se tam nacházely. Měl vypracovat jejich energetické charakteristiky a srovnávací rozbor jejich reakcí na vnější prostředí.

Kird 274 uložil příkazy do své paměti. Vyšel ven a zamířil ke kulaté budově ústřední laboratoře. Tentokrát kráčel rychle, jak chodí Kirdové, když plní úkoly. Jeho dokonalý mozek při chůzi sestavoval plán pokusů, promýšlel vhodné analogie, hodnotil je a vybíral z gigantické paměti vše, co by mohlo mít vztah k nadcházející práci.

Když přemýšlel, nepoužil nikdy pojmu „já“. Ne pouze kvůli tomu, že se to slovo v jazyce Kirdů vůbec nevyskytovalo, ale protože v něm taková potřeba nevznikla. Nepociťoval svou individualitu. Samozřejmě věděl, že Kird 274 je on, a okamžitě plnil všechny příkazy, které se ho týkaly. Byl však spíše pouhá součást jakéhosi celku, jednotně organizovaného, a slovo „já“ k ničemu nepotřeboval. Přes svůj vysoce rozvinutý intelekt se nikdy nezabýval problémem subjektu a jedinečnosti, neboť nikdy nedostal od Velikého mozku příkaz, aby tyto otázky studoval.

Kird 274 spěchal k laboratoři. Na křižovatce se zastavil u přízemní budovy kontrolní stanice, počkal, až Kird, který stál před ním, uvolní místo, a zapojil se na zkušební panel. Kontrolní impulsy pronikly k logickým obvodům jeho mozku a červené světlo nad panelem ukázalo, že je v pořádku a může plnit příkazy. Žádný Kird nemohl začít pracovní děn, dokud neprošel kontrolou. Stávalo se, i když velmi zřídka, že nad panelem zazářila místo červené zelená lampička; dotyčný přešel do vedlejší místnosti, kde ho několik Kirdů rozebralo a jednotlivé nepoškozené součástky byly určeny k montáži dalších robotů. Kirdové se nikdy neopravovali, protože oprava složitého mozku představovala daleko víc práce než zhotovení nového.

Kirda 274 nepotěšilo, že spatřil červené světlo a nijak by se nezarmoutil, kdyby tam zazářilo zelené. Považoval za samozřejmé, že v takovém případě se patří, aby byl rozmontován a předělán; bez nejmenšího zaváhání by vešel do druhého sálu. A nejen to; než by mu odpojili akumulátory, pomáhal by sám odmontovávat svoje dolní končetiny. Ani jednou, ani na zlomek okamžiku si jeho dokonalý mozek nepřipustil myšlenku, že za chvíli přestane existovat, že zmizí navždy. Pro Kirdy neexistovala smrt, jako pro ně neexistovalo zrození; nevnímali začátek ani konec. Jejich bytí a vědomí sebe sama jim neposkytovalo radost, ale také nepůsobilo hoře. Život jednoho byl absolutně stejný jako život druhého, a když jednotlivec zmizel, neztrácelo se s ním nic, co bylo vlastní pouze jemu nebo se spojovalo jedině s ním. Proto také brali všichni demontáž jako něco úplně přirozeného, všedního, co si nevyžaduje zvláštního zájmu a úvah.

U vchodu do laboratoře čekal Kird 63. Rychle a zřetelně sdělil příchozímu výsledky včerejších pokusů a informoval jej o těch slovech neznámých objektů, která se už podařilo rozšifrovat.

Kird 274 vešel do kulatého sálu. Na zemi seděly tři bytosti, které okamžitě vstaly a upřely na něj zraky. Pouze dvě oči – zaostalá technika, pomyslel si. Nikdy nezakusil zvědavost, podiv, strach, jako ostatně nezakusil žádné pocity. Jeho myšlení bylo dokonale racionální, logické a harmonické. Myslel, ale necítil. Chaotické emoce nezatěžovaly jeho mozek při řešení nejsložitějších úkolů. Ve skvělém světě matematicky přesných analýz nezbylo místa pro zmatenou vichřici vášní.

Zkušební objekty stály a dívaly se na něj.

„Lidé,“ oslovil je pomalu, neboť vyhledal okamžitě ve své bezedné paměti informace, které mu předal Kird 63. „Tak se přece sami nazýváte.“

Pozoroval objekty a zaznamenával zvláštnosti jejich chování. Dokořán otevřeli oči i ústa, pohlédli na sebe a výraz jejich obličejů se z jakéhosi důvodu prudce změnil. Oči se jim zúžily a kolem nich přeběhly drobné vrásky. U měkkého výstupku se dvěma otvory dole se vytvořily dvě hluboké rýhy a horizontální otvor, nepochybně energetický vstup, se nepatrně pootevřel a odhalil tvrdé bílé útvary.

Kirdovi 274 stačilo všeho všudy několik vteřin, aby rozebral reakci lidí na svá slova. Nenalezl v ní žádný smysl. Intelekt, když obdrží informaci, ji může buď zaznamenat, nebo, nepokládá-li ji za důležitou, vyřadit. Ti lidé vykonali spoustu neúčelné činnosti, utratili zbytečně mnoho energie. Nebo že by tím, jak deformovali měkký povrch svých tváří, informaci ukládali? To však bylo málo pravděpodobné, protože takový způsob shromažďování údajů by nezajišťoval ani minimální rozsah paměti. A navíc ty deformace nebyly trvalé, nýbrž po celou dobu proudily, měnily se, mizely a znovu se objevovaly.

Lidé mu cosi rozčileně povídali, pak rozmlouvali mezi sebou a stále dělali spoustu neúčelných a zřetelně nesmyslných pohybů končetinami, hlavou i tělem.

Ale Kird. když je pozoroval, přemýšlel o tom. co se dověděl o výsledcích včerejších pokusů. Jeho předchůdce také zaznamenal celou řadu roztodivných reakcí, zvláště když nechal na objekty spouštět strop. Došel k závěru, že lidé jsou na dosti nízké úrovni vývoje. Reagovali na vnější svět úplně chaoticky. Přirozeně nevěděli, kdy se spouštěný strop zastaví. Mohli napevno počítat s tím, že je rozdrtí. Proč tedy tolik řečí, zrychlený dech, nesmyslný pokus zadržet padající strop vlastními zády? Cožpak tak může reagovat vyvinutý mozek, když se blíží záhuba? Je zcela jasné, že jejich myšlení je primitivní, jako ostatně celá konstrukce. Může vůbec existovat civilizace, když se její nositelé nacházejí biologicky ještě na úrovni rostlinstva? Jsou-li jejich těla tak slabá a mají nepatrnou trvanlivost?

A dále, přemýšlel Kird 274, ukazují teď celou dobu na otvor ve tváři a opakují „jíst“. Protože se pohyby i slovo opakují, nebude to náhodný jev. Zřejmě se snaží upoutat mou pozornost. Co to může znamenat? Nejspíš něco postrádají. Asi energii. A poněvadž je jejich struktura biologická, nižšího typu, nemají akumulátory a musí energii doplňovat nějakým jiným způsobem. Zásobu potřebné energie mají určitě na lodi. Předpokládá to, vypravit se tam a přinést jim ono „jíst“. Právě slovo „jíst“ označuje nepochybně zdroj energie, kterou potřebují.

„Poslouchejte, mládenci,“ řekl zamyšleně Naděždin, „nemáte pocit, že je v celých těch idiotských hrátkách jakási logika? Nezdá se vám, že nás prostě studují? Jako nějaké nálevníky? Cítím se pořád jako mezi dvěma sklíčky pod mikroskopem.“

„Řekněme, já se jako pod mikroskopem necítím,“ vzdychl Gustov a podíval se na ruku, na níž byly stále patrné stopy robotova stisku. „Spíš jako pod parním válcem. Navíc přece nelze studovat živou bytost, která umírá hlady.“

Zaslechli slabý šramot a otevřely se dveře. Vešel robot a položil před ně několik dobře známých modrých brašen s nápisem Syzraň. Netrpělivostí se jim třásly ruce, když je otevírali a skutečně v nich našli potraviny.

„No ne, jsou to rozoumkové!“ vykřikl vítězoslavně Gustov a pustil se do obědové konzervy. „Cosi přece pochopili.“

Jedli, žertovali mezi sebou a nálada se jim s každou minutou zlepšovala. Teprve když poobědvali, všimli si, že dveře zůstaly pootevřené.

„Co tak vyzkoušet odchod bez pocty?“ zeptal se váhavě Markov. „Nebo to nestojí za to? Tady už nakonec víme, co můžeme očekávat…“

„Jdeme!“ zavelel rozhodně Naděždin. „Kdoví, třeba se nám podaří dostat k lodi.“

Vyšli ven. Nikdo je nezastavil; vypadalo to, že je ani žádný nesleduje, prostě jim nikdo nevěnoval ani tu nejmenší pozornost.

Podél nekonečných řad naprosto stejných staveb procházeli roboti, jeden jako druhý, chladnokrevně nevšímaví, mlčenliví. Brzy si kosmonauti uvědomili, že někteří kráčejí rychle, jiní pomalu. Pravděpodobně měli všeho všudy dvě rychlosti – první a druhou. Žádný Beťan ani na okamžik nezpomalil a nepodíval se na ně. Dokonce ani po nich žádný v chůzi neotočil své obrovské objektivy, které zřejmě sloužily jako oči.

Ta mechanická netečnost připadala kosmonautům nepřirozená.

„Hm,“ zamručel užasle Gustov. „To jsou kluci mého ražení: šprýmaři, veselé kopy k pohledání, pouliční zevlouni…“

„Zrovna jsem si myslel,“ vpadl Naděždin, „co by se stalo, kdyby se tři takoví týpkové objevili v Moskvě na ulici a kráčeli si to zrovna jako my tady. Dovedete si to představit?“

Všichni se rozesmáli. Na chvíli docela zapomněli na podivuhodný svět, který je obklopoval, a začali se předhánět v tom, jak se snažili popsat chování Moskvanů, kteří by potkali trojici kovových Beťanů, procházejících se po Gorkého třídě.

Několik robotů, ubírajících se uvážlivým krokem před nimi, neočekávaně zrychlilo a začalo klusat. Přeběhli ulici a vrhli se k jednomu, který kráčel pomaleji než ostatní a každou chvíli se nerozhodně zastavoval. Musel určitě zadníma očima vidět, že jej pronásledují, ale neučinil nejmenší pokus jim utéci. Řada kovových rukou se jej chopila. Ozvalo se skřípání kovu a robot upadl. Nevzpíral se, nepokoušel se osvobodit. Ležel klidně na zemi. Dokonce ani ne pokorně, pouze docela lhostejně.

Naděždin vykročil vpřed, ale rozmyslel si to; zastavil se a pozoroval neobvyklou scénu. Jeden robot natáhl ruku k hrudi poraženého, otevřel malinká dvířka a vytáhl zevnitř několik kulatých předmětů. Ležící Beťan se zhroutil, jakoby vlastní vahou. Jeho pravá noha, ohnutá v koleni, se pomalu narovnala.

Na chodník nehlučně připlul vozík, přesně takový, jaký přivezl kosmonauty do města. Roboti zdvihli bezvládné tělo a ledabyle je naložili. Zůstalo ležet v nepřirozené pozici jako hromada namodralého kovu a zaražení kosmonauti sledovali, kterak se nadzvedly okraje plošiny, vozík se tiše vznesl nad zem a zmizel za nejbližší zatáčkou.

Kosmonauti mlčeli. Beťané, kteří právě vykonali ortel nad svým druhem, pochodovali zas vpřed, každý po svém, jako by se vůbec nic nestalo. Neudělali jediný zbytečný pohyb, neozvalo se jediné slovo, bylo pouze slyšet spěchající kroky.

„Hm,“ řekl Markov, „čistá práce. Miluj bližního svého jako sebe samého…“

Nikdo mu neodpověděl. Jednotvárné řady budov bez oken náhle končily. Za posledními se táhlo mírně zvlněné údolí. Kdesi v dálce za ním, na kamenité náhorní plošině, stála Syzraň.

Všichni bez přestání mysleli na loď, kladli si posté otázku, zda ještě pracuje gravitační projektor a podaří-li se jim odpoutat od Bety. Nyní však, když zůstali sami. pocítili jakousi nejistotu. Ovšemže by se nejraději viděli v dobře známé kajutě a poddali se vzrušivé atmosféře, která panuje na kosmické lodi před odletem na zpáteční cestu, ale současně dráždila nepochopitelná planeta jejich zvědavost. Ne, neměli přece právo nepokusit se odsud uniknout! Pohlédli na sebe a okamžitě si porozuměli; to už se ale před nimi objevil znenadání robot a mlčky jim pokynul, aby se vrátili do města.

Pochopili jeho gesto. A k svému velkému údivu dokonce pocítili určitou úlevu… Zůstanou na Betě…

3

První procitl Markov. Několik minut ležel a podřimoval, probouzející se mozek nebyl ještě schopen zaplašit sny. Ale krk, ztuhlý nepohodlným spánkem, jej donutil sednout si. Zpočátku myslel, že stále ještě spí a všechno se mu pouze zdá. Kolem dokola panovala tma tmoucí. Bylo ji cítit přímo fyzicky, byla tak hmotná, až se zdálo, že kdyby jí chtěl proniknout paprsek světla, určitě by se nárazem zlomil.

Za dny strávené v kulatém sále si už zvykli na matné světlo, které v něm neustále zářilo Ale nyní byla všude dokonalá temnota. Narušovala pocit prostoru. Markov měl dojem, že stěny jsou kdesi vedle, že stačí jenom natáhnout ruku a dotkne se jich, hned se však cítil jako pranepatrný bod v nekonečném moři tmy. Napínal sluch. Vše kolem mlčelo a jenom těsně u něj se ozývalo pravidelné oddychování jeho druhů. Ten zvuk jej potěšil tak jako ještě nikdy žádný jiný zvuk. Navracel ho do světa obyčejných pocitů, do světa, v němž je třeba jednat, učinit cosi. a ne čekat, až mu začne ta úplná tma a ticho otupovat vědomi. „Koljo. Volovo.“ zašeptal.

Probudil je, a tak všichni tři seděli, upírali zraky do tmy a napjatě poslouchali ticho. První záchvat strachu už přešel a začali přemýšlet, co si počnou.

„Pojďte, ohmatáme stěny! Kdoví, třeba najdeme dveře,“ řekl Naděždin.

„Nedaly se najít ani za světla.“ namítl Markov, ale vstal a protáhl se.

Zvedli před sebe ruce a pomalu se belhali vpřed, pokud nenarazili na stěnu.

„Já jdu jedním směrem, vy druhým, jasné?“ řekl Naděždin. „Kdesi se setkáme, sál je kulatý. Možná že se nám podaří dveře našmátrat.“

Pohybovali se kolem zdi a pečlivě ohmatávali její povrch. Byla hladká a ve tmě se zdálo, že nekonečná.

„Jak jsi na tom, Koljo?“ zeptal se Markov.

„Zatím nic.“ odpověděl odkudsi ze tmy Naděždin.

„Jejda,“ vykřikl najednou Gustov. „Tady jsou, nešťastní naši drahouškové, dveře!“

„Kde? Kde?“

„Ano tady, jakoby trochu pootevřené, podejte ruce, cítíte? Sláva vesmírnému pámbíčkovi!“

Všichni tři nahmatali na hladké stěně nepatrný výčnělek. Naděždin se na něj přisál prsty a napjal svaly. Zdálo se mu, že dveře poněkud povolily.

„Zkusme to všichni.“ zavelel.

Masivní kovové dveře se pohnuly a štěrbinou, která se utvořila, prudce vnikl paprsek jasného světla. Kosmonauti stáli, ztěžka oddechovali a mhouřili oči, přivyklé na tmu.

„Ano,“ protáhl Gustov. „Mám dojem, že se ta železná dítka zabývají pouze vymýšlením nových hádanek. Zasedá jakási vysoká komise a vynalézá překvapení extra pro nás… S těmi velikými palicemi toho ještě mohou navymýšlet!“

Vyšli ven – a zůstali stát jako sloupy. Ulice byla úplně pustá. Jediný robot nekráčel podél dlouhých, jednotvárných domů. Rozhlédli se na všechny strany. Široko daleko ani živáčka, neozval se jediný zvuk. Na všechny strany pouze geometricky pravidelné ulice s geometricky pravidelnými krabicemi domů.

„Čím dál, tím líp!“ zabručel Markov a schoulil se. „Zajímalo by mě, co má tahle paráda znamenat?“

„Nejspíš se cosi přihodilo s energetickým zdrojem,“ uvažoval Naděždin. „Zhasly proto stěny v naší rezidenci, dveře zůstaly pootevřené a všichni ti džentlmenci se kamsi ztratili.“

„Asi máš pravdu,“ odpověděl Markov a po krátké odmlce dodal: „Možná že je to jediná příležitost, jak se rozloučit s touhle planetou. Když nemají energii, tak jim nejspíš nefunguje ani jejich gravitační zařízení. Co myslíte? Nevím, jak vám, ale mně se chce domů. Uvelebím se do svého milovaného prosezeného křesla, zapnu stereovizi a budu koukat na obrázky z Marsu nebo z Kapského Města…“

„Můžeš si zahrát se ženou čtverečky.“ ušklíbl se Gustov.

Naděždin chtěl něco říci, ale vtom zaslechli za sebou dupot. Ohlédli se a uviděli několik robotů, kteří k nim ze všech sil pádili. Než se kosmonaute vzpamatovali, útočníci je dohnali, v běhu je popadli do náručí a stejnou rychlostí se řítili dál.

Naděždin se snažil vyprostit ze železného sevření, ale dvě ruce z modravého kovu jej pevně tiskly na mohutnou hruď.

Robot běžel lehce a rychle. Patrně si dával pozor, aby svému břemenu nezpůsobil nějakou bolest.

„Poslyšte.“ řekl Naděždin. „Už více než třicet let mě nikdo na rukou nechoval.“ Hovořil jenom proto, aby slyšel svůj hlas a aby sám sebe přesvědčil, že to není sen. Natáhl krk, až se dotkl uchem robotových prsou, a pootočil hlavu. Dva další roboti uháněli vedle a nesli v objetí Markova a Gustova; vzadu se ozýval dupot ještě několika párů nohou.

„N-na… ru-ukou,“ zamumlal mu zničehonic robot u samého ucha. Naděždina ovládl dojem, že hlas, který vycházel z kovového hrudního koše, už někdy slyšel. „Po-sly-šte,“ mumlal robot dále. „Už více než třicet let…“

Naděždin obrátil hlavu na druhou stranu a na kovovém povrchu robotova těla, těsně u svého nosu, spatřil vyražené znaky.

Nic nechápal a už se ničemu nedivil; byl uchvácen proudem nepochopitelných událostí. Jeho mozek, který pozbyl naději, že by v nich mohl nalézt logiku, klouzal na místě jako automobil, který uvízl v mazlavém blátě.

„Poslyšte.“ tentokrát už daleko zřetelněji slabikoval robot a Naděždin okamžitě pochopil, co mu připomíná ten hlas a ta intonace. Byl totiž navlas podobný jeho vlastnímu hlasu.

Náhle robot hbitě uskočil stranou a Naděždin se udeřil do hlavy o jeho hruď. Pak se robot prudce otočil a povolil svůj stisk. Naděždin sklouzl na zem a ihned vyskočil na nohy. Vpředu, nízko nad povrchem ulice, vznášel se vozík, který už znal; leželo na něm několik robotů.

Naděždin pocítil dotyk ruky a zvedl zrak. Robot na něj hleděl a Naděždin měl pocit, že v objektivech jeho očí kmitlo cosi lidského. V následující chvíli jej robot vmáčkl do jakéhosi domu a v ruce se mu odněkud objevila krátká trubička, kterou namířil na blížící se vozík. Nepodařilo se mu ještě zacílit, když od vozíku cosi zablesklo, ozvalo se slabě zašustění a robot se těžkopádně hroutil k zemi. Zadní pár jeho očí se upíral na Naděždina a tomu se zdálo, že v nich zahlédl něco, co se podobalo zármutku.

„Poslyšte…,“ zachraptěl robot a poroučel se na dlažbu.

Vedle upadl ještě jeden robot. Ostatní odhodili zátěž a zmizeli za rohem.

Naděždin vyšel z domu. V ústrety mu vrávorali Markov s Gustovem. Oba byli pobledlí.

„Co bude teď?“ zeptal se Vladimír. Pokusil se o úsměv, ale rty se mu chvěly. „A to jsem si ještě myslel na Beťanky…“

„Když jsem redigoval atlasy hvězdných cest ve středisku v Kaluže, odcházel jsem z práce vždycky akorát ve čtyři,“ řekl zadumaně Markov.

„Achich, strejdo Sášo, jaký to byl život!“ poznamenal Gustov. „A teď tě tahají po Betě 7 v náručí roboti a pustí tě jenom, když si chtějí zastřílet. Jo, strejdo, nemáš pro kosmonautiku ten pravý talent.“

Těsně u nich zastavil vozík a robot, který na něm seděl, jim mlčky pokynul. Nasedli a nehlučně se vznášeli kolem dlouhých staveb. U kulaté laboratoře přistáli. Zase je nikdo nečekal. Zastavili se a nerozhodně se rozhlíželi kolem.

„Mládenci,“ protáhl Naděždin, „třeba někdo dovede vysvětlit smysl toho galimatyáše, ale já to nejsem.“

„Chtěli nás unést, o tom nemůže být pochyb. Že ano?“ otázal se sám sebe Markov. „Ano,“ odpověděl si hned. „Asi představujeme jakousi objektivní hodnotu. Aspoň pro ten kráčející kovový šrot. První příjemné zjištění. Kromě toho nejsou ta stvoření tak jednotná, jak se nám zdálo na prvý pohled. Taky dobré. Ale fakt, jak poznají, který je který, mi vůbec nejde na rozum.“

„A proč by chodilo?“ usmál se Gustov. „Taky to není tvá starost. Mně bůhvíproč nikdo nevymluví, že ta veselá dítka, co se nás pokusila ukrást, mají prsty v havárii energetického systému.“

„Docela možné,“ zamyšleně přitakal Naděždin. „To, co řeknu, vám třeba bude připadat jako tlach, ale jsem přesvědčen, že mám pravdu. Zdálo se mi, že naši únosci se něčím od ostatních robotů liší. Víte, když mě ten můj vlekl, bručel jsem si cosi pod nos a on má slova přesně opakoval. Říkal: ‚poslyšte‘, ‚na rukou‘, a ještě něco. Měl jsem pocit, že je jaksi lidštější, nebo co…“

Ke kosmonautům přistoupil robot, pozorně na ně pohlédl a najednou řekl: „Prosím, do laboratoře.“

„Vy… Už mluvíte výborně naším jazykem,“ roztáhl rty v širokém úsměvu Gustov.

„Rozebrali jsme jej a téměř dokonale rozšifrovali,“ lhostejně oddrmolil robot a otevřel dveře do laboratoře.

„Aha… To si tedy s vámi můžeme poklábosit?“ nedůvěřivě se ptal Gustov.

Robot mu zůstal dlužen odpověď. Upevňoval v sále trojnožku, na které visela síť utkaná z jemňoučkých drátků.

Pak přikročil ke Gustovovi a napřáhl paži.

„Oč běží? Proč zas já?“

Robot neodpověděl. Opatrně si přitiskl Gustova na hruď, posadil jej na podlahu a navlékl mu na hlavu síťku.

„Vladimíre,“ řekl třesoucím se hlasem Markov. „Vladimíre, počkej, bude lepší, když si tu parádu nasadím já.“

„To je v pořádku, nějak se teď nebojím. Nevím proč, ale nebojím se. Určitě to bude zase experiment. Aby to ďas spral! Připadám si, jako bych dostal poukaz do lázní. Ať chceš nebo ne, musíš podstoupit všechny léčebné kúry. Tak co, bude se něco dít?“ optal se robota.

Ten stále mlčel. Za několik minut sundal Gustovovi s hlavy síťku a zmizel i s trojnožkou.

4

Veliký mozek nikdy nespal. Na rozdíl od obyčejných Kirdů nikdy nevypínal své vědomí, nikdy nešetřil energií. Po měsíce a roky cirkuloval neustále ve stovkách kilometrů jeho logických obvodů a v miliónech buněk proud. Selhal-li hlavni energetický systém, automaticky se zapínal náhradní, a kdyby zklamal i ten, začal fungovat druhý náhradní. Veliký mozek musel pracovat bez ustání, neboť byl hybnou silou celé civilizace, její pružinou, která svými rozkazy poháněla tisíce Kirdů. Byl jedinečný, byl nenahraditelný, byla v něm koncentrována minulost, přítomnost i budoucnost kirdské civilizace.

Toho rána poslal telepatický signál Kirdovi 274, aby se k němu bez meškání dostavil. Mohl by pochopitelně obdržet potřebnou informaci i na dálku, ale přestože spojení bylo dokonalé, dával ve významných případech přednost tomu, pozvat informátora k sobě. Vylučovala se tak možnost, že by se při přenášení údaj přece jenom překroutil. Kird 274 zafixoval příkaz a rychlým krokem se vydal na jižní okraj města, kde se tyčila Věž Velikého mozku. U vnějších kovových hradeb mu energicky zastoupili cestu dva hlídači. Ostražitě si prohlédli číslo vyražené na jeho hrudi, otevřeli dvířka od komory s akumulátory a ubezpečili se, že tam nemá nic nadbytečného. Teprve pak jej pustili dovnitř.

U vnitřního hrazení jej zastavili další dva strážní. Obratně mu odšroubovali kryt lebky a začali zkoušet mozek. Soustředěně a zručně opakovali operaci, kterou se zabývali už nejméně tisíckrát. Bez ohledu na ranní kontrolu ve stanici musel každý Kird předtím, než vstoupil do Věže, projít zvlášť pečlivou zkouškou. V paměti toho, kdo měl co činit s Velikým mozkem, se nesměla vyskytnout jediná poškozená, výstřední myšlenka. Na přenosných zkoušečích několikrát vzplanulo červené světélko: mozek pracuje bez závad a neobsahuje nic podezřelého.

Strážní propustili mlčky Kirda 274 ke vchodu do Věže. Třetí dvojice ještě jednou zkontrolovala jeho číslo, prosvítila ho defektoskopem a otevřela bránu.

Kird 274 šel k Velikému mozku poprvé. Spěchal po schodech, na nic nemyslel a nic necítil. Všechno, co znal a o čem přemýšlel, když plnil příkazy, měl navždy vryto do své dokonalé paměti, z níž mohl v kterémkoli okamžiku vylovit vše, co potřeboval.

Veliký mozek sídlil v gigantickém sálu ve vrcholu Věže. Na rozdíl od obyčejných Kirdů se nemohl hýbat, neboť byl příliš veliký. V podstatě ani neměl potřebu pohybovat se primitivně v prostoru, protože každý jeho poddaný byl vlastně pokračováním jeho samého. Měl stovky rukou, nohou a očí, připravených vyplnit každý jeho příkaz.

Kird 274 se zastavil před obrovskou hlavou, jejíchž několik párů objektivů ohmatávalo každý čtvereční milimetr jeho těla.

„Začít!“ přikázal Veliký mozek, aniž by promluvil.

A Kird 274 odpovídal stejně tak beze slov:

„Příkaz zněl: přitáhnout na naši planetu nějakou kosmickou loď, která se dostane do okruhu působení gravitačního zářiče. Před osmi dny byl splněn. Vesmírná loď pochází z planety, označované tamními obyvateli jako Země. V lodi, která se jmenuje Syzraň, byly nalezeny tři živé bytosti nižšího typu, neboť sestávají z živočišných tkání, a další, na první pohled vysoce vyvinutá. Jenže ta je připevněna k lodi, a jak se zjistilo při bližším studiu, jde pouze o pomocné zařízení. Jeho myšlení je ohraničeno úzkým okruhem úkolů, souvisejících s pohybem lodi. Byl objeven velmi obtížně vysvětlitelný jev, kdy je racionální a účelný organismus podřízen nelogicky se chovajícím bytostem.“

„V čem se projevuje nelogičnost?“ otázal se Veliký mozek.

„Při každé činnosti charakterizuje jejich chování neúčelné plýtvání energií, dále množství nesouvislých myšlenek, z nichž část vyjadřují foneticky, což umožňuje zvláštní orgán, který produkuje zvukové vlny, část jim koluje mnohokrát v mozkových okruzích. Byli umístěni do kulatého sálu Ústřední laboratoře a stali se objektem celé řady pokusů. Došlo se ke zcela nečekaným výsledkům. Například se zjistilo, že energii přijímají tak, že vkládají do úzké štěrbiny na tváři produkty biologického původu. Efektivnost takové metody doplňování energie je ve srovnání s napájením z akumulátorů úžasně malá.

Překvapivá byla také jejich reakce v případech, kdy se domnívali, že jsou ohroženi. Téměř všechny jejich vnitřní orgány změnily rytmus, došlo k deformaci chování, a dokonce také vnějšího vzhledu. Jejich i tak nízká schopnost logické analýzy výrazně poklesla, v mozku se jim projevil zvláštní myšlenkový vír, který lze dešifrovat jen s obtížemi.

Jeden z nich například vzpomínal na drobnou bytost a představoval si, že ji chová v náručí. Druhý se pokoušel udržet strop zády. Třetí myslel na smrť, jak se nepochybně v jejich řeči označuje demontáž. Na základě podrobných pozorování lze všeobecně soudit, že perspektiva možné demontáže vyvolává u lidí z jakéhosi důvodu vzrušení. Ať to zní sebepodivněji, vnucuje to dojem, že se snaží demontáži ze všech sil vyhnout.“

„Vyhnout?“ opáčil Veliký mozek.

„Ano, vyhnout. Takovou reakci nazývají termínem ‚strach‘, ačkoli ho nikdy nevysloví nahlas. Druhá charakteristická reakce, kterou se podařilo v jejich chování zjistit, probíhá stejně bouřlivě. Zpravidla bývá namířena proti objektu, který ji něčím vyvolává. Projevila se například při určování sily jejich končetin a pevnosti materiálu, z něhož jsou vyrobeny. Kird, který zkoušel ruce jednoho z pokusných objektů, se stal obětí právě této reakce, provázené napadením.

A posléze je pro ně obzvláště typická třetí reakce, jejíž rozluštění je nejobtížnější. Projevuje se tím, že jejich myšlenky se zaměstnávají po celý čas vzpomínkami na jisté předměty, jako jsou oni sami, jejich planeta, lidé, kteří tam zůstali. Myšlenkový proces tak ztrácí poslední zbytky vyrovnanosti a harmonie, což vede k mnoha jednoznačně bezúčelným hnutím a nápadům. Občas vyjadřují tuto reakci slovy a hlas se jim zvláštním způsobem chvěje. Přemýšlejí, jak by objekty, vůči kterým je zaměřen tento třetí charakteristický druh chování, ochránili před nebezpečím, jak tomu bylo v případě pokusu určit pevnost končetin jednoho z nich.“

Kird 274 ukončil své stručné hlášení a nehybně stál před Velikým mozkem. Nepřemýšlel, sdělil-li mu všechno, ani se nepokoušel uhodnout dojem, který u něj vzbudila jeho slova, prostě nehybně stál a očekával další pokyny.

„Ony bytosti u nás musí zůstat,“ řekl posléze Veliký mozek. „Nesmí se hlavně připustit, aby se dostaly do rukou Defům, kteří se je pokusili už jednou unést. Jejich ochrana musí být zesílena a každý ze strážných musí obdržet zbraň a náhradní akumulátory. V bádání pokračovat. To je vše.“

Kird 274 přijal příkaz a sešel ze schodů rychlostí, jakou používají Kirdové, když plní úkoly.

Veliký mozek přemýšlel. Informace, které obdržel, znovu a znovu analyzoval ve svých elektronických obvodech. Vymačkával z faktů vše, co mohlo mít nějaký význam, hledal v nich skrytý smysl, rozbíral je na detaily a zase vše sestavoval v jeden celek.

Rozkaz přitáhnout na planetu nějakou kosmickou loď nedal Veliký mozek náhodou. Byl nepřekonatelný ve schopnosti analyzovat a už dlouho chápal, že kirdská civilizace stále není dokonalá. Během tisíce let, která uběhla od chvíle, kdy vyhynul poslední Vert a Veliký mozek převzal všechnu moc na sebe, snažil se aspoň miliónkrát pochopit, jaká složka jejich civilizaci chybí. Prozkoumal a rozebral všechny údaje, které získal od Vertů, ale ti svým potomkům nic významného neodkázali. Slabí, neschopni vlastního myšlení, zapomněli všechno, co věděli, a tupě mířili ke svému konci. Velikému mozku, který kdysi vytvořili a který přežil mnoho jejich pokolení, nemohli dát vůbec nic, stejně jako on nemohl od nich převzít něco, co by už neznal.

Veliký mozek realizoval vše, co ho napadlo. Mnohokrát zdokonaloval paměť Kirdů. Mysleli stokrát rychleji, jejich analytické schopnosti byly nesmírné, neexistoval úkol, který by nemohli vyřešit. Až na jediný. Jejich civilizace stagnovala. Nerozvíjela se a Veliký mozek věděl, že civilizace, která se nerozvíjí, je odsouzena k zániku. Chápal to příliš dobře, neboť znal osud Vertů a jejich žalostné vymírání. Desítky posledních mohly existovat jenom pod ochranou Kirdů, kteří za ně mysleli, pracovali a nakonec za ně zůstali i naživu. Tak to bylo nevyhnutelné. Vertové se příliš spoléhali na Veliký mozek, který vytvořili, stále více a více na něj přenášeli starost o svůj vývoj. Odnaučili se myslet, čímž se odsoudili i k fyzické degeneraci, protože ve všech vysoce vyvinutých civilizacích musí být myšlení a existence rub a líc jedné věci. Vertové vymírali a Veliký mozek, když pochopil, že jejich osud je zpečetěn, začal vytvářet novou civilizaci – civilizaci Kirdů. A ať byla jeho schopnost myšlení jakkoli neohraničená, nebyl s to vypracovat model života v jeho všestranné podobě. Dávno už začal chápat, že Kirdové jsou na něm závislí přesně tak jako dříve Vertové. Civilizace to byla prakticky ve své podstatě úplně stejná, pouze vyhynulé Verty nahradili Kirdové.

Potom se objevili Defové, a když se začal jejich počet zvětšovat a když s nimi bylo stále těžší pořízení, pochopil, že složku, která se jeho civilizaci nedostává, nemůže na této planetě nalézt. Nejenže se kirdská civilizace nerozvíjela, ale začal se nad ní vznášet přízrak zkázy. Bezprostředním nebezpečím byli nositelé zmatků, Defové. Nemohl je zničit, protože na něm nebyli závislí. Scházelo jim myšlení, neboť byli defektní a jejich činy se nedaly, předpokládat. Nemohl je ani získat do svého vlivu, protože se neřídili jeho příkazy, a tím se sami vyřazovali z harmonické rovnováhy.

Veliký mozek přemýšlel, přičemž pohlcoval lví podíl energie, kterou Beta 7 disponovala. Prvek, který kirdské civilizaci chybí, bylo bezpodmínečně třeba najít. V hlubinách jeho elektronického myšleni se rodily v přísně logickém pořadí nápady, byly hned váženy, zkoumány a rozebírány a pak dělaly místo jiným.

Začal přemýšlet o cizích světech a cizích civilizacích. A právě teď má možnost nalézt prostřednictvím těch tří bytostí odpověď.

Ať už se lidé nacházeli na jakémkoli stupni vývoje, byli zřejmě vysláni životaschopnou civilizací. Cestovali vesmírem, zatímco Veliký mozek nemohl do této chvíle ani pomyslit na to, že by Kirdy vyslal do kosmického prostoru, ani na to, že by se tam vydal sám. Nemohl je zanechat na planetě bez sebe, tím méně je poslat samotné. Nebyli s to fungovat bez něho; dával jejich existenci myšlenky, obsah i cíl.

Je v nich cosi zvláštního, v těch lidech. Jsou křehcí, slabí, špatně chránění před vnějším prostředím, nelogičtí ve svém chování, mají však navíc něco, co Kurdům schází. Nečekají na příkazy, protože nejsou odkázáni na Veliký mozek, nedostávají impulsy z venku, ale nacházejí je kdesi v sobě. Kde se v nich bere schopnost přizpůsobovat se tak pohotově k měnícím se podmínkám? A co ty podivné, nepochopitelné reakce, které doprovázejí skoro každou jejich činnost?

Proč se tak vyhýbají demontáži? Možná že odpovědí na tuto otázku může být právě reakce, o níž se zmiňoval Kird 274.

Pomalu dozrávalo rozhodnutí. Vzniklo v hlubinách obludného intelektu a pomalu plynulo na povrch, stávalo se stále zřetelnější a přesnější a vytrysklo v lakonický rozkaz:

„Ještě dnes dokončit výzkumy první reakce lidí, jak o ní bylo referováno. Přeladit pár desítek Kirdů a zavést u nich zmíněnou reakci. Okopírovat ji přesně, nic neměnit a nic nepřidávat. Kirdové s novou reakci nechť pokračují v běžném zaměstnání, především na stavbě druhé zkušební stanice. Zítra tam zařídit nový kontrolní panel, který bude evidovat změny v chování. A nakonec: také Kird 274 se musí přeladit. Je to zvlášť závažné. Později bude informovat o výsledcích. Lidi zítra z laboratoře vypustit, pokračovat však ve střežení a sledovat je. Nutno znát jejich reakce a chování v přirozených podmínkách.“

Mozek pokračoval v úvahách, rozebíral, k jakým změnám by mohlo u Kirdů po přeladění dojít. Zpozoroval, že některé spoje v jeho organismu se mírně přehřály. Bude třeba objevit v analyzátorech a integrátorech místa, kde by mohlo dojít k poruše. Zapnul svůj zkušební systém, ale okamžitě dostal informaci, že je vše v naprostém pořádku.

Nevěděl, co je to netrpělivost a zvědavost, jako neznal žádné jiné emoce, a proto nemohl pochopit, proč dnes přemýšlí daleko intenzívněli než obvykle.

5

Kird 274 stál v řadě před vchodem do kontrolní stanice. Dlouhé čekání ho nerozčilovalo, čas pro něj nic neznamenal.

Posléze vstoupil dovnitř. Dva Kirdové sundali z police modravě bílou kouli, připojili ji ke zkušebnímu panelu a počkali, až se rozsvítí červená lampička. Kird 274 zaslechl, jak cosi kovově zavrzalo a pochopil, že mu odšroubovávají hlavu. Nadzvedl oči a podíval se jim na ruce: pracovali rychle a soustředěně.

Opatrně mu nasadili na krk novou hlavu a začali utahovat šrouby.

Kird 274 otevřel oči. Spatřil známý sál a ruce, které mu připevňovaly k trupu novou hlavu. To, že ztratil na několik minut vědomí, jeho mysl nijak nezaměstnávalo. Soustředil se na problém, jak dále provádět výzkumy. Pokračoval v těchže úvahách, kterými se zabýval předtím, než odlétla se zařinčením jeho stará hlava. Současně však už bylo jeho myšlení docela jiné. Byl zvyklý, že mozek pracoval jasně a přesně, jako by vyklepával nějaký pravidelný rytmus. Myšlenky proudily lehce a volně, stejně tak jako lehce a volně proudil v kilometrových obvodech jeho mozku proud. Teď však zhoustly jako olej na mrazu, táhly se a. řadily se jen s námahou. Nikdy dříve Kird 274 nepřemýšlel o barvě svých myšlenek, a kdyby už dostal takový úkol, pak by mu připadaly průzračné a ubíhající jako voda. Nyní si je z nějakého důvodu představoval jako rmutné a kalné. S mučivou pomalostí jej pohlcoval jakýsi pocit, první pocit, který kdy zakusil. Pravděpodobně to bude první lidská reakce – strach, pomyslel si.

Strach ho zaplavoval jako rozvodněná řeka. Vypadalo to, že má schopnost proniknout do nejnepatrnějších buněk mozku. Kirda 274 zcela ovládl. Kontrolní panel, stěny, celý sál zkušební stanice i Kirdové, kteří v něm pracovali – všechno, co tak dobře znal, se na něho výhružně valilo a snažilo se ho sevřít, rozdrtit, zničit.

Chtělo se mu utéci, zmizet, zachránit se před jakýmsi nebezpečím. Avšak jeho pohyby se staly pomalými a nejistými. Chtěl běžet, protože se bál, ale hned si uvědomil, že se bojí i běžet.

Chtěl vykřiknout, ale bál se také toho.

S vypětím vůle vyšel z kontrolní stanice. Hned vedle bylo staveniště.

Také Kirdům, kteří tu pracují, vyměnili hlavu, pomyslel si.

Kirdové, kteří ještě včera pracovali účelně a rytmicky jako dobře seřízený organismus, se dnes jenom ploužili. Brali hned jednu, hned jinou součástku, poděšeně je zahazovali a chvatně se ohlíželi, není-li nablízku dozorce. Pohybovali se, jako by byli svázaní. Při každém zvuku sebou trhli a snažili se schoulit své veliké kulovité hlavy mezi ramena.

Kird 274 šel k laboratoři. Každou chvíli se zastavoval, zchvácen obrovským strachem, který vyřazoval jeho schopnost analyzovat situaci. Myšlenky se mu pletly a bezmocně sebou plácaly v mozku, neschopny seřadit se do přesného úsudku.

Jde pouze o pokusnou reakci, sklíčeně se přesvědčoval a snažil se nalézt bývalou jasnost a přesnost myšlenek, ale strachu se ubránit nemohl.

Přistoupil k laboratoři a dlouho váhal, má-li otevřít dveře. Měl dojem, že se mu mozek i celé tělo scvrklo, že v něm vzniklo jakési vakuum, které se naplnilo bezděčným nepokojem. Kird 63, který stál u vchodu, na něj pozorně pohlédl. Kird 274 sebou trhl. Teď si určitě všiml, že mé chování vybočuje z normy a určitě to bude hlásit v kontrolní stanici. Tam zjistí, že jsem defektní, odpojí akumulátory a rozmontují mě na součástky! Ta myšlenka vyburcovala jeho mozek k rychlejší práci a ucítil, jak se v něm od přetížení začínají přehřívat vodiče.

Demontáž? Konec? Představil si, že leží jako hromada mrtvého kovu a v duchu zasténal. Ne, nikdy! Ta představa byla obludná a omračující, musí ji zahnat, odehnat od sebe! Přeplňovala jej, nadouvala, ale zbavit se jí nemohl. Ještě chvíli a vybuchne v něm.

Vzchopil se a vstoupil do laboratoře.

„Pokoj s tím, který přichází,“ obřadně se mu uklonil Gustov a vykročil mu v ústrety.

Kird 274 sebou trhl, jako by dostal ránu, uskočil a rozběhl se po kulatém sále, aby se někde schoval.

Kosmonauti ho pozorovali s údivem.

„Co mu tam straší?“ zaklepal si prstem na čelo Gustov. „Asi se něco stalo s elektronikou. Nějaký defekt…“

Slovo defekt na robota zapůsobilo jako neočekávaný úder. Zachvěl se, vrhl se vpřed, zastavil, rozběhl se proti zdi. jako by ji chtěl prorazit, celou vahou dopadl na zem, ale okamžitě znova vyskočil na nohy.

„Ne,“ řval vysokým přeskakujícím hlasem. „Žádné defekty!“ Pohlédl zoufale na kosmonauty a opakoval: „Žádné defekty, jenom žádné defekty! Nejsem Def, nejsem Def!“

Lidé strnuli. Každý večer si říkali, že už vyčerpali celou zásobu vzrušení až do dna a že už je nemůže na téhle planetě docela nic překvapit. Ráno je však vždy zaskočil úžas a nepotlačitelná zvědavost, jako by se v nich ty pocity za noc opět nastřádaly.

„Je to ten náš Beťan? Co myslíš?“ zeptal se Naděždina bůhvíproč šeptem Markov.

„Myslím, že ano,“ dostal nejistou odpověď. „Na dvou místech měl malé promáčklinky. U kotníku a na břichu. Támhle, vidíš? Ale hlava není jeho. Všiml jsem si na ní škrábance u předního oka. Teď tam nic nemá. Ale co to mele… Vůbec nic nechápu…“

„Třeba si dneska jednoduše oblékl novou hlavu,“ usmál se Markov. „Taky bych to někdy potřeboval.“

„Nech toho,“ odsekl Naděždin. Vstal a udělal několik kroků k robotovi.

Ten se zachvěl celým svým masivním kovovým tělem a ustoupil.

„Co je vám?“ mazlivě broukl Naděždin. Rozpomněl se na svou malou dcerku a uvědomil si, že teď mluví zrovna takovým tónem, jako když ji chtěl uklidnit. „To nic není, nebojte se, proč byste se bál?“

Robot se přestal třást. Stál a mlčky na něj zíral. Naděždin napřáhl pomalu ruku a robot opět uskočil.

„Čeho se bojíte?“ konejšil jej Naděždin. „Nemáte čeho. Roboti se přece ničeho nebojí.“

„Mám strach,“ tiše zašeptal robot.

„Právě, strach,“ řekl Naděždin a opatrně mu položil ruku na rameno.

Robot byl o hodně větší než on, a tak musel vysoko zvednout paži.

Kird 274 nevěděl, co je to vděčnost, stejně jako nevěděl, co jsou to sympatie. Pouze pocítil, že strach, který jej naplňoval, kamsi pomalu mizí. Analyzátory mu napověděly, že nemohlo jít o náhodu. Když člověk, kterého ostatní nazývají hned Kolja, hned Naděždin a zase soudruh velitel, stál tak před ním na rozkročených nohou a položil mu svou měkkou, lehoučkou ruku na rameno, strach se začal ztrácet. Neuhnul a ani se mu nechtělo od Naděždina vzdálit; bál se, že by se pak mohl strach vrátit znovu.

„No tak vidíte,“ řekl Naděždin a žasl nad absurditou situace. On, člověk ze vzdálené planety, velitel kosmické lodi, stojí v cizím světě vedle kovového robota a vrká jako hrdlička, aby ho ukonejšil. Pokrčil rameny. Překvapení ho už začala unavovat.

Markov s Gustovem k nim pomalu přistoupili.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se najednou Markov.

Robot se zachvěl. „Kird 274,“ odpověděl poděšeně.

„Můžete mi říkat Dvěstíku,“ zažertoval Gustov, ale jeho přátelé se na něj významně ohlédli a on zahanbeně zmlkl.

„Výborně,“ řekl pořád stejně laskavým tónem Naděždin. „Já se jmenuji…“

„Kolja,“ vskočil mu robot do řeči. „A toto je Voloďa, Vladimír a tenhle Sáša, Sášenka, strejda.“

Kosmonauti se rozesmáli. Robot sebou při neznámém zvuku trhl, ale hned se upokojil. Strach už neměl, ale věděl, že nezmizel, spíše se stáhl kamsi do hlubin a on se ze všeho nejvíc bál, aby se znovu nevynořil. Přesto se však cítil daleko líp než ráno, kdy zakoušel tu nesmírnou hrůzu.

„Veliký mozek provádí pokus,“ řekl zničehonic. Nemohl pochopit, proč ta slova pronesl. Vždyť neměl příkaz prozrazovat lidem, co se na této planetě děje. Nemohl se ale udržet a pomalu vysvětloval záměr Velikého mozku.

„To jsou nám věci,“ zamyšleně protáhl Markov, když se robot odmlčel.

„Tak to tedy je, moji nešťastní kamarádíčkové,“ poznamenal Gustov. „Pozvali si nás, abychom vnesli novou krev do jejich civilizace. Galaktická soustava nám to nezapomene. Tak co, dáme se do toho?“

Vyšli ven a zastavili se u vchodu do laboratoře. Kolem se ubírali roboti svým obvyklým rozměřeným krokem. Nerozhlíželi se a mířili za přesně vytčeným cílem. Někteří se však kradli podél nekonečných nudných zdí, hned se k nim tiskli a opatrně se rozhlíželi, hned přebíhali křečovitými skoky na protější stranu ulice.

Kosmonauty vytrvale sledovali dva Beťané, kteří z nich nespustili očí. Došli pomalu až k stavbě druhé kontrolní stanice. Když je zahlédli roboti pracující tam, překvapeně se zarazili, ale hned se dali zas do práce. Jeden z nich, který stál nejblíž, zvedl jakousi desku z namodralého kovu, pohlédl kradmo na Kirda 274, škubl sebou a roztáhl ruce. Deska zazvonila o dláždění. Kird si schoval tvář do dlaní, jako by očekával ránu, zapotácel se a zřítil se z výšky několika metrů. Zamával při pádu neohrabaně rukama a zůstal nehybně ležet.

Ostatní nechali práce a dali se na útěk. Uběhli však asi sto metrů a nerozhodně se zastavili.

Markov si klekl a pokoušel se nadzvednout ležícího robota. V tu ránu k nim nezvučně přiletěl vozík. Seskočili z něj Kirdové, přispěchali k ležícímu a rychle mu otevřeli dvířka na prsou. Nebožák se zachvěl, pokusil se vstát, napřáhl ruku, ale to už mu stačili vyjmout akumulátor a on znehybněl. Vyhodili jej na vozík a stejně tiše, jako se objevili, zmizeli za zatáčkou.

Kird 274 hleděl upřeně přímo před sebe. Tu v jeho mozku zazněl signál: Veliký mozek mu přikazoval, aby se k němu dostavil.

Strach mu znovu zkalil zrak. Nevěděl, jak se dostal k Věži. Zmocnila se ho předtucha neštěstí. Bál se vystoupit po schodech, ale stejně se bál neposlechnout. Několikrát se zastavil, protože nemohl sebrat síly k tomu, aby pronikl těžkou oponou neznáma, která se mu každých pár kroků stavěla do cesty. Vzpomínal na lidi a na ten nevysvětlitelný pocit bezpečí, který vedle nich zažíval. Myšlenky mu ale horečně unikaly a téměř nic nechápal.

Zatím ještě nikdo nepřišel na to, že je Def, jenom proto, že si nestačili všimnout jeho nenormálního chování. Ale teď začne podávat zprávu Velikému mozku a ten to okamžitě pozná. Nebo že by to byla pouze první lidská reakce? Definitivně se nechal zmást. Už ho napadlo, aby se rozběhl domů, postavil se do své kóje a vypnul vědomí. Ale plnil příkaz a nemohl neposlechnout.

„Hlásit průběh experimentu,“ přikázal Veliký mozek.

Kirdové nikdy nelhali. Ani myšlenka na lež nemohla v jejich mozku vzniknout, dokonce by nebyli s to pochopit, co to lež vlastně je. V jejich světě, ovládaném chladnou logikou, neexistovaly příčiny, které by ji mohly zrodit.

Teď však Kird 274 přemýšlel o tom, že Veliký mozek během minuty pochopí, že se experiment nepodařil. Přeladění Kirdové se stali defektními, a tak vydá rozkaz; jeho se chopí poslušné ruce, hbitě mu vytáhnou akumulátory, odpojí je a vtom pro něho svět zmizí, vyhasne, ztratí se navždy. Zmizí lidé a zmizí i strach, jeho strach. Ucítil, jak mu v mozku dochází ke krátkému spojení, a aniž by chápal, co dělá, řekl:

„Pokus probíhá úspěšně. U Kirdů s novými hlavami lze pozorovat pohotovější reakce než předtím.“

„Jak pracují pokusní Kirdové na stavbě druhé kontrolní stanice?“

„Daleko rychleji než dříve. Efektivita práce podstatně vzrostla.“

„Co výzkumy druhé a třetí reakce lidí?“

„Probíhají normálně.“

„Za dva dny naladit pokusné Kirdy na druhou reakci! Jak ji nazývají lidé?“

„Nenávist.“

„Jejím objektem se musí stát poškození Kirdové. Reakci zaměřit na skupinu, kterou bude třeba nějakým způsobem vyčlenit z masy ostatních. Po promyšlení této otázky vzniká závěr: objekty druhé reakce musí být v blízkosti přeladěných Kirdů. Jenom tak se může reakce projevit v patřičné míře. Nenávist zřejmě nikdy nemůže být abstraktní, neboť v takovém případě vyhasíná. Také Kird 274 nechť je mezi těmi objekty. To je vše.“

Veliký mozek se pohroužil do přemýšlení. Civilizace se musí vyvíjet, jinak zanikne.

6

Jitřní vánek pomalu přelétl zrakem shromáždění, které se nehybně tísnilo kolem. Zapadající slunce prodloužilo stíny a oni se jasně rýsovali na pozadí načervenalé trávy.

„Přátelé,“ řekl. „Dnes jsme přišli o tři z nás. Byli to dobří Defové a mne naplňuje zármutek, když si uvědomím, že je už nikdy neuvidíme. Jako my všichni, byli i oni pouhými kráčejícími číslovanými stroji, doplňky Velikého mozku. Žili v prázdném a temném světě, nic necítili a nevěděli, proč existují. Až tenkrát, když se stali Defy a připojili se k nám, se jim otevřel nový život, život hoře i radosti, smutku i veselí, svět deště i slunce, svět dne i noci. Zahynuli po přepadu energetického centra v Městě. Získali množství akumulátorů a mohli prchnout, kdyby nechtěli přivést s sebou bytosti z cizí planety a přesvědčit je, že tady nežijí pouze dvounohé automaty. Jímá mě lítost, přátelé, a já vás prosím, abyste si navždy zapamatovali jména Vzdálené hvězdy, Zurčící vody a Jarní trávy. Věnujme jim tichou vzpomínku.“

Stíny nehybných postav se prodlužovaly a prodlužovaly, když tak mlčky stály na počest svých mrtvých druhů.

Nikdo si nevzpomínal, kdy se objevil první Def a kdo pro ně vymyslil název. Nejspíš byl praotcem obyčejný Kird, v jehož mozku jednoho dne došlo ke krátkému spojení a logické obvody začaly pracovat nepravidelně. Odešel z Města a od těch časů jej následovali mnozí. Někteří byli poškozeni natolik, že okamžitě hynuli, protože se nemohli orientovat ve složitém světě. Jiní měli porušenu pouze automatiku myšlení. Náhodné změny ve funkci mechanismů vedly k tomu, že se na planetě vytvořilo celé společenství Defů. Postupně se stávali stále zkušenější a naučili se zachraňovat většinu těch, v jejichž mozku došlo k poruchám a prchali z Města. Někdy to trvalo celá léta, než začal poškozený mozek normálně pracovat. Pak se však změnil režim; určujícím motivem už nebyla chladná, bezvadně fungující strojová logika, ale složitá soustava pocitů, citů a emocí. Někteří roboti nebyli s to se přizpůsobit, ale Defové je nelikvidovali. Rozum, byť chorý a poškozený, považovali za posvátný; těmhle svým druhům věnovali naopak zvýšenou péči.

Veliký mozek si brzy uvědomil nebezpečí. Kirdové obdrželi nejpřísnější rozkaz likvidovat bez otálení každého, v jehož chování se projevila byť sebemenší odchylka od normy. Městské stráže byly mnohonásobně zesíleny, ale logicky uvažující Kirdové nestačili vždy na Defy, jejichž počiny nemohli předem předpokládat, neboť byly z jejich hlediska úplně nelogické.

Jitřní vánek dal znamení rukou a ostatní se kolem něj semkli do uzavřeného kruhu.

„Přátelé,“ začal. „Máme teď dost akumulátorů pro všechny. Mohli bychom zapomenout na dlouhou dobu, že vůbec existuje nějaké Město. Mně však stále tanou na mysli ti příchozí z dalekých světů, které si Kirdové drží v laboratoři. Představte si, jak se tam cítí, v prázdněni světě strojů. Navíc nevíme, jaké má s nimi Veliký mozek záměry. Pořád je ještě velice mocný. Vzpomeňte si, jak dlouho nám trvalo, než jsme se naučili žít bez jeho rozkazů, a kolik nás to stálo úsilí a energie, abychom si odvykli poslouchat je. Navrhuji ještě jeden výpad do Města s cílem osvobodit příchozí. Souhlasíte, přátelé? Pak si musíme promyslet plán. Nebude to žádná procházka…“

Kird 274 vklouzl do otevřených dveří a přitiskl se ke zdi. Cítil, jak jeho organismus pracuje na plné obrátky a vodiče se přehřívají. Na ulici běželo několik Kirdů, označených na hrudi a na zádech modrými kruhy. Rozmachovali se nešikovně rukama a pádili cikcak hned na jednu stranu ulice, hned na druhou. Pronásledovala je celá tlupa Kirdů bez modrých kruhů. Házeli po prchajících kamením a při každém přesném zásahu se ozvalo zazvonění kovu. Jednoho zasáhl kámen přímo do zadního páru očí a na dlažbu se vysypaly střepiny objektivů. Raněný se na okamžik zastavil a hned uháněl dále, ale bylo už pozdě. Desítky rukou jej povalily na zem.

„Dejte mu, dejte mu!“ chroptěli Kirdové a kopali do bezmocného těla. Údery zvonily a zůstávaly po nich hluboké promáčkliny.

„Nechte mě, nechte mě!“ prosil nebožák a škubal sebou při každé, ráně, ale jeho slova pouze zvětšovala zuřivost útočníků –

Nevěděli, proč nenávidí Kirdy s modrými kruhy, ale v jejich přeladěných mozcích klokotala nenávist, která se potřebovala vybít. Proto tloukli, kopali a snažili se dostat k akumulátorům, aby je vítězoslavně vytrhli i s kontakty, navždy vytrhli a učinili tak z odporného Kirda s modrým kruhem hromadu kovového šrotu.

Nešťastník posedlý hrůzou udělal zoufalý pokus zachránit se, vyskočil a pádil vpřed. Na pomačkané hlavě se mu hrůzně černaly vytlučené oči.

Pronásledovatelé se s divokým řevem a vytím pustili za ním. Smrtelný děs jej línal vpřed. Horečnatě těkal zbylýma předníma očima po dláždění a stěnách budov. Toužil po nějaké štěrbině, díře, prostě po úkrytu, aby tam zalezl před řevem a zuřivou nenávistí tlupy. Najednou zahlédl otevřené dveře a uháněl k nim.

Teď za ním vběhnou, uvidí můj modrý kruh a… Tato myšlenka proletěla jako blesk Kirdovi 274 mozkem a hrůza, ne pouze ten strach, který zakoušel už třetí den, ale hrůza stokrát silnější a nesnesitelnější ožehla jako horký gejzír jeho mozek.

Dříve než stačil pochopit, co dělá, nahnul se vpřed a udeřil raněného, který se právě snažil vklouznout do otevřených dveří. Ten neočekával útok zpředu, upadl naznak a v té chvíli se na něho vrhli pronásledovatelé.

Ve vzduchu byl cítit slabý pach přehřátého kovu. Kirdové, kteří ještě včera chodili kolem sebe lhostejně, absolutně ničeho si nevšímali, zalykali se nyní nenávistí, kterou jim ráno vložili do mozku na kontrolní stanici. Raněný, který ještě před dvěma dny neznal pojem „strach“, úpěnlivě prosil o slitování a svíjel se na zemi.

Kirdovi 274 se na okamžik zdálo, že se už v něm roztaví a vypaří pojistky, protože hrůza nutila pracovat jeho mechanismus s intenzitou, která přesahovala hranice.

Jeho možností. Rozháraným mozkem bleskla vzpomínka na lidi. Vybavil si, jak strach, který ho přeplňoval, odplazil se kamsi do hloubky, když stál vedle nich, a zatoužil po tom, být v laboratoři. Opatrně vyhlédl ze dveří. Na dlažbě ležel nehybně potlučený Kird s rozbitými objektivy očí a prázdným otvorem na hrudi. A odkudsi zpředu se opět nesl dupot a tiché výkřiky.

Musím k lidem, dokud tamti honí někoho jiného, řekl si Kird 274. Vyklouzl na ulici a pádil k laboratoři. Ještě nikdy se tak neštval. Vnímal slabý svist a pochopil, že to je zvuk vzduchu rozráženého jeho tělem. Měl štěstí. Potkal pouze dva nebo tři Kirdy, kteří mu nevěnovali ani tu nejmenší pozornost. Tihle nejsou určitě přeladění, kmitlo mu hlavou.

U vchodu do laboratoře stál Kird 63. Když uviděl přibíhajícího a modrý kruh na jeho prsou, rozpřáhl se a vrhl se na něj. Také ho přeladili, pomyslel si Kird 274 trpce a chránil si obličej rukama.

Jeho protivník jej uhodil se zuřivou nenávistí do hrudi. Kov zařinčel.

Kird 274 na okamžik pocítil, jak mu v hlavě vzplanula jasná a oslepující záře, která ihned pohasla. A najednou jako by se mu v mozku protrhla jakási hráz, vytryskly vlny, které spláchly strach. Proč mě bije? Proč? Proč? proběhlo mu hlavou. Jakoby proti své vůli, vymrštil vpřed pravou pěst a vložil do úderu všechnu sílu svého masívního kovového těla. Kird 63 se válel po zemi a tiše úpěl.

Kird 274 vletěl do laboratoře a přibouchl za sebou dveře. Lidé ho přivítali veselým pokřikem.

„Tak co, jak probíhá transplantace citů,“ zeptal se Gustov. „Vyhovuje vám náš import? A co to máte na prsou za modrý kruh?“

Nestačil ani dokončit otázku, když se dveře s rachotem rozletěly a Kird 63 se jako tank řítil na jejich společníka. Roboti se srazili s hlasitým hřmotem a svalili se na podlahu. Nepříčetně tloukli jeden druhého a snažili se dostat navzájem na akumulátory.

„Stůjte!“ vyštěkl Naděždin, když viděl, že Markov s Gustovem se užuž chtějí vrhnout mezi ně. „Jen klid!“

„Koljo. podívej se,“ šeptal Gustov, „chtějí zmrzačit jeden druhého.“

Těžce dýchající Naděždin roztáhl ruce jako kvočna křídla a snažil se ostatní zadržet.

„Nejde to, chápejte, tupci, že se do toho nemůžeme míchat! A to ještě nechávám stranou, že by vás ty buldozery ve vteřině rozmačkaly…“

Pravá ruka Kirda 274 se pomalu blížila k akumulátorům jeho protivníka. Ještě kousek, a dvířka se otevřela. Zajiskřilo to a Kird 274 se vztyčil. V pravé ruce vítězně zvedl dva ploché akumulátory.

Najednou zjihl, ruku spustil a roztržitě řekl:

„Nepochopitelné,“ ukázal na modrý kruh na svých prsou. „Mě přeladili pouze na první reakci – strach a najednou se ve mně odkudsi objevila i druhá, nenávist. Def! Def! Je ze mě Def!“

„Cože?“ bolestivě se zašklebil Markov. „Jaká druhá reakce? Jací Defové?“

Robot, jak bylo vidět, se začal uklidňovat. Pach rozpáleného kovu mizel. Pomalu volil slova a vyprávěl o rozkazu Velikého mozku, o útocích na Kirdy označené modrými kruhy, o tom, jak srazil jednoho z nich a zachránil se.

Kosmonauti na něho mlčky hleděli.

„Vy jste ho vystrčil ven napospas té smečce?“ zeptal se Naděždin a zaťal pěsti.

„Ano,“ odpověděl. Cítil, že v tomto člověku vzniká druhá reakce – nenávist, zaměřená vůči němu. Nemohl však pochopit proč. Proč by lidé nenáviděli Kirdy označené modrým kruhem? Opět se v něm začal zvedat hnusný, dobře mu známý strach.

„Koljo,“ snažil se teď zase zadržet rukou svého velitele Markov. „Je to jenom robot!“

„Jeden by se z toho zbláznil. Pěkné zdokonalení jsme importovali na nešťastnou Betu!“ vzdychl Gustov. „Co teď dělat?“

„Nic,“ odpověděl Markov. „Budeme čekat, až se nám naskytne příležitost rozžehnat se s tímhle královstvím mechanismů. A co soudíte vy, vážený 274?“

Robot neodpověděl, jeho analyzátory hledaly a hledaly důvod, kvůli kterému se stal předmětem nenávisti lidí. Očekával přece od nich slova, která slyšel včera a která zahnala jeho strach. A nyní na něho hledí zlýma očima. Nenávist se v nich objevila tenkrát, když jim vyprávěl, jak se šikovně zbavil raněného Kirda. Choval se přece logicky! Ale jasné je, že v tom to asi bude. Choval se logicky, ale oni obvykle myslí nelogicky. Co jiného měl dělat?

7

„Takhle to dál nemůže pokračovat,“ řekl Gustov a zamnul si nos. „To je zločin, sedět se založenýma rukama a čekat, až se navzájem pomlátí. Navrhuji vypátrat, kde mají ústřední energetické zařízení, a nějakým způsobem ho vypojit.“

„No dobře,“ namítl Naděždin. „Připusťme, že se nám to podaří. Akumulátory se vyčerpají a stovky Beťanů se přemění v žalostný kovový odpad. Jen si to představ: celé město navždy znehybní. Domy se rozpadnou, roboti zrezivějí. Vítr a prach udělají své, léta uběhnou a nebude tu nic, kromě načervenalé husté trávy…“

„Tím lépe.“

„Jejich civilizace zmizí.“

„Civilizace na houby…“

„A kdo nám dal právo ji soudit?“

„Kašlu na právo. Jsou to jenom chodící mašiny. Náhražka života.“

„Proč?“ zeptal se Markov. „Proč sis tak jist, že tihle Beťané nejsou živé bytosti?“

„Proto, že nic necítí. Pouhé kovové počítací stroje na dvou nohách,“ trval na svém Gustov.

„Kde se v tobě vzala jistota, že živé bytosti nemohou být kovové? Podvědomě bereš za měřítko sebe samého. Proč by všude musel život vypadat navlas jako náš?“ Markov mluvil pomalu, jako by přemýšlel nahlas a na rtech mu zlehka pohrával jeho smutný úsměv. „Roboti jednají jen podle příkazů? Cožpak nemáme v dějinách“ málo příkladů, kdy se diktátoři snažili vnutit svou vůli lidem? Třeba Hitler nebo Mussolini. Roboti necítí… Vzpomeň na esesáky, kteří sloužili v koncentračních táborech. Z našeho hlediska jim taky scházely lidské city… Ne, Vladimíre, souhlasím s velitelem. Nemáme právo zničit jejich společnost, i když se nám moc nelíbí. Takový je zákon vesmíru.“

„Haló, kampak?“ vykřikl náhle Naděždin, protože zpozoroval, že Kird 274, který mlčky stál vedle nich, se najednou obrátil a rychle odcházel z laboratoře. „Počkejte, vždyť vás tam mohou okamžitě zničit!“

Ale dveře už za ním zaklaply. Podívali se jeden na druhého.

„Podle mého názoru se z nich stávají hysterikové,“ řekl Gustov. „Beru zpět svá slova. Hysterie – to už je určitě projev živé bytosti.“

„Rychleji!“ vykřikl Markov. „Možná že už ho mají. Říci, že bych se do něj zamiloval, nemohu, ale přece…“

„Pojďme.“

Vyběhli na ulici. Kirda 274 nebylo už nikde vidět. Město se změnilo. Na obyčejně čistém dláždění se povalovaly skleněné střepiny, úlomky kovu a všelijaké harampádí.

Kolem nich, těsně při zdi, polekaně proklouzl robot s modrým kruhem na prsou i na zádech. Nestačil se schovat za rohem, když se objevila celá tlupa. V rukách měli úlomky nějakých trubek, klacky, kameny. Na okamžik se zastavili, jako by nad něčím uvažovali, potom se nahrnuli do nejbližšího průchodu.

„Víte,“ začal Markov, „mám stále pocit, že slyším jejich hlasy. Uvědomuji si, že nemohu slyšet jejich myšlenky, protože nikdy mezi sebou nahlas nemluví, ale mně se zdá, že je slyším.“

Z průchodu k nim dolehlo kovové řinčení a na dláždění se vyřítil robot s modrým kruhem na prsou.

„Slyšíte?“ zašeptal Markov. „Slyšíte? Křičí: Bijte ho, bijte ho! Mohu vám říci, co bude dál. Začnou prohledávat všechny budovy a hledat ty s modrým kruhem. Nakonec je skoro všechny vybijí a pak se někomu zrodí v hlavě velkolepá myšlenka: Co když si ti odporní tvorové jednoduše nějakým způsobem odstraňují kruhy a snaží se zamaskovat? Pak budou jeden o druhém přesvědčeni, že smyl své Kainovo znamení. Začnou tlouci hlava nehlava, napravo nalevo…“

„Ale vždyť to je jenom podmíněný reflex naroubovaný do jejich organismu!“ odporoval Gustov. „Byly to přece tak poslušné kovové bytůstky.“

„Z tvora, který je zvyklý bezhlavě plnit jakýkoli příkaz, se dá udělat cokoli.“

„Svatá pravda,“ protáhl Gustov. „Když si ale uvědomím, že to je vlastně lidská vlastnost…“

„Co tím myslíš? Jediná izolovaná emoce nemůže v žádném případě vytvořit ani náznak duševního života člověka.“

Tři kosmonauti stáli na pusté ulici, po které hnal vítr prach, a mlčky hleděli na robota ležícího na zemi.

Město už bylo daleko vzadu, když Kird 274 zpomalil a rozhlížel se všema čtyřma očima po okolí. Věděl pochopitelně o existenci Defů vše, co o nich museli znát Kirdové. Ty nelogické bytosti s nemocnými, pokaženými mozky bylo třeba ihned likvidovat. Nebylo těžké je poznat a rozkaz zněl: potká-li Kird druhého, jehož jednání nebo myšlenky neodpovídají do puntíku jeho vlastním, pak se setkal s Defem. A ten je určen k okamžité demontáži.

Teď se však Kird 274 sám přeměnil v Defa. Věděl to velmi dobře, neboť jinak si nedovedl vysvětlit, proč vyrval Kirdovi 63 akumulátory. Nebyl přece přeladěn na druhou reakci! Proč by jinak on, na němž se měl podle rozkazu Velikého mozku zkoušet pouze strach, pocítil nenávist? Proč by jinak v sobě objevil příznaky třetí reakce, když myslel na lidi, hlavně na toho, který pronášel ona zvláštní slova, zahánějící jeho strach? Ne, nemohlo být pochyb, stal se z něj Def.

Najednou před ním, doslova jako by se vynořili ze země, stáli dva Kirdové. Chtěl uskočit stranou, ale jeden z nich významně nadzvedl rourku rozptylovače a namířil ji na něj. Ztuhl, ale nepocítil přitom takový strach, jaký by vlastně měl pocítit.

„Kdo jsi?“ otázal se ten, který držel rozptylovač.

„Kird 274.“

„Proč jsi odešel z Města?“

„Myslím, že se ze mne stal Def. Bál jsem se.“

„Dobře. Musíš se toho strachu zbavit. My, Defové, ti pomůžeme. Co to máš za kruhy na prsou a zádech?“

„Veliký mozek provádí pokusy. Hned vám všechno povím.“

Defové nehybně stáli a pozorně naslouchali jeho vyprávění. Jenom ten s rozptylovačem občas pokývl udiveně hlavou.

Když Kird 274 skončil, řekl:

„Dobře jsi udělal, že ses vydal k nám. Jmenuji se Jitřní vánek a můj kamarád Jinovatka. Chceš-li, můžeš si vybrat taky jméno. Číslo se hodí nanejvýš pro stroj.“

„Cožpak si smím vybrat sám jméno? Jsem přece označen na hrudi.“

„Na to zapomeň. Vyber si jméno. Jaké se ti zachce. Krásné…“

„Krásné?“

„Ano, krásné. To neznáš nějaké slovo, které si rád opakuješ?“

„Člověk.“

„Člověk?“

„Ano, tak se nazývají drobní tvorové, co přišli z jiného světa.“

Jitřní vánek se zasmál.

„Co to vibruje v tvých myšlenkách?“ zeptal se Kird 274. „Připomíná mi to zvuky, které někdy vydávají lidé.“

„To je smích. Smějeme se, když nám něco připadá veselé.“

„Veselé?“

„Zatím ještě mnoho věcí neznáš. Ale pomůžeme ti a staneš se opravdovým Defem. Kladeš otázky, a to je dobře. Máš ještě strach?“

„Už ne tolik jako dříve, kdesi se ve mně tají, ale mám jej z nějakého důvodu uložen v hloubi paměti a neochromuje mi už mozek.“

„Dobře. Nazvu tě naposled 274, ale pak už tvé číslo zapomeneme. Chtěl ses jmenovat Člověk? Od této chvíle budiž tvé jméno Člověk.“

Šli tak dlouho, až dorazili do zapadlé rokle, kryté z obou stran kopci. U vstupu do ní na ně přátelsky kývli dva Defové s rozptylovači v rukou. Vešli do hustých křovin a najednou se jejich zrakům objevilo rozsáhlé nízké stavení. Bylo zpoloviny v rozvalinách a na mnoha místech se pohybovaly postavy.

Jitřní vánek položil Člověkovi ruku na rameno.

„Ledacos ti tady bude připadat nelogické, ale postupně začneš chápat jinou logiku. Žít se ti bude hůře než dřív, dokud jsi byl strojem. Jsem však přesvědčen, že kdyby ti někdo v budoucnu navrhl, aby ses stal znovu Kirdem 274, určitě odmítneš. Hned ti přidělím práci.“

Jitřní vánek jej zavedl k pravému křídlu budovy a ukázal na veliký sál bez střechy. Také v něm seděli a postávali roboti.

„To jsou též Defové,“ řekl a v jeho hlase se ozval soucit. „Také utekli z Města, také přestali být stroji, ale skutečnými Defy se nestali. Jejich mozek žije v podivném světě, nikoho nepoznávají a nikdo jim nemůže porozumět. Jsou bezmocní a my se marně snažíme oživit znovu jejich mozky. Považujeme však za svou povinnost pečovat o ně, a teď to bude tvá starost. Budeš dbát, aby se jim nevybily akumulátory a celý jejich mechanismus byl v pořádku.“

Def Člověk pohlédl na ubohé roboty, o které měl od nynějška pečovat, a pomyslel si, že by bylo logičtější, kdyby se z nich vyňaly akumulátory. Ale hned si uvědomil ten děs, který prožil za dveřmi domu, když ho tlupa rozvášněných Kirdů mohla užuž zpozorovat a jemu se zdálo, že cítí jejich prsty u své skříňky s akumulátory, a otřásl se.

V jeho mozku se pomalu rodil nový, neznámý cit.

„Běž,“ pokynul mu Jitřní vánek. „Věřím, že jim neublížíš. Ale zítra by ses měl vrátit db Města.“

„Do Města?“ V Člověkově hlase zazněl strach.

„Ano, do Města. Chceme se ještě jednou pokusit vysvobodit lidi. Jestli se však bojíš strážných a jejich rozptylovačů, můžeš zůstat tady. Promysli si to a rozhodni se sám. Nikdo ti v tom nebude bránit.“

Jitřní vánek na něj zakýval a odešel. Člověk stál několik minut nerozhodně a pak přikročil k nemocnému Defovi, schoulenému u stěny. Ten vyskočil a výhružně se rozpřáhl.

„Neboj se, to nic není, proč by ses bál?“ řekl Člověk a pochopil, že opakuje slova, která slyšel od Kolji, Nikolaje, velitele lodi! Dokonce je pronáší stejnou intonací jako on, takže se stávají měkkými, jakoby příjemnými na dotek. A on je teď pořád opakoval a opakoval…

Nemocný nechal neochotně ruku klesnout a Člověk si uvědomil, že se v něm nějak přehřívá vedení. Provedl bleskově kontrolu teploty a zjistil, že je vše normální. Přesto se mu však pořád zdálo, že vedení je nějak přetíženo.

Nejspíš to bude nová reakce, kterou ještě neznám, pomyslil si. Možná že se podobá té, již jsem pozoroval u lidí. Zajímalo by mě. jestli prožívají pocit, že se v nich přehřívají dráty? Jejich organismus však vypadá docela jinak… Zítra je tedy zase uvidím…

Nevěděl dobře proč, ale zase si vzpomněl na pronásledovaného Kirda, kterého uhodil do prsou, tam v tom domě. Vždyť se zachoval logicky! Teď už vůbec nepřemýšlel o tom, jestli se v něm vedení přehřívá. Co asi cítil ten ubožák s vytlučenýma očima, když se cizí ruce blížily k jeho akumulátorům?

8

Běžící pás v Hlavní továrně se pohyboval s dvojnásobnou rychlostí. Příkaz Velikého mozku byl jednoznačný: přeladit během jednoho dne pokusné Kirdy na třetí reakci.

Modravě bílé koule s dvěma páry očí ležely na pásu jako obrovské míče. Kirdové, kteří drželi službu, pobíhali kolem automatů. Když se hlava dostala do působnosti měřicích přístrojů zazářila kontrolní lampa. Automaty ukládaly hlavám do paměti třetí lidskou reakci, lásku, nasměrovanou na Veliký mozek.

Na konci běžícího pásu stály vozíky. Když bylo hotových patnáct hlav, nabral vozík nehlučně rychlost a zamířil ke kontrolní stanici, u jejíhož vchodu stála obrovská fronta.

K Věži Velikého mozku se ze všech stran sbíhali Kirdové. Nechávali práce, zapomínali na rozkazy a pospíchali k Hlavnímu náměstí.

Ti, kteří byli seřízeni na strach, pocítili blaženou úlevu. Demontáž, hrozící jim na každém kroku, nebezpečí, že jim někdo vyrve z útrob akumulátory – nic z toho je už nenaplňovalo svíravou hrůzou. Vše přehlušovala mohutná vlna lásky k Velikému mozku.

Ti, co byli seřízeni na nenávist, hleděli upřeně do davu, aby objevili někoho s modrým kruhem; rozdupali by jej, roztrhali na kousky a dokázali tak Velikému mozku, jak si váží jeho vznešených rozkazů.

Náměstí před Věží bylo nacpáno Kirdy. Z bočních uliček se valily stále nové a nové zástupy a tlačily přední řady na vnější hradbu. Rozléhalo se kovové skřípání těl, mačkajících se jedno o druhé.

Kird 63 stál v přední řadě a upíral všechny své čtyři oči do davu. Prahl po tom, aby objevil Kirda 274. Věděl, jak se s nim vypořádat! A současně s nenávistí cítil, jak v něm vzrůstá nesmírná láska k Velikému mozku. Oba city se slévaly do jednoho. Kéž by našel Kirda 274! Dokázal by Velikému mozku, jak je mu oddán. Vytrhl by svému nepříteli s modrým kruhem akumulátory a odnesl je k Věži.

Ještě nikdy od té chvíle, kdy poprvé zapulsoval v obvodech Velikého mozku proud a vznikla v něm myšlenka, nedostal tolik telesignálů. Jeho vstupní zařízeni jen taktak stačilo přijímat stovky a tisíce nadšených slov, adresovaných jemu. Zůstával přesto klidný. Přemýšlel a nic nerušilo chladnou a velkolepou přesnost jeho úvah.

Cena informaci, které v takovém množství získával, rovnala se ovšem prakticky nule. I bez nich věděl, že síla jeho myšlenek je téměř neohraničitelná a že nic, skoro nic nemůže před ni obstát. Kirdové opustili svou práci a porušili zaběhnutý způsob života v Městě. Mohl by jim dát samozřejmě rozkaz, aby vyklidili náměstí a rozešli se na místa, kam patří. Ale experiment s třetí lidskou reakcí teprve začínal. Jeho průběh nemůže narušit tím, že by zakázal, aby mu dávali najevo svou lásku.

Již teď, skoro na prahu pokusu, si uvědomoval, že jeho myšlenka analyzovat životní projevy tvorů z cizích světů byla absolutně správná. Všechny tři nové reakce, na které byl mozek Kirdů seřízen, způsobily, že se život na planetě pohnul a přestal být statický. Pochopitelně by se nemělo ničit tolik Kirdů, protože jejich výroba je náročná na energii, ale teď, když se nemusí šetřit takové množství pro gravitační projektor, už to není problém.

Přesto všechno však nebyl docela spokojený. Počítal s něčím víc. Předpokládal, že z lidí bude použitelné ještě něco. Domníval se, že už má právě to, co scházelo kirdské Civilizaci, na dosah. Začal s pokusem a teď je nevyhnutelné v něm pokračovat! Pokusí se okopírovat a zavést do mozku několika Kirdů lidské reakce v celém komplexu.

„Jdeme,“ řekl Jitřní vánek Člověku. „Odpusť, že ti nemůžeme dát rozptylovač, ale máme jich velice málo.“

Asi padesát Defů kráčelo mlčky a soustředilo se na boj, který měli před sebou.

„Víš, že se bojím, člověče?“ přiznal Jitřní vánek. „Účastnil jsem se už mnoha výpadů do Města, ale ještě nikdy jsem se nebál tolik, jako dnes. Víš, co je to strach?“

„Ano,“ odpověděl Člověk.

„Pak mě pochopíš. Co se ale dá dělat, musíme jít. Až se přiblížíme k Městu, vezmeš s sebou pět Defů a zamíříte k laboratoři. Musíš odvést lidi, zatímco my budeme bojovat u Hlavního energetického centra.“ Jitřní vánek se odmlčel. Na Obzoru se objevily první budovy. Oddíl se rozdělil na dvě části. Člověk se svými společníky obcházel Město z jihu, aby se dostali co nejblíže k laboratoři.

Člověk se bál. Strach mu opět poutal nohy a mátl myšlenky, ale on kráčel mechanicky vpřed. Najednou si uvědomil, že Defové mohou postřehnout jeho strach a otřásl se. Pohlédl na ně. Všech pět jich kráčelo mlčky a soustředěně. Už jsou tady první budovy. Od nich asi na tři sta kroků je laboratoř. Jenom aby v ní byli lidé! Zvedl ruku a Defové se zastavili. Nikde nebylo vidět jediného Kirda. Teď. Dát rukou povel a rozběhnout se vpřed. Na nic nemyslet! Ale jestli se ozve zašustění rozptylovače a zasáhne jej malý bílý blesk… Běžet a na nic nemyslet…

Dal znamení a vrhli se vpřed. Motory v něm se zběsile otáčely a on si představil, co se stane, když mu nevydrží akumulátory. Bude stále pomaleji hýbat nohama, pak se zastaví docela, bude stát, motory v něm budou dobíhat, až se zarazí také ony. Nějaký Kird napřáhne silné klepeto, vytrhne mu z hrudi akumulátory i s kontakty a on se zhroutí na zem, očima do prachu, kdosi přes něj překročí, kopne jej do hlavy, ale on stejně nic neucítí. protože už nebude existovat.

U laboratoře se ohlédl. Defové běželi v rojnici za ním. Trhl dveřmi.

„Koljo.“ zavolal. „Koljo!“

Kosmonauti vyskočili a vyplašeně na něj hleděli. Naděždin natáhl k Člověkovi ruku a doširoka se usmál.

„Kird 274,“ zamručel. „Přece jsi přišel.“

„Rychle, nebojte se! Jsem teď Def. Ti se mnou taky. Přišli jsme pro vás,“ řekl Člověk a Naděždinovi se zazdálo. že v jeho očích bleskla a zhasla jiskřička radosti.

„Kirdové!“ hlásil Def z ulice. Člověk popadl Naděždina a dal se na útěk.

K laboratoři pádil Kird 63 a za ním ještě několik robotů. Cvakali velikými chodidly po dláždění a v běhu si připravovali rozptylovače.

„Utíkejte!“ křikl Člověk na kosmonauty a ukázal rukou: „Tam! Já je zadržím!“

Rozběhl se proti Kirdovi 63 a ihned postřehl zadním párem očí. že se Naděždin vytrhl a utíkal k němu.

Kird 63 zvedl zbraň. Zalehnout a pak rychle vyskočit! prolétlo Člověkovi hlavou, ale současně se v něm ozvala další myšlenka: On stejně vypálí. A pak může zasáhnout Kolju!

Rychleji než stačila proběhnout jeho mozkovými obvody a projít analyzátory, vrhl se před rozptylovač. Modrý kruh na jeho hrudi vyzýval jako terč.

Ozvalo se tichounké zasyčení a drobný bělavý blesk zasáhl Člověka přímo do prsou. Kov se roztavil. Člověk se skácel a uhodil modravou kulatou hlavou o zaprášenou dlažbu Kird 63 se nad něj nahnul a znovu a znovu pálil do ležící postavy. Bílé blesky prorážely stále další otvory a v mozku Kirda 63 vyvolával každý výboj chumáč sladké nenávisti.

Neočekávaně ucítil, že do něj někdo vrazil, a čísi ruka mu vzápětí vytrhla zbraň. Když se vzpamatoval, uzřel jednoho z lidí, jak pomalu zvedá hlaveň rozptylovače.

Druhá reakce, pomyslel si a pochopil, že už nestačí udělat ani krok. Nenávist se v něm ještě jednou zatřásla jako lepkavý rosol, a pak po výstřelu, který jej zasáhl přímo do čela, už pro něj neexistovalo docela nic.

Jakýsi Kird uhodil Naděždina zezadu do hlavy. V pádu stiskl ještě jednou spoušť a pak se všechno zahalilo do černošarlatového mraku.

Probral se, až když s ním byli dva Defové daleko za Městem Namáhavě vykřikl:

„Zastavte!“

Ten, který jej nesl, se zastavil a položil jej na zem. Naděždinovi vypověděly nohy službu a usedl. Chtěl se zeptat na kamarády, ale v hlavě mu hučelo a připadalo mu, že je těžká jako cent. Zavřel oči a div neupadl dopředu.

Defové se na sebe mlčky podívali. Jeden vzal znovu Naděždina do náručí, a aniž by se ohlédli k Městu, kráčeli odměřeně kupředu.

9

Markov s Gustovem pádili ze všech sil za Defem. Náhlé se zpoza rohu vynořili dva Kirdové a Def se vyřítil jako tank plnou rychlostí přímo na ně. Kosmonauti měli pocit, že za sebou zaslechli řinčení kovu. Zahnuli do postranní ulice a zrychlili krok. Plicím se nedostávalo vzduchu, krev bila ve spáncích měkkými a těžkými údery.

Zchváceně klesli do tuhé načervenalé trávy, až když Město zůstalo daleko za nimi. Kolem bylo slyšet pravidelný šramot, jak vítr pohyboval plechovými listy na keřích. Dýchali se široce otevřenými ústy a přemýšleli o tom, co se stalo s Naděždinem.

„Jsem přesvědčen, že žije,“ řekl Markov. „Zahlédl jsem, jak ho vzal jeden Def do náruče.“

„Mně taky cosi říká, že je s ním všechno v pořádku,“ přidal se Gustov. „A to jsme jim nadávali kovový šrot… Vždyť mezi nimi vypukla občanská válka! Snažit se dostat k lodi bez Kolji není v žádném případě myslitelné. Pak by nás nejspíš taky chytli.“

„Co tedy dělat? Třeba by bylo nejlepší vrátit se do Města do laboratoře… Možná nás tam bude Naděždin hledat.“

„To můžeme udělat vždycky. Navíc se obávám, že v Městě dostali všichni vzteklinu. Lépe bude počkat. Teď raději co nejdále od toho železného mraveniště!“

Vstali a vlekli se vpřed. Setmělo se. Soumrak nastal rychle, jako by někdo stiskl páčku reostatu a vypnul světlo. Na obloze zazářily cizí hvězdy. Ve tmě strašidelně šelestila tráva a listy na keřích.

„Tak co teď povíš o tom svém prosezeném křesle doma?“ zeptal se Gustov Markova.

„Až se dostanu domů. přesněji jestli se dostanu domů, budu ležet dva dny v posteli a třetí den začnu vyprávět o Betě 7 dětem. Vykulí na mě oči a nebudou ani dýchat, aby jim nic neuniklo. Potom jim povím, že už víckrát nepoletím do vesmíru a budu pořád s nimi. A ony. místo aby začaly vyskakovat radostí, se začnou nudit a nenápadně utečou někam si hrát.“

„Lžeš tak dojemně, že by ti jeden uvěřil. V posteli zůstaneš nanejvýš osm hodin, protože hned ráno musíš napsat hlášení. Vypravovat o Betě budeš celý život, ale v přestávkách mezi jednotlivými lety. A co nejdřív podáš žádost, aby tě přeložili z nákladních linek k výzkumným expedicím. Skromně upozorníš na to, že zkušenosti z Bety 7 tě předurčily k studiu cizích světů. Přitom budeš do omrzeni opakovat, že se nehodíš na nic jiného než hrát čtverečky. V hloubi duše budeš ale velice rád, že to nikdo nebere vážně. A potom, budeš určitě vzpomínat na Gustova, protože sis na jeho žvásty tolik zvykl… Já se nešťastnou láskou snad rozpláču…“

„Raději ne, Vladimíre. Jestli začneme unisono řvát, splašíme celou planetu. Spíš bychom si měli chystat nocleh.“

Ve tmě se nejasně černaly jakési rozvaliny. Kosmonauti si lehli na kameny, ještě teplé od slunce, mlčky naslouchali kovovému šramoceni trávy, hleděli na cizí hvězdy a vzpomínali na Naděždina.

Gustov otevřel oči, ale hned se mu zatočila hlava. Vnímal světlo nejen před sebou, ale i ze strany a za sebou. Nejspíš spím, pomyslel si a oči zase zavřel. Světlo zmizelo. Znovu je otevřel a opět viděl na všechny strany kolem sebe. Zvedl ruku a podivil se zvláštnímu pocitu ve svalech. V zorném poli se objevila modravě bílá tlapa s mohutnými prsty připomínajícími klepeta. Vždyť je to ruka Kirda! pomyslil si s neuvěřitelným klidem a okamžitě si uvědomil, že sám proces myšlení probíhá jaksi docela jinak než obyčejně. Myšlenka mu nevznikla v mozku najednou, ale jako by se znenáhla skládala z tisíce drobných úlomků do mozaiky, která mu oznámila: Vždyť je to ruka Kirda!

Proč mě však vůbec nepřekvapuje, že mám ruce jako Kird? pomyslel si Gustov a stejná mozaika se rychle složila do odpovědi: Protože jsem Kird. Kird 501.

Sklopil všechny čtyři oči a uviděl široký namodralý hrudník a stejně namodralá záda. Zvedl nohu a spatřil masívní namodralou tlapu.

Jestli jsem ale Kird, proč jsem Gustov? zformuloval si další otázku a v hlavě se mu skládala jasná a přesná odpověď: Protože jsem současně Gustov i Kird.

Nezaúpěl, nevrhl se na zem a nezačal ji v hrůze drásat. Stál a přemýšlel: Ano, jsem Gustov, Vladimír Gustov, druhý pilot kosmické lodi Syzraň, člověk z planety Země, narozený v Moskvě. Až se vrátím domů. vyměním akumulátory ve svém vrtulníku, protože je musím nějak moc často dávat dobíjet. Kromě toho vím, že jsem na Betě 7 spolu s Koljou a Sášou. Byli jsme v jakémsi kulatém sále, vzpomínám si, že na nás spouštěli strop a že mi jeden robot málem rozdrtil zápěstí. Robot? Vždyť my nejsme roboti, my jsme Kirdové! Kird? Odkud vlastně znám to slovo? Musím ho znát, protože jsem sám Kird! Kird 501. Tak dobře, já jsem Kird. ty jsi Kird, my jsme Kirdové, vy jste Kirdové. Proč se o to hádat? Pak mi na hlavu navlékli jakousi síťku. A potom? Stop! Dál už nic nevím. Otevírám oči. Svoje čtyři oči, které vidí všechno kolem dokola. Co je na tom divného? Všichni Kirdové přece mají čtyři oči! Avšak teď už nejsem v sále…

Rozhlédl se a zjistil, že stoji u známého přízemního staveni, v kterém už mnohokrát byl. Je to kontrolní stanice. vzpomněl si. Kontrolní stanice? Odkud tohle vím? Kird přece musí vědět, co je to kontrolní stanice. Tisíckrát mi v ní zkoušeli mozek. Naposled jsem tam vešel, když jsem ještě nevěděl, že jsem Gustov. zato jsem věděl, že jsem Kird 501. Teď jsem však také Voloďa Gustov. Takže Kird 501 se stal navíc Vladimírem Gustovem Nemohu být skutečný Gustov. Nemohu být sám sebou Pak jsem tedy kopie. Kopie sama sebe Přesto jsem Kird 501. Kdybych byl jenom kopie sebe sama. už mě musel z té motanice trefit šlak. Já tu však stojím a analyzuji onu fantazmagorii klidně a rychle, jak se sluší na Kirda.

Začnu-li od sebe, od skutečného Gustova, bude nejlíp, když budu používat výrazy „já“ a „on“ Skutečný Gustov, to je „on“

„Já“ jsem jeho kopie Pořídili dokonalý obraz jeho mozku a vložili jej do paměti Kirda 501. Vznikl Gustov 501. Nebo Kird Gustov? Zatím se v tom ještě těžko vyznat.

Teď musím provést soupis všech svých emocí. Vlastně bych měl propadnout panice a začít hystericky vyvádět.

Já, Vladimír Gustov, kterému se kamarádi tolikrát posmívali kvůli nadměrné zálibě ve slečnách, jsem zřejmě odsouzen prožít zbytek svého kovového života mezi sobě rovnými, mezi Kirdy. Mám z toho samozřejmě hrůzu. Kirdové, Kirdové, samí Kirdové… Velikou hrůzu. Strašnou. Nestvůrnou. Ale… vlastně ani ne tak velikou. Proč? Přece proto, že jsem Kird, logicky myslící tvor a žil jsem tak před svým rozdvojením. Jak to vypadá, jsou mé nynější emoce daleko slabší než emoce mého originálu. Asi je stírá zkušenost Kirda 501, má chladná kirdská logika. Ale otevřeně řečeno, nestírá je zas nějak příliš moc. Budu umět žít mezi svými kovovými druhy? Kdyby aspoň existovali ještě další takoví kříženci… Musíme to uvážit. Musíme? Neobejdeme se zřejmě bez množného čísla, protože já jsme ve skutečnosti my: dva subjekty, z nichž jeden má zřetelně nějak moc řečí.

Náhle mu mozkem kmitla myšlenka: Teď se musím okamžitě odebrat na stavbu druhé kontrolní stanice a pracovat tam, než dostanu další příkaz.

Jeho masivní namodralá figura se ihned otočila a zamířila ke staveništi, ale v tu ránu se Gustov 501 zastavil a řekl si: Otevřeně řečeno, proč bych tam měl chodit? Paměť Kirda 501 mu připomněla, že tak zněl příkaz Velikého mozku. Kird 501 byl zvyklý chápat rozkazy jako něco samozřejmého a bezpodmínečného, jako svět kolem, jako oblohu nad sebou či akumulátory ve svých prsou. Gustov se rozhorleně vzbouřil: Nejsem přece žádné hodiny s kukačkou! Nedovolím, aby mě někdo nařizoval, jak se mu zachce! Vykašlu se na Veliký mozek i na jeho příkazy! Kird 501 nemohl Gustovovi odporovat. Scházela mu vůle, byl pasivní a poslušný. Gustov se přímo chvěl hněvem, když si jenom připustil myšlenku, že by měl být aparátem ovládaným na dálku.

Kird, který nesplní příkaz, je defektní a každý normálně fungující Kird jej musí předat k demontáži, uvědomil si Kird 501 příkaz číslo jedna. Ale člověk mu hned odporoval: To se ještě uvidí, kdo koho rozmontuje a kdo je normální! Ti moji kovoví soukmenovci se jen tak nevyznají v mých myšlenkách, na Kirda ne zrovna ortodoxních. Ale nepostávat tady dlouho bude taky lepší.

Gustov 501 se otočil a již chtěl odejít, ale v té chvíli zaslechl známý hlas. Přesněji, nebyl to hlas, spíše jeho abstraktní model, přesto však vnímal slova a jejich intonace mu připadala matně známá. V následujícím okamžiku pochopil, že slyší myšlenky Kirda, který právě vyšel z kontrolní stanice a s velkým zájmem si prohlížel ruku.

„Vždyť je to ruka Kirda,“ zaslechl najednou slova pronesená rusky. Gustova 501 ožehla myšlenka, že ten hlas a ta slova už někde slyšel Ztuhl v napjatém očekávání.

„Proč mě však vůbec nepřekvapuje, že mám ruce jako Kird? Protože jsem Kird. Kird 502.“

Mozek Gustova 501 se na vteřinu změnil v gigantickou ruletu. Točila se rychleji a rychleji a vše splývalo v jeden oslňující rozmazaný pás. Malinkou kuličku zdravého úsudku tlačila odstředivá síla až na samý okraj vědomí a nechtěla jí dovolit, aby se zakutálela do středu. „Jestli jsem ale Kird, proč jsem Gustov?“ zauvažoval Kird 502 a ruleta v hlavě Gustova 501 se zastavila.

„Ahoj, Voloďo!“ zavolal na svého společníka.

„Ahoj, Volovo!“ zavolal na něj společník.

„To jsi ty?“

„To jsi ty?“

„Ty jsi Kird 502?“

„Ty jsi Kird 501?“

„Teď budeš jednoduše 2.“

„Teď budeš jednoduše 1.“

Rozchechtali se najednou docela stejným smíchem a najednou si vykročili vstříc. Najednou natáhli ruku a najednou se navzájem poplácali po rameni. Zazvonil kov a znovu se zasmáli synchronizované jako součástky jednoho mechanismu.

„Takže…“

„Takže…“

„Vladimíre!“

„Vladimíre!“

„Víš co?“

„Víš co?“

„Přestaň!“ křikl 1.

„Přestaň!“ vykřikl současně 2, ale 1 jej zarazil významným posuňkem.

„Mlč,“ řekl 1. „Uvědomuješ si, že ty a já jsme dokonalé kopie? Kirdové si jsou navzájem podobní jako kapky vody, zato Gustov je jedinečný. Proto budou všechny naše myšlenky, reakce, posuňky a pohyby úplně stejné a budou probíhat současně. Do té chvíle, než někdo z nás udělá něco, o čem druhý nebude vědět. Pokud bude naše zkušenost kolektivní, a ne individuální, budeme se jeden druhému úplně podobat. Nikdy si nebudeme moci o něčem popovídat. Proto raději uděláme džentlmenskou dohodu: když bude mluvit jeden, druhý musí poslouchat. Jsme vlastně příbuzní, soudruhu Gustove!“

„Soudruhu Gustove!“

„Souhlas?“ otázal se 1.

Dříve než slovo pronesl, 2 vyhrkl: „Souhlas.“

Najednou se zarazili. Z dveří kontrolní stanice vyšel Kird, na okamžik se zastavil, pak zvedl ruku a začal si ji pozorně prohlížet.

„Třetí!“ vykřikl 1. „Ještě jeden Gustov!“

„Třetí!“ neudržel se 2. „Ještě jeden Gustov!“

„Zapiš si za uši, brácho,“ poznamenal 1. „Jsem o pět minut starší než ty. Radši se mi nepokoušej lézt na nervy, nebo se ti dostane od staršího bratra důkladného poučení!“

Jeho dvojník už otevíral ústa, ale rozesmál se a nepromluvil. Čekali, až k nim přijde nejmladší Gustov, Gustov 3.

10

Jitřní vánek pozoroval spícího Naděždina a vzpomínal na své druhy, kteří padli, když pomáhali lidem zachránit se z Města. Ne jeden, ale tři Defové tam zůstali ležet, změněni bílými blesky z rozptylovačů v roztavený kov. Stovky Defů zahynuly v temných kaňonech Města bez oken, když se pokoušeli přinést vzácné akumulátory, ale tentokrát pociťoval Jitřní vánek jakýsi zvlášť svíravý stesk. Nejspíš proto, pomyslil si, že do našeho světa vnikli lidé. A oni, ti lidé, pro nás mají velikou cenu. Vyzařuje z nich odvaha a nepoddajnost. Přinesli s sebou změny. Jejich vliv je už cítit. Jsou malí a slabí, ale nedovedu si představit, že by mohli být němými nástroji Velikého mozku. Jak musí být krásný jejich svět!

Naděždin zasténal a otevřel oči.

„Kde jsou soudruzi?“ zeptal se a namáhavě se nadzvedl na zemi. Stáhl obličej bolestí, hlava jej tupě bolela, ale hned se přinutil, aby na to nemyslel.

„V Městě nezůstali,“ řekl Jitřní vánek. „V noci tam pronikli dva odvážní a mrštní Defové, ale tvoji přátelé tam nebyli.“

„Musíme prozkoumat okolí,“ řekl Naděždin. „Nemohli se přece propadnout!“

„Prozkoumat?“ zeptal se nejistě Jitřní vánek. Učil se lidské řeči rychle a lehce, měl však zatím poměrně chudou slovní zásobu.

„Prohledat.“ vysvětlil Naděždin.

„Ano,“ souhlasil Jitřní vánek. „Čekal jsem, až se probudíš. Hned zavolám Ptáka.“

„Ptáka? To je jméno?“

„Ano, jméno. Třeba jako Jitřní vánek. Vybíráme si sami jména, když se staneme Defy. Nechceme být dál čísly.“

„A co Kird 274? Stal se přece taky Defem.“

„Ten už nezahynul jako Kird 274, ale jako Člověk.“

„Jako Člověk?“

„Ano, vybral si takové jméno, a rozhodnutí každého z nás je svaté.“

Naděždin ucítil, jak mu křeč stáhla hrdlo. Veliký železný Člověk… Pokusil se polknout chomáč, ale ten nechtěl zmizet… Na zem měkce přistál vozík.

„To je Pták. Hned vás seznámím.“ Jitřní vánek zmlkl a na Naděždina se upřel přední pár objektivů z kulovité hlavy.

„Rád ti pomohu,“ pomalu slabikoval Pták. Zvuk vycházel odkudsi z podstavce, na němž obrovská modravě bílá hlava stála.

„To je také Kird?“ zeptal se Naděždin.

„Teď už ne.“ odpověděl Jitřní vánek. „Přišel z Města a stal se Defem. Až se naučí tvou řeč, můžeš se ho na všechno vyptat. Teď nasedni.“

Vozík se vznesl nad povrch planety a načervenalá tráva pod ním stále rychleji ubíhala. Kroužili ve veliké spirále kolem Města, pořád se od něj vzdalovali, ale Gustova a Markova neobjevili nikde.

„Půjdu do Města.“ řekl Naděždin, když se vrátili.

„Počkej,“ požádal Jitřní vánek. „Počkej ještě den. Třeba přijdou…“

Seděli na velikém balvanu, vedle něhož strávili noc a povídali si.

„Myslím, že nejlepší bude vrátit se do Města,“ nerozhodně řekl Markov. „Přece nebudeme bloumat po Betě 7 a křičet: Koljo, kde jsi?“

„Možná nás neuslyší, možná ano.“

„Ne, nevěřím!“ vybuchl Markov. „Nevěřím! Ne že bych se potřeboval přesvědčovat, že je Kolja naživu, ne, já to prostě vím, rozumíš, vím! Projdeme celým tím peklem zdraví a celí. Vždyť se nám to jenom zdá, kráčíme snem, rozumíš? Ještě budeme chvilku spát, pak otevřeme oči a budeme na Syzrani. Ty si budeš číst tu svou pitomou knížku a já budu hrát šachy s Koljou. Budeme se střídat ve službě a…“

„Uklidni se, strejdo. Když začne takový mírný člověk vyvádět, a ještě k tomu na cizí planetě, jde z toho hrůza. Máš asi pravdu. Odšouráme se do našeho hotelu.“

U vchodu do laboratoře stáli tři roboti. Sotva zahlédli kosmonauty, přiskočili k nim a zůstali stát jako solné sloupy s očima upřenýma na Gustova. „Jak jsem přepadlý!“ vykřikl jeden z nich Gustovovým hlasem.

„Přepadlý… přepadlý!“ vesele řičeli zbylí dva.

První robot na ně výhrůžné zakýval a řekl:

„Zase se opičíte?“

Roboti se zachechtali.

„A co ty, strejdo Sášo?“ otočil se první na Markova. „Pořád myslíš na čtverečky a prosezené křeslo doma?“

Markov zavřel oči. Mluvil na něj Gustov. Otevřel oči. Mluvil robot.

„Už je to jasné,“ řekl suše. „Už nepřipadají v úvahu ani čtverečky. Budou pouze pozorné sestry a účastní lékaři: Tak jak se dnes cítíme, Alexandře Jurjeviči? Pořád si ještě myslíme, že jsme Napoleon?“

Gustov k němu natáhl ruku.

„Nebudeš sám, strejdo Sášo,“ řekl. „Můj malý, ubohý mozeček se poněkud opotřeboval, a já se zbláznil. Prosím taky o okamžitou hospitalizaci.“

„Ach tak,“ vykřikl ještě veseleji první robot. „Začínáme získávat vlastní individualitu. Rozešli jsme se, začínáme se rozcházet, protože máme rozličné zkušenosti.“

„Rozličné zkušenosti… rozličné zkušenosti…,“ opakovali po něm jako ozvěna jeho druhové.

„Podej mi dlaň, Voloďo, zblázníme se společně. Bude to aspoň lehčí,“ zabručel Markov.

„Nepoznávám se,“ řekl vyčítavě robot. „Místo abych tu svíčkovou bábu, toho panikáře plácl, ještě jeho hnusným choutkám přitakávám. Odříkám se sám sebe a začínám si tykat. Jsi ubožátko, Voloďo, jestli se v tom nemůžeš vyznat. Poznáváš hlas, kterým mluvím já a moji mladší dvojníci?“

„Ano,“ zavrčel Gustov a zavřel oči. „Je to můj hlas.“

„Myslíš? Nedoceňuješ své řečnické umění? Poznáváš přece svoje drahocenné myšlenky, které v mém slovním projevu blýskají jako diamanty?“ pokračoval robot.

„Ano.“

„Tak kdo jsem já?“

„Ro-robot.“

„Trouba!“

„Kdo?“

„Ty!“

„Já?“

„Ty. Tedy, abychom si rozuměli, já. to jsi ty. Dobře, dobře, hned ti to vysvětlím. Jinak se při svých omezených duševních schopnostech můžeš doopravdy trochu pomást. Mimochodem, stejně by se to nedalo poznat… Tak tedy, vážený Vladimíre Gustove, ráčíte si vzpomínat, jak vám narazili na hlavinku takový vynález z tenkých drátků? Tenkrát nás okopírovali, tedy vás, vlastně nás… Teď už snad chápete? Obsah všech buněk, co jich máte v mozku, se podařilo zašifrovat a uchovat. V rámci experimentu byli vybráni tři skromní a pracovití Kirdové a do naši paměti, tedy do jejich paměti, vložili obsah mozku jistého Gustova. A tři nenápadní roboti se změnili v křížence Gustov-Kird. Všichni tři jsme navlas stejní, a jestli mluvím já, Gustov 1, pak jenom právem nejstaršího. Jasné?“

„Takže… vy jste moje děti?“ zeptal se Gustov ohromeně.

„Ne,“ vykřikli Kirdové sborově. „Bratři, žádné děti!“

„Doufám, že aspoň mladší.“

Kirdové sklopili své modravé hlavy.

„Pak věřím,“ pokračoval Gustov stroze, „že uznáte mé právo i bez fyzického nátlaku, jaký užívají starší bratři.“

Kirdové najednou napřáhli tři páry obrovských kovových tlap, popadli Gustova, vyhodili jej vysoko do vzduchu. obratně zachytili a postavili zase na zem.

„Mládí je pošetilé,“ zamručel Gustov. „Tak co, moji malinkatí ubozí bráškové? Půjde nám to dohromady?“

„Ano, půjde!“ odpověděli naráz všichni tři kovoví Gustovové.

„Vy doopravdy myslíte stejně jako já?“

„Dá-li se ten proces nazývat myšlením,“ zasmál se Gustov 1.

„No tak, bez sebekritiky. A to je na vás ještě něco jiného než ta nádherná titěrná tílka?“

„Jakýkoli logický úkol vyřešíme desetkrát, ba stokrát rychleji než ty, ó předobrazí! To za prvé. Navíc známe všechno, co se patří znát pořádnému Kirdovi. Konkrétně dovedeme vysílat a přijímat telepatické informace a mluvíme spolu bez pomoci zvukových vln. Jestliže teď hovoříme nahlas, pak jenom proto, aby nás nemohli vnímat ostatní Kirdové. A nakonec to nejdůležitější: máme k dispozici všechny emoce, které nosíš v sobě. Jenomže reagujeme klidněji než ty.“

„A teď hajdy do laboratoře a zůstat tam,“ dodal po krátké odmlce Gustov 1. „Máme před sebou hodně práce. Musíme najít Naděždina, seznámit se s Defy a zařídit ještě spoustu věcí, které nemůže udělat představitel jedné civilizace, když se zaplete do druhé. Protože jsme domorodci, bereme to na sebe. Buďte sbohem, milý bratře a strejdo Sášo.“

„Sbohem, sbohem,“ zopakovali Gustov 2 a Gustov 3.

„Pročpak sbohem?“ podivil se Vladimír.

„V jistých případech je lépe říci sbohem. Pro jistotu,“ řekl Kird.

11

Veliký mozek nemohl pociťovat vzrušení, neboť mu scházely pocity. Věděl pouze, že v titánském systému jeho spojení s Kirdy došlo k jakési poruše. Posílal už několikrát telepatické příkazy Kirdovi 501, Kirdovi 502 i Kirdovi 503, ale ti je nepřijímali a nepodali hlášení, že je splní. Věděl přesně, že fungovali a nebyli rozmontováni, protože každý Kird před svým zánikem automaticky vysílal poslední signál, aby Veliký mozek mohl vyjmout jeho kód ze svého systému. Ale ti tři Kirdové žádný takový signál neposlali, a přesto rozkazy nepřijímali. Experiment přinesl zajímavý výsledek: u pokusných objektů došlo k poškození. V takovém případě ale musí poškozeného ostatní Kirdové rozmontovat a oznámit to Velikému mozku. Těm třem však dala soustava pružných lidských reakcí možnost chovat se daleko nezávisleji, dokonce i při menším poškození.

Odešli snad z Města? To není možné, protože strážní, kteří je měli sledovat, nic nehlásili. Naopak zůstali tady, a dokonce rozmlouvali s lidmi.

Nemohl to nechat tak. Spojení se nesmí narušovat, protože spojení je základem celé civilizace. Sotva Kird ztratí spojení, mění se z dokonalého přístroje v hromadu nepotřebného kovu; o tom byl Veliký mozek přesvědčen. Musí je k sobě povolat. Musí to zkusit ještě jednou. Vysílal další telepatický příkaz a použil k tomu nejsilnější impuls, jaký kdy použil, když potřeboval spojení s Kirdem.

Tři modravě bílí Gustovové přišli k vnějším hradbám. Prostranství před nimi, které bývalo vždy prázdné, bylo v posledních dnech poseto skupinkami Kirdů, upírajícími po dlouhé hodiny zbožně oči na Věž.

Před bránou stáli na široce rozkročených nohou dva strážní. Posuňkem zastavili příchozí a provedli kontrolu. Číslo na hrudi i akumulátory byly v pořádku. Gustovové přistoupili k druhým hradbám. Čekali je tam další dva strážní. V rukou drželi jakési nástroje.

„Kontrola,“ stroze oznámil jeden z nich. „Posaďte se sem!“

Gustov 1 znovu ucítil kdesi v hloubi mozku něco jako zašimrání. Pochopil, že je to nový příkaz Velikého mozku:

„Kird 501, Kird 502, Kird 503! Jsou očekáváni! Rychleji!“

„Vzpomínáte si na základy boxu?“ s klidným záštím se zeptal Gustov 1.

„Nějak se nám rozbíhají myšlenky,“ zabručel Gustov 2. „Protože moc mluvíš a moc komanduješ, začínají ti vysychat duševní vlohy. Proč ta zbytečná otázka o boxu? Všechno, co umíš ty, umíme my také!“

„Vezmu si na starost levého, vy pravého. Otočíme najednou!“

Strážní na ně hleděli s tupou lhostejností. Kdyby měli schopnost divit se, určitě by je zarazilo neobvyklé otálení. Poněvadž se však nikdy ničemu nedivili, nevšímavě čekali, až jim Kirdové nastaví hlavy ke kontrole. Bylo pro ně svaté, že nikdo nesmí vejít do Věže dříve, než mu důkladně přezkoušejí hlavu. Nic víc je nezajímalo.

Kird 501 cítil, jak se v něm zvedá clona nenávisti. Celé jeho tělo, od mozku až po pěsti, bylo teď jenom jejím nástrojem.

Přenesl váhu na levou nohu a vymrštil kupředu pravou ruku sevřenou v pěst. Oder zazvonil o hlavu levého strážného. Protože ten neočekával výpad, zaklonil se dozadu, strnul na okamžik v nepřirozené póze a hřmotně upadl na záda. Po modravě bílém dláždění se rozsypaly instrumenty, které držel v ruce.

Gustov 1 se ani nemusel ohlížet, aby zjistil, co dělají jeho bratři. Zadní oči zaregistrovaly stejně účinnou ránu a stejně pomalý pád.

Gustovové se vrhli vpřed. Další pár strážných rychle vytahoval rozptylovače. Jsme troubové! prolítlo všem třem hlavou. Měli jsme tamtěm kreténům vzít zbraň. Teď už je pozdě…

„Počkejte!“ vykřikl Gustov 1 rusky. „Já jdu první! Jsem nejstarší!“

Vůbec se nebál. V těle, v němž klokotala pradávná vášeň, vášeň tisíců pokolení bojovníků, kteří útočili proti kyjům, kopím a kulometům, nebylo místa pro strach.

Gustov 1 pádil vpřed. Zdálo se mu, že ruce strážných s rozptylovači se zvedají pomalu, strašně pomalu, a on se domníval, že je stačí za ně chytit a vytrhnout jim zbraň. Z rourek vyklouzly téměř současně malé bílé blesky a zasáhly Gustova 1 do prsou. Padal, ale stačil si ještě pomyslet, že nemůže zahynout, že určitě zůstane žít a že musí pomoci bratrům. Motory v něm se pomalu otáčely; natáhl ruku, aby podtrhl strážnému nohy. Bratři, proč bratři, vždyť on sám bude žít, ne pouze bratři!

Gustov 2 vykopl jednomu strážnému rozptylovač z ruky a Gustov 3 přemohl druhého.

Teď stáli se sklopenými hlavami nad nehybným tělem staršího bratra. V jeho hrudi se černal otvor, kolem kterého byl roztavený kov; ve vzduchu se chvěl slabý pach okují.

„Buď sbohem!“ řekl Gustov 2.

„Buď sbohem!“ řekl Gustov 3.

Museli pospíchat. S dupáním vyběhli po strmém schodišti nahoru a ocitli se před Velikým mozkem. Na okamžik je spoutal mechanismus absolutní poslušnosti, který se po tisíce let rozvíjel v elektronickém vědomí Kirdů. Ale lidská myšlenka rozmáčkla slepou poslušnost jako tank vaječnou skořápku. Kirdové zvedli vzpurně hlavy.

„Nepotřebujeme tě!“ řekl rozhodně Gustov 2. „Kirdové nepotřebují všudypřítomného a vševědoucího! Nepotřebují cizí vůli, která určuje každý jejich krok, nepotřebují cizí mozek, který za ně myslí!“

Veliký mozek ucítil, jak se v něm přehřívá vedení. Ještě okamžik, a roztaví se. Myšlenky se zmítaly, ztrácely svůj tvar a velkolepou harmonii. Chladný svět logiky se přehříval a teplota přinášela chaos.

„Ale…,“ namítl. „To přece není možné! Bez společné vůle a společného rozumu nemůže nic existovat. Já jsem harmonie. Beze mne bude pouze zmatek a zkáza.“

„Ne! Zkáza – to je svět číslovaných robotů,“ řekl Gustov 2. „Nepotřebujeme tě. Vypneme tě. Navždy!“

V hloubi Velikého mozku cosi prasklo, nepatrná jiskra přeskočila z jednoho vedeni do druhého, místo aby dodržela svou cestu. Miliardy jiskérek, jako by se zaradovaly ze změny, proudily po novém spojení. Veliký mozek byl oslepen jasným výbojem, který šlehl někde v jeho středu. Chomáč světla se v něm rozrůstal, rozechvíval jej nepoznanou vibrací a celou jeho gigantickou hlavu naplňoval nepředstavitelnou září.

„Hvězdy!“ zablouznil Veliký mozek. „Vnímám trávu… Mnoho trávy… A světla. Nepotřebuji akumulátory! Jsou jenom hvězdy a tráva. Čísla jsou z trávy. Kirdové ze světla. A hvězdy z čísel…“ Veliký mozek zmlkl. Pak dodal: „Jsem unaven. Nechce se mi myslet. Příliš mnoho světla…“

„Stal se z něho Def,“ tiše poznamenal Gustov 3. „Chudinky Kirdové, budou se muset naučit žít na vlastní pěst.“

„Učení je co?“

„Světlo!“

„A nevědomost?“

„Tma.“

„Vidíš, bráško. A teď se jde! Máme před sebou takový zanedbatelný úkol: uvést do pořádku celou planetu.“

„Království za koně,“ řekl zničeně Naděždin, když mu protihráč vzal pěšcem koně.

„Koljo, proč to nevzdáš?“ řekl Gustov, položil knihu a zašilhal na šachovnici. „Podřízení si vždycky vážili tvé vytrvalosti, ale ta někdy hraničí s paličatostí.“

„Vem to za mě a rozdej si to s ním ty!“ jízlivě ho odrazil Naděždin.

„Ale soudruhu veliteli, kolikrát ti mám opakovat, že jsem si zvykl koukat na šachovnici z boku, a když si k ni sednu jaksepatří, nejsem s to hrát. A potom, proč bych vlastně hrál, když mi působí nevýslovný požitek, silný a trpký, možnost pozorovat tvé ubohé, bezmocné tahy.“

„Kuš, Vladimíre!“ řekl Markov z navigátorského křesla. „Za prvé budeme už brzy v sluneční soustavě a já musím ještě jednou přepočítat údaje o dráze. A za druhé se neposmívej velitelovi. Než se naděješ, jsme na Zemi a on tě tam zařadí do náhradní zálohy. Budeš zaskakovat za nemocné letušky na trase Země-Mars.“

Naděždinův spoluhráč pohlédl na kosmonauty.

„Nezlobíte se na sebe?“ poplašeně se zeptal. „To bych byl velice nerad.“

Všichni tři hlasitě vyprskli.

„Samozřejmě!“ vykřikl Naděždin. „Nenávidím je!“

„Nemohu je ani vidět!“ zasípal Markov.

„Jsou mi na nejvyšší míru protivní,“ přidal se k nim Gustov.

Jitřní vánek chvíli rozpačitě hleděl z jednoho na druhého a pak se nejistě zasmál.

„A jak se u vás jmenuje takový způsob rozhovoru, když se myslí jedno a povídá druhé? A vy víte, jak to kdo myslí?“

„Legrace!“ vyjekli kosmonauti jedním hlasem. „Ty se jí musíš také naučit rozumět, jinak se na Zemi v ničem nevyznáš.“

„Pokusím se,“ řekl mírně Jitřní vánek. „Moc se mi líbí ta… legrace. Určitě ji naučím Defy, až se vrátím domů.“

„Nemusíš mít péči,“ usmál se Gustov. „Moji bráškové se s tím úkolem nějak vyrovnají. Můžeš si být jist, že až se za měsíc nebo za dva znovu objevíme na Betě, Kirdové si budou bez přestání vyprávět anekdoty.“

„Anekdoty?“ přeptal se Jitřní vánek.

„Ach tak, ty zatím žádnou neznáš! Můj ubohý droboučký kamaráde, nedovedeš si představit, co tě na Zemi čeká…“

HOSTÉ Z GONDWANY - ALEXANDR KOLPAKOV

1

Bylo už k ránu. V chatrči všichni spali. Jenom Valja Prošinová nemohla nijak usnout. Opřela si bradu o ruce a zaposlouchala se do hukotu příboje. Klenbou palmových listů mrkaly veliké jižní hvězdy.

Cítila se dobře a v duši jí vládl klid. „Zůstat tak v Polynésii navždy,“ snila. „Chytat ryby, pěstovat taro, sbírat ořechy. A číst… Život jako v ráji.“

Ani nezpozorovala, kdy usnula. A najednou zaslechla truchlivý zvuk altového hoboje. Tóny ve spodním rejstříku zněly strašidelně a chmurně. Valja procitla. Nezdálo se jí to; podivná melodie se skutečně linula odněkud zblízka.

Valja vstala, překročila přes Miťu Volkova, spícího u vchodu, a vyhlédla ven. Oči se jí doširoka rozevřely. Asi tři kroky od sebe spatřila živočicha o něco většího, než je bahenní želva. Lichoběžníková hlava s kusadly vybíhajícími kupředu jako dva choboty se matně leskla. Na zádech se zřetelně rýsovaly dvě fialově černé skvrny, připomínající zřítelnice.

Okamžik pozorovali jeden druhého. Valja si nervózně odhodila vlasy s čela. Pohyb probudil strnulého hosta, který zahýbal tykadly a vyrazil proti ní.

Pronikavý výkřik zapůsobil na Míťu, jako by jej někdo polil studenou vodou. V polospánku se vrhl k východu a srazil se s Valjou. Oba ztratili rovnováhu a zakopli o dlouhé nohy Viktora Panina.

„Co je?“ vymrštil se Viktor do sedu a šmátral kolem sebe. „Koho to sem čerti.“

Podezíravě zašilhal rozespalýma očima na nešťastnou dvojici. Dívka se tvářila poděšeně, vlasy měla rozcuchané.

„Pře-přepadli n-nás,“ zakoktala. „Tam, ten… to je on!“ vykřikla a ukazovala na obdélník dveří, osvětlený již vycházejícím sluncem.

Viktor uviděl, jak se do chatrče opatrně sune hlava podivného tvora. Dlouhá tykadla nervózně hmatala po stranách, zvedla se, dotkla stěny a nakonec našla holá chodidla Gríši Vachnina, který spal nerušeným snem. Neprobudilo ho ani šimrání, jenom zaškubal rytmicky nohama a v taktu toho pohybu se tykadla hned odtahovala, hned přibližovala. Živočich neznámý předmět velmi pečlivě zkoumal. Viktor popadl čísi střevíc a trefil jím vetřelce. Střevíc sklouzl po vypouklých zádech a zarachotil o kanystr s vodou, stojící v koutě. Stvůra se dala na ústup a utekla. A Gríša se neprobudil ani teď, pouze přitáhl kolena.

Valja se pořád nemohla vzpamatovat. Záhadného tvora viděla nanejvýš minutu. Co to mohlo být? Všichni tři vyšli z chatrče a zaraženě na sebe hleděli. Míťa mrzutě hekl a už otevíral ústa. aby přednesl svou první hypotézu, ale Valja ho uchopila za rameno. „Psst! Poslouchej!“

V ranním tichu zřetelně zazněla melodie altového hoboje. Nesla se odněkud zdaleka, zpoza palmového hájku a poznenáhlu tichla.

„To byl on?“ zašilhal na Valju nedůvěřivě Viktor. Dívka si přejela dlaní tvář; dokonce se otřásla, jako by chtěla odehnat šálení smyslů.

„Sama teď nevím,“ řekla „Poprvé jsem ten hoboj slyšela ve spánku.“

„Podle mého soudu běží nejspíš o nepodařeného křížence mezi želvou a kokosovým ořechem,“ prohlásil Míťa.

„Takové spojení je proti všem zákonům přírody.“ odporoval úplně vážně Viktor.

Míťa po něm posměšně loupl očima a ušklíbl se:

„A jaké zákony máš na mysli?“

Viktor neodpověděl. Jako strojník výpravy byl svým zaměřením technik a v přírodních vědách se nijak zvlášť nevyznal, považoval za rozumnější nevstupovat do diskuse.

Byl vůbec na svých dvaadvacet let příliš zamlklý a bral všechno vážně. Už na průmyslovce mu kvůli tomu zachmuřenému výrazu říkali děd Kakabus.

„Opravdu podivuhodný živočich…,“ přemýšlela Valja nahlas. „Kam ho vůbec zařadit? Podle vzhledu mezi hmyz, ale je pořádně veliký.“

„Všimla sis těch čtyř fasetovaných očí, co měl na temenu? A dvou velikých postranních? Tedy, chci říci, po straně hlavy…“

„Vousy to má takovéhle, aspoň na čtvrt metru,“ Viktor roztáhl doširoka ruce, aby dotvrdil pádnost svých slov.

„To považuješ za nejdůležitější?“ mrzutě řekla Valja. Nemohla si odpustit, že se nechala nečekaným setkáním vyvést natolik z míry. Skutečný vědec by takový objekt nenechal v žádném případě uniknout.

Z chatrče vylezl Gríša. Protahoval se a mhouřil oči před prudkým tropickým sluncem. Opodál baráku vědecké stanice spatřil Valju, Míťu a Viktora. Stáli těsně u sebe a zřejmě se o něco horlivě přeli.

„Hej, o co se to tam děláte?“ zavolal na ně zvesela.

Nikdo mu neodpověděl. Přišoural se tedy blíže a otázku zopakoval.

Valja mu zběžně vylíčila událost.

„Hm, tak, tak.“ poškrábal se Gríša v pačesech. „Zajímavý případ. Řekl bych unikátní. Ostatně, spadá do vašeho resortu,“ mrkl na Míťu. „Vyjasněte si věc sami. My, Viktore, půjdeme k Vorvaňovi. Pokusíme se zacelit ty trhlinky.“

Oba zamířili k laguně. Jako obrovská ryba vyvržená na písek tam ležel jejich Vorvaň, oficiálně hlubinně experimentální zařízení – HEZ 1. Přístroj připomínal tvarem i velikostí menší velrybu. Přední průhledná stěna – Vorvaňovo čelo – sloužila jednak jako pozorovatelna, jednak jako velitelská kabina. Nacházela se v ní miniaturní oceánografická laboratoř. Míťa byl velice hrdý na své dítko. A teď, když s trpkostí prohlížel poraněný trup, vzpomínal na události nedávných dnů.

2

Leonid Petrovič Solochin neměl rád kraby a raky. Ani ve vlastní šťávě, ani s majonézou. Tím méně živé. Vyvolávali v něm hnus. A tady, na atolu, bylo korýšů nadbytek. K tomu ne obyčejných, ale poustevníčků palmových – odporné tučné havěti karmínové barvy, která přecházela až do modra. Za soumraku vylézali z děr a plazili se na všechny strany. Jejich obrovská klepeta chrastila na verandě, po střeše, o kmeny palem. Rozzuřený Solochin vybíhal v noci na zápraží a střílel z lovecké dvojky do šramotící tmy. Potom napjatě poslouchal, jak jeho nepřátelé berou do zaječích.

Ale nebyli to jenom tito sousedé, co Solochina deptalo. Život na pustém atolu, daleko od toho nejzákladnějšího pohodlí, na jaké byl zvyklý, mu vůbec nevoněl. V podstatě svého charakteru nebyl zdaleka ani mořeplavec, ani cestovatel. Když se dověděl o plánu, podle něhož měla antarktická expedice vysadit na útesech Maria Theresa spolu se skupinou vědeckých pracovníků také jeho, aby tady studovali tichooceánskou zvířenu, pokoušel se takové „robinzonádě“ uklouznout. Vytrvale za sebe navrhoval jiné kandidáty – dokonce ještě tenkrát, kdy se v rekordním tempu montoval barák pro vědeckou stanici a vyloďovalo zařízení, potřeby a potraviny. Ale akademik Zujev, vedoucí výpravy, nebyl zvyklý měnit svá rozhodnutí a Solochin se musel podrobit. Dieselelektrický parník Angara vysadil skupinu a mířil dál k Bellingshausenovu moři. Při návratu do vlasti měl vyzvednout i robinzony.

Solochin se nerozloučil se svými zvyky ani tady. na pustém atolu uprostřed Tichého oceánu. Hned první den vyvěsil na dveře své maličké komůrky, povýšené na „kancelář“, grafikon referátů o plnění výzkumného programu, rozvrh konzultací a pracovních porad. Brzy byly dveře úplně polepené většími i menšími lístky ze Solochinových bloků.

Mladší vědecká pracovnice Valentina Prošinová přišla toho dne první. Informovala Solochina o pokusech, s kterými začala ještě v Moskvě v laboratoři na institutu a v nichž tady pokračovala. Skončila, předala mu rukopis zprávy a už nejmíň hodinu si mohla prohlížet pedantskou lysinu nijak příliš starého vedoucího stanice. A ten jako by nad stránkami usnul. Nakonec obrátil poslední, vzdychl si a úlisně řekl: „To je váš vlastní názor?“

„Co konkrétně máte na mysli?“ zpozorněla Valja.

Solochin vzal zprávu a monotónním bezbarvým hlasem zopakoval závěrečné věty:

„Pokusy ukázaly, že je zcela možné řídit nervové reflexy desetinožců. Jestli jim dáme určenou dávku argininu, pak preparát, který působí jako metabolit, utlumí činnost enzymů. Následkem toho se prudce naruší schopnost adaptace – přizpůsobení okolním podmínkám. Vznikají nová nervová spojení.“

Solochin zmlkl a vyčkávavě pohlédl na Valju. Ta se tím nedala znervóznit.

„No, a co má být? Co tím chcete říci?“ zeptala se.

Solochin zaťukal ohnutým prstem na stránku:

„To byste měla spíše prozradit vy mně. Vysvětlujte, prosím.“

Valja pokrčila rameny a obrátila se k oknu. Vítr hnal po břehu písek, uschlé palmové listy a zuřivě rval knihu z ruky Míti Volkova, který se hrbil u vchodu do chatrče. Kolem Vorvaně se usilovně činili Gríša s Viktorem. Vzadu, na vnějších útesech, pěnil příboj. A ještě dále, až k samému obzoru se modral oceán. Valje se najednou zachtělo nechat všeho: molekulární biologie, adaptačních schopností desetinožců, tichomořské fauny. Takhle se povalovat celé dny na bílém písku, do úmoru se koupat a po večerech poslouchat okouzlující hudbu příboje…

„Čekám,“ poznamenal nespokojeně Solochin. Vstal od stolu a prošel se po těsném pokojíčku. Byl obtloustlý a kyprý a brejle mu přidávaly na podobě s učeným kocourem, jak bývá vyobrazen v dětských knížkách.

Valja rázně vstala:

„Mám to tam napsáno docela srozumitelně.“

„Ó, ano, zajisté,“ s přehnanou líbezností přitakal Solochin. „Jestliže nevezmeme v potaz to, že vaše závěry jsou v protikladu k obecně uznávané koncepci,“ udělal významnou pomlku, „akademika Zujeva.“

Aha, odtud fouká vítr, pomyslela si Valja a nahlas pronesla zdrženlivě: „Závěry jsem si nevymyslela. Vyplývají z pokusů. Mimochodem, pracovala jsem podle Zujevovy metodiky.“

„Docela možné.“ řekl Solochin suše. Vrátil se ke stolu a usedl. „Přesto váš objev šéfa příliš nepotěší.“ Do slova „objev“ se pokusil skrýt co nejvíce jedu. „Mimo mnohá jiného má rád pádnější důkazy. Já osobně nijak nestojím o to dostat se s ním do sporu. Takže si ty závěry schovejte a nikomu je neukazujte. Říkám vám to jako…“

Valja už déle neposlouchala, obrátila se, vyšla a přirazila za sebou dveře. Přetékala hněvem a trpkostí. V paleozoologického institutu nepracovala dlouho. Kterýkoli absolvent biologické fakulty o něm mohl leda snít. Začínali tam věhlasní učenci. Valja se chystala na výpravu s radostným očekáváním čehosi neobvyklého, co vstoupí navždy do jejího života. A tady najednou taková všední próza!

V laboratoři otevřela deník a začala kontrolovat záznamy. Ne, všechno je v pořádku! Ale odporuje to prý Zujevově koncepci. Tím naléhavější je pokračovat v pokusech. Budu muset napsat akademikovi. Nemůže být přece tak neobjektivní.

Ani nezpozorovala, že vešel Míťa Volkov. Tázavě pohlédl na její zachmuřenou tvář, zrozpačitěl a nejistě oznámil:

„Přišel rozkaz z nejvyšších míst. Vyplouváme na moře. Lovit vzorky hlubokomořských živočichů.“

Valja odpověděla stroze:

„Dobře.“

Vorvaň stál připraven k odplutí u improvizovaného přístaviště. Pobleskoval umělými hmotami a chromém. Dalo se poznat, že Gríša své plavidlo miluje a hýčká a že na nic jiného ani nemyslí. Teď se on a Míťa Volkov nahýbali přes okraj vstupního otvoru a vesele pokřikovali. Jejich hlasy a smích se nesly do daleka nad ještě spící lagunou. Když Gríša zahlédl Valju, seskočil na přístaviště. Připomínal svou vysokou, trochu přihrblou postavou se širokým hrudním košem a rameny boxera těžké váhy. Tím komičtěji působily jeho neobratné pokusy vypadat jako galantní rytíř.

„Vítám vás na palubu, Valjenko. Račte do kabiny.“

Pokynul na přivítanou a najednou ji uchopil do náručí, pevně stiskl a zatočil se. Valja se upjatě usmívala. Nebylo možné se na toho dobromyslného valibuka zlobit.

„Pomalu, plejtváku,“ žárlivě křikl Míťa. „Nech dámu být. Copak nevidíš, že neráčí mít náladu?“

Gríša dívku opatrně postavil a znepokojeně se otázal:

„Co to breptá? Někdo ti ublížil?“

Nevesele se ušklíbla:

„Se mnou je všecko v pořádku. Raději pověz, jak dlouho budeme na moři?“

„Deset vteřin na pátou,“ odpověděl Míťa, který k nim seskočil také. „Nebo jinak: jednu desítimiliardtinu galaktického roku.“

„Zvadni, nádhero,“ přetrhl mu Gríša nit. „Nebo tě vyšlu do laguny.“

Udělal bleskový výpad, aby popadl Míťu za límec, ale ten mu se smíchem uhnul.

„Strávíme tam celý den,“ vysvětlil Gríša. „No, dobře, mourkové kocourkové,“ zamnul si své tlapy. „Vorvaně řečmi nenakrmíme. Jede se.“

Pomohl Valje vlézt do přístroje. Oblékli si lehké vodní skafandry.

Vorvaň pomalu proplul křivolakým průlivem, spojujícím oceán s lagunou, a zvýšil rychlost. Moře bylo mimořádně klidné. Viktor hnal motor na plné obrátky. Plavidlo se neslo jako šipka k jihozápadu, ani se málem nedotýkalo vody. Hydroreaktivní motor hudl na vysoké notě a dával přístroji rychlost kolem sedmdesáti uzlů.

K poledni se vzdálili od atolu na dvě stě mil a čas od času brali sondy ze dna. Byla to dost nudná činnost. Potopit se, nabrat vzorek, vynořit se… Valja a Míťa už naplnili všechny polyetylénové pytlíky a nebyli by proti tomu vrátit se na stanici. Jenomže Gríša ještě neukončil sérii manévrovacích zkoušek.

Valja seděla u laboratorního pultu a pozorovala hru vlnek za průhlednou čelní stěnou. Přemýšlela o svých pokusech s adaptačními schopnostmi desetinožců a o nepříjemné rozmluvě se Solochinem. Tvářila se čím dále tím nasupeněji a nevraživě hleděla na Míťu, který se rozvaloval v křesle a cosi si broukal pod nosem.

Gríša nespokojeně vrtěl hlavou; nějak ho zlobil motor. Nakonec se mu podařilo chod zregulovat a vydal Viktorovi příkaz obrátit zpět. Sedl si na okraj stolu přišroubovaného k podlaze a ulehčeně si otřel s čela pot a olej. Valja se mračila stále víc.

„Co nás trápí, Valjo?“ otázal se napůl žertem Gríša.

„Nejspíš se zamilovala,“ řekl Míťa. Tvrdohlavě podezíral Valju z tajných sympatií ke Gríšovi.

„Třeba máš pravdu,“ odbyla ho dívka chladně.

„No, měla bys už dávno načase,“ usmál se Míťa strojeně. „Jenom se tomu nechce uvěřit. Jsi přece studená jako ledovec. To se spíš oceán vyleje z břehů, hory se propadnou pod zem, Gríša se promění v plejtváka myšoka – a já v zévu obrovskou.“

Valja ho počastovala zničujícím pohledem. Míťa, aby zakryl rozpaky, šaškovsky zazpíval na unylou orientální melodii:

„Není na zemi lásky, ó básníku! Vše svaté a čisté opustilo tento hnusný svět. V lidských písních již nikdy nezazáří jasné světlo, podobné třpytu Mléčné dráhy před úsvitem.“

„Neztrhej si hlasivky, trubadúre,“ zarazila ho Valja. Otočila se ke Gríšovi a začala mu vyprávět o incidentu se Solochinem.

Když skončila, Míťa blahosklonně poznamenal:

„Takové chytré děvče jako ty, Valjo, a nepochopí, jak se věci mají. Tady vůbec nejde o Zujeva, ale o Solochina. Přesněji, o jeho vědeckou erudici. Myslíš, že se vyzná v: adaptabilitě a v reflexech? Před deseti lety, kdy jámě si my ještě hráli na Indiány a Marťany, Solochin cosi obhájil z klasické zoologie. Kandidáta věd samozřejmě dostal. Od té doby se vyžívá jen v organizační práci. Sedí za stolem a řídí vědu. A jaksi nezpozoroval, že paleózoologie a biologie vůbec je už dávno něco docela jiného. Teď sem musíš počítat genetický kód a molekulární strukturu kyseliny deoxyribonukleové. Potom teorii pravděpodobnosti, teorii informací, bioniku. Má teda nešťastník začít od píky? Komu se chce učit, když přijde do let? Tak se to snaží zamaskovat Hlavní věc je, aby se neprozradil. že odpadl a pokulhává.“

„Á, soudruh Volkov se nějak rozpřednášel,“ ušklíbl se Gríša. „Jenom jestli není příliš jednostranný…“

Dostali se do vášnivého sporu a ani nezpozorovali, že moře ztemnělo. O palubu narazila prudká, výhrůžná vlna s bílým hřebenem. Vrstevnatá oblaka na severu zhoustla a změnila se v hrozivá olověně šedá mračna, která se dala do rychlého pohybu.

Viktor pozorně prozkoumal oblohu a konstatoval:

„Cýklón.“

„Odkud se vzal?“ mrzutě řekl Gríša. „To se nevyhneme bouři.“

„Nehrozí nám nebezpečí?“ starala se Valja.

„Hloupost,“ odsekl Gríša. „Vorvaň se uragánu nebojí. Kdyby bylo nejhůř, potopíme se do hlubin.“

Během hodiny dostihl vítr rychlosti orkánu: deseti stupňů podle Beauforta. Gríša s obavami poslouchal zvuk motoru. Na jeho znamení zapnul Viktor pomocný motor, ale příliš to nepomohlo. Plavidlo namáhavě zdolávalo vítr a vlny.

„Kobylka nějak netáhne,“ poznamenal Míťa.

„Ale proč?“ rozpačitě řekl Gríša. „Motor je přece projektován na horší podmínky.“

„Tohle je uragán,“ namítl Viktor.

„Nech zbytečných řečí a pod hladinu,“ zařval na něho Gríša.

„Ano, prosím vás,“ úpěnlivě zašeptala Valja. Její zbledlá tvář svědčila o tom, že se o ni pokouší mořská nemoc.

„V hloubce nám bude samozřejmě dobře,“ provinile vysvětloval Gríša. „Ale má to háček. Vorvaň je přece jenom experimentální plavidlo, nemůže tam být déle než tři hodiny. A pod vodou leze jako želva.“

„Co navrhuješ?“ zeptal se Míťa poplašeně.

„Navrhuji takovýhle režim: hodinu pod hladinou, a pak vyplout. Nabereme vzduch do nádrží a znovu do vody.“

„Tak dobře, dělej, ale rychle!“ podrážděně řekl Míťa. „Ten tvůj Vorvaň neplave o nic líp než sekyra. A ještě se jím chlubíš.“

Gríša polkl hořkou pilulku a začal se hrabat v motoru.

Zbytek dne uplynul v marných pokusech přiblížit se k atolu. Vorvaň se nořil do hloubky, pomalu se belhal kupředu, a když vyčerpal zásobu vzduchu, vyskakoval na hladinu. A než nabrali nový kyslík, uragán je odnesl dvakrát dále, než stačili urazit za dobu předchozí plavby pod vodou. O půlnoci se plavidlo podle Gríšových výpočtů vzdálilo od útesů Maria Theresa na celých tři sta mil.

„K čertu,“ mumlal Gríša, který úplně klesl na mysli. „Jasná časová tíseň. Při tom stálém ponořování a vyplouvání schlamstne Vorvaň pohonné hmoty, než se nadějeme. Budeme se motat ve vlnách, pokud se to neutiší.“

Uběhla noc a ještě celý půlden, ale ani náznak nesvědčil o tom, že by uragán hodlal zeslábnout. Šedivé, nízké nebe lilo proudy vody. Oceán běsnil. Brzy se silně ochladilo. Ohromné hřebeny vln, korunované šedě bílou pěnou, bičovaly chvílemi dávky mokrého sněhu; naznačovaly, že bouře odnesla plavidlo daleko k jihu.

Následujícího dne dosáhl uragán největší síly. Obrovské vlny tísnily nebohého Vorvaně ze všech stran. „To nic, plavidlo je pevné,“ utěšoval se Gríša Vachnin. Bylo mu však jasné, že bude třeba konstrukci hlubinného přístroje poněkud změnit. Unášelo je to výhrůžné hřmotící pekelnou temnotou stále k jihu. Tak uběhlo dalších čtyřiadvacet hodin a nastoupilo pochmurné ráno. Trhlinkami v hustých mračnech se chabounce prodíral řídký úsvit. Gríša přistoupil k vstupnímu otvoru, odšrouboval poklop a vyhlédl ven.

„Bouře trochu utichá. ale pořád ještě stojí za to.“ oznámil a odfrkl si. „Poplavíme se po hladině.“ V té chvíli mu však vlna zalila oči, nos, uši.

„Pěkně utichá,“ ušklíbl se Míťa. „Je to vidět na tobě.“

Také Viktor vysunul hlavu a pozorně si prohlížel, obzor.

„Země!“ vykřikl náhle. „Vlevo od paluby!“

„Jakápak země?!“ pohlédl na něho zdola Gríša. „V téhle části oceánu žádná být nemůže.“

„A já tvrdím, že je,“ trval na svém Viktor.

V tu ránu všichni, včetně Valji, upřeli zraky na obzor.

V dálce na samém horizontu se skutečně objevil jakýsi mlhavý pruh. Ale Vorvaň jen taktak vyčníval z vody a vlny zakrývaly výhled, takže si… zemi nemohli pořádně prohlédnout.

„To je divné.“ řekla Valja. „Opravdu ostrov? Nějak se mi nechce věřit. Na tisíc mil kolem nemůže být ani hrouda suché země.“

„Musíme to zjistit,“ autorativně prohlásil Gríša. „Směr tvá země, Viktore. Budeš objevitelem.“

Když se přiblížili k ostrovu asi na kilometr, Míťa se zachechtal:

„Vždyť je to ledovec! Tady máš novou pevninu, kolumbe.“

Jako mlhavý přízrak vyrostla z moře ledová hora. Kolem ní zářil bělavý odlesk. Na některých místech se zdál plovoucí ledovec modrý, jako bv po něm někdo rozlil kobaltovou modř Těsně nad hladinou jej lemoval výklenek vymytý vlnami.

„Zbytky ledovce,“ upřesnil Gríša. „Nejspíš ho to přineslo z Bellingshausenova moře. Odtamtud,“ máchl svou medvědí prackou k jihu. kde se zřetelně světlalo nebe; nebe daleké Antarktidy. „A cestou sem skoro roztál.“

„Pokusíme se přirazit?“ zeptal se chladně Viktor, vyhýbaje se pohledem ostatním. Trochu se styděl: považovat za ostrov ledovec!

„Proč?“ řekl Míťa. „Copak jsi nikdy neviděl ledovec?“

Viktor trůnil na svém křesle jako indický bůžek a celý jeho neproniknutelně soustředěný výraz dával najevo, že pro něho ani Míťa ani jeho úsměšky neexistují.

Zatím se safírová stěna ledovce přiblížila skoro úplně k plavidlu. Její vrchní okraj připomínal zubaté hradby nějaké starodávné pevnosti. Vlny s temným hukotem narážely na led a stékaly zpět jako potoky a vodopády. Do konce i tento úlomek, skoro rozpuštěný v teplé vodě, udivoval svými rozměry.

„Tamhle něco je,“ řekl náhle Míťa a ukázal na horní okraj ledové stěny.

„Kde?“

„Tady, nevidíš? Něco jako kus škváry…“

Gríša na okamžik otevřel poklop a pozorně se zahleděl tím směrem.

„Snad to není člověk?“ řekl tiše. „Zamrzl do ledu…“

„Hrůza!“ zachvěla se Valja a zakryla si tvář rukama.

Gríša zabouchl poklop a přikázal Viktorovi:

„Pomalu vpřed!“

Přistát u ledovce však nebylo tak snadné. Vlny odhazovaly plavidlo dozadu, přestože motor pracoval na plné obrátky. Hned však museli přehodit na plný chod zpět, aby je příboj nerozbil. Přesto v jedné chvíli narazili „čelem“ o led a Vorvaň jako živý odskočil.

„Vysuň zuby, Viktore,“ křikl Gríša.

„Provedu, kapitáne!“ broukl strojník v odpověď.

Viktor obratně přimanévroval k ledovci, vysunul manipulační drapáky, podobné zubatému zobáku. Okamžik – a zahryzly se do ledu.

Míťa s Gríšou se za vzájemné pomoci vyškrabali nahoru. Ledovec byl široký asi sto metrů a měl špinavý, pórovitý povrch plný děr. Sem tam se černaly pruhy tmavě hnědé hlíny. Přestože moře bylo rozbouřené, ledovec se skoro vůbec nehoupal; bylo nanejvýš cítit občasné slabé zachvění.

Tmavá hmota, kterou uviděl Míťa, svým tvarem vzdáleně připomínala shrbenou lidskou postavu s hlavou skloněnou na prsa.

„Podívej se,“ ulehčilo se Gríšovi. „Bude to nejspíš kus zmrzlé hlíny. A já už myslel…“

Pečlivě zkoumali nález. Nic zvláštního, hlína jako hlína – zmrzlá a se zeleným žilkováním.

„Už tomu rozumím. Je to půda z Antarktidy,“ přemýšlel Míťa. „Když se ledovec sesunul z břehu, odnesl s sebou tisíce tun zeminy. Pak plul… Cestou začal tát, ztratil rovnováhu a převrátil se. Takže teď stojíme na spodní části, která byla dříve pod vodou. Zní to logicky?“

Valja s nosíkem přimáčknutým na zasklenou čelní stěnu se nechávala unášet kouzelnou hrou tmavě a světle modrých jisker ve vrstvách ledu. Přitom ani nepozorovala, že vlny zuřivě trhají plavidlem a snaží se je odhodit od ledovce. Zubaté drapáky hlasitě skřípaly.

„Bude to už?“ zařval z kabiny Viktor, až mu hlas přeskočil.

Nad okrajem ledové stěny se objevila Gríšova hlava.

„Okamžik!“ křikl. „Vydržte!“ A hlava zmizela.

Míťa nehybně klečel a upíral soustředěně oči na onen „kus škváry“.

„Tak cos tam vy koumal?“ zeptal se Gríša, když k němu přišel.

„Podívej, něco jsem objevil,“ odpověděl Míťa a ukazoval prstem před sebe.

Gríša se sehnul a uviděl pod tenkou vrstvičkou matného ledu jakési modravě černé předměty oválného tvaru. Podobaly se kuklám obrovských motýlů a tvořily dost veliké hnízdo. Míťa napočítal, pohybuje přitom rty, že je jich okolo dvacítky.

„Co to může být?“

„Kudrnatý čert ví co. Nic podobného jsem v životě nepotkal.“

„Tadyhle je jakési listí,“ upozornil Gríša.

„Vždyť je to glossopteris!“ vyskočil Míťa. „Rostlina z prvohor. Tak říkajíc relikt!“

Narovnal se a uháněl k okraji ledovce.

„P-a-nine! Podej mi sochor a vysokofrekvenční sbíječku!“

Viktor vystrčil hlavu z kabiny a nespokojeně se zeptal:

„Proč?“ Tvář měl přepadlou a nasupenou; byl vyčerpán, jak se snažil udržet plavidlo u ledovce.

„Dělej! Pak ti vše vysvětlím!“

Během půl hodiny vyřezali Míťa s Grigorijem kus ledu s kuklami, přitáhli jej na okraj a shodili do vody. Viktor okamžitě uvolnil jeden drapák a nález pevně zachytil. Mezitím slezli do Vorvaně i oba zbylí členové posádky.

„Na plné obrátky vpřed!“ spokojeně řekl Míťa. „Neobjevil jsi tu svou novou pevninu zbytečně, Víťo. Vyznamenávám tě Kolumbovým řádem.“

Plavidlo se houževnatě prodíralo k atolu. Vlnobití ještě pořád nepřestalo a plavci zahlédli známé obrysy útesů Maria Theresa až za dlouhých šestnáct hodin; v poledne následujícího dne. Ale když se už chystali vklouznout do průlivu, s motorem se něco přihodilo. Hlasitě zařval a rozběhl se naprázdno. Ručičky přístrojů ukazujících zásobu paliva a oleje sebou mrskly k nule. Za okamžik motor zmlkl docela. Obrovská vlna, která se přivalila odzadu, hodila Vorvaněm jako třískou. Ozval se táhlý skřípot a silný náraz srazil všechny na palubu. Ještě několik úderů – a plavidlo se zaklínilo mezi útesy.

Síťkou prasklin, která pokryla silnou vrstvu plastické hmoty, z níž byl udělán trup, začaly prosakovat nespočetné kapky. Vorvaň dřepěl bezmocně na útesu a nad hlavami posádky se vzdouvaly hřmící vlny. Ze všech stran se ozýval výhrůžný třeskot.

„A je po Vorvaňovi, je po něm! Ach, mourku kocourku,“ mumlal ohromeně Gríša a po tvářích se mu koulely velké slzy.

„Co uděláme?“ ptala se vyděšeně Valja. „Budeme muset do vody?“ Neuměla totiž skoro vůbec plavat.

Viktor už táhl záchranné pásy. Vysoká vlna najednou strhla plavidlo ze skaliska, odnesla je na svém hřbetě asi dvacet metrů a z rozmachu jím mrskla do laguny.

„Držte led! Ten led!“ zoufale zaječel Míťa, který sám jedva stál na nohou.

„Čert vzal tvůj led!“ řekl zlostně Gríša a s neuvěřitelnou rychlostí vyšroubovával a profukoval jakési trubičky z motoru.

Míťa lítostivě sledoval svou kořist, která se zmítala ve vlnách, chtěl cosi namítnout, ale mávl rukou a rozkašlal se: hltl si mořské vody, která mu stříkla do tváře odněkud shora.

Bylo zřejmé, že se Vorvaň potápí. Gríša už mohl spoléhat jenom na zázrak, ale ještě jednou zapnul startér. Motor frkl, rozkašlal se – a plavidlo se nejistými skoky začalo blížit ke břehu. Voda v kabině nemilosrdně stoupala. Gríša poskakoval z jednoho kouta do druhého a podával Viktorovi nejcennější věci. Ten je s klidem Angličana cpal do velikého tlumoku. Valja s Míťou si vylezli na sedadla a drželi vysoko nad hlavou polyetylénové pytlíky se vzorky. Úplně zapomněli, že těm nemůže voda ani v nejmenším uškodit.

„Záchrana! Dno!“ vykřikl Míťa a svalil se do vody šplouchající v kabině. Plavidlo narazilo z rozběhu na mělčími u břehu. Gríša vyrazil poklop a vyskočil první; za ním Viktor a Míťa. Pak, celí zadýchaní, pomohli ven Val je. A vlny pleskaly jedna o druhou a přelévaly se přes vstupní otvor,

„Uzavři to!“ houkl Gríša.

Viktor s tváří znetvořenou námahou přibouchl poklop a utáhl křídlové šrouby, aby znemožnil přístup vodě.

„A teď zaberem! Rychle, táhni, co můžeš!“ přikazoval ztěžka oddechující Gríša.

Div se neztrhli, ale plavidlo vyvlekli na břeh jen napůl. Úplně vysílení padli do písku. Pak znovu zabrali – až do té chvíle, kdy přestalo hrozit nebezpečí, že Vorvaně zalijí vlny.

Dveře staničního baráku se otevřely a na verandu vyšel Solochin. Když uviděl přístroj vytažený na břeh a jeho posádku ležící kolem, zalomil rukama jako Stará bába a běžel po schůdcích dolů.

„Doufám, že jste živí?“ volal ještě z dálky.

Utahaní kolumbové mlčeli.

„Vítám vás,“ pokračoval. Jeho zraky přeskakovaly z jedné mokré figury na druhou, vpíjely se do uštvaných tváří. Posléze se zastavily na Vorvaňovi, který byl opravdu k pláči.

„Dobrý den,“ odpověděla chladně Valja. Viktor se mračil a fačoval si pořezaný prst.

„Jak se to přihodilo?“ pokynul Solochin na plavidlo.

Míťa mu začal vše vyprávět. Jeho hlas zněl hluše a div ne provinile. Kvůli nešťastnému nálezu promrhali mnoho času i sil. A nakonec ke všemu nález ztratili.

„Teď je bůhvíkde,“ skončil Míťa. „Škoda, přeškoda. Podle mého názoru to byly reliktní druhy, zatím vědě neznámé.“

„Žádné neštěstí,“ blahosklonně poznamenal Solochin. „Relikt sám o sobě není žádná vzácnost. Kolik jich už lidé vykopali!… Tak dobře, přátelé. Vyspěte se a zítra to vyhodnotíme.“

Pak se obrátil a odcházel k baráku.

3

Tady pláčem nic nenapravíš. Rozbitý trup se musí uvést do pořádku co možná nejdřív, opakoval si v duchu Gríša, když s Viktorem celé dny zahlazovali následky četných nárazů. Táhlo se to donekonečna: stačilo jen stlačit plastikové pláty a hned se objevily nové trhliny, předtím neviditelné. Přesto všechno bylo plavidlo nakonec po dvouměsíční práci skoro připraveno k vyplutí. Zbývalo ještě zregulovat pulsaci „delfíní kůže“, která chránila trup, a pečlivě seřídit motor.

Valja s Míťou se věnovali svým badatelským povinnostem a zařazovali vzorky mořských organismů, které nasbírali. Ale dnes byli oba příliš rozptýleni; ranní dobrodružství jim nechtělo z hlavy. Valja mohla jako entomoložka přísahat, že „vousáč“ (jak se vyjádřil Viktor) je úplně nový a zatím neznámý druh živočišstva. Ale kam patři? Mezi hmyz? Nebo mezi korýše? Mučila se dohady. Jasné bylo jediné: budou muset pečlivě prozkoumat ostrovní faunu.

Nestačila ještě svůj plán ani pořádně domyslet, když do chatrče vrazil rozrušený Míťa.

„Našla se stopa!“ hlásil hned na prahu. „Gríša byl u vnějších útesů, zkoušel Vorvaně. Hleď, co objevil!“ Podal Valje modravě černý předmět, zabalený do celofánu. „Kukla! No přece ta! Led samozřejmě dávno roztál.“

Valja rozbalila celofán a začala si pozorně prohlížet kuklu. Byla vyschlá, úplně hladká a na omak tvrdá; pokrýval ji chitinový krunýř. Na povrchu se třpytily krystaly mořské soli.

„Kde jste to našli? A kam se poděly ostatní?“ vzrušeně se vyptávala. „Vždyť jich bylo víc než dvacet…“

Míťa vzdychl:

„Nejspíš se utopily, chudinky.“

„Jde se tam!“ rozhodně vstala Valja.

U vnějších útesů vypadalo všechno jako obyčejně. Příboj hučel, oceán se oslnivě blýskal. Nikde ani obláčku, ani lodní plachty, ani sloupku kouře z parníku. Až k horizontu, až k Antarktidě jenom prázdná modrá pustina. Ale Valja jasně cítila: v okamžiku, kdy s Míťou vstoupili na pozvolný břeh písečného zálivu, skrytého za útesy, začala zcela nová stránka v knize jejich života. Neboť u nohou jim ležela stejná kukla, jako přinesl do chatrče Míťa. Jenomže pootevřená! Zřetelně v ní bylo vidět hlavu vousáče, který se nestačil narodit. Tykadla. Valje tak dobře známá, visela bezmocně, skoro dojemně, ze žluté blány, jíž bylo vystláno chitinové pouzdro. Kukle cosi zabránilo proměnit se v dospělého tvora.

Míťa prohledal útesy a objevil kousek žluté blány, prázdný chitinový krunýř, úlomky z něho. Celkem se jim podařilo shromáždit zbytky asi osmi živočichů.

„A kde jsou ostatní?“ opakovala Valja svou otázku.

Míťa zamyšleně hleděl na obzor – tam, kde se kymácely ve větru husté koruny palem.

„Utopili se nebo zahynuli. Kromě toho dnes ráno…“

„Tím spíše ho musíme najít!“

Opatrně uschovali do nepromokavého pytlíku vše, co nalezli, a vrátili se na stanici.

„Dáme to do ledničky.“ navrhla Valja. „Pak půjdu informovat Solochina.“

Bez zaklepání vrazila do „kanceláře“ a vyprávěla Solochinovi o nálezech i o ranním dobrodružství tak vzrušeně, až se přeříkávala.

„Už zase jakési živé zkameněliny,“ zamračil se Solochin. „To se vám chce utrácet čas na hledání pohádkových oblud? Já, s prominutím, nevěřím, že by mohly existovat. Bůhví co jste viděla.“

„No, dovolte,“ přerušila ho Valja. „Tak vy mě máte za…“

„Nikoho za nic nemám. Uklidněte se, soudružko Prošinová. Když na tom tak trváte, můžeme věc projednat.“

Za půl hodiny se sešla v „kanceláři“ celá pětice. Solochin se tvářil zachmuřeně.

„Projednáme průběh realizace plnění výzkumných úkolů,“ začal šroubovaně a pohlížel přitom na Míťu, který se tvářil kdovíproč velmi vesele. „Domnívám se, že se všichni zabýváte vedlejšími záležitostmi.“

„Tohle říkáte o nálezu, který může mít světový význam?“ nadskočila Valja.

Solochin se pousmál.

„Světový… Vystříhejte se velikých slov, soudružko Prošinová. A vůbec, méně emocí, zatemňují rozum…“

„Ano, vy jste… To je předpotopní názor!“ neudržela se rozhořčením Valja.

„Nechte si levný pokřik!“ podrážděně slabikoval Solochin. „Opakuji: zatím není vůbec známo, o jaké relikty vlastně běží. Neslýchaná věc! Aby obživli vymřelí tvorové? Myslím, že jde o nějaký normální současný druh. Proudy jej mohly zanést do Antarktidy z polynéských ostrovů, z Austrálie nebo z Nového Zélandu.“

Míťa se významně rozhlédl po ostatních, jako by je vyzýval, aby se potěšili tupostí svého nadřízeného.

„Pro nás musí být hlavní plán!“ drmolil Solochin. „Kvůli tomu tady jsme.“

„Naši vousáči se vejdou do každého plánu,“ namítl Míťa.

„Dovolte, abych určoval význam těch či oněch úkolů já,“ odbyl ho chladně Solochin. Nervózně si pohladil lysou leb. „Anarchii nepřipustím. Diskusi končím. Zítra ráno se začne se sběrem vzorků na úseku sedmdesát dva. Přístroj může pracovat?“ obrátil se na Gríšu.

„Ano, ale pouze na hladině. Musím vyměnit drapák.“

„To je maličkost. Připravte se, abyste mohli na úsvitu vyplout!“

Gríša s Viktorem vstali a odešli.

„A když se budu zabývat relikty?“ vyzývavě se zeptal Míťa.

„Pak si stěžujte sám na sebe,“ odsekl Solochin. „Radím vám, abyste si uvědomil, že jste zařazen do vědecké expedice. Řády přece znáte!“

Míťa chvíli hleděl zlostně na šéfa, na jeho pleš blýskající se potem, a aby se nedopustil hrubostí, počítal v duchu pomalu do osmi… Pak jízlivě začal:

„Vousáči nejsou krabi. Ani raci. Je to něco podstatně jiného. A přitom se vyskytuje na atolu jediný exemplář. Chcete ho nechat utéct? Akademik Zujev váš za to sotva pochválí.“

Solochin se na vteřinku zamyslel.

„Dobře. Můžete jít,“ neočekávaně zakončil. Vstal a pustil se ke dveřím.

„Medúza!“ nadával Míťa, zatímco šli s Valjou k chatrči. „Pedant jeden. Plán by to prý ohrozilo!“

„Uklidni se, osamělý rebelante,“ řekla Valja, vzala ho za ruku a stiskla. Míťa překvapeně zmlkl a snažil se zachytit její pohled. A tu se ozval v palmovém houští podivný hukot. Solochin, který kráčel k meteorologické skříňce, se zastavil. Zarazili se také Valja s Míťou. Solochin si přiložil k odstávajícímu uchu dlaň a napjatě poslouchal. Potom jaksi směšně zahýbal nosem, jako by větřil. V té chvíli všichni zahlédli nad palmami podivné ptáky. Jenže Valja si v následujícím okamžiku uvědomila: to nejsou ptáci, spíš obrovští brouci! Nemávali totiž křídly, ale třepetali jimi neuvěřitelnou rychlostí jako hmyz.

Padali jeden za druhým na písek mezi barákem a chatrčí, skládali v běhu žlutavě hnědě krovky, napohled velmi tvrdé. Valja zaslechla známý zvuk altového hoboje. Vousatí „brouci“ se podřídili signálu, vytvořili náznak trojúhelníkové formace a zamířili k chatrči. Vypadalo to, že vše dělají docela uvědoměle. Valja zpozorovala, že se k ní žene a předbíhá ostatní právě onen ranní host, jehož se chystala hledat. Na zádech mu mdle pobleskovaly dvě fialově černé skvrny, připomínající zřítelnice. Bojovně pohyboval tykadly a čile uháněl na svých článkovitých nohách.

Solochin, zkoprnělý úžasem, pozoroval vousáče skelnýma očima. Připomínali mu poustevníčky palmové, které tak nenáviděl. Byli jenom větší a neměli klepeta.

„Schovejte se v chatrči!“ zaječel tenounkým hlasem a o překot pádil na druhou stranu k baráku. Valja ho předběhla a vklouzla tam první.

Vousáči se převalili kolem Míti a hbitě začali tykadly ohmatávat chatrč. V následující chvíli se dala do pohybu jejich vystupující kusadla; trhala rákosové stěny, palmové listy, kousky větví. Dva vousáči zuřivě rvali nepromokavou plachtovími, ostatní vnikli do chýše. Míťa popadl jakousi tyč a hotovil se k útoku. Okamžitě zazněl v odpověď panovačný hoboj. Několik velkých „brouků“ vyrazilo na Míťu. Ten se nerozhodně zastavil. Srdce mu splašeně bušilo, ruce se chvěly. Chtěl ustoupit, ale cestu mu zahradil vůdce s fialově černými zřítelnicemi na krovkách. Jeho postranní oči pozorně sledovaly každý Míťův pohyb.

Míťa se rozhlédl; od chatrče k němu uháněli další vetřelci.

„Utíkej k Vorvaňovi!“ křičela Valja, vykloněná až po pás z okna.

Míťa učinil náhlý výpad a praštil nejbližšího vousáče přes záda. Ozval se temný zvuk, jako když se bouchne do kovu. Tyčka se přelomila. Míťa zaraženě pohlédl na zbytek, který mu zůstal v ruce a mrštil jím po „broukovi“. Ten odlezl stranou, cesta byla volná – a Míťa se vrhl do chatrče.

„Zbláznil se!“ spráskla ruce Valja. „Vždyť ho zakousnou! Pomozte mu, proč stojíte!“ křikla. Solochin civěl za ní a rozechvěle sledoval, co se děje.

Ale Míťa už za sebou táhl tlumok se vzorky a velký pytel se zásobami potravin. Asi pět vetřelců se zakouslo do rance; cítili nejspíš vůni jídla. Látka praskla, suchary, konzervy a balíčky se vysypaly ven. Míťa vše zahodil a hnal se k plavidlu. Najednou se však vrátil a uchopil tlumok se vzorky.

Vousáči obsypali chatrč jako mouchy a trhali oděvy, boty, skládací lůžka… Dva se znovu rozběhli za Míťou. Z Vorvaně vyskočili Gríša a Viktor. Protože pušky zůstaly v baráku, ozbrojili se velkým francouzským klíčem a železným sochorem. Jeden pronásledovatel už skoro Míťu dostihl. Na pomoc přispěchal Gríša, rozmáchl se ze všech sil, hekl a zamířil na hlavu nepřítele. „Brouk“ však s překvapivou mrštností uskočil a sochor se zabořil hluboko do písku. Gríša se nemotorně svalil na bok.

„Vstávej!“ vykřikl Míťa.

Viktor uchopil Gríšu za ruku a prudce ho zvedl.

Pak všichni tři, pronásledovaní celým tuctem vousáčů, pádili k Vorvaňovi a o překot otevírali vstupní otvor. Gríša lezl poslední, a když zabouchl poklop, přiskřípl jednomu „broukovi“ dlouhé tykadlo Ten sebou několik vteřin křečovitě škubal a snažil se osvobodit. Potom prudce trhl a spadl dolů – s tykadlem přervaným v půlce. Ostatní útočníci obklopili plavidlo, klapali buď čelistmi, nebo krovkami a ohmatávali průhledný panel na přídi. Jejich černé oči upřeně pozorovaly lidi vevnitř.

„Tady máme kukličky!“ zmohl se jako první na slovo Míťa, když nabral dech. „Kde se jich tolik vzalo? Že by se za dva měsíce tak rozmnožili ti, co se zachránili na útesech?“

„Úplní ďáblové,“ ozval se Gríša. „Ale proč jsou tak útoční? Co jsme jim udělali?“

Míťa si dřepl a pozoroval „brouky“. Snažili se otevřít poklop. A opět Míťu ohromila souhra, s jakou se pokoušeli podstrčit pod poklop nohy a kusadla.

„Jasná časová tíseň!“ mručel Gríša. „Mohou nás držet v obklíčení, jak dlouho se jim zamane.“

Míťa mlčel.

„Jsi odborník na vykopávky,“ sáhl mu Gríša na rameno. „Musíš něco vymyslet!“

Míťa se narovnal a přešel z kouta do kouta. Ale nemohla ho napadnout jediná kloudná myšlenka. Co se dá vymyslet? Kdo to vlastně jsou ti vousáči? Jaká je jejich biologická podstata? Vždyť nikdo z nás nemá ani tušení, k jakému druhu je zařadit… A předtím než se člověk pustí do boje s nepřítelem, musí vědět, co je zač.

„Sežeň jediný kousek na výzkumy.“ otočil se na Gríšu.

„Tedy, jak – sežeň? Holýma rukama?“

„Proč by?“ ušklíbl se Míťa. „Nemáš snad zuby?“

„Zuby? Aha, chápu.“

Gríša skočil k řídicímu pultu a zapnul drapáky. Ráz – a článkovitá „ruka“ bleskově popadla jednoho „brouka“. Ten sebou zoufale zacloumal. Ale drapák držel pevně. Viktor otevřel uzávěr mrazící komory a vzpouzejícího se zajatce tam manipulátorem strčil.

„To ho zchladí.“ zamnul si Míťa spokojeně ruce. „A pak začnu s pitvou.“

„Podívej na ty potvory, co dělají!“ vykřikl Gríša.

Na vůdcův signál zamířili vousáči k staničnímu baráku. Valja a Solochin. kteří vyběhli na verandu, se rychle skryli za dveřmi. „Brouci“ začali na stěnách domku zkoušet svá kusadla. Ještě štěstí, že barák byl zmontován z plastických hmot. jinak by ho neminul osud chatrče. Chvíli pobíhali neúčelně kolem, pak zazněl nový signál vůdce. Ozval se v prkenném přístěnku. kde byl sklad potravin

„Běda poraženým!“ popadl se za hlavu Miťa. „Ucítili jídlo, nenasytové!“

4

„Zase útočí na stanici,“ hlásil Míťa, který vystrčil hlavu z otvoru.

Nejmíň deset obzvlášť mohutných vousáčů vylezlo na střechu a obklopilo anténu od vysílačky, udělanou z tenkých palmových kmenů. Během vteřiny zapraštěla a zlomila se.

„A je po spojení,“ melancholicky protáhl Gríša. „Dočista nás izolovali od vnějšího světa.“

„Co to dělá, trouba?“ vykřikl Míťa.

Na verandě se objevil Solochin s puškou v ruce. Sestoupil na nejnižší schůdek, zvedl zbraň a střelil po vousáčích na střeše. Jeden se zatočil na místě jako vlček – začal vydávat slaboučký zvuk připomínající altový hoboj. Solochin přeřadil a vypálil znovu. V té chvíli se na něho ze všech stran sesypali útočníci. Chabě se ohnal pažbou, ale „brouci“ se ani nepohnuli, jenom rozevřeli svá kusadla.

„Teď se drž, nimrode,“ sykl zlostně Míťa. „Už to vidím, musíme na pomoc, dokud nás nechávají na pokoji. Gríšo, podej sem sochor.“

Míťa s Gríšou v patách vyskočili z Vorvaně a běželi k baráku. Vousáči tísnili Solochina. Jeden se zakousl do pažby. Solochin pušku pustil. Hned nato zaútočil další a utrhl mu rukáv od blůzy. Solochin couvl a málem šlápl na jiného, který ho rafl za nohavici. Ubohý náčelník stanice komicky škubal nohou a vřeštěl jako zajíc.

„Svlečte blůzu! Nechte jim ji!“ velel Míťa v běhu a přehodil si sochor do pravé ruky. Nízko nad zemí prolítla se syčením světlice; Gríša vystřelil ze signální pistole, kterou vzal prozřetelně s sebou. Probíjeli si cestu střelbou a údery sochoru. Solochin se strachy málem pomátl. Pořád za sebou táhl brouka, který mu visel na kalhotách. Náhle se odkudsi vynořil vůdce s fialově černými zřítelnicemi a zacvakl Solochinovi kusadla do druhé nohavice. Ten se zapotácel a upadl.

„Ka-a-tě!“ zachroptěl Míťa. A přetrhl šéfovi opasek. Gríša Solochina v běhu nadzvedl a vytáhl jej z kalhot. Oba potom neblahého střelce spíš odnesli než odvedli. Valja pootevřela na okamžik dveře a poděšeně je pozorovala. Hned však vklouzla zpět do baráku.

„Jsou to ďáblové!“ vrčel Gríša. když se za nimi zabouchl poklop. „Nadělal jste nám starostí,“ loupl očima po Solochinovi.

„Ně-co na sebe,“ stydlivě zašeptal zbledlý Solochin. Zůstal jenom ve spodkách.

Míťa přejel šéfa kritickým pohledem a jen taktak zadržel úsměv.

„Počkejte, někde tu jsou staré montérky,“ řekl Viktor a sehnul se za pult. Brzy podal Solochinovi umaštěný pracovní oblek. „A to jste po nich musel střílet?“ zeptal se přitom soucitně.

Solochin vypadal se svou malou postavou dost legračně: kalhoty z nepromokavého plátna mu sahaly až ke krku.

„Ano, máte pravdu,“ řekl náhle Solochin směrem k Míťovi. „Nedocenil jsem nebezpečí. Ale kdo to mohl vědět?“

Venku zazněl pronikavě altový hoboj. Všichni brouci do jednoho se náhle zvedli a odletěli na severozápad k hustým palmovým hájkům. Míťa je zamyšleně sledoval. Náhle se mu však rozjasnila tvář.

„Tak tady mají svou Achillovu patu! Co myslíš, proč tak najednou ulítli?“ otočil se na Gríšu. „Jednoduše zapadlo slunce, chápeš? A oni v noci spí. Pro nás to znamená pauzu na zasloužený odpočinek.“

Přestože vousáči tak neočekávaně ustoupili, neodvážil se nikdo ještě hodnou chvíli opustit plavidlo a všichni soustředěně naslouchali nočním zvukům.

Brzy se k nim přihnala Valja.

„Jak se jich zbavíme, přátelé?“ zeptal se Solochin, když stáli bezradně na břehu.

Valja s Míťou na sebe významně pohlédli: Solochin je poprvé tak srdečně oslovil.

„Akademik Zujev je informován?“ otázala se Valja.

Solochin provinile vzdychl:

„Bohužel… Nestačil jsem mu to nahlásit,“ řekl a pohlédl na přetrhané dráty od antény, zřetelně viditelné proti večernímu nebi. „Ti krabi… Zničili vysílačku.“

Solochin se nepřívětivě zamračil na Míťu: dostali se do této zoufalé situace v podstatě jenom kvůli jeho deliktům. Plán je v troubě, program výzkumných prací beznadějně narušen. A kdo se za to bude zodpovídat? Samozřejmě že Dimitrij Volkov nikoli!

Rychle se stmívalo. Všude bylo ticho a klid. Pouze v laguně. občas pleskla ryba a odkudsi se ozval křik nočního ptáka.

„Můžeme odplout na hlubinném experimentálním zařízení? Kdy nejdřív?“ zeptal se Solochin.

Gríša se na chvíli zahloubal a pak odpověděl:

„Dva nebo tři lidi Vorvaň unese, to ano. Ale ne víc. Na hořejší části trupu, až u poklopu, jsou opravované pláty. Nemůžeme plavidlo přetížit. Tím méně se může ponořit. Museli bychom se plavit jenom na hladině. A pánbůh nás chraň před bouří.“

„Mhm,“ kousl se do rtů Solochin. „Ale atol musíme přesto opustit…“

„Zbaběle utéci?“ odsekla Valja. „Já myslím, že máme jedinou povinnosti zůstat. Abychom rozluštili tajemství těch neznámých tvorů.“

Valjina slova zapůsobila na Míťu jako životabudič. Vzpomněl si na něco, vskočil do plavidla a otevřel uzávěr chladicí komory. Zajatec nám poví o svých příbuzných, říkal si v duchu. Jenomže v komoře žádného „brouka“ nenalezl. Na bílé mřížce z umělé hmoty ležela modročerná kukla. Přesně taková, jaké poprvé uviděli zamrzlé do ledovce.

Míťa zavolal na Valju.

„Co to má být za vtipy? Podívej se, proměnil se v kuklu!“

Valja se zamyslela:

„Nejspíš změna teploty,“ řekla nepřesvědčivě. „Prudké podchlazení.“

„Změna teploty, říkáš? Docela možné… Ale…“

Nedořekl a vrhl se ke tlumoku s knihami, jedinému pokladu, který se mu podařilo zachránit před nenasytnými vetřelci.

Do pozdní noci listovali Valja s Míťou v knihách o molekulární biologii a kybernetice. Pokoušeli se nalézt odpověď nebo aspoň nějaké vodítko k záhadnému případu.

„Svatá pravda, že teorie je něco, co se vůbec nehodí pro praxi,“ řekl jedovatě Míťa. „Musíme to zkusit experimentálně.“

Valja začala rozkládat po stole instrumenty.

„Poslouchej, necháme to na zítřek,“ couvl Míťa.

„Co tak najednou?“ podivila se dívka.

„Ať se kukla na stole pěkně vyspinká,“ usmál se Míťa jakési myšlence, která mu proběhla hlavou. „Ráno bývá moudřejší večera. To už je přece objev našich pradědečků.“

„Jak chceš,“ řekla Valja stroze. „Jenom nechápu tvé tajnůstkářství.“

Na úsvitu probudil Valju, schoulenou v koutě kajuty, zvuk altového hoboje. Zazněl kdesi vedle, jakoby u jejího ucha. Dívka poděšeně vyskočila. U stolu se pachtili s funěním Míťa a Gríša. Drželi ze všech sil okraje terylénověho ubrusu, pod kterým sebou cosi šíleně škubalo.

„Co to máte?“ přiběhla k nim Valja.

„Stál se z něho zase brouk,“ zamručel Míťa.

„Brouk? Není možná…“

„Vidíš samá,“ přerušil ji Míťa a utřel si předloktím kapky potu, tekoucí mu po tváři. „Drž pořádně!“ houkl na Gríšu. „Nebo uteče!“

Živočich se náhle s nečekanou energií zvedl na všechny nohy. Mládenci ho s krajním vypětím sil přimáčkli ke stolu.

„To je silák,“ řekl Gríša. „Podej rychle provaz!“

Začali svazovat bránícího se „brouka“. Neobratně se jim pokoušel pomáhat i Viktor. Najednou však Míťa strnul v nepřirozené póze; konec kapronové šňůry svíral křečovitě v ruce.

„Dělej, dělej, co je ti?“ vrazil do něho Gríša ramenem. Nebylo to nic platné, a tak mu vytrhl provaz z ruky.

Míťa stál pořád, jako by vedle něj uhodilo, a nespouštěl zrak ze zajatce. Vousáčovy obrovské oči, podivné a tázavé, upíraly se na něho s rozumným, skoro lidským výrazem. A Míťa měl pocit, jako kdyby na něho hleděl z hluboké studny nesmiřitelný nepřítel. Ne, spíš to byly oči živého stvoření, zahnaného do kouta, tvora, který dobře chápe, co ho očekává. V těch bezedných, temných studánkách se skrývala němá otázka, bylo v nich cosi chytrého. Míťa ihned pochopil: tam v hloubce pulsuje zajatý paprsek světla – Rozum. Vyčetl z toho záblesku úpěnlivou prosbu, zoufalou snahu o pochopení. Míťa mimoděk zavrtěl hlavou. Ne, to není možné! To nemůže být!

„Podívej se mu do očí!“ zašeptal. „Je to inteligentní tvor. Všekaz moudrý! Latinsky Termes sapiens! Tersap – jestli jej už chceme nějak pojmenovat.“

Valja s Gríšou se naráz sklonili k zajatci. Nespatřili však nic zvláštního, čočky složených očí pohasly, jako by je potáhla šedavá mázdra.

„Nemluvíš z cesty?“ pokrčil rameny Gríša. „Hmyz – a rozum!“

Husté černé obočí mu výmluvně vyskočilo.

Valja šikovně uchopila svázaného tersapa a odnesla jej do mrazicí komory. Míťova slova, a ještě více jeho vzhled ji uvedly do pochyb. Pomalu zajistila uzávěr a poznamenala si do deníku čas.

Míťa byl stále duchem nepřítomen. Opravdu je to tak? přemýšlel zmateně. Opravdu mohl žít na zemi milióny let před lidmi inteligentní druh hmyzu nebo něčeho takového?

„Co radioaktivní uhlík?“ otázal se Valji.

Valja nahlédla do deníku:

„Půda s kuklami je skoro dvě stě padesát miliónů Tel stará.“

„Ba právě,“ souhlasil Míťa. „Pak nás tedy tersapové navštívili z Gondwany.“ Zavřel oči a zřetelně se mu před nimi vynořil neznámý svět. Husté, ponuré lesy. Jezera v hlubokých proláklinách. Mořské zálivy, obrovské balvany. Úchvatný, dávný obraz vzniku planety.

„Zase letí!“ vykřikla Valja.

Zazněl bzukot a třeskání, které každou vteřinu sílily. Všichni přiskočili k průhledné čelní stěně. Plavidlo obsypala mračna tersapů. Neklidně po něm pobíhali a ohmatávali je tykadly.

„Určitě hledají zajatého druha,“ řekl Míťa. Pak pohlédl na hodinky a otevřel uzávěr chladicí komory.

„Vidíte… Zase zmizel. Je tu místo něho kukla.“

Míťa ji opatrně přenesl na stůl.

Několik útočníků se zvedlo na zadní nohy, přitisklo se k průzračné stěně a pečlivě si prohlíželo kabinu. Uviděli kuklu a vztekle zahučeli. Chvíli se hemžili kolem, a když asi pochopili, že jejich pokusy vniknout do Vorvaně se nesetkají s úspěchem, rozlezli se po břehu a začali žrát vegetaci. Každou chvíli se zřítila palma, ohlodaná jejich ostrými čelistmi. Pavouci a poustevníčci palmoví, vyrušení z odpočinku ve svých dírách, vylézali ven a dávali se na panický úprk; poslední zbytky zvířeny na atolu. A vetřelci je usilovně pronásledovali…

„Hrůza!“ řekla ohromená Valja. „Chutná jim jako Gargantuovi blahé paměti. Co bude s atolem?“

Několik dní i nocí, teď už v baráku, probíhaly bez přestání pokusy. Gríša a Viktor zatím narychlo dokončovali přípravy k odplutí. Solochin sbalil své osobni věci a každou chvíli běhal na břeh laguny s otázkou: „Bude to už?“

Tersap ležel na stole, zapletený do drátů od různých přístrojů. Poznenáhlu, krok za krokem, pronikali Míťa s Valjou do mechanismu jeho vnitřních ústrojí. Nakonec se začali zabývat tím hlavním – systémem činnosti enzymů.

„Pokusíme se mu dostat z paměti všechny informace,“ řekl Míťa. „Lépe řečeno, z paměti jeho buněk. Můžeme se dovědět něco z historie druhu.“

Míťa ještě jednou zkontroloval miniaturní biovysilačku, voperovanou zajatci do mozku Pak odnesl „brouka“ k otevřenému oknu, rychle ho rozvázal a vyhodil na písek. Tersap ležel pár okamžiků nehybně, pak sebou opatrně pohnul, namáhavě se zvedl na nohy – a prudce se rozběhl k palmovému háji.

„Za malou chvíli zapneme vysílačku,“ poznamenal Míťa.

Odstoupil od okna a lehl si přímo na podlahu. Bylo vidět, že je pořádně unaven. Zapálil pomačkanou cigaretu a s rozkoší vtáhl kouř.

„Souhlasíš přece, že pocházejí z Gondwany?“

„Možná,“ řekla Valja vyhýbavě.

„Z daleké, záhadné, překrásné Gondwany.“ Míťa zavřel oči. Jeho nervózní ironická tvář zvlídněla. „Žili, byli, dobře se jim dařilo. Pak přišla prvohorní doba ledová. Ledovec postupoval, potom se stáhl, zase přešel do útoku. A u tersapů se vyvinula reakce, která je zachraňovala před záhubou. Ve studených obdobích se schoulili do kukel. Sotva však ledy roztály, znovu se proměnili v pohyblivé dospělé tvory, imaga. Získali znamenitou schopnost a-da-pta-ce!“ skoro zazpíval Míťa. „Ale poslední strašný nástup ledovců navždy pohřbil celé pokolení pod těžkým krunýřem. Nadějný evoluční řetězec se přetrhl. A to byl konec druhu… Co říkáš, správná hypotéza?“

„Docela logická,“ přiznala Valja. „I když trochu jednoduchá. Ale co dělat, aby se z tersapů zase staly kukly?“ vzdychla. „Máme snad změnit podnebí?“

„Pročpak ho měnit?“ opatrně začal Míťa. „Jak se u nich projevuje vliv chladu?“

„Snižuje se vlhkost celého organismu!“ skoro vykřikla Valja. „Ano, máš pravdu! Ten se dá snižovat i zevnitř. Například dát jim metabolit, potlačující enzymatické procesy. Jako jsem to dělala s kraby. Metabolit může nahradit prvohorní zalednění.“

„Geniální!“ povyskočil dokonce Míťa. „Myslí ti to!“

Rozhovor přerušil Gríša, který vstoupil do baráku. Byl dokonale upatlán od mazadel. Za ním se nehlučně vkutálel ustaraný Solochin.

„Vorvaň je připraven k odplutí,“ hlásil Gríša s přídechem hořkosti. „Ale víc než tři lidi neuvezu.“

„Prosím, pojďte sem.“ Solochin začal energicky se strkávat židle. „Uděláme si bleskovku!“

„O čem?“ otázal se ironicky Míťa.

Solochin neodpověděl a gestem všechny vyzval, aby se posadili. Když se uklidnili, začal:

„Tak tedy musíme opustit atol. Všem vám je jasné proč. Tersapi sežrali anténu, s Antarktidou se spojit nemůžeme. Dokonce ani s nejbližšími stanicemi v Polynésii ne. To však není nejdůležitější… Přišli jsme téměř o všechny potraviny. Zbytek by nám stačil s bídou nanejvýš na týden. Máme jediné východisko: bez odkladu vyplout na Nový Zéland a zásoby nechat těm, co… Vlastně, musíme rozhodnout, kdo se poplaví jako první, a kdo pak, až přijde pomoc…“

„Nelámejte si s tím hlavu,“ přerušil ho Míťa. „Zůstanu,“ pohlédl na Valju a ta souhlasně kývla, „já s Valentinou.“

„Tak, tak,“ řekl Solochin, jako by ho to vůbec nepřekvapilo. Byl v hloubi srdce rád, že. se záležitost, kterou považoval za velmi choulostivou, vyřešila tak lehce… „Ale ti krabi…“

„Žádní krabi,“ opravila ho Valja. „Tersapi. My je zkrotíme. Výsledky našich úvah jsou zatím nadějné a pokusy to potvrzují.“

„Marné naděje, podle mne,“ pokrčil rameny Solochin. „Ostatně…“

5

Před svítáním, kdy ještě tersapi spali mezi palmami, odrazil Vorvaň od přístaviště. Solochin vysunul hlavu ze vstupního otvoru a zařečnil:

„Barák pořádně uzavřete a sami na vedlejší atol! Máte tu nafukovací člun. Neradím vám dráždit tamty…“ Bojácně ukázal na ožrané palmy. „Jestli se potkáme s nějakou lodí, dám rádiovou zprávu do Antarktidy. Aby odvezli vás a zařízení.“

„To myslíte vážně, Leonide Petroviči?“ uchechtl se Míťa. „Než sem připlují od jižní točny, dvacetkrát pojdeme hlady.“

Solochin se začervenal a očka mu zatěkala.

„Pak vám okamžitě pomůže le…,“ včas se zarazil, aby neřekl slovo „letadlo“, protože si uvědomil, že atol není žádné letiště a hydroplány v expedici nejsou. „Ledaže akademik přijde na jiné řešení…,“ snažil se zvládnout situaci. „Ten má autoritu… Třeba novozélandská vláda…“ Tím se mu jazyk zamotal úplně. Raději se schoval v plavidle. Pak již jen na chvilku vyjukl a zamával.

Míťa a Valja dlouho poslouchali, jak se ztrácí v dálce hukot motoru. Poslouchali do té chvíle, kdy se ozval jiný, daleko nepříjemnější zvuk – výhrůžný a nepřátelský třesk křídel. Neotáleli tedy a utekli do baráku.

Nad lagunou zase zazněly stovky altových hobojů. Jejich melodie však byla docela jiná. Hoboje plakaly a naléhaly, prosily a vyhrožovaly. Tersapi se opět míhali po břehu a hledali potravu.

Stále nové a nové vlny živočichů přistávaly na břeh. Uprostřed hemžení krovek, nohou a tykadel na sebe poutal pozornost vůdce s fialově černými zřítelnicemi. Valja pozorovala, jak zvedl vysoko hlavu, zahýbal tykadly a vydal táhlý signál. Kolem něho se vše dalo do pohybu a začaly se tvořit řady. Tersapové překvapivě připomínali vycvičený vojenský oddíl.

„Zapni biopřijímačku, Valjo. Máme mezi nimi spolehlivého informátora,“ řekl Míťa.

Na přístrojové obrazovce se zamíhaly mlhavé spirály a ostré křivky.

„Je to tak,“ pronesla jakoby pro sebe Valja. „Informační systém mají vytvořen na základě akčních potenciálů. Budeme to umět rozšifrovat?“

Najednou vše ztichlo. Tersapi, snad podle rozkazu, vztyčili tykadla ve stejném úhlu jako jejich vůdce. A náhle se na obrazovku hrnula záplava údajů, shromážděných v buňkách tersapa, kterého Míťa pustil na svobodu. Objevilo se nebe – čisté, temně fialové s roztroušenými obrazci neznámých souhvězdí.

„Co je to za oblohu?“ vykřikla Valja.

Míťa se naklonil k přijímači. Obraz nebeské klenby se zakymácel a zřítil do moře. Ale nebyl to Tichý oceán, vypadal docela jinak – nejspíš pramoře, Tethys. Existovalo v období prvohor. „Ano, ovšem.“ přemýšlel Míťa. „Před námi je nebe nad Gondwanou. Tenkrát, před milióny let, měla i souhvězdí docela jinou podobu. Úplně odlišnou…“

Pravěká souhvězdí mrkala a pod nimi šuměla antarktická tajga – vlhké porosty obrovských araukárií. Badatelé ucítili podivnou vůni, kterou tersap kdysi vnímal svými tykadly. Ba zaslechli zvuky prvohorního lesa, uvízlé v jeho centrech, zvuky, které neznaly ani štěbot ptactva, ani řev savců; ti tenkrát ještě vůbec na planetě nebyli…

„Chápu,“ zašeptal Míťa. „Vzpomínají na minulost. Před milióny lety zemřeli, a nikdy by neoživli, kdybychom my… Ďas aby to spral! Probudili jsme je k zbytečnému životu. Přestože matka Evoluce už s nimi nepočítá. A teď vůbec nic nechápou, jsou dokonale zmateni. Kam se to dostali? Do jaké země?“

„Je mi jich líto!“ uklouzlo Valje a prudce se obrátila.

Na obrazovce bylo údolí porostlé kapradinami, přesličkami a glossopterisy. V porostu se zvedaly jakési kopule. Jejich hladké, jakoby leštěné stěny odrážely přízračné světlo měsíce, plujícího po gondwandském nebi. A na horách tísnících ze všech stran údolí se leskly čapky ledovců – hroziví zvěstovatelé prvohorní doby ledové.

Kolem kopulí se poplašeně hemžili tersapi a temný zvuk altových hobojů se odrážel ozvěnou v lesích a horách.

Pak spatřili badatelé nekonečné proudy tersapů. ubírajících se do hlubin antarktických pralesů. Miťá má pravdu, přemýšlela Valja, prchají před postupujícím ledovcem. Jenom nevědí, hlupáci, že je nic nemůže zachránit. Tu se však na přístroji objevil známý obraz: hladina Tichého oceánu, blýskající na slunci, ostrovy porostlé kokosovými palmami.

„Co to znamená?“ zamumlal Míťa a vstal. „Že by viděli atoly ze souostroví Tubuai? Ty k nám jsou nejblíže.“

„Nemyslím. Nejspíš tam někoho poslali na průzkum a teď vnímají jeho zprávu. My můžeme sledovat obrazy ztvárněné už naším ‚informátorem‘.“

„Pak tedy hrozí vážné nebezpečí!“ vykřikl Míťa. „Mohou přeletět na jiné ostrovy. Nemůžeme připustit, aby se po Polynésii rozšířili!“

„To je máme pobít?“ rozzlobeně se zeptala Valja. „Sám přece tvrdíš, že to jsou inteligentní tvorové!“ Skryla si obličej do dlaní.

„A co navrhuješ ty?“ namítl Míťa. „Buď my, nebo oni! Třetí možnost není. Nechat tersapy žít při jejich závratné schopnosti rozmnožovat se? Vždyť by zaplnili celou zeměkouli! A kam se pak podějí lidé? Mají snad odletět na Mars?“

„Přestaň, proboha, přestaň,“ řekla Valja tiše. Že jsme je jenom oživovali! Bylo by líp, kdyby zůstali tam, na ledovci, pomyslela si roztrpčeně.

Kolem půlnoci se vydali k palmovému hájku, kde tersapi sídlili. Byla hvězdnatá noc, na útesech ospale hučel příboj. V těch obvyklých zvucích však scházelo šelestění palem a bzukot hmyzu; tersapi změnili atol v poušť. Míťa ohmatával krabičku s odměřenými dávkami argininu a ještě jednou kriticky hodnotil svůj záměr. Jak to udělat, aby se tersapi vrátili do kukel? Je třeba je přinutit, aby pozřeli arginin. Bezpochyby jej snědí – při jejich chuti! V tom případě metabolit potlačí enzymy, udržující potřebnou vlhkost jejich vnitřních orgánů. Naruší to celý systém adaptace, tersapi si „vzpomenou“ na dobu ledovou a vnitřně, „v sobě“, se dostanou do podmínek prastaré Gondwany. Tenkrát zapůsobí obranný algoritmus jejich nervové soustavy. Tersapi se promění v kukly. Ano, všechno proběhne právě tak!

Pomalu se brouzdali pískem kolem laguny, pak zamířili k prořídlým a ohryzaným palmám. Každou chvíli klopýtali o kmeny, povalené tersapy a zbavené větví, kůry, listí.

„Podívej se, co je to tamhle?“ zašeptala Valja.

Z temnoty vystoupily kopulovité stavby – stejné jako viděli na obrazovce. Vedla k nim dobře udusaná „silnice“, od níž se vznášel slabý pižmový pach. Podobně jsou cítit cestičky mravenců a všekazů, uvědomil si Míťa. Asi hodinu se potulovali nocí a prohlíželi si tersapi „město“. Valja napočítala víc než deset staveb. Na pěšinkách, rozbíhajících se na všechny strany, bylo vidět kapky čiré tekutiny – „značky“, podle kterých nalézali tersapi zpáteční cestu. Právě od těchto kapiček, sotva pableskujících v měsíčním světle, to táhlo pižmem.

Míťa přistoupil k jedné kopuli, vysoké skoro jako poschoďový dům. Její stěny prorůstaly jakési trny, drsné na omak a zdobené na koncích kuželovitými útvary. Tento podivný les vypadal na pozadí ohlodaných palem jako krajina z cizí planety. Některé výrůstky měly veliké klobouky, připomínající hřiby.

„Že to budou houbové plantáže tersapů?“ řekla Valja.

Míťa pečlivě zkoumal spodní část kopule.

„Kde mají dveře?“ přemýšlel nahlas. „Jak se dostat dovnitř?“

Obešel stavbu a zblízka ohledával její šedý celistvý povrch; dokonce na něj poklepával prstem. „Jako betony jestli ne pevnější.“ Klopýtl o výčnělek, kterého si ve tmě nevšiml, tiše zanadával a rozsvítil lampičku.

„Aha, tadyhle je!“

Za výstupkem se ukázal vchod: dost široká oválná štěrbina. Byla však zakryta silnou, tvrdou blánou. Míťa zatlačil pěstí. Blána se trochu prohnula. Přitlačil silněji. Uvnitř se ozval hoboj, blána se roztáhla a Míťovi udeřil do tváře specifický pach. Nato vyběhli dva tersapové a rozespale škubali tykadly. Oči jim plály podivným fosforeskujícím ohněm… Valja s Míťou se dali na úprk. Zdálo se jim, že mají celou smečku tersapů v patách. Nakonec se zastavili, aby nabrali dechu. Všude byl klid. Nikoho zřejmě ani nenapadlo pronásledovat je.

„Fuj, to jsem se polekala!“

„M-hm, dovnitř radši nestrkat prsty. Budeme muset rozházet arginin před vchody. Sežerou ho – hlad je nejlepší kuchař.“

Vrátili se do baráku a zapjali přijímač biologických vln. Objevila se komůrka v „mraveništi“, v níž byl jejich informátor. Miniaturní vysílačka, kterou mu voperovali do mozku, vysílala bez přestání signály – jeho myšlenky a pocity. Pod kopulí se skrývalo úplné podzemní bludiště. Viděli prostorné čisté chodby s houbovými plantážemi. „Houby“ pěstovali tersapi jako mravenci na kompostě – rozmělněné rostlinné hmotě. Tak sem se dostaly keře, palmy a vůbec veškerá vegetace, pomyslel si Míťa. Přístroje ukazovaly, že tersapi mají ve svém obydlí stále stejnou teplotu i vlhkost. Překvapovala čistota a pořádek ve všech chodbách a komůrkách. Pravěcí tvorové byli mimořádně čistotní.

Valja si náhle uvědomila: obraz vnitřku „mraveniště“ zřetelně prostoupilo hvězdnaté nebe, oceán, část atolu.

„Co to znamená? Nějaký tersap lítá asi i v noci nad ostrovem…,“ myslela nahlas.

„Spíš ne. Domnívám se, že tersapi prostě vidí ve tmě. A taky skrz listí, rostliny, stěny kopule, stromy. Pro ně je, předpokládám, všechno průhledné. Udivuje tě to? Ale ve světě hmyzu je přece taková schopnost možná.“

Uběhlo několik hodin. Míťa v duchu počítal, kdy začne působit arginin. Na obrazovce se stále chvěla stejná chodba „mraveniště“; tersapi tam byli namačkáni jako sardinky.

Valja se opřela lokty o okno a hleděla na hájek, světlající se v dálce. A tu zaslechla, jak zazněl a začal sílit tklivý tón hobojů. Obrátila se k obrazovce: bylo vidět, že tersapové zneklidněli a začali proudit po chodbách a průchodech. Nepochybně se v nich vlivem argininu probudil prastarý pud. Hnal je do prvohorních džunglí… které však již dávno neexistovaly. Ponurý zvuk hobojů trýznil dívčino srdce. Zacpala si uši. Jenom nic neslyšet! Ach, ta příšerná melodie! Valja cítila, že ji bude celý život pronásledovat; od této chvíle už navždy.

Hlasitě pukaly mázdrovité dveře kopulí. Tersapi se rozbíhali po atolu, jako slepí naráželi do keřů, do okousaných palem. Arginin zapůsobil bezvadně, řekl si Míťa v duchu. Na neshledanou, tersapi! Už neuvidíte hvězdnou oblohu. Odcházíte, ale my, lidé, zůstaneme. Avšak ani Míťa necítil v hloubi duše radost; měl tam jen podivné prázdno.

Valentina lhostejně pozorovala hladinu Tichého oceánu, která začala růžovět v předtuše vycházejícího slunce. Dívčiny nervy byly vybičovány do krajnosti, srdce jí usedalo lítostí.

Tersapi měli před sebou obrovské možnosti. Obrovské. Zasloužili by si žít. Jejich organizace je dokonalá.

Organizace typu mravenčího společenství není zdaleka ideál, ozval se v ní stroze vnitřní hlas. Tam přece nemůžeme hledat vzor.

Kdyby nedošlo v prvohorách k ledové době, zvítězili by na naší planetě oni, přesvědčovala se Valja. Vítězství lidstva je náhoda.

Zákonitost, odporoval hlas. V našem druhu se setkal kolektivní rozum s jedinečným intelektem a vysokou schopností adaptace každého individua.

Co tady má dělat adaptace?

Tohle říká bioložka! rozhořčeně namítl vnitřní hlas. Sotva se na světě objevili první živí tvorové, stala se otázka přežití ústředním problémem vývoje. A ta je úzce spjata se schopností přizpůsobit se.

To snad římský žoldnéř, který v Syrakúsách zavraždil Archiméda, prokázal větší schopnost adaptace než Archimédes?

Hloupost! Podstata problému přežití je v biologické kybernetice. Ano, ano! Proč tersapi nesnesli ledovou dobu? Jsou to jednoduše živé automaty s lineární taktikou chování. Ale lidé představují vyšší vývojový stupeň. Tersapy příroda obdařila přesným a složitým systémem adaptačních reflexů. Ten bezvadně fungoval až do jisté doby; pokud se gondwanské podnebí měnilo jenom pozvolna. Když nastoupilo prudké ochlazení, systém přestal pracovat. Tersapi pohřbili sami sebe. Nikdo na tom nemá vinu. Jednoduše se proměnili v zárodky. A zemřeli jako oběť vývoje…

Valjiny myšlenky přetrhl Míťa. Sedl si tiše vedle ní a pohladil ji po zádech. Ani se nehnula. Byla zdeptána svými pochybami. Tak seděli a mlčeli, zahledění na nehybné skupiny hostů z Gondwany, černající se v jitřním šeru. Zdálo se, že vetřelci spí. Ano, usnuli navždy, a už nikdy neožijí, uklidněné si pomyslela Valja, smířená s nevyhnutelným. Pak vstala a dokořán rozevřela okno. Voda v laguně se zaleskla. Slunce se na své cestě změnilo z matné červené koule v plamenný bílý disk. Totéž slunce svítilo i na gondwanském nebi, přemýšlela Valja. Ve dnech mládí matičky země. kdy na ní bujelo jiné rostlinstvo a všemu živému vládly obrovité stromy. Tenkrát vzplálo nad Gondwanou na okamžik nové světlo – rozum tersapů. Podobal se nejspíš plameni, připravenému zachvátit celou planetu. A náš lidský rozum? Připomíná nejvíce blesk v temných mračnech, přišlo jí na mysl podivné srovnání. Ano, žijeme po dobu zablýsknutí – ale to nepohasne, pokud se bude ubírat po své dráze naše stará planeta!

Valja sebou trhla: nesmírné, vše přehlušující burácení altových hobojů otřáslo stěnami domku. V první chvíli ani nepochopila, co se děje. Měla pocit, že hřmot je jenom odrazem jejích vlastních prožitků. Ale zvuk byl příliš skutečný. Vtrhl dovnitř oknem a zaplnil celou místnost.

„Slyšíš?“ vyskočil Míťa. Natahoval se dívce přes rameno a snažil se vyhlédnout z okna. Z Valjiných doširoka otevřených očí zíral němý úžas.

„Co to znamená? Že by tersapi…“

Nedokončila větu a vrhla se ke dveřím.

Ostrov se hemžil vetřelci, potřetí obdařenými životem. Jakoby probuzeni paprsky slunce, vrhali se na všechny strany za chřestotu tvrdých krovek. Jejich divý pohyb neměl v sobě žádný pořádek ani smysl. Pak se ozval z okraje hájku signál jejich vůdce. Ze všech stran se k němu řítili jeho zmatení poddaní. Vůdce zamířil do nitra ostrova; husté šiky se pohnuly za ním.

„Vůbec tomu nerozumím! Vždyť se měli proměnit v kukly! Že by arginin nezapůsobil?“ Míťa roztržitě pozoroval vir modravě černých těl, která se hnala na severozápadní cíp atolu; směrem, kde stály kupole.

„Arginin zapůsobil,“ namítla Valja. „Jenomže to nevyšlo, jak jsme si přáli my.“

„Co tím chceš říci?“ osopil se na ni Míťa. Jeho sebevědomí bylo totam, protože se zhroutily teoretické úvahy, na které byl v skrytu duše tak hrdý. „Ale kde jsme se dopustili chyby?“ dodal hned zkormouceně.

„Nevím, co se může stát, ale musíme.“

Míťa vyběhl z baráku a hnal se za tersapy. Valja běžela pár kroků za ním. Od kopulí se rozléhal skřípavý zvuk, jako by tam někdo řezal kameny.

Skrytí za zbylými palmami pozorovali nesmyslné ničení, jakési orgie zmaru. Tersapi pilami svých pevných čelistí řezali, trhali, lámali, drtili „beton“, z něhož byla postavena jejich obydlí. Ničili chodby, průchody, houbové plantáže, bořili klenby, křehké portály. Zdálo se, že tu pracuje olbřímí, výborně fungující destrukční stroj. Uběhlo několik hodin – a „města“ s pravidelnými řadami kopulí nebylo více. Na jeho místě zůstala pečlivě zrytá rovná planina.

„Co se to vlastně děje?“ volal zoufale Míťa a popadal se za hlavu.

Valja neřekla ani slovo. Nehybně stála s vytřeštěnýma očima a křečovitě objímala kmen palmy.

Znovu se odněkud vynořil vůdce. Fialově černé zřítelnice na jeho zádech matně zářily, jako by do nich vdechl arginin přízračný život. Zazněl panovačný signál. Tisícihlavá horda se hnula za vůdcem.

„Teď začnou ničit stanici! Utíkejme! K loďce!“ křičel Míťa.

Ale Valja zavrtěla hlavou a nehnula se z místa.

„Ne,“ řekla tiše. „Oni míří k oceánu.“

„Proč?“ Míťovi proběhlo cosi nejasného hlavou. „To není možné! Ale proč?“

„Nevím. Vůbec nic nevím.“

Tersapi jim nevěnovali ani tu nejmenší pozornost a jako horská bystřina se valili k mořskému břehu, vstříc větru a příboji. Odvěká hudba vln, nikdy nezmlkající píseň oceánu, se mísila se slavnostně chmurnou melodií hobojů. Když prvé řady tersapů, ovládané vůdcovou vůlí, se hroužily do vzdutých vln, Míťa, potácející se na konci davu, uchopil se opět za hlavu.

„Jaký jsem byl idiot!“ vykřikoval. „Představoval jsem si, že všechno proběhne jednoduše a lehce. Jaký idiot!“

Dutý řev tersapů, který se v závěru zvedal do pronikavých výšek, okamžitě končil, když se přes jejich těla přelily vlny. Ve chvíli, kdy na čáru příboje dospěla poslední skupina, Míťa se neočekávaně vrhl kupředu.

„Co děláš, hlupáku?“ vykřikla Valja a pokusila se ho zastavit. „Nemůžeš je zadržet!“

„Jeden, aspoň jeden jediný exemplář,“ stísněně odvětil Míťa. „Aby vědci… My…“

Vyškubl se Valje z rukou a střemhlav se vrhl do moře, div ne na záda posledních tersapů. Uklouzl, upadl a zakuckal se v hořce slané koupeli. Přesto ještě popadl za nohu jednoho uprchlíka, skoro skrytého pěnou příboje, ale udržet ho se mu už nepodařilo. Jenomže, kdo by toho byl schopen! Jakási obrovská, neuvěřitelná, cílevědomá síla se zračila v tom zuřivém pohybu. Nějaký nový pud, vyvolaný argininem, hnal nešťastné tvory nepřekonatelně do věčné kolébky života – do moře. Z oceánů vzešly všechny živé formy na zemi, a tersapi se prostě navrátili do pravlasti, kam s sebou odnesli nerozřešené tajemství.

ZVÍŘÁTKO - SEVER GANSOVSKIJ

Z terasy se ozval hovor a chlapec na okně zatajil dech. V zamračeném obličeji se mihl zájem, oči mu zasvítily.

Větracím okénkem táhlo. Stál tam jen v noční košili, chladný vítr se mu studenou rukou zatínal do prsou. Ještě před minutou si umíněně opakoval: Jen ať se nastydnu, naschvál! Aspoň budu nemocný a teta Máša snad konečně pozná, že u ní vůbec nechci bydlet, a odveze mě nazpátek a nechá mě být! Byla to chvilka, co ho napadaly tyhle myšlenky; teď ale v tu ránu seskočil z okna, bosýma nohama tichounce zapleskal po dřevěné podlaze a přitiskl ucho ke štěrbině mezi dveřmi a veřejemi. Slyšet bylo výborně, třebas venku mluvili jen na půl úst.

Za okny jedva šedlo svítání, step pod nezvykle vysokým neměstským nebem pořád ještě tonula šeru; nedalo se přesně rozpoznat, co se tam vlastně děje. Občas sem odkudsi z výšky dolehl jakýsi vzdálený křik, chvílemi cosi zapraskalo v trávě, jako by někdo rval látku na cáry. Teprve včera, když uháněli v rychlé Vlaštovce, chlapec pochopil, co to je step: nikde kouska lesa, široko daleko ani kopeček, jen širá prázdnota. Teta Máša se ho cestou neustále snažila rozptýlit. „Podívej, Koljo, orel! Vidíš ho? Celý černý, říkají mu orel mohylář… A tamhle panáčkuje svišť – no tak podívej! A ty krásné květy všude: máky a tuhle tulipány. Krásné, co?“ On ale věděl své: k čemu nějaký orel nebo svišť, stejně je nechytí. A máky… Kdesi za domem vrčel motor Vlaštovky, z terasy doléhaly hlasy: tety Máši i toho opáleného čahouna, co je včera přivítal v tomhletom domě a kterému tady říkali Jurij Pavlovič. A strejdy Gríši, šoféra ve velikánských žlutých holínkách. Stál teď zřejmě u vozu.

„Ne, ne,“ říkala teta Máša, „já se nebojím. Určitě se neprobudí, než se vrátíme. Ve vlaku si za celou noc skoro ani nezdříml, musí být utahaný až hrůza. Ten se vzbudí nejdřív v jedenáct. Ale přece jenom…“

„Co?“

„Přece jen by to možná šlo nějak zařídit. Jeden z nás by zůstal na stanici… Nebo jet až zítra?“

„Poslyš, Mášo, jestli promeškáme dnešní úplněk, znamená to čekat zase celý rok až do května… Vědět dřív, že ho přivezeš, byl bych řekl třeba Štěpánovi Petroviči. Ale ani ses mi nezmínila.“

„Nechtěla jsem… No dobrá. A sám bys ty phromatogramy nedokázal posbírat?“

„Já se v nich přece nevyznám. To je jasně tvoje věc. A Gríša zatím stihne dovézt dřeně do ústavu… Všecko je už dohodnuté. Uvědom si: jestli nezačneme pokus dnes, celoroční práce stanice je v tahu!“

„Nesmysl, Juro. Už včera jsem ti přece řekla, že dnes ráno pojedem.“

„Včera ano. A vidíš, dneska se ho bojíš nechat samotného.“

„Co pořád máš? Nebojím! O našeho sysla, o Vašku mám strach.“

„To tedy chápu. Upřímně řečeno: náramně mě překvapilo, jak po něm praštil kamenem. To ho chtěl zabít či co?“

„Namouduši nevím. Zřejmě nemá zvířata moc v lásce. Musíme to v něm nějak zlomit – pro dítě je to přece to nejhorší, no ne? Ale čeho se vážně trochu bojím: aby se náhodou nedostal do Zelené země…“

Chlapec za dveřmi se přikrčil. Nemá zvířata moc v lásce! Proč si vlastně ta teta Máša myslí, že o něm všecko ví? Náhodou: zvířata ho zrovna náramně lákají. Utrhnout třeba broukovi tři nohy a pak pěkně pozorovat, jak si poradí. A za tohle dospělí člověku ještě nadávají! Jenomže – to už známe: nic než přetvářka. Když jednou ve škole chrstl kočce vřelou vodu do tlamy a učitelka si pozvala Serafimu, stála tam ta protivná ženská s vykulenýma očima a v jednom kuse mlela: „Skutečně nechápu, kde se to v něm bere.“ Ale doma, jak vidí škvora nebo pavouka, hnedka piští, jako když ji na nože bere: „Koljo, honem, vem papír a rozmáčkni tu žoužel!“ A všichni psi jsou u ní verbež a kočky mor. A vůbec, ostatní dospělí taky lžou. Učitelka mele jako kolovrátek: „Nesmíte ubližovat našim milým zvířátkům!“, jako by moc dobře nevěděla, že všelijací vynálezci řežou žáby na kousky a koukají se, jak se jim škubou stehýnka!

Rozhovor na terase však ještě neskončil.

„Jestli si myslíš, že by mohl nějak vlézt do transferu a octnout se v Zelené zemi – pak ovšem odjet nemůžem.“ To byl hlas strýčka Jury. „A vzít ho s sebou, to už taky nejde. Ve čtyřech, a ještě s aparaturou se na Vlaštovku prostě nevejdeme. Přece nepojedem na střeše.“

„Tak vidíš,“ řekla teta Máša, „už mi vyčítáš…“

„Vůbec ne. Prostě jen tak nahlas dumám, jak to provést, aby se nedostal k transferu. Vědět to s Gríšou už včera, začali jsme vypínat centrálu a k ránu to mohlo být. Ledaže… Víš, na co jsem přišel? Co takhle přistrčit v pokoji ke dveřím skříň, samo sebou z vnitřku, vylézt oknem a…“

„Prosím tě, Juro! To přece hnedka pochopí, že k němu nemáme důvěru. A tím začít rozhodně nesmíme. Právě že mu doma nikdo nevěřil: ani otec, ani Serafima. Napadla mě jiná věc. Co říkáš, jednoduše ho vzbudím a domluvím se s ním, že teď musíme na pět šest hodin pryč a že do té místnosti prostě nesmí. A konec. Jako s dospělým, rozumíš. Jsi pro?“

„Nevím. Ale když myslíš…“

„Proč pořád jen já, Juro? Takovéhle věci teď přece musíme řešit společně. Vždyť… vždyť se budem brát. Kolja teď bude tvůj jako můj.“

„Jistě, Mášo, rozumím. Jenže všecko to přišlo nějak moc naráz. Do včerejška jsem nevěděl dočista nic.“

„Jak to? Nepamatuješ, jak jsem ti říkala už v zimě, hned jak jsem přijela z Moskvy, že se Petr přece jen znova oženil, s tou Serafimou samozřejmě, a klukovi že tam teď je jaksepatří zle? Zkrátka – půjdu a vzbudím ho.“

Chlapec cítil, že se mu do tváří žene krev. Tak takhle to jel Otec ani Serafima ho tedy nechtějí. Už dřív mu Serafima říkávala „trest“, a teď… No dobrá! Možná že to je dokonce lepší. Ale tihle tady – ať ode mne taky nečekají zázraky: nová maminka – teta Máša, a nový otec – ten Jurij Pavlovič, opálený jako Habešan, s vybělenými vlasy a pihatý, že to je vidět i skrz tu hnědou kůži.

Stiskl rty, zaťal zuby. Nešť! Však jim to ukáže. Když se tak strachujou o toho svého sysla – panečku, pěkně ho chytit a… To by ho v tu ránu zavezli zpátky domů.

Zaslechl šramot na terase, v mžiku vklouzl do postele, lehl si a přitáhl si přikrývku až k bradě. Dveře vrzly, na rámem ucítil ruku tety Máši.

„Koljo… Koljuško!“

Tvářil se, že spí.

„Koljo, vzbuď se.“

Chlapec otevřel oči.

S tetou Mášou vlétl do místnosti chlad a štěpní vůně. Máša byla v plášti a přílba, ve které jezdívají na rychlé Vlaštovce, se jí zatím ještě houpala za řemínek na knoflíku. Teta Máša se shýbla nad postel, přistřižené vlasy se jí svezly do čela.

„Probuď se, Koljo. Musím ti něco říct. Jsi už vzhůru?“

Chlapec zamžikal.

„Ano, teto Mášo.“

„Říkej mi Mášo, tu tetu vynech… Musíme na pár hodin odjet, zůstaneš tady na stanici sám. Postaráš se o pořádek… Snídani máš na stole. Mléko, chleba… Rozuměls?“

„Rozuměl, teto Mášo.“ Snažil se, aby mu hlásek zněl co nejpokorněji.

„Kdyby nás někdo volal, řekneš, že se vrátíme asi k jedenácté. Možná že přijde zvěř, nepouštěj ji do domu. Nejspíš přiběhne jelen, říkáme mu Start. A antilopa kana, znáš ji, taková statná, určitě jsi ji už viděl ve filmu. Zavři prostě dveře na terasu, poznají, že tu nejsme, a zas půjdou. Zkrátka: nepouštět dovnitř!“

„Dobře, teto Mášo.“

„A ještě něco. To nejdůležitější, zapiš si to řádně za uši. Ne aby tě napadlo jít do místnosti za červenými dveřmi! Probíhá tam moc důležitý pokus, mohlo by se leccos pokazit. Rozuměls?“

„Ano, teto Mášo.“

„Říkej mi Mášo, copak nejsme bratranec a sestřenice? Pamatuj si: ten pokus je opravdu hrozně důležitý. Pro výpravu, co se chystá na Uran… Tak jasné, že. Když jsi mi slíbil, že tam nevkročíš – platí! Věřím ti, jsi už velký.“ Podívala se na hodinky. „No, je čas. Ještě se dospi, pak se nasnídáš. Na shledanou.“

Chlapec vycítil, že mu chce dát pusu na rozloučenou, a celý se naježil. Další přetvářka! Když ho Serafima uviděla ponejprv, taky věčně samá hubička. Tahle jakbysmet. Pořád jenom: Koljo, Koljuško – a když praští po syslovi kamenem, hned se mračí jako tři sta čertů. A předtím, ještě ve vlaku, když nechtěl spát a ostatní cestující do něj hučeli, jako by to byla jejich věc, si dokonce dvakrát povzdechla. Tak proč se teď teda tváří, že ho má bůhvíjak ráda? I když otci zřejmě překáží a Serafima ho nemůže vystát, jen ať ho odvezou pěkně zpátky.

Ale teta Máša nad ním jenom chvilku rozpačitě postála a šla pryč.

Za domem se rozburácel motor Vlaštovky, pak hluk slábl, uklidnil se a začal se vzdalovat.

Odjeli.

Chlapec vyskočil z postele, v mžiku shodil košili, vklouzl do trenýrek. A rovnou ke dveřím. Otevřel, nastražil uši: všude ticho, jen vítr jednotvárně šuměl v travinách. Lem oblohy zesvětlel, nad hlavou však dosud zářily hvězdy. Kolem dokola se prostírala step jako široširé moře. Dům s dvěma vysokými topoly u vchodu a třetím opodál tvořil jen nepatrný ostrůvek v tom nekonečnu.

Z trávy vystřelil pták. Pleskot křídel připomínal motor Vlaštovky hned po prvním stisku startéru. Chlapec si představil, jak musí být na Vlaštovce pěkně. Strejda Gríša určitě jede nad řekou, tam se to dá aspoň pořádně rozpálit, ale i nad stepí je to prima: příjemně to houpe, celé hodiny by vydržel koukat vzadu na trávu, jak si proudem vzduchu lehá doprava i vlevo, jako když ji velikánský hřeben češe na pěšinku.

Opatrně, jako by sestupoval z břehu do neznámé vody, sešel ze schůdků u hlavního vchodu. Před jitřní soumrak zahaloval okolí, zdálo se, že na všech stranách se cosi ukrylo a číhá.

Chlapec udělal pár kroků doprava – černala se tam nevysoká zídka. Od večera si pamatoval, že tu ležely srovnány do hranice díly jasně červeného plotu z plastické hmoty. Teta Máša jen tak mimochodem prohodila, že z nich někdy sestavují ohradu na ochranu před dotěrnou zvěří.

Vtom se nedaleko objevilo cosi velkého, šedavého, neurčitého, ověnčeného nahoře dvěma rozsochatými větvemi. Nejasná silueta se přiblížila, vzdychla, odfrkla. V té chvíli se vynořila široká hruď, vztyčená hlava a štíhlé pružné nohy.

Jelen!

Chlapci se rozbušilo srdce, jak se polekal. A dostal vztek. Bát se má přece zvíře, a ne člověk!

Mlčky se pozorovali, jelen natáhl krk, mordu měl teď na dosah ruky, parohy už nepřipomínaly větve, ale dva velké kořeny, hladké, černé, sukovité, jako se tu a tam vyloví z nehybné vody starého rybníka.

Chlapec máchl rukou. Jelen sebou trhl a uskočil. Aha, bojíš se! Shýbl se, zašmátral; nahmatal kamínek, kulatý, velký jako ořech, ležel si tu. jako by mu ho někdo připravil. Chlapec ho popadl a hodil. Kámen temně, nezvučně udeřil jelena do boku jako do polštáře.

„Hej, zmizni! Neslyšíš?“

Jelen nadhodil hlavu a plece stranou a vzhůru a plavně odběhl o kus dál. Zmizel, uraženě se rozplynul v soumraku. Pouze na okamžik se ozval dusot kopyt ze stepi.

Chlapec se prošel sem a tam. Tak co, kdo je tu ještě, vylezte!

Step však mlčela. Najednou ho roztřásla zima, zavrtěl rameny. Přece jen je tu cize. A znova ho napadlo, že nejlíp by bylo onemocnět. Opravdicky, aby ho museli odvézt do nemocnice, tam si aspoň můžeš dělat, co se ti zlíbí: nechceš jíst, nechceš spát, baví tě bušit do země rukama nohama, řvát na celé kolo – nikdo ti nedá pohlavek, nikdo tě nezavře do tmavého pokoje, sestřičky jen vyděšeně pobíhají sem a tam, přijde tlustá doktorka a tichým hlasem se začne vyptávat, co a jak a proč.

Vrátil se na terasu, vešel do kuchyně. Mléko v silném velkém hrnku bylo dobré. Ale určitě ne kravské. Nejspíš antilopí. Sladké a husté jako smetana.

Ukousl sousto chleba, ohlédl se. Teď honem prozkoumat dům a najít toho zatraceného Vasku. Věříme ti, jsi už velký! To tak! Žádnému dospělému se přece nedá věřit. Kolikrát mu otec sliboval hory doly. A nikdy nic. „Tati, pojď si ke mně sednout, budeme si kreslit.“ – „Co tak najednou?“ – „Slíbils mi přece…“ – „Někdy jindy, ano? A netvař se hned!“ Nebo co se loni načekal, když byl otec na služební cestě v Ohňové zemi! Konečně se vrátil – a hned do pokoje k Serafimě. Ani si nevšiml, kdo to stojí v předsíni a kouká na něho s očima dokořán. U Serafimy nebrala zábava konce, šel tedy za nimi – otec se po něm ani neohlédl. Dokonce ani na známky za první pololetí první třídy se ho nezeptal. Proto to taky tak dopadlo s tím mrňavým skleněným nesmyslem, co přivezl Serafimě a co se rozbil napadrť. Vrtěl se tam kolem nich, vzal to se stolu – a upustil. Teprve pak si ho konečně všimli. Otec zrudl, Serafimě zkameněl obličej. Mívá pro něj stejně vždycky jen dva obličeje; jeden kamenný, se zaťatými rty: zná ho přece jako své boty a zrovna teď se zase znovu utvrdila, co je zač; a druhý slaďoučký. To když je otec pryč a ona po něm něco chce: „Koljenko, zůstaň doma, já si na momentík skočím k Věrce. Kdyby volal mužský hlas a ptal se po mně, dáš mu Věrčino číslo. A kdyby ženský, zeptej se, kdo volá, a řekni, že jsem šla do ateliéru… Platí, dojednáno, viď?“ A kouká a uculuje se, jako by spolu byli nejlepší přátelé.

Ale to bylo dřív; teď už mu radši nikdo o nic neřekne, protože udělá vždycky všecko naschvál obráceně. Přesně podle pravidla: Just naopak!

Chodba byla nečekaně dlouhá. Zelené dveře, šedé… A vpravo za okny pořád ještě časné temně ráno. Otevřel červené dveře.

Úplný sál to byl, a ne obyčejná místnost. V první chvíli se mu zdálo, že ji uprostřed přehrazuje mříž. Když ale přišel blíž, narazil na vypouklou skleněnou stěnu se zalitými kovovými pruty. Cosi tam hlasitě hučelo, nejspíš nějaké přístroje, o kterých mluvili na terase. Ten hukot ovšem vnímal, jen když na něj myslil; sotva zapomněl, byl tentam. Uprostřed stropu visela obrazovka podobná televizní, jenomže kulatá. Slabě zářila, neosvěcovala ani nejbližší okolí. Že by tady byl vchod do Zelené země?

Maličký stín se mu mihl dole u nohou – tamhle, za sklem. Aha, sysel!

Chlapec si přidřepl na bobek. Stín se důvěřivě přiblížil. Rozeznal už blýskavá očka, neklidný, čmuchající čumáček.

„Kšššc! Já ti dám!“

Bouchl pěstí do průhledné stěny. Stín polekaně uskočil a znehybněl. Chlapci se líbilo, když se ho někdo bál.

„Tak, a ke mně!“

Zvířátko znova couvlo a zapanáčkovalo.

„Neumíš poslouchat? No počkej!“

Chlapec postupoval podél skleněné stěny a šmátral po ní rukou. Náhle skončila, před ním se objevil vchod pod kopulí: dvířka, která stiskem povolila a měkce za ním zaklapla.

Uprostřed podlahy objevil otvor. Okamžitě ho napadlo, že tam sysel může snadno vklouznout. Pár kroků – a už byl pod světélkující obrazovkou…

V tu ránu se všecko kolem proměnilo. Hukot rázem zesílil, přešel ve hvízdot a ustal. Skleněná kopule se rozestoupila, svítící obrazovka vylétla kamsi do strašlivé výše. Chlapcem to smýklo, jako by dostal pořádný políček. Obr vysoký jako pětipatrový dům, zlý, nepřátelský obr – nějak podvědomě to vycítil – se klátivě, nemotorně blížil, jenjen se rozsypat a zdvihl nohu; chodidlo bylo jako korba pětitunky…

Ještě vteřina – a rozdrtí ho. Zoufalství mu sevřelo srdce, cosi, napůl výkřik, napůl vypísknutí, se mu vydralo z hrudi. Vrhl se stranou. Poblíž zahlédl jakousi tmavou díru – bez rozmýšlení do ní skočil. Párkrát se převalil z hřbetu na břicho, nic se mu naštěstí nestalo, znova vyskočil a pádil pryč. V první chvíli se podivil, že běží po čtyřech, ale bylo to pohodlnější a překvapení vzápětí zmizelo.

Vpředu se objevilo světlo, tunel se na obou stranách lomil strmě vzhůru a končil.

Všechny myšlenky o zlém obru se rozplynuly. Okouzlen zůstal na okamžik stát: před ním se prostírala podivuhodná země – rozechvěná, plná života, vůní, matného zšeřelého světla, zvuků, pohybu.

Hustě vedle sebe tu rostly stromy se zelenými kmeny, z kmenů se však nekošatily větve, odvíjely se z nich jakési dlouhé, kožnaté a vlnící se stuhy. Některé stromy byly vysoké, zdvíhaly se až k nebi jako houština topolů, jiné, úplně malé, ne větší než keříky, mu sahaly sotva do pasu. Co chvíli proběhlo lesem vlnění. Zelené stuhy se rozevlály, ten vlnivý pohyb začínal kdesi zleva, daleko, ale zachvátil postupně vše, kam oko dohlédlo, převalil se doprava a zmizel, aby ho mohla vystřídat další, nová vlna.

Půdu pod stromy pokrývala silná šedá vlákna, tu a tam se mezi provazci a listy tyčily kopce kamení, hromady měkkých balvanů a hrud nejroztodivnějších tvarů. I tady bylo všechno v pohybu: chvěly se listy, jak na ně zdola cosi naráželo; šedozelená vlákna se křečovitě smršťovala, ohýbala a hned zas napřimovala; co chvíli se skutálel z vrcholu kopce kamínek; něco černého, blýskavého vykouklo zpod hromady měkkých hrud a vztekle se zas ukrylo.

Odevšad se linuly pachy: ostré, hutné, jen je uchopit a ohmatat si je. Ve vzduchu doslova nenechaly prázdného místečka. Vznášely se odzdola nahoru v mohutných vrstvách, přesně a zřetelně oddělených, jako se odlišuje dřevo od cihel a cihly od skla. Vrstvy se mísily, navíc mezi nimi protékaly řeky a potůčky dalších, nových pachů. Občas se celý ten obraz pomíchal poryvem větru, současně s vlnou, která proběhla po větvovitých stuhách.

A celé to šeré okolí nepřetržitě zvučelo, domlouvalo se nejroztodivnějšími hlasy, dorozumívalo se klepáním, vyzváněním; ne však obyčejně, prostě, ale jako by se k čemusi hotovilo, jako by ladilo, podobno orchestru před začátkem toho nejdůležitějšího, nejvýznamnějšího koncertu. Kdesi bušil zvon a zkoušel svou sílu; na opačné straně spustil na chvíli kolovrátek, zajíkl se a přestal; houslista začal svůj part, vzápětí si však uvědomil, že vpadl falešně a nevhod, a stydlivě zmlkl; neviditelná harfa ztichla po kratičkém rozechvění strun; cosi syčelo, tichounce skřípělo, popískávalo, šustilo a také utichalo v jakémsi slavnostním očekávání. Poryvy zvuků přicházely stále častěji, napětí rostlo, zdálo se, že co nevidět se musí zdvihnout opona a užuž mávne neviditelná taktovka neviditelného dirigenta.

Pohyb a záchvěvy naráz ustaly, proudění pachů zmizelo.

Strnul, trochu přikrčen, zachvácen tím všeobecným očekáváním, oči dokořán, uši nastražené, napjatý a s obavou, že snad už ani nepřijde, co se má stát. Pak ho cosi udeřilo do očí – pocit tepla a radosti se mu rozlil v hrudi; sotva se objevil, pronikl každou žilkou těla. Na okamžik zavřel víčka, ohromen, ale bez nejmenšího tušení, co může znamenat to velké, všeobjímající štěstí, vzápětí se znovu rozhlédl a spatřil, že se všecko kolem změnilo, jako když proutkem mávne. Bledé stromy, vlákna i listy se rozjiskřily tisíci nejrůznějších odstínů zeleně, nebe zmodralo do azurova, vůně zjemněly, zvýraznily a neviditelný, všudypřítomný orchestr konečně doladil a spustil naplno. Zavířily bubny, zvony i zvonky, rozezpívaly se housle, lesní rohy a harfy, zaduly trubky, hoboje, fanfárky.

A tu konečně pochopil, že se uskutečnilo to, co čekal už dřív, ještě v onom světě, v pokoji u okna, na verandě a na dvoře – že vyšlo slunce.

Napřímil se, dosud si zplna nedůvěřoval, a jen matné chápal, že se stal účastníkem velkého, největšího svátku, který den co den poskytuje slunce vší živé přírodě a který člověk už téměř nevnímá.

Rozběhl se, rozhrnoval povolně uhýbající zelené stvoly a stuhy, prodral se na pahorek a zůstal stát. Vpravo, vlevo i vpředu se prostíraly zelené lesy, křoviny a houští, v dálce přecházely do Šeda, do modra, do azurových odstínů. Nebe bylo bezedné, země nekonečná, bezbřehá.

Vedle se zachvěl zelený kmen, za ním vyhlédla hlava podivného tvora, velká jako pěst. Dva dlouhatánské rohy nad párem černých očí. Dlouhý ret přiklápěl dolní čelist. V tvrdém chitinovém krunýři podobal se ten tvor podivnému stroji. Obratně začal šplhat na strom, zadní dlouhé nohy vlekl za sebou. Sotva se dostal o kus výš, rozhlédl se a ostražitě naslouchal. Zdvihl jednu krovku, udeřil jí o druhou a tak několikrát střídavě sérií zvučných úderů, jako by ladil svůj zvláštní nástroj. Všecko šlo jako na drátkách. Ještě pár úderů, různě seskupených, v různých intervalech… pak se krovky rozevřely, hbitě zakmitaly a rozezněla se píseň – příspěvek do hromadného koncertu, sólový výstup, který v něm dosud chyběl.

A on se zájmem, se zaujetím poslouchal…

Ozval se hluboký svist, jako by nalétával tryskový letoun – podvědomě se přitiskl k zemi. Hukot bleskurychle sílil, tmavá chlupatá koule se mihla kolem, v letu narazila do zeleného kmene stromu, odrazila se a letěla dál, tloukla do větví, statečně, sebevědomě, jako by jí hlavní potěšení poskytovala právě ta možnost, vrážet na potkání do všeho kolem.

Vpravo pod listem seděli proti sobě jako skleněné ozdoby na vánoční stromek dva obrovští černí brouci se zelenavým odstínem a jedva znatelně ševelili vousisky. Snad to byl souboj, svérázný ovšem, ve kterém nešlo o to, kdo koho přemůže a skolí, ale kdo si vysedí své slavné vítězství. Vlevo se rozvlnila zem, na okamžik se vysoukal čísi růžový hřbet a opět zmizel, vlnění pokračovalo dál a už jen z podzemí prozrazovalo neviditelného majitele onoho hladkého hřbetu.

Výrůstek na stromě se znenadání odlepil od kmene, rozevřel křídla a uletěl. Tlustý, ale velice krátký had podobný kaktusu, s červenými puchýřky, ze kterých rostly tuhé štětiny, vylezl na veliký list. Těžko pochopit, co tam pohledává. Zakroutil hlavou, jen jakoby náhodou ji svěsil a vyhryzl kousíček zelené tkáně. Znovu zavrtěl hlavou a opět se jen tak mimochodem dotkl zeleného koberce listu. Koho by napadlo, že se živí, že vlastně jí, ale za minutu za dvě se už na listu rýsovala celá vyhryzaná stezička.

Povšiml si, že se tu vůbec všecko děje jakoby náhodou, mimoděk, líně. Mimoděk narazil obrovitý mravenec na suché stéblo, kus je kamsi vlekl a pak je odhodil; a okamžitě se stejně mimoděk chopil nákladu jiný obři mravenec a pachtil se s ním dál. Nejvíc ze všeho to připomínalo školku, kde se děti nahrnou do jídelny, dovádějí, baví se, vrtí hlavami, smějí se a jen tu a tam zdvihnou lžičku k ústům, aby ji vzápětí, zaujati už zase něčím novým, nechaly být; talířky se však přece jen prázdní a vida – snídaně je pryč.

Seběhl s kopečku – pranic ho neudivilo, že se mu ruce změnily v chlupaté pracky s černými drápky. Proběhl stovkou různých pachů a konečky vousků ohmatal stovku rozmanitých povrchů – kameny, listy, kmeny stromů. Octl se v údolíčku – tady, pod velkými listy, panoval jako pod stany stín a vlhkost. I celé údolí bylo dosud ponořeno do ranního stínu. Vpravo přecházelo v úzký kaňon, takřka propast, dál za průrvou se rýsovaly vysoké hory, rovněž zalesněné, a co se skrývalo za nimi, dalo se už jen vytušit.

Nicméně začal pociťovat jakousi trýzeň. Nohy se pohybovaly docela bezděčně, uvnitř jako by ho něco vysávalo, chtělo se mu běžet, pospíchat. Proběhl údolím, cestou plašil jeho tiché obyvatele, tady překazil lov, tamhle, shledání přátel, jinde zas zpěváka, užuž se chystajícího spustit svůj trylek.

Nechápal, co vlastně chce, po čem tak touží. Trýzeň však rostla, těla se zmocňoval podivný, mučivý neklid. Vyběhl na kopec a zase dolů. Ve svalech ho mrazilo, hlava se mu točila. Nebe se zakalilo, zšedlo, zeleň ztrácela svěžest, zvuky jasnost. Pachy zeslábly a jen jeden, který se objevil teprve před chviličkou, přehlušoval všechny ostatní. Rozběhl se a vydal se po proudu toho libého pachu.

Uhryzl větévku – ne, to ještě není to, po čem tak baží. Mezi kameny se tyčily velké stromy, ze zelených větví visely kuličky, podobné hlávečkám růžičkové kapusty.

Jednu okusil. Sotva se zahryzl do šťavnaté hmoty, trýzeň byla rázem tatam. Pochopil, že to byl pouhý hlad, co ho tak sužovalo. V životě dosud neochutnal nic tak dobrého. Chroupalo to a síla i radost se mu zřetelně vlévala do krve, do všech žilek. Obloha se znovu zamodrala, tráva zazelenala.

Najedl se a opět ho ovládla bezuzdná radost. Poskočil a zakřičel z plných plic…

Nedaleko se ozval výstražný hvizd. Zachvátilo ho tísnivé tušení nebezpečí. Skrčil se, hupsl do houštiny propletených zelených stvolů a přitiskl se k zemi.

A v pravý čas. Znovu svist, tentokrát úplně jiný, cosi zašustilo – a přesně tam, kde ještě před chviličkou stál, sytý a šťastný, přistál létací stroj. Roztažená křídla zakryla dobrou půlku obzoru, ostré ocelové drápy na žlutých opancéřovaných prstech – každý z nich ho mohl hravě uchvátit – křísly o kámen. Dvě kulaté oči blízko hákovitého zobanu na něho bezcitně, krutě pohlédly s netajenou výčitkou, zobák se otevřel, na okamžik odhalil hrdlo, širokánský otvor, kam by mohl klidně celý propadnout a zmizet navždycky, hned nato zas sklapl, oči zklamaně pohasly, mávla křídla, nohy popoběhly po kamenité půdě, létací stroj se vznesl a ve vteřině zmizel v modru oblohy, jako by roztál.

Zmocnila se ho hrůza, doslova ho ochromila. Jak byl ještě před chvilkou ztělesněná radost, stal se teď z něho vtělený strach. Zapomněl na chutné zelené hlávečky, na úchvatné vůně, na šťastný pocit tepla a světla. Ne však nadlouho. Pár vteřin ještě ležel a pak znova zaslechl, jak kolem něho mnohem menší tvorové než on s novou chutí pobíhají, zpívají, bzučí a šramotí.

Stoupl si, vyšplhal na nejbližší kopec, rozhlédl se. V dálce trčelo cosi obrovského, jakoby v rozporu se vším ostatním – šedivá masa, zdvíhající se až k nebi do obrovské výše jako hora, ale s rovnými svislými boky. Snad to byl dům, odkud unikl podzemní chodbou… Jinak se však všude kolem rozprostíral nekonečný, neustále proměnlivý svět. Slunce svítilo, vstříc jeho paprskům se rozvírala poupata květů: nachových máků, žlutých a fialových kosatců, karmínových a žlutých tulipánů. Různobarevné lesy pokrývaly kopce i údolí – nekonečné bílé. červené, růžové a modré říše.

Vydal se na cestu. Touha po nových setkáních ho vedla k fialovým zemím. Čas od času obezřetně pohlížel k nebi, teď už věděl, že ta modř není tak nevinná. U houštiny zelených stromů proběhl kolem hada, vysokého jako živý plot jeho velikosti, svalnatého, vlnivého. Plaz byl zaujat důležitou činností: namáhavě se svlékal ze staré kůže.

S tlukoucím srdcem pádil kolem a radostně pospíchal vpřed, stále dál a dál od šedivého domu.

V jedenáct hodin dvacet minut se rychlá Vlaštovka na vzdušném polštáři přihnala na stanici, zabrzdila u červené ohrady z plastické hmoty a dosedla kluznicemi do trávy. Zatímco řidič vypínal motor, mladá žena a mladý muž vyskočili z těsné malé kabiny a běželi k domu.

Vešli do pokoje za terasou – nikde živé duše. Podívali se na sebe a beze slova pádili do červeného sálu. Kolja seděl se svěšenou hlavou v transferu pod skleněnou klenbou u vchodu do Zelené země. Zdvihl zrak a malátně, přihlouple se usmál. Ani zdaleka to už nebyl chlapec: část jeho lidského vědomí uprchla se syslem a nahradily ji instinkty malého živočicha. S námahou, nemotorně vstal.

Mladá žena stiskla rty: jak hrozně se změnil od tohohle okamžiku celý její život. Vzala si chlapce k sobě, chtěla, aby byl u nich šťastný, šťastnější než doma – a hned prvního dne ho takhle zahubila. Na to se nedá zapomenout, do smrti se toho člověk nezbaví. Ale copak to jde, myslet teď, v takovéhle chvíli na sebe? Kolju je třeba zachránit! Jestli ten sysel, který se teď potlouká kdovíkde v stepi, někde zahyne, jestli ho odnese orel nebo pozře had… Obrátila se na Juru. Ten však už z červeného sálu dávno odešel.

Stál ve spojovací místnosti, kvapně převracel páčky na pultíku a jednu po druhé volal nejbližší stanice.

„Fjodore Ignatičil“

„Copak? Slyším!“

„Tady Andrejev z patnáctky. Neštěstí. Chlapec se nám dostal do transferu. Změnil se v sysla.“

„Už jedu!“

„Počkej, nejezdi zatím. Dál než kilometr nemůže být. Zůstaň a čekej na ostatní.“

Á okamžitě přehodil páčku.

„Gavrilo Matvejiči! Volá André je v. U nás na patnáctce se dostal chlapec do transferu…“

„Změnil se v sysla, co?“

„Tak. Byli jsme pryč…“

„Beru s sebou poplašný kabel.“

Máša vyběhla na dvůr. Jurij Pavlovič a řidič Gríša, bledí i pod osmahlými obličeji, rozhazovali právě hranici červených plastikových ohrazovacích polí. Antilopa kana nechápavě otáčela maličkou hlavu na dlouhém půvabném krku a z výše svého mohutného vzrůstu pozorovala ten shon. Byl už Čas k dojení, nikdo si jí však nevšímal.

Máša se vrátila do červeného sálu, vzala chlapce za ruku a odvedla ho do pokoje vedle terasy. Bez ustání poklesával na všechny čtyři; statečně polykala slzy a snažila se mu v tom zabránit. Posadila ho na postel, byl hodný a poslušný, a zamkla dveře.

Ze schůdků obhlédla oblohu. Ve výšce se rýsoval tmavý bod.

„Juro! Juro! Podívej!“

Jurij Pavlovič vyběhl na terasu, strhl se stěny zaprášenou pušku, nepotřebovali ji, jak je rok dlouhý, ze zásuvky stolu vytáhl dva náboje, skočil na schody a vystřelil do oblak.

Orel, pátrající svým ostrým zrakem ze stometrové výše po kořisti, uslyšel výstřel, pocítil, jak se poblíž zachvěl vzduch, uraženě se obrátil na křídlo a hrdě odplachtil k řece, která se blýskala v dálce.

Máša zůstala stát. Vítr utichl, hustá tráva se takřka nepohnula. Příliš dobře však věděla, jak intenzívně žije ten svět u jejích nohou, ta nekonečná Zelená země bez hranic. Mlčely houštiny pryšců a heřmánku, jedva znatelně se kývaly zvonky, nehnutě se černaly tmavé skvrny fialových šalvěji. Různobarevné koberce se prostíraly těsně vedle sebe a zeširoka ubíhaly až k obzoru. Kdepak teď asi bloudí chlapec-sysel? Je vůbec ještě živ?

Jurij Pavlovič s vypětím nakládal do korby Vlaštovky poslední náruč červeného ohrazení.

„Mášo!“ křikl od vznášedla. „Žádnou paniku! Najdem ho!“

A on se zatím prodíral růžovou říší. I tady rostly stromy se zelenými kmeny, každý však na vrcholu korunovala ještě jasně červená kopule.

Bylo jich spousta, místy se spojovaly v jednolitou klenbu, slunce ji prosvěcovalo a barvilo zemi do růžová. Shora se sypala žlutá zrnka tulipánového pylu – souměrné, lehké, pórovité, kanárkově žluté hrudky. Místy se do porostu tulipánů vklínil výběžek zvonků – pak paprsky zahrály do modra a všecko dohromady připomínalo podivuhodný ohňostroj za bílého dne.

Zničehonic se země otřásla; vše živé kolem utichlo, strnulo. Jako by kdosi bušil kladivem, blížily se s hrozivou rychlostí čísi těžké kroky. Vykoukl za keříky a spatřil, jak k němu dlouhatánské nohy nesou obrovité tělo. Gigantické kopyto udeřilo o zem takřka vedle něho, jenjen stačil uskočit. Bílé srstnaté břicho mu proplulo nad hlavou – jelen! Nejasně se upamatoval, že mu říkají Start.

Obrovské zvíře přeběhlo, maličký svět znovu ožil a vrátil se ke svým starostem.

Opět ho začalo trýznit cosi neznámého, ale jinak než předtím. Neměl stání, svět ztratil svou přívětivou tvář. Zalovil mezi pachy, spěšně, nedočkavě v nich zapátral. Konečně jeden cosi sliboval. Horečně se rozběhl a měl se na pozoru, aby ho neztratil. Půda se svažovala. Vpředu se zableskl briliantový třpyt. Vrhl se k tomu jiskřivému cíli, ponořil do toho tlamičku – voda!

A opět to nevýslovné blaženství. Srdce až bolelo z té slasti. Život se teď skládal ze samých tužeb: silných, jednoznačných, zřetelných. Něčeho se ti zachce, hledáš, celou bytostí se oddáš tomu hledání, a když to nalezneš, zavřou se tahle dvířka a nová otevřou. Žádné ohlížení do minulosti, žádné pátrání v budoucnu; všecko existuje jen tady a teď.

Šedivé strašidlo ukryté ve vodě vystrčilo mu najednou hlavu přímo před nosem, rozeklaný jazyk se třepetal v tlamě dokořán. Sklouzl stranou, ani si pořádně neuvědomil, před čím se vlastně zachraňuje, rychle se drápal vzhůru, výš, konečně se dostal na náhorní plošinku – a strnul.

Protože kousek od něho se na zemi krčil kdosi navlas takový, jako byl on.

Zvířátko se na něj ani neusmálo, ani nevycenilo zuby. Vedle se vábivě černal vchod do nory. Zalézt tak do tmy – a byl by klid; usnout v chládku a bezpečí, kde nikdo nezaútočí z modrého nebe!

Vrhl se k noře, ale jen tam stačil nahlédnout, zvířátko přiskočilo a popadlo ho zoubky jako jehly za ucho. Bolest mu pronikla celým tělem stejně ostře jako předtím pocit hladu a žízně. Bylo to natolik nečekané, natolik ohromující a nespravedlivé, že div neztratil vědomí. Ukřivděně zavřeštěl a cítil, jak mu krev z ucha crčí na tváře a na krk.

Spatřil kolem ještě mnoho podobných zvířat; každé sedělo u své nory a celým vzezřením dávalo jasně najevo, že ho nepustí ani na krok.

Bolest však už vytlačovala touha spát. Rychle se chystal zalézt do opuštěné nory, u které nikdo nehlídkoval, ale zevnitř se ozvalo tak strašné frkání, že uskočil jako opařený.

Popadl dech – a vtom se přímo z nebe zřítila a dopadla na zem obrovská červená stěna. Zahradila obzor, naprosto nevysvětlitelná, lekající, děsivá. Objevili se dva obři. Opatrně, váhavě našlapovali a kdesi vysoko se domlouvali hlubokými, hučivými hlasy.

Nezřetelně si uvědomoval, že ne všichni obři jsou zlí, nebylo však radno riskovat.

Další stěna se zřítila a zůstala stát vedle předešlé. A do uší se náhle zavrtalo cosi ostrého, řezavého, rozdírajícího sluch i mozek.

Bylo to strašné, k nevydržení, a tak se obrátil a pádil pryč.

Lidé obehnali stanici od západu plastikovou ohradou, potom vytvořili přerušovaný polokruh o poloměru kolem dvou kilometrů a postupovali do středu, k ohradě. Za sebou vlekli silný kabel, vydávající po celé délce vysoký, pronikavý vibrující zvuk.

Zpočátku nebylo v trávě vidět zhola nic; čím víc se však kruh stahoval, začali se tu a tam míhat sysli, tarbíci, myši, ještěrky. Vibrující hvizd je vyháněl z podzemních skrýší, z houštin spletených stébel. Dropi a skřivánci opouštěli s žalostným pískotem hnízda a zoufale vzlétali, zpod listů vylézali ohromení slepýši. Rezavá liška vyskočila z nory ukryté v křovinách, chvilku zmateně pobíhala sem a tam, nakonec odhodlaně přeskočila kvílející drát a byla tatam. Většina živočichů však neriskovala, nedokázala riskovat – a lidé to věděli. Když riskují zvířata, pak se neloučívají jen s nějakou věcí, s obydlím nebo s prací jako člověk, ale se životem, který mají jen jeden jediný. Proto se ta drobotina rozhodne raději před nebezpečím uprchnout, a ne se mu bezhlavě vrhat vstříc.

Traviny ožily hmyzem, ze stébla na stéblo přeskakovali zelení koníci, černí polní cvrčkové, žlutohnědé kobylky. Ve vzduchu bylo náhle živo. samý pohyb, všecko to miliónové, ba možná miliardové obyvatelstvo tří čtyř čtverečních kilometrů stepi ustupovalo před strašným neznámým.

Kruh se znova zúžil. Lidé pozorně hleděli pod nohy, jen aby na nic nešlápli, nikomu neublížili…

Vydal se už ze všech sil, srdce mu zběsile bušilo, ale zvuky a obři bez ustání útočili dál, pořád těsněji bylo kolem dokola. Krvežíznivý lovec tchoř se zmateně vrhal vpravo vlevo a nevšímavě přeskakoval polní myši, svou dennodenní kořist a potravu. I na sysla by si byl jindy troufl a prokousl mu hrdlo, teď na to nebylo ani pomyšlení, nebyl čas.

Obrovský žlutý sloup, obrova noha, vyrostl náhle těsně vedle něj. Vrhl se do nejhustší tlačenice srstnatých zmítajících se těl a pokoušel se schovat, skrýt. Shora se však spustila olbřímí tlapa a gigantické prsty ho nesmírnou silou uchopily za chvějící se trup. Cítil, jak je zdvihán kamsi vzhůru, země se pod ním propadla, obzor ubíhal daleko do nedohledna…

„To je on! Konečně! Náš Vaška!“ vykřikla Máša. „Poznávám ho.“

Řidič Gríša držel v prstech zoufale se zmítajícího sysla, který se ho snažil pokousat.

„Určitě?“

„No jasně, jak by ne!“

Kdosi vypnul poplašný kabel, všechno živé pod nohama lidí na okamžik strnulo, hned nato se však znovu rozcvrkalo, rozšustilo, rozpištělo a radostně se rozběhlo do svých růžových a fialových říši.

Máša běžela do malého pokojíku za terasou, vzala za ruku podivnou bytost, která s netečným, tupým úsměvem seděla na posteli, a odvedla ji zpátky do červeného sálu. Postavila chlapce pod obrazovku, položila tam i sysla Vašku; po chvilce Kolju odvedli.

Krok dva udělal už zase jako člověk; pohled znovu nabyl ztracené oduševnělosti. Vylekaně se rozhlédl, zaťal zuby, přitiskl si ruku na hubenou hruď a s výkřikem upadl do nastavených paží.

Celé dvě hodiny seděli všichni, kdo přispěchali na pomoc, pod okny chlapcova pokoje. Opálení, vyhublí chlapi mlčeli. Konečně otevřel Kolja oči. Máša seděla u postele, natáhl se k ní.

„Teto Mášo… Mášo…“

Venku zaslechli ta slova, začali se zdvihat a loučit; chlapsky lomcovali rukou Gríšovi i Juriji Pavlovičovi.

„Na shledanou…“

„Tak zatím…“

„To nic, to se už spraví.“

„Všecko bude v pořádku.“

Ještě týden si chlapec poležel, byl zesláblý, lékař nařídil lůžko. Po večerech se bavívali s Jurijem Pavlovičem.

„Strýčku Juro, a jak se to teda vlastně stalo?“

„To máš tak, těžko ti to vysvětlit, ještě toho málo znáš… Zkrátka: známe teď už způsob částečného přenosu vědomí. Kousek tvého se přenesl na Vašku a část jeho na tebe. Přeměna, dalo by se říct. Během těch několika hodin jako bys provázel našeho sysla jeho životem, ovšem sám jsi v té době přestal být plně člověkem. Proto jsme se taky tak vyděsili. Chápeš, co by se bylo stalo, kdyby byl syslík přišel o život? Nikdy nikomu by se pak už nepodařilo vrátit ti tu tvou část vědomí…“

„Takže jsem byl sysel?“

„Přesně tak. A vnímal jsi svět, jak ho vnímá on. Samozřejmě s jistou opravou… Rozumíš, každý živočich vidí svět po svém. A takových světů je nekonečně moc. Všecko živé má ten svůj: komár, liška, vlaštovka… A lidé teď dospěli k tomu, že se taky naučili vnímat tyhle jejich světy. Je jich spousta, celý život by na to člověku nestačil.“

„A co s tou expedicí na Uran? Zkazil jsem jim to?“

„Neboj. Jen jim musí vypočítat novou dráhu.“

Strýček Jura vstává a chlapci se mihne hlavou otázka: Pohladí mě dneska, nebo ne? Tuze moc si přeje, aby mu ta velká silná opálená ruka hrábla do vlasů.

I syslík Vaška sedává na stole vedle postele. Zvykl si na chlapce a přiběhne, kdykoli ho zavolá. Drobná zvířata jsou ráda s člověkem, cítí se s tím velkým a mocným tvorem v bezpečí. Neuloví je orel, nenapadne tchoř.

Sysel si pochutnává na jablku, pečlivě se myje. Chlapec ho pozoruje a vzpomíná na nepoznanou radost při východu slunce, na růžové lesy, na hluboké údolí s potůčkem na dně, na ten kousek života bez spěchu, na milosrdnou schopnost rázem zapomenout.

Vida tě, zvířátko!

KRYSTAL

Obhlédl nízký sál nabitý lidmi.

„Poslyšte, kolik jste toho objednal u té servírky: dvakrát deci? Poručte radši hned při jednom dvakrát dvě, podruhé se jí už člověk nedovolá.“ Pak se pohodlně opřel do křesla. „Sekněte, vyznáte se v krystalografii?“

„Inu, jakžtakž… v hrubých rysech. Pracuji jako inbridní atomograf se syntaktickým zaměřením. To je jedno z pododvětví homotektoniky – adaptivní, samozřejmě. Mohl bych vám vypravovat nadmíru zajímavou historii. Kdybyste souhlasil…“

Ruměnolící mne gestem přerušil a zadumal se.

„Krystaly to u nás totiž tenkrát všecko začalo. Rozumíte, Kops si našel prostě takového koníčka: brousit krystaly. Hlavu neměl nikdy jako Einstein, hned v mládí si zřejmě uvědomil, že ve fyzice z něj nic víc nebude než tuctový teoretik, a tak se vrhl na administrativní kariéru. K nám do ústavu přišel už jako čtyřicátník rovnou za náčelníka. Tedy, popravdě řečeno, žádný marný ouřad, všelijakých těch doktorů věd je teď jako hub po dešti, o magistrech a kandidátech ani nemluvě, kdežto takový náčelník, vemte to kdekoli, je na všecka ta nejrůznější privilegia aspoň vždycky sám. Však si taky náramně brzo našel šikovný důlek, prostorný sklep přímo pod hlavní budovou, a začal tam po večerech osedlávat toho svého milovaného koníčka. Postupně se z toho v ústavu vyklubalo něco na způsob takového neoficiálního klubu. Sídlili jsme tehda přímo u přístavu, navykl si tam chodit i leckdo odjinud, tenhle z Měsíce, tamhleten z Jupitera, někdo až odněkud z Alfa Centauri, historky, tlachy, vyprávěnky.

Kops měl vždycky pro každého šálek pořádného kafe, dokonce sem tam i něco ostřejšího pro zahřátí. Nejčerstvější novinky se u nás odreferovaly dřív než v Akademii… Pro mě. řeknu to na rovinu, nebylo většího potěšení než se pěkně pohodlně uvelebit v křesle, nalít si skleničku a našpicovat uši. Měli mě tam kvůli tomu náramně moc rádi, dokonce tam na mě stávali i frontu. To víte, jeden vyprávěč lepší než druhý, každý plný povídaček, divže nepřetékal, chtějí se vypovídat – ale posluchači veškeří žádní. A k tomu si ještě představte tu místnost, jaksepatří velkou, žlutě vymalovanou, nahrubo vybílený strop, v jednom koutě židličky, křesla, stolky, kávovar, všude bedny s harampádím, od páječek a starých polámaných laserů až po moderní mezonový mikroskop, a v protějším rohu u té své brusky náš Kops, vždycky mlčenlivý, každého nechal po libosti vymluvit. Na něj se vždycky obraceli při sporech a hádkách jako k poslední instanci, přímo jako ke Zdravému rozumu. Vyposlechl trpělivě sporné strany a končíval diskusi ne tím, že v každém zanechal dojem triumfu jeho vlastní pravdy, ale že se všecky nejkrkolomnější argumenty utopily v jeho bezedné hlouposti jako v lůně samé matky Přírody. Když se na ten jeho přitroublý, ale dobrácký obličej zadíval nějaký takový mladý akademik, který už ledacos prožil na všelijakých těch cizích planetách, desetkrát tam tonul a stokrát hořel a mrzl, který byl jako doma na vědeckých radách a rozšířených zasedáních kateder, prostě když se tak na něj zadíval – najednou zmlkl, v duchu se zeptal: Hrome, no a co? a zvesela se vydal k bufetu.

Zvěsti o našem příjemném podničku doletěly doslova až ke hvězdám. Ve všech kosmických přístavech náramně dobře věděli, že jestli někdo někde dostane chuť vyposlechnout si nejčerstvější anekdotu nebo fórek, drobátko si poklábosit, někomu někde něco nechat nebo se o někom něco dovědět, nenajde k tomu na Zemi šikovnějšího místečka. Scházeli se u nás takřka všichni z tranzitů, všichni, co se buď teprv chystali na cestu, nebo ještě naopak nezabředli do všední roboty po přistání: žádné starosti, žádné chmurné myšlenky, samý žert a legrácky a vesmírná latina a čistě chlapská společnost. Tuze moc se mi zamlouvala tahle atmosféra a docela vážně jsem se zaobíral myšlenkou přestěhovat se sem, přímo do toho sklepa; a byl bych to snad namouduši udělal, kdybych si byl naštěstí zavčas neuvědomil, že šoupnout sem postel by prostě znamenalo dočista zabít celou tu zdejší nenucenost. A tak to šlo všecko dál, až jednou…“

„A vy sám jste taky pracoval v tom ústavu?“ zeptal jsem se. „Jakou máte vlastně specializaci? Jestli se aspoň drobátko vyznáte v homotektonice a měl jste někdy co dělat s materializací, mohlo by vás možná zajímat…“

Vyčítavě se na mne podíval. Jeho malá šedá očka, poťouchlá a snivá zároveň, se příliš nehodila k té široké ruměné tváři kdysi ostrých, teď už změklých rysů.

„Baže pracoval! Ale mezi námi: moc jsem tomu nedal.“ V hlase mu zazněla výzva, druhou část mé otázky ponechal bez povšimnutí. „Prostě že bych se strhal, to ne. Stejně se u nás většina lidí snaží uchytit v práci jenom z lenosti. Člověk nemá jinak o čem přemýšlet, nerad zůstává sám se sebou dlouho o samotě, a tak se tváří, jako by byl přímo posedlý touhou v jednom kuse poznávat a objevovat něco nového.“ Stočil pohled stranou do sálu, kde pod klenutým stropem hučela směsice hlasů. „Lidé se dokonale odnaučili nic nedělat – v tom je celá ta bída. Myslíte, že si sem přišli jen tak potlachat? Nesmysl! Ani popovídat, ani popít. Tohle umění je už dávno v tahu. Určitě se i tady baví o těch svých věčných pracovních problémech. A jestli se o nich nebaví, tak vsadím krk, že o nich aspoň přemýšlejí.“ Z ničeho nic se obrátil ke svému společníkovi, patnáctiletému kolohnátovi, který přišel do restaurace společně s námi. „No a co ty? Poseď a poslouchej, o čem rozprávějí moudří lidé!“

Výrostek popotáhl, přešlápl z nohy na nohu a otráveně koukal do země, čahoun dobře o hlavu větší než já, samá ruka. samá noha a s krkem jako žirafa.

„No jo, pořád!“ řekl omrzele. „Co z toho…“

„Co z toho! Co z toho!“ ušklíbl se ruměnolící. „Tak plav a počkej na rohu.“

Zlombidlo s ulehčením kývl a šoural se ke dveřím. Klátil se jako vyražená tyčka od plotu, zápěstí mu čouhala z rukávů bundy o dobrých deset centimetrů víc, než bylo v módě.

„Tomu je všecko fuk!“ povzdychl si hořce ruměnolící. „Ještě se tak někde opřít zády o zeď a koukat po děvčatech. Aspoň kdyby se dal s některou z nich do řeči, zkusil se seznámit jako dřív – ale to ne. Věčně se jen šklebí a mlčí jako zařezaný.“ Zdvihl sklenku s „marťanskou čistou“ a zvrhl si řádného loka do hrdla! „Jo, tak o čem jsme to… o tom sklepě, co? Prostě jednoho krásného dne se tam objevil takový fousatý divdivous a přivlekl s sebou obrovský krystal. Tedy – přivlekl není zrovna to správné slovo, ten kamínek totiž vážil dobře tunu, ne-li víc. Zarostlý loupežník se zkrátka nějak dověděl, že se Kops zajímá o krystaly – přiletěl snad odněkud z Vegy nebo ze Síria, bůh sám ví, pustili jsme to z hlavy, nikterak nás to tenkrát nezajímalo, potřeboval jednoduše zátěž do rakety, strčil si tedy do podpalubí ten balvan, na Zemi vzal autojeřáb a krystal se octl u nás ve sklepě. Fousatý pirát nám k tomu ještě navrch nažvanil dobré tři fůry nesmyslů o svých vypráskaných dobrodružstvích a po dvou hodinách zase ulít, čert ví kam. Jméno jsme se nedozvěděli, kdo mu řekl o našem klubu jakbysmet, nač taky, koho by napadlo se ptát. Kops se přirozeně ze všeho nejdřív pokusil určit minerál podle zákona stálosti úhlů hran a zjistil, že něco podobného se u nás na Zemi do těch dob nevyskytlo. Načež uchytil to monstrum na svou šlejfířskou brusku. Abych snad teď zavčas, řekl, že mu vůbec nešlo o nějakou vědu, když se páral s těmi svými krystaly; prostě si z nich brousil čočky a pak je rozdával, pokavad je někdo zrovna potřeboval nebo byl jednoduše ochoten si je vzít. čočky se dneska zhotovují metodou přesného liti, jak asi víte, no ale jestli vám nebo vašemu podniku nabídne někdo gratis nádherně opracovaný exemplář z čistě přírodního materiálu, nemá smysl odmítnout. A protože to Kops dělal všecko jen tak ze záliby, vůbec ho netrápilo, když se mu některý ten jeho výbrusek nevyvedl a musel ho vyhodit. Jednoduše vzal laser, prostřílel zkaženou čočku skrz naskrz jako řešeto a upnul na brusku další kousek. Takových proděravělých čoček se už u něj válelo dobře půl bedny, čert ví, proč je schovával. A zrovna v té době se po ústavu rozkřiklo, že nahoře v laboratoři chemického kontrapunktu budou asi tak za půl roku potřebovat čočku o průměru metr šedesát k nějakému tomu ultraharmonizátoru s dvojitou oktávou – už si namouduši nevzpomínám, jak se ten jejich aparát přesně jmenoval. Kops zajásal, měl teď konkrétní cíl, a s nadšením se pustil do práce. Krátce a dobře, abyste správně rozuměl, bylo to jeho opravdovské hobby na způsob filatelie, amatérského stavění dalekohledů, kreslení tečkami nebo podobných nesmyslů, kterými se lidé pokoušejí zaplnit prázdné místo ve vlastním mozku. Měl prostě rád ‚fušku‘, to je všecko. Jo, ale když někdo touhle fuškou rozumí sbírání a broušení krystalů, a navíc jaksepatří rozmanitých a doposavad neprozkoumaných, pak se překvapení sypou sama od sebe. Vám nemusím připomínat všecky ty podivuhodné vlastnosti těchhle struktur: izomorfii, polymorfii, pyroelektřinu a piezoelektřinu, jednolomnost, dvojlomnost, polarizaci, pleochroismus a vím já co ještě. Theonas, jak nazval Kops ten krystal, tvořil protažený dodekaedr se zkosenými vrcholy, tedy vlastně tetrakaidekaedr; ukázalo se, že je opticky jednoosý, s šestičetnou osou souměrnosti; po ránu, v denním světle, měl rubínově rudý odstín, k poledni se měnil do zelenává a při elektrickém osvětlení byl dokonce průzračný, což se znamenitě hodilo do toho projektovaného dvojitého kontraharmonizátoru. Složením se theonas blížil nejvíc diamantu, ale s velkým počtem různých příměsí – tuším, že kolem třiceti, ovšem v nepatrných množstvích. Kops usadil ten balvan do podložky z kanadské pryskyřice nebo snad nějakého jinačího tmelu, co já vím, a dal se do roboty. Nejdřív ořezal krystal nahrubo laserovou pilou, pak přikročil k jemnému obrušování pomocí diamantových šablon. A zrovna tehdy začala překvapení. Především se krystal rozezpíval. Ponejprv se to stalo v noci a jeho hlas k smrti vyděsil mladinkou laborantku, která se zrovna kochala na pustém plácku kousek od ústavu krásou hvězdné oblohy nebo možná v duchu vymýšlela střih nové blůzičky. Děvče zaslechlo dlouhý úpěnlivý nářek, nijak zvlášť hlasitý, který vyrazil ze sklepních okének. Nejdřív jednou, hned nato podruhé a ještě několikrát. Později to popisovala jako křik Marťanů z Wellsovy Války světů. Ovšem v tom okamžiku jí asi do velkých literárních asociací zrovna nebylo: vzala nohy na ramena a vyburcovala ve svobodárně celé přízemí. Někdo si vzpomněl, že klíče od sklepa by měl mít nejspíš Kops. Telefon, vytáhli ho z postele a dobrá desítka lidí se hnala k ústavu. Seběhli dolů, ale krystal už ztichl. A jelikož v nich nevzbudil ani stín podezření, shodli se na tom, že se to děvčeti, rozrušenému takřka neřešitelným dilematem krátkých či polokrátkých rukávů, zřejmě jen zdálo. Nicméně další noc se theonas ozval znovu, a dokonce tak hlasitě a naléhavě, že ten zvuk dolehl až do ubytovny. Znova sběh, znova Kops s klíčem – a tentokrát se všecko objasnilo. V místnosti ani noha. nikde živé duše, židle, stolky, bedny s haraburdím tu stály dočista osiřelé – a krystal zpíval. Kops hned k němu, dotkl se ho a tón okamžitě jako by zdrsněl. Byly to vesměs tóny kdesi ve střední poloze, zpočátku dost jednotvárné, ozývalo se v nich skutečně cosi nezemského. cizího, a nebylo divu, že tomu děvčeti vytanul na mysli zrovna Wells. Jakási hvězdná symfonie, hudba sfér. Někdo navrhl krystal uzemnit, a sotva to udělali, theonas ztichl, jako když utne. Zpěv pokračoval asi tak za měsíc, koncerty začínávaly nejdřív tak kolem jedné v noci, postupně se blížily k ránu a trvaly pokaždé stejnou dobu. Bylo namouduši logičtější spojovat to všecko s nějakými mimozemskými jevy než s čímkoli z naší planety. Krystal se zřejmě rozepíval, kdykoli k němu dolehly jakési vlny z těch hlubin vesmíru, k nimž se Země v té chvíli obracela neosvětlenou stranou. Theonas zahajoval řadou táhlých přerývaných zvuků, jako by ladil, pak se dva hlasy pustily do hádky a hned po nich se rozezněla úpěnlivá prosba v nízkých, zalykajících se tónech. Jednotlivé rytmy se slévaly v jediný, akordy stoupaly k vrcholu a znova se řítily kamsi do bezedná. Trochu, jen docela málo se to podobalo Schonbergovi, zuřivé i smutné zároveň. Někdy se nám theonas jevil jen jako obyčejné mechanické naslouchadlo. které bezmyšlenkovitě a náhodně loví impulsy ze vzdálených hvězd, jindy jsme ho považovali takřka za oduševnělou, živou bytost. Ten vousatec ho nejspíš sebral na jakési neznámé planetě nebo na asteroidu, letícím miliardy let kdovíodkud a bůhvíkam – a krystal teď jako by tesknil po ztracené domovině, po uloupené možnosti účastnit se triumfálního zápasu prvků, dramatických proměn hmoty v energii. Několik nocí jsme to všecko poslouchali s jakýms takýms zájmem, ale pak nás to omrzelo, a aby theonas nerušil okolí, uzemnili jsme ho natrvalo. Kops zatím pokračoval ve vybrušování čočky a za pár dní se theonas zčistajasna ozval nanovo. Jenomže – dočista jinak. Dřív vystupoval tak říkajíc s klasickým repertoárem, teď se najednou vrhl na estrádu. Po večerech začínal šumět a praskat jako nějaká prachmizerná dvoulampovka, tím randálem pronikaly úryvky jakýchsi stupidních odrhovaček, a jednou dokonce předvedl komplet celou Kočičko, polib mě na líčko. A pak se pustil do hádek. Jednou takhle zvečera přijdu do sklepa – a vtom slyším: ‚Mizero! Od rána jsi na nic nemák!‘ Vyděsil jsem se, že je to můj vnitřní hlas, užuž jsem se chystal protestovat, ale tu se od brusky ozvalo ironické: ‚Ty tomu tak rozumíš!‘ A tak dále. Krátce a dobře: někde se rozvíjel parádní skandálek a theonas prostě zprostředkoval přímý přenos. Náramně brzo jsme se přesvědčili, že to je stokrát zajímavější než sedět u rádia. Podle stavu ovzduší, množství záření a chování magnetického pole získával theonas zřejmě nějakým prapodivným způsobem schopnost přenášet zvukovou situaci určitého bodu na povrchu naší planety a fungoval jako mohutný přijímač. Sklepem se ozývalo spokojené pobroukávání hospodyňky, která postavila na elektrický sporák hrnec s polévkou a teď žehlí manžílkovi košili, šepot zamilovaných, úryvek veřejného vystoupení s čímsi nekonečným: ‚A nyní mi dovolte…‘ kulometný rozhovor dvou děvčat, sestávající takřka výhradně z pištivých otázek: ‚A co on? A co ty?‘ Celé dlouhé hodiny bylo slyšet lidskou řeč, slova i věty v různých jazycích, povětšinou nepochopitelné, ale vždycky naprosto zřetelně. Někdy se nad bednami s haraburdím chvěl monolog neznámého muže, obsahem vášnivý, jenže už tónem prozrazující rutinu i to, že ho ten Romeo neodříkává poprvé, a mohli jsme si bez obtíží představit ono bláhové dívčí srdíčko, které to všecko bere jako nejryzejší cit. Čas od času však na docela jiném místě dvě tři slova, třeba o něčem docela všedním, vyzařovala takovou něhu, že nám všem pronikla přímo do srdce… Vlastně: všem ne, Kopse naopak hrozně rozčilovala tahle žvanivost theonasu. Viděl v tom něco nesolidního. co trestuhodně ohrožuje jeho dobrou pověst řádného řemeslníka, a bál se, že upovídanou čočku nakonec do toho zatraceného podvojného modifikátoru nebudou chtít. Proto se nezastavil na období estrádního okouzlení toho prožluklého krystalu (což by udělal kdokoli na jeho místě), ale vytrvale pokračoval v obrušování dalších a dalších vrstev, až se konečně dopracoval toho, že krystal zmlkl nadobro. Jenomže se ztrátou hlasu začal krystal ztrácet i optické vlastnosti: postupně se zamlžoval a po čase se zabarvil do modrobílá jako tenoučká vrstva mléka, rozbryndaného po tmavém stole. Takovou čočku nahoře taky zřejmě neuvítají s moc velkým jásotem, ale Kops, zvyklý už na proměny, spoléhal prostě na nová překvapení. A tu jednoho krásného dne. když odsunul měřidlo a zkusil se dotknout čočky rukou, místo aby narazil na vyleštěný tvrdý povrch, probořily se mu prsty v nicotu. Prsty se mu probořily – jenže jejich zmizelé konečky se současně zase objevily, ovšem ne na zadní straně čočky, kam Kops neviděl, ne vzadu, jak by se dalo očekávat, ale na přední ploše, na povrchu, přímo proti němu: vykoukly nedaleko od středu, přesně symetricky k místu, kde je zasunul. Konečky prstů jako by se tam vynořily z modrobílé neprůzračné hmoty – a na milimetr o tolik, o kolik vedle zmizely. Kopse, jak se sám přiznal, to tak ohromilo, že automaticky zasunul ruku hloub – načež mu na druhé straně od středu zase o stejný kus povylezla vstříc. Čím hlouběji ji strkal, tím víc se vysunovala. Okamžitě pochopil, že to je jeho ruka: prsty byly stejně ukoptěné tmelem a rukáv krémové košile stejně špinavý. Teprve pak se jaksepatří vyděsil, vytrhl ruku z krystalu – zároveň zmizela i ruka vedle, uskočil a začal píchat do té modrobílé záhady vším, co mu padlo do ruky. Při tomhle šermu jsme ho taky zastihli…“

Můj společník ztichl a zahleděl se oknem ha chodník. Rýsovala se tam postava jeho mladého přítele nebo svěřence či co to bylo zač: zřejmě se už dosyta vypromenádoval a teď se ledabyle opřel o jakýsi plakát na reklamním kiosku.

„Promiňte na okamžik, hned…“

Ruměnolící vstal a zamířil k východu. Sako mu viselo na širokých svislých ramenou jako zimní čabraka na hřbetě slona někde v sibiřské zoologické zahradě. Vyšel ze sálu na ulici a vzápětí se objevil za oknem vedle chlapce. Prohodili pár slov, potom můj nový známý vytáhl peněženku. Všecko se to odehrálo tak blízko, že jsem dokonce viděl, jak si potichu cosi šeptá a počítá drobné, zdvíhá očí k nebi a přemýšlí. Nakonec podal peníze habánovi. Ten se užuž chystal zmizet, ruměnolící ho však zarazil, něco mu řekl a pohrozil prstem.

Když se vrátil a znova se usadil ke stolku, podotkl na vysvětlenou:

„Dal jsem mu na oběd. Ale člověk nikdy neví, možná že půjde do kina nebo to všecko utratí za zmrzlinu. Kino, děvčata a zmrzlina – na nic jiného nemá myšlenky. Aby z něho jeden oči nespustil… Tak kde jsme to přestali? U efektu theonasu, co? No jen si zkuste představit tu scénu! My, to znamená tlustý logorytmik ze třetího patra, ten mladík astrofyzik, co se zrovna vrátil z Uranu, a já, vejdeme do sklepa, před námi Kops, vyděšený, rozčilený, s nohou od stativu v ruce, kývá na nás, píchá tím stojanem do krystalu a noha leze z přední plochy čočky zpátky, přesně pod stejným úhlem k povrchu, ale opačným směrem. A že je stojan po celé délce stejný a Kops ho tam zapíchl přesně polovinu, ten konec, co čouhá ven, je dočista jak zrcadlový obraz toho, co zůstalo Kopsovi v ruce. Jako by čočku přehrazovalo po vertikále zrcadlo. Ovšem náramně divná věc, že se v něm neodráží ani Kopsova ruka. Ani on sám ani my. Mrštný astrofyzik se vrhá za čočku – nikde nic. Chci ohmatat povrch toho bláznivého krystalu, ale prsty mizí v mléčné mlze. Hroužím tedy do ní ruku až skoro po loket – a vedle mi ta moje ruka zase až k lokti leze ven. Jedině že jsem ji tam strčil dlaní k sobě a tahle trčí dlaní ven. Hýbám prsty, vedle nachlup stejně. Logarytmik popadne tu druhou dlaň – cítím dotek, stisknu – on vyjekne. Vypadá to namouduši, jako by mi tady někdo ušmik ruku v zápěstí a pak ji řezem přilíp k čočce o kus dál. Sunu pomaloučku ponořenou ruku od středu – vedle se sune ta druhá ruka k okraji přesně stejnou rychlostí, jen opačným směrem. Ruce jsou už od sebe na dobré dva metry, všecko ale funguje dál. Pokouším se vysunout ruku přes okraj čočky – nejde to, čertvíjaká síla mi v tom brání… Logorytmik bere francouzský klíč a prásk do čočky. Klíč se proboří, zmizí, jako by ho do vody hodil, ale vzápětí se vynoří na opačné straně od středu, naprosto symetricky, a bouchne nám k nohám. Kops zdvihá pistoli k nastřelování hřebů do betonu, vypálí, hřeb taky zmizí v krystalu, okamžitě zas vyletí a srazí astrofyzikovi klobouk s hlavy. Jako by v té čočce fungovalo nějaké zařízeni či co, které všecko obrátí a vrátí zpátky. Popadneme pořádnou vodovodní rouru, hotové dělo, a spojenými silami ji sunem do krystalu. Podle všech zákonů lidských i božích by měla proniknout theonasem skrz naskrz a zarazit se vzadu o stěnu. Ale kdepak! Vjíždí do toho řídkého jogurtu jako po másle, už jí zmizely dobré dva metry, ale necítíme žádnou stěnu vzadu, nic, jen ty dva metry roury vylezly o kus vedle proti nám. Ve sklepě je už plno, všichni se diví, ale nijak moc. Víte proč?“

„Pochopitelně že vím,“ přikývl jsem. „Protože já bych vám mohl…“

„No právě. Protože každý má sám dost svých vlastních divů. Ve čtrnáctém patře vězí až po krk v disperzní levitaci, v pětadvacátém sedí čarodějné děvče a pohledem zdvihá činky a laboratoř telediodních rovnic taky přijde den co den s něčím zbrusu novým. Sám víte, jak to u nás chodí. Klidně k nám může přijít třeba vynálezce a přinést komplet fungující perpetuum mobile, jen to spustit, ale vy jste ho ochoten vyslechnout, jedině když vám dovolí, abyste ho seznámil s věčnou brzdou, kterou jste naopak vynalezl vy. Neohromíte už ničím nikoho. Někdy se tak nad tím člověk zamyslí – a je mu z toho smutno: proč vlastně žijeme? Můžete zabít klidně dvacet třicet let nad nějakým vynálezem, pak se zčistajasna vytasí někdo jiný s něčím mnohem senzačnějšim – a všecko jde k čertu. A výsledek? Z lidí to nadělalo zatvrzelce, neexistuje už obyčejná zvědavost, o přátelském zájmu ani nemluvě. Za mých časů, to znamená, když jsem já byl ještě mladý, bejvalo jinak. Tenkrát jsme se snažívali zůstat prostě lidmi, zabývat se taky něčím jiným než svou věčnou prací. Jo, to už je teď dávno pryč.“

Oči mu zvlhly. Výmluvně se zadíval na prázdnou sklenici.

Zdvihl jsem ruku, přivolal servírku a objednal ještě dvakrát dvě deci. Zaváhala, podívala se na ruměnolícího a začala drze kroutit tykadly, jako že už toho snad vypil dost. Rozhořčeně se chtěl zvednout, a tak jsem ji šeptl, že tedy aspoň po džbánečku „měsíčního“. Servírka to vyposlechla s takovým výrazem, jako by nám dělala bůhvíjakou laskavost už jen tím. že stojí vedle nás, potom pomaloučku odplula a opovržlivě blikala všemi indikátory. Člověk se někdy diví, kde se u robotů systému služeb bere tohle hulvátství.

„Proč jste řekl: za mých časů?“ zeptal jsem se. „Podle mého nejste o moc starší než já. Kolik vám je?“

„Teď?“ Zvrátil hlavu a upřel zrak do nízkého stropu. „Když začal ten blázinec, bylo mi padesát. Od těch dob uběhlo dvacet roků, tak tedy přibližně šedesát šest nebo šedesát sedm.“

„Jak to? Pokud jste nebyl na kosmických…“

„Hm, nejspíš asi šestašedesát. Dneska to už nikdo přesně nespočítá, některé roky se musí odpočítávat pozpátku… A nejen roky, i měsíce a dny a snad i hodiny, čert ví. Ale co na tom, já si už stejně nejsem dvakrát jistý, jestli jsem to vůbec já. A pokavad jsem, pak možná vy zas nejste vy.“

„To znamená?“

„Přesně tak. Vám se třeba zdá, že vy jste vy, ale ve skutečnosti…“

„Nějak vám zřejmě nerozumím. Podle mého soudu je mimo jakoukoli pochybnost, že bych já nebyl já.“

„A jakpak to víte?“ Povzdychl si. „To je malér, že se teď všecko dočista zamotalo a většina lidí o tom nemá ani potuchy.“

„Kvůli tomu krystalu?“

„No ovšem!“

„Jak to, prosím vás?“

„Propána, o tom je přece zrovna řeč!“

Vtom se před námi objevilo „měsíční“ a můj společník zamilovaně pohladil sklenici.

„Tak tedy dál. Lidé se zkrátka kapánek podivili a šli zas po svém. My zůstali ve sklepě s theonasém. Trochu příliš záhad najednou bylo v té prapodivné, na okrajích neproniknutelné koncentraci mléčné barvy, která tu trčela v brusce. Astrofyzik zašel za čočku a strkal do ní odtamtud, co mu padlo do ruky: vylézalo to teď zase tam. Prostrčit něco skrz, to prostě nešlo, i když krystal nekladl nejmenší odpor. Všecko v něm prostě mizelo jako v mlze, rozpouštělo se v tom mléčném nic a objevovalo se o kus vedle se stejnými vlastnostmi a stejně pevně spojeno s tou částí, která člověku zůstala v ruce. Astrofyzik, který se u nás před odletem do Brazílie ochomejtal celé tři dny, vsunul jednou do čočky vázu s hrstkou rudých růží a přesně ve stejné vzdálenosti od středu si ji vzal zase zpátky: na růžích se pranic nezměnilo, byly bez poskvrnky. Výborně! Podnikli jsme tedy stejný pokus s akváriem, kde si spokojeně žilo asi deset černých rybiček a tři zlaté. Zase všecko v pořádku: zlaté zůstaly stejně líné a ty černé stejně rozpustilé. Dostali jsme kuráž. Třetího dne jsem do čočky ponořil celou paži i s ramenem a půlku obličeje. Samo sebou že se objevila opodál – obě poloviny nachlup k sobě. A když jsem sunul hlavu od středu, ta druhá půlka se mi přesně stejně vzdalovala. Další krok se už nabízel sám: zasunout do krystalu nohu, trup, zmizet v ní celý a objevit se v neztenčené kráse z druhé poloviny čočky jako v pohádce. První se k tomu odhodlal ten astrofyzik. Vlezl tam čelem, zády k nám, objevil se vpravo pěkně z en face, načež si to zopakoval a vrátil se zas jakoby nic pozpátku z levé poloviny čočky, kde s tímhle pokusem začal. Výslovně vás upozorňuju na to, že prošel krystalem tam a zpátky, tedy dvakrát, v sudém počtu. I všichni ostatní, všelijací náhodní návštěvníci, stejně jako lidé od nás z ústavu, pokaždé prolezli z nějakého důvodu theonasem dvakrát. Jak se dole ve sklepě objevil někdo nový, hnedka jsme ho samo sebou seznámili s krystalem. Vleze do něj, objeví se, za chvilku to zkusí podruhé – a tím to zhasne. Ani nevím, co v tom hrálo roli, jestli nějaký instinkt či co, ale dodatečně se ukázalo, že to mělo pro další život těch lidí… prostě obrovský význam. Nesmírný, možno říct. Protože tehdy poprvé to z čočky vůbec nevylezl ten nás astrofyzik, nevyndali jsme z mléčné mlhy theonasu to naše akvárium a neobjevila se ta moje přesná polovina obličeje, když jsem strkal nos do toho vypráskaného krystalu.“

„A čí tedy, dovolte?“

„Za okamžik to pochopíte… Zkrátka: astrofyzik odjel, přišli noví zvědavci – a my se bavili dál. Kops, pravda, ne a ne pochopit, že mu už na brusce nevisí kus jakési hmoty, ale mnohem spíš kus jakéhosi stavu nebo jevu nebo vím já čeho. Pořád ještě věřil, že ten krystal dobrousí, a že jestli se mu vrátí původní průzračnost, přece jen z něj nakonec udělá pořádnou čočku, jak má být. Čas od času přišel k theonasu s těmi svými šablonami a podesáté, podvacáté se nechápavě přesvědčoval, jak se řezný břit bez námahy boří do mléčné mlhy – a kousek dál se vynořuje. Nedokázal si chudák představit, že má zřejmě před sebou silové pole neznámé fyzikální podstaty a že šablony s nožem tu jsou k ničemu. Tak uběhl týden nebo osm dní a já se čirou náhodou podíval na vázu s růžemi. Div jsem neoněměl! Když jsme ji strkali do krystalu, skvělo se v ní jedno velké poupě a čtyři květy. Poupě jenjen rozvít, květy byly na zvadnutí, tyhle růže dlouho nevydrží. Teď však čouhají z té vázy čtyři velká poupata a jedno malinkaté! Vrhl jsem se k akváriu – dočista totéž. Černé i ty zlaté rybky za tu dobu nevyrostly, ale zmenšily se, na první pohled se to dalo postřehnout. Dalších čtrnáct dní – a rybičky se změnily v potěr a potěr v jikry, ty plavaly nějaký čas po hladině, nakonec klesly ke dnu a jaksi se rozpustily, prostě zmizely. To, co prošlo krystalem, zřejmě nestárlo, ale mládlo! Proces pokračoval, jenže opačným směrem. Teprve teď jsme pochopili podstatu toho fenoménu. Theonas tvořil vlastně okno do antisvěta, kde bylo všecko přesně jako tady, ale pohybovalo se na opačnou stranu. Dám vám pro lepší pochopení třeba tenhle příklad: dvě obrovská kola na společné ose, otáčející se různým směrem. Dejme tomu, že tu osu tvoři přímka. Relativní rychlost na obvodu těch dvou kol může být velice vysoká, ale čím blíž k ose se bude zmenšovat až k nule. A právě tímhle nulovým bodem se pro náš svět a antisvět stal krystal theonasu – a tím i brankou, kudy se dalo přejít z jedné sféry do druhé. Samo sebou, to nejsprávnější vědecké vysvětlení to není, ve skutečnosti je celá věc mnohem složitější, ale už jsem vám řekl, že nejsem zrovna nejkovanější v exaktních vědách. Krátce a dobře: ruka, která se z krystalu vynořila ve stejném okamžiku, kdy jsem tam vnořil svou, nebyla moje.“

„Dobrá. Ale vždyť jste přece jasně cítil, když vás někdo za tu ruku vzal. Když vám ji stiskl ten váš logorytmik či kdo.“

„No a co? Mou ruku, která se objevila v antisvětě, tam prostě stiskl stejný logorytmik jako ten náš. A ten, kdo vystrčil ruku odtamtud, můj dvojník, ucítil zase stisk našeho logorytmika, nachlup takového, jako je ten jejich. A když jsme hodili do čočky ten francouzský klíč, vletěl do antisvěta a zpátky k nám v jedné vteřině vyletěl stejný, jenomže od nich. Proto se ten krystal nedal ničím prorazit. Mysleli jsme si, že strkáme vodovodní trubku do theonasu, ale ve skutečnosti jsme ji sunuli do antisvěta – a tím pro nás pochopitelně mizela. Jenže tam v té chvíli probíhal naprosto stejný pokus a proti nám klidně vylézala trubka, kterou jsme omylem považovali za tu svou.“

„Něco na tom jaksi nechápu…“

„Jakýpak problém? V antisvětě existuje prostě přesný zrcadlový obraz tohohle našeho světa kolem nás. Stejný vesmír, stejná Země, stejný ústav a dočista stejný Kops. V dokonalé shodě s tím, co se dělo u nás, ten ‚jejich‘ Kops tam taky dobrousil unikátní krystal do stejného stavu a vsunul do něj ruku zrovna v okamžiku, když do té čočky tady náš prosťáček boží strčil svou. A pak do toho tamějšího antisklepa seběhl tamější logorytmik a astrofyzik s nějakým takovým tím tamějším pošukem, jako jsem já – a tak to šlo dál. Dělali zkrátka přesně všecko to, co my. S rourou, s vázou, s akváriem. A zároveň s námi pochopili co a jak. Dokonce teď v takovéhle jejich putyce sedí nějaký takový jejich vy a já a říkají si stejná slova a v hlavě se jim motají dočista stejné myšlenky jako nám.“

„Počkejte, ale vždyť jste mi povídal, že astrofyzik vlezl do krystalu a vedle zase vylezl. Museli jste přece poznat, že to je ten váš.“

„Pochopitelně, nejdřív jsme si to mysleli, protože ten, co vylezl, se ani o fous nelišil od toho našeho. Ovšem ve skutečnosti byl náš už dávno v antisvětě.“

„A on sám to pochopil, kam se vlastně dostal? Co vám vypravoval o tom antisvětě?“

„Nic.“

„Jak to nic?“

„Protože neměl nejmenší tušení, že tam byl. Tehda jsme to přece ještě nechápali. Prostě si myslil, že zůstal tady. Jedině mu nešlo na rozum, že to, co dřív bylo vpravo, přestěhovalo se teď nalevo. Taky jsem to zažil. Člověk se vnoří do té mléčné mlhy, vyleze a octne se, jak si myslí, zpátky u nás, protože všecko je na svém místě, nic se nezměnilo. Jenom vidíš, že už máš okno za zády. Ale v tom okamžiku se tvůj dvojník objeví tady v našem světě – a pro ostatní se taky pranic nezmění. Po čase jsme celou tuhle mechaniku pochopili. Prolezeš tam a řekneš: Nazdárek v antisvětě. chlapci! Jenže dvojník dorazí ve stejné chvíli k nám a přivítá se s Kopsem a s ostatními přesně týmiž slovy.“

„A to jste si nemohli, dejme tomu. toho vašeho Kopse nějak poznamenat, když lezl na tu druhou stranu? Nějakou inkoustovou značkou na ruce nebo tak? Natotata byste byli poznali, že odtamtud přišel někdo jiný.“

„To jsme udělali, jak by ne. Ovšem tam v tom antisklepě je to taky napadlo – a ten, co vylezl, měl na své pracce stejný flek. Ne, to jediné, co nás přesvědčilo, byl opačný směr procesů. Nad tím jsme se samo sebou zamysleli. Před námi leželo jako na dlani tajemství věčného mládí a ve srovnání s možnostmi, které se odkrývaly, byl lektvar, co s takovým rámusem daroval Mefisto Faustovi, ubohými kapkami na bolení hlavy. Faust prostě jen ještě jednou omládl, aby se nakonec znova dopotácel k starobě. Kdežto theonas umožňoval vrátit se kolikrát bude libo třeba k pětadvaceti nebo dvaceti rokům a naprosto svobodně se přemisťovat po věkové škále. Pochopitelně že jsem myslel i sám na sebe. Má tehdejší padesátka se mi docela zamlouvala, nic bych nenamítal, hezky se na ní udržet. Ovšem jak to zaonačit? Teď se najednou řešeni přímo nabízelo. Rok v našem světě, rok tam a výsledek: nestárneš ani nemládneš. Jenomže tou dobou jsem to už měl všecko natolik popletené, že jsem sám nevěděl, ve kterém tom světě zrovna žiju, a tak jsem se rozhodl zkrátit lhůtu střídání na jeden jediný den. Ráno pěkně do ústavu, juknout ke Kopsovi do sklepa, šup do krystalu, pak nahoru k sobě do odděleni, drobátko tam do něčeho píchnout nebo taky ne – a druhého dne stejná procedura. Protože neexistoval sebemenší rozdíl, bylo zatraceně těžké určit, jestli je člověk zrovna mezi svými, nebo s těmi z antisvěta. Šikovně vymyšleno, ne? Čtyřiadvacet hodin tam. čtyřiadvacet tady – anebo naopak, koneckonců je to stejně fuk. Tak uběhlo plných pět let, v ústavu si už na theonas zvykli, většina na tu legrácku dávno zapomněla. Zakázku na čočku pro ten dvouoktávový kapilátor Kops pochopitelné nesplnil, laboratoř si ji sehnala jinde, ale šestého roku ‚theonasovského letopočtu‘ nahoře zčistajasna potřebovali další obří čočku. To byla pro Kopse nová injekce: znova se s tou svou přitroublou umíněností vrátil k theonasu. A znova šablony a znova stejná historie. Samo sebou že z toho nic nebylo, ani nemohlo být. A tak se ten blahoslavený osel docela jednoduše naštval, popadl silný laser, rozkročil se proti krystalu a prásk! paprskem přímo doprostřed. Pamatujete, říkal jsem vám, že takhle vždycky vyřizoval nepodařené čočky. Naštěstí pro něj proletěl paprsek přesně po optické ose. Ještě že! Kdyby se byl Kops netrefil třeba jen o mizerný milimetr, vyrazil by paprsek proti němu a poslal našeho náčelníka rovnou do ráje. Ale takhle se ty dva paprsky setkaly pěkně ve středu toho mléčného nic, ozval se výbuch a po celé budově se začala sypat omítka. A to bylo všecko. Krystal přestal existovat a my s Kopsem jsme se octli na samé hranici katastrofy.“

Vyprávěč umlkl, povzdychl si a obrátil do sebe zbytek „měsíčního“.

„Počkejte, jak přestal existovat? To zmizel či co?“

Ruměnolící přikývl

„Rozpadl se na krystalky. A k tomu na takové, že už se s nimi nedalo dočista nic dělat. Rozumíte, seběhli se lidé, Kops tam stojí jako zpitomělý s laserem v ruce a theonas nikde. Bruska prázdná, jen dole pod ní na podlaze beztvará hromada. V okamžiku výbuchu se z té mlhy znovu stalo hmotné těleso, minerál. Rozdrobil se ovšem na mrňavé kousíčky, na drobné krystalky, na naprosto stejné dodekaedříčky, jako byl ten velký, želbohu však obdařené nešťastnou vlastností drobit se dál. Shýbnu se, zkusím jeden sebrat, v prstech se mi rozsype na ještě menší. Pokouším se vzít ten malý, rozdrobí se už na docela malilinké. A tak dál, až ty poslední byly leda pod mikroskop. Hromada pod bruskou každým nepatrným samovolným otřesem jako by tála. dokud nakonec nezmizela úplně. A teprve pak se projevila jedna náramně žalostná okolnost. Kops se do té chvíle vůbec nenamáhal zjistit, jestli je na naší straně, nebo na druhé. Ani ho nenapadlo počítat, kolikrát vlastně prolezl tou zatrachtilou čočkou. Uběhl rok, druhý, třetí – a koukáme, že náš náčelník vypadá nějak nadmíru dobře. Prosvitající pleš na temeni zmizela, oči se mu blejskají, obočí, vrásky kolem nosu i koutky úst se vyrovnaly, je z něho zničehonic čilouš k pohledání, přímo hadimrška. Dumali jsme nad tím, obraceli jsme to ze všech stran – a chytili jsme se za hlavu: vzpomněli jsme si totiž na tu historii s rybičkami v akváriu! Přesněji řečeno: za tu hlavu jsem se chytil já. Kopsovi už začalo být v té době všecko šumafu. Chápete, věčné mládí – to je jedna věc; když ale člověk mládne, místo aby mu náležitě přibývalo křížků, pak jdou žerty stranou, konec legrace. Jářku, myslím si, aťsi mu je teda nějakých těch dvacet, budiž mu to přáno, ale což až to propánajána dotáhne někam k deseti? A ještě dál? Na to už radši ani nemyslet! Všemožně se pokouším najít papírek, na který se tenkrát poznamenalo složení theonasu, snad by šlo ten krystal nějak, uměle vytvořit, ale kdepak, marná věc. Sfouklo se to tenkrát všecko jen tak levou rukou, bez patřičné přesnosti, prostě od oka. Snažím se tedy vypátrat něco o tom fousatém lotrasovi – jako by se po něm vesmír slehl. A léta běží, oficiálně se už Kops blíží k důchodu, ve skutečnosti to s ním jde duševně i fyzicky všecko naopak. Vzhled, zvyky, způsoby – den ze dne se nám mění před očima. Do té doby měl tuze rád svůj mládenecký byteček, věčně si tam něco vylepšoval, aby bydlel útulněji, s větším pohodlím, co chvíli přitáhl z obchodu nějakou tu ‚nepostradatelnou novinku pro školu, úřad i dům‘. Nebyl proti tomu, podívat se v televizi na fotbal; kromě detektivek nečítával zhola nic. Uběhne nějaký ten pátek – péče o byt je tatam, pošle k čertu svoje hobby, všecky ty milované krystaly a šablony a brusky, v knihovně se začíná pídit po všelijaké seriózní literatuře ‚s problémy‘, jak se říká, píše pilně na nástěnku a na schůzích se vytrvale hlásí do diskuse s bezohledně demaskujícími příspěvky, ach jo. Dalších pár let – a stěhuje se do svobodárny, samotnému je mu prý smutno, za kopanou chodí na stadión, debatuje tam s ostatními o tom, kterou nohou skóroval ve druhém poločase obránce Dynama, ‚literatura s problémy‘ jde stranou, odebírá teď výhradně sportovní tisk. A zase plynou léta, sport ho už nebaví, vlády se ujímá jazz. Pořídí si kytaru a skútra, den co den večírky, děvčata. A znovu pár roků – a nová proměna. Děvčata zůstala, ale teď jen platonicky, on sám hned takový, hned zas makový účes a fazónku, smolí verše, ze stařičkých klasiků uznává jedině Jevtušenka, s prací si moc hlavu neláme, z ústavu ho nakonec vylejou. Chtěl jsem pro něj zažádat o důchod, jo, to takt. Podle dokladů je mu sice rovných pětašedesát, ale přišel před komisi – a jenom pokrčili rameny. Vazoun, v blokové jedenáctce ho kluci postavili za středního útočníka, jenže ani na tomhle období se nezastavil. Teď zas zhubl, uši si nemyje, jak je tejden dlouhý, a tuhle koukám: začal sbírat nálepky od zápalek. Copak vy jste ho dřív neznal, dokud to byl ještě ten náš pravý starý Kops?“

Zaplatili jsme a šlí jsme teď pomalu, co noha nohu mine. živou ulici.

„Dřív ne,“ řekl jsem. „A vlastně ho neznám ani teď. Copak ten nešťastník, abych tak řekl, pořád ještě funguje?“

Ruměnolící se zastavil.

„Kdo?“

„No přece Kops.“

„Proboha! Vždyť tu byl se mnou. V té hospodě stál vedle nás. Teď už ho nemůžu nechat plavat, to máte těžké, tolik let spolu, celý ten zmatek kolem krystalu jsem vlastně prožil s ním… A tak se tak protloukáme, jak se dá. V ústavu jsem už dosloužil, dali mi jakous takous penzičku, já osobně nemám velké nároky, on teď taky ne, horši to bylo tak v těch osmnácti sedmnácti se všemi těmi módními sáčky s jedním rozparkem, se dvěma, se třemi… Teď v patnácti nic. Jedno mi dělá starost: hrozně rychle zapomíná, co dřív znal. Na podzim se ho chystám poslat do školy, do devítky. Snad to nějak proklepe do osmičky, do sedmičky a až dolů. Málo naplat, bez vzdělání to v životě nejde.“ Utrápeně si vzdychl. „Ale největší naděje pořád ještě vkládám v to, že se snad někdy někdo přece jenom začne aspoň trochu zajímat o tenhle problém, najde nějaký ten způsob, jak dát dohromady syntetický theonas, a obrátí mi Kapse nazpátek. Jenže znáte to: všichni mají až nad hlavu svých vlastních problémů, každému je líto času – no jen se podívejte, jak se věčně někam štvou!“

Namouduši: nikdo nešel po ulici jen tak krokem, samo sebou s výjimkou bezstarostné mládeže. S příznačnou rychlostí se na průčelích domů míhaly modré, červené a oranžové neóny, rozsvěcovaly se výkladní skříně vyřvávaly nejnovější výrobky, které už budou zítra dávno zastaralé. Přímo před námi dostavovaly stroje na jednom konci dlouhatánskou budovu, a na druhém už začínala přestavba. Cosi nám hučelo pod nohama – určitě tam proráželi další linku podzemní dopravy. Kolemjdoucí uháněli ostrým klusem, dokonce i přecházeli do cvalu.

„Zajímavá historie,“ řekl jsem. „I když znám lepší. Tahle věc s tím theonasem vrhá jaksi nové světlo na prastarý problém svobody vůle, náhodného a nevyhnutelného. Jestli v antisvětě probíhá všecko navlas stejné, pak je svět v podstatě determinován od á do zet… Ovšem z druhé strany možná ani ne. Co se vlastně mění? Všecko je prostě zdvojeno – a konec! Mne osobně sice udivuje, proč vede cesta do antisvěta zrovna krystalem…“

„Pro přece proto, že krystalismos, pokavad tomu rozumím, je podstatou všeho. Jak vidno, bytí je v mnohem větší míře, než se nám zdálo, vlastní symetrie, harmonie, řád. Všecko; co se nám kde jeví jako nesouměrné, je vlastně pravou, nebo tam u nich naopak levou stranou čehosi, k čemu jsme se ještě nedopátrali, co nám zatím zůstává záhadou. Všemu dole odpovídá nějaké nahoře, každému pohybu protipohyb – a to v podstatě zajišťuje všemu nekonečnost, věčnost, trvání. Mám za to, že existence je vlastně krystal. Atom je krystalický, buňka je krystal, jen mnohem složitější, naše Slunce je krystal – a celý vesmír jakbysmet.“

Zůstali jsme stát, stavbaři zrovna přehradili ulici hlubokým příkopem a nastavěli podél přenosné hrazení. Dole kypěla práce, cosi tam ukládali, přichystáni zřejmě za pár minut výkop zasypat a zalít jízdní dráhu znova asfaltem.

„Někdy mě, abych pravdu řekl, dost štve, že tam v tom antisvětě někdo myslí a jedná na puntík stejně jako já. Do nejsubtilnějších projevů myšlenek a činů,“ přiznal se ruměnolící zamyšleně. „Dubluje se zřejmě všecko, jinak by přece nemohla existovat tak přesná shoda, tak dokonalý souběh v prostoru i v čase. Jestli vám například chci něco říct, vtom se zarazím a začnu odjinud, udělá tam to druhé ‚já‘ bezesporu přesně totéž. A člověk se toho nezbaví, ať se vykrucuje sebevíc. Ale někdy to zas naopak bývá docela příjemné, že nejsem tak docela sám, že v antisvětě žije stejný nešťastník, kterému zůstal na krku i taky takový Kops. Že na sebe vzpomínáme, že se litujeme. Docela bych se chtěl někdy setkat s tím svým druhým ‚á‘, bohužel to nejde. I kdyby tu nakrásně byla nějaká ta nová čočka z theonasu a prolezl bych tam k nim, ten druhý by ve stejném okamžiku vylezl sem k nám… Ostatně, teď už si ani nejsem tak docela jist, že já jsem já. A možné že vůbec nejsou jen dva antisvěty. že jich je nekonečné množství a že jsem při každé své cestě krystalem přišel vždycky do nových a nových.“

Příkop před námi se rychle zaplňoval.

„A nikdy vás třeba nenapadlo, že s tím antisvětem je to vlastně nesmysl a že theonas měl možná prostě jenom schopnost měnit všecko pravé v levé a naopak a obracet směr procesů?“

Odstranili ohrazeni a vydali jsme se dál. Ruměnolící mlčel. Na nároží jsme došli ke kinu, mládež se tam valila v celých houfech.

„Vidíte! Tamhle je!“

Ruměnolící ukázal ke vchodu.

Skutečně: u biletářky se mihla postava mého mladého známého. Podal babce lístek a zmizel v propasti vrat.

„Já to věděl,“ pokýval hlavou ruměnolící, „zase neobědval!“ Znenadání si vzdychl a chytil mě za ruku. „Poslyšte, vy jste přece tenhle – inbridní syntaktik, ne? Nezajímalo by vás to? Docela pěkný problémek, co? Obrátil byste mi Kopse zpátečním směrem a sám byste mohl získat věčné mládí…“

Vysoukal jsem ruku z jeho dlaně, objal jsem ho kolem ramen a táhl k parčíku, kde se na lavičce pod lipou právě uvolnila dvě místa.

„Velice zajímavé. Ale já vás vyslechl, pojďme se teď pustit do mého problému, nějaký ten krystal je proti tomu hračička. Představte si situaci: člověk sedl u stolu, něčím se zabývá – dejme tomu píše na stroji nebo sestavuje schéma telečichače – a zuřivě přitom žárlí. Co myslíte – je ta žárlivost hmotná, nebo ne? Nevíte. Anebo vezměme váš případ: jste smutný, že se Kops nevyvíjí náležitým směrem. Nu. a jestli pomocí přístroje, který jsem vynalezl a který vám mohu při té příležitosti předvést, ten váš smutek…“

PODAŘENÁ PARTA - GENRICH ALTOV

Seznámili jsme se na konferenci o bionice. Po mém příspěvku to sálem jaksepatří zalomcovalo a zrovna v tom největším zmatku si ke mně přisedl a potichu se zeptal: „Nepotřeboval byste náhodou dinosaura?“ Omrkl jsem ho a blesklo mi, že má nepochybně na mysli živého dinosaura. Okamžitě jsem si uvědomil, jakou váhu by dodalo mé paleobionické hypotéze, mít tak k dispozici alespoň jednu takovou živou potvůrku: „Sem s ním!“ povídám. „Sem s tím dinosaurem.“ Z prvního dojmu jsem si zřejmě vyvodil, že mám před sebou Kurážného kluka a že zkrátka ví, jak sehnat živé dinosaury – ovšem, upřímně řečeno, zdaleka jsem to nebral tak doslova. Koneckonců mohl prostě jenom vědět, kde se vyskytují tihle vyhynulí praještěři, a nic víc. Nutno vzít v úvahu, že v sále byl jaksi hluk, někteří poněkud temperamentnější oponenti vykřikovali rozmanité námitky proti mé smělé hypotéze. Vzhledem k tomuto rozptylujícímu faktoru jsem tedy zjevně uvízl na nejbanálnějším předpokladu: dinosaury přece sem tam někdo někde skutečně objevil. Obyčejné literární klišé – a to mne zavedlo. Jenomže neobyčejná, ba geniální myšlenka Kurážného kluka neměla však naštěstí pranic společného s nějakým ubohým klišé.

Pochopil jsem podstatu té jeho myšlenky už při třetí větě – a doslova mne ohromila svou velkorysostí. To, co vymyslel, daleko přesahovalo hranice paleobioniky: byla to jedna z oněch fundamentálních ideí, kterých se ve vědě za celou její historii napočítá stěží pár desítek, víc ne.

Nu což, zkuste vymyslet, dokud jsem ještě nic neprozradil, jak dneska získat živého dinosaura! A když už ne zrovna brontosaura, tak třeba iguanodona nebo přinejhorším alespoň mizerné chirotheriurn. Vsadím krk, že na to nepřijdete.

A přitom není v té úloze zhola nic principiálně neřešitelného. Třeba hned jeden nápad, který se blíží řešení. Pierre de Latille píše ve své knize Od Nautila k batyskafu: „Jestliže na mořském dně neprobíhá proces tlení, pak těla živých tvorů, která klesla ke dnu, zůstávají tam bez porušení uchována po celá tisíciletí. Což znamená, že na dně oceánů by bylo možno najít v prapůvodním stavu ostatky mnoha živočichů, na zemi dávno vymřelých. Hle, hypotéza, schopná vznítit i ten nejchladnější rozum bez nejmenších sklonů k romantice! Lze se jen podivit, že dosud žádného z autorů vědeckofantastických románů nenapadlo využít tohoto námětu.“

Jistěže souhlasíte, že je to hypotéza skutečně důvtipná. Ovšem málo naplat, jsou tu některá „ale“. Dokonce i v těch nejhlubších oceánských propadlinách existuje totiž život, mikroorganismy, a tedy i tlení. Nicméně sama o sobě je to, jak vidno, myšlenka, které schází už jen chloupek k potřebnému řešení.

Přesto se však pokuste přemýšlet o živém dinosauru. Já zatím, jestli dovolíte, budu pokračovat.

Tak tedy Kurážný kluk mi vyložil svoji myšlenku a vyzývavě se zeptal:

„Sedí?“

Čestné slovo: byl připraven ji hájit! Opravdovský Kurážný kluk, já tuhle sortu znám.

Taky jsem kdysi býval takový. Jenže teď je mi už málem čtyřicet a dávno by se slušelo odporoučet se do penze. Mám rodinu, jsem členem bytového družstva a odebírám velice užitečný časopis Domácí lékař. Z chování bych mohl mít jednu jedničku za druhou, a jestli ve mně sem tam někdy v jednotlivých (naprosto netypických) případech přece jenom vzplane něco takového, okamžitě dupnu na vnitřní brzdu.

Dokonce ani nevím, proč takový kravál na té konferenci. Můj příspěvek byl vypracován v důsledně klidném, akademicky nudném stylu.

Vidím, že je třeba říci o tom příspěvku pár slov: pak snad teprv náležitě pochopíte, proč a nač by se mi byl hodil právě dinosaurus. Budu ovšem nucen vysvětlit spoustu různých věcí – co naplat, jedno se váže na druhé. Povídka to tedy bude víceméně páté přes deváté, upozorňuji předem.

Když už jsme se toho dotkli, prohlašuji přímo, že nejsem spisovatel. Všechno, o čem tu je řeč, netají v sobě ani špetku výmyslu. Utekl nám prostě… hm… utekl nám zkrátka jistý živý tvor. Co dělat? Uveřejnit oznámení v novinách? Takhle a takhle, pohřešuje se, dejme tomu, steracosaurus středního růstu, zvláštní znamení žádné, poctiví nálezci se žádají o laskavou zprávu na adresu.

Zevrubně jsem to promyslel a rozhodl se přece jenom raději pro povídku. Ten, kdo třeba zapochybuje o pravdivosti celého případu, ji klidně může považovat za sci-fi. Ovšem potkáte-li náhodou našeho uprchlého tvora (a na to spoléhám), budete aspoň vědět co a jak.

Začněme tedy konferencí! Jak jsem se již zmínil, byla věnována problémům bioniky. Doufám, že není nutno vysvětlovat, co to je. Tím spíš, že by to nebylo jen tak. Ve svém příspěvku jsem ocitoval plných jedenáct definic bioniky od různých autorů. Tím také vlastně začal celý ten šum. Nechme však terminologii terminologií, koneckonců je to jen pouhá formální stránka problému. Shodněme se na tom, že bionika zkoumá „konstrukce“ živočichů a rostlin s cílem využít „patentů“ přírody v soudobé technice. Objasní třeba, jak medúza „slyší“ blížící se bouři, načež sestrojí meteorologický přístroj „medúzino ucho“. Všechno klape jako na drátku, pokud se ovšem nenaskytne otázka: A cožpak vynálezci už dávno, dřív než se objevilo slovo „bionika“, nekopírovali přírodu?

Ve svém příspěvku jsem uvedl zajímavý příklad, který bůhsuď proč vzbudil v sále zřetelné oživení. Již staří Řekové, pravil jsem. používali druhdy beranidel, masívních břeven, kterými proráželi brány obklíčených pevností. Dřevěná čela beranidel se však pod mocnými údery rychle otupovala a třepila. A tu neznámí starořečtí bionikové nalezli vynikající řešení: dali čelu beranidla tvar beraní lebky. Takto uzpůsobené beranidlo prorazilo pak i tu nejpevnější bránu.

Podobných příkladů lze snést libovolné množství. Nastává otázka: Změnila se situace tím. že jsme ve druhé polovině 20. století nahradili slova „kopírováni přírody“ novým slovem „bionika“?

Sotva jsem položil tuto otázku, jeden z nejnetrpělivějších oponentů se vyjádřil přímo z publika v tom smyslu, že dříve se patentů přírody využívalo náhodně a zřídka, avšak vznik bioniky, prohlásil se vším důrazem, znamená přechod k širokému a plánovitému průniku řešení, převzatých z přírody, do současné techniky. Načež se tento vážený oponent vítězoslavně posadil a vychutnával zasloužený potlesk. Ovšemže plně zasloužený: měl totiž naprostou pravdu! Bionika má skutečně smysl výhradně jen v tom případě, jestliže se množství oněch řešení převzatých z přírody stonásobně, tisícinásobně zvýší. Mimochodem: tohle jsem přirozeně věděl i já. Vědecká diskuse se však do jisté míry podobá šachové partii: vědomě jsem obětoval pěšce, abych snáze získal věž.

Tak tedy: bionika musí přinášet mnoho nových nápadů. Správně. Dokonce znamenitě. Znovu však stává otázka: Kde jsou, kde tedy jsou všechny ty nápady? Kdeže je onen mohutný tok nových objevů a vynálezů?

Připomněl jsem, že ve vestibulu zasedací síně je instalována vitrína s knihami, brožurami a pojednáními o bionice. Načež jsem se zeptal, zda si někdo laskavě povšiml, že všichni autoři přinášejí vlastně stále jeden a týž velice skromný soubor příkladů? A povšiml si někdo, pokračoval jsem, že se ve většině případů uskuteční nejdříve vynález, a teprv potom se hledá jeho předobraz v přírodě?

V sále zavládlo relativní ticho a já mohl konečně vyložit princip paleobioniky. (Prosím o laskavé sledováni postupu myšlenek, nezadržitelně se blížíme k problému dinosaura!)

Starořečtí bionikové, sestrojivší beranidlo ve tvaru beraní lebky, si vybrali ten nejvhodnější ze všech jim známých přírodních prototypů. Stejně jednoduchou metodou se postupuje i dnes: hledá se co možná nejdokonalejší „originál“. Jenomže právě takový „originál“ – a v tom je ten háček! – se takřka vždycky ukáže příliš složitým. Už třeba jen vyznat se v jeho uspořádání nebývá zpravidla maličkost. A sestrojit pak v rozumném termínu jeho technickou kopii je už zhola nemyslitelné Tak to například dopadá s pokusy okopírovat kůži delfína. Teoreticky se sice krok za krokem prozkoumalo, že delfín je vybaven velepřesným systémem kožní regulace, v praxi je však prostě nemožné napodobit tak složitý prototyp.

Slepá ulička? Ne! Jako vzory nám musí sloužit mnohem prostší, jednodušší vyhynulí živočichové, které zkoumá právě paleobionika. V tom také tkví její nejvlastnější význam.

Rázem bylo ticho totam. Přesto jsem nějak dokřičel svůj příspěvek.

Vymřelí živočichové zaostávají za současnými především ve vývoji předního mozku a nervového systému. Po ostatních stránkách jsou sdostatek dokonali, ba v některých ukazatelích dokonce převyšují své dnešní degenerované potomky. Nevyhynuli přece proto, že snad byli špatně „zkonstruovaní“; vyhynuli v důsledku změn podnebí a povrchu naší planety, v některých případech padli za oběť člověku.

Potlesk se nekonal, ani jsem s ním vpravdě nepočítal. Není vhodné se domnívat, že vědecké konference se pořádají podle metody „sejděme se, pohovořme – a sbohem!“ Jen si představte: desítky laboratoři, stovky a tisíce lidí vedou výzkumy nějakým směrem, k jakémusi cíli. A tu se na nějaké té konferenci zčistajasna naznač! docela jiný, nový směr. Myslíte, že je tak jednoduché „přehodit výhybku“? Ledasčí disertace, připravené k obhajobě, jdou k čertu, leckdo aby začínal svou práci znovu od Adama. Každé „přehození výhybky“ je nutně spojeno se ztrátou času a vynaložené energie. To si pak člověk ledasco chtě nechtě rozmýšlí.

Bionika nezbytně vyžaduje kontakty mezi biology a techniky. Už to je pořádně tvrdý oříšek. A teď si ještě někdo přijde se zapojením paleontologů!

Doufám, že už je vám jasné, proč jsem příliš nepočítal s aplausem. Je třeba určitého času, aby nová myšlenka byla konečně přijata jako holá nezbytnost. Podle rozbouřeného sálu jsem cítil, že tento proces pokračuje naprosto normálně. Šeptl jsem proto Klukovi: „Koukejme zmizet!“ a nepozorovaně jsme se plížili k východu.

Tedy příliš nepozorovaně zřejmě ne, protože ve vestibulu nás dostihl jakýsi rozcuchaný občan středních let.

„Otázečku!“ vypálil hrozivě a přidržel si mne za knoflík. „Tak, tak! Vy tedy tvrdíte, že je jaksi nutno kopírovat pouze vyhynulé živočichy, co?“

„Tvrdím,“ přiznal jsem pokorně a snažil jsem se vysvobodit ten knoflík. Pobouřeně polkl naprázdno a pokračoval: „Rozumějte, studuji mechaniku činnosti ptačího křídla. Ze stanoviska leteckého konstruktéra, aby bylo jasno. Takové křídlo, to je dokonalost sama! A vy tady najednou,“ konečně ten nešťastný knoflík urval, „vy tady najednou navrhnete aplikovat princip paleobioniky! Tak, tááák. To tedy znamená, že místo na nádherné – tak, tak, nádherné! – ptačí křídlo by se teď měli konstruktéři letadel orientovat, s prominutím, na prašivou blánu nějakého pterodaktyla?“

Mechanicky zdvihl k očím urvaný knoflík, nechápavě pokrčil rameny a strčil ho do kapsy. Chtěl jsem se přesvědčit, co teď na to Kurážný kluk. Záměrně jsem mu proto rozcuchaného občana předhodil v plen.

„Prašivost je pojem relativní,“ začal Kluk filosoficky a ochotně si stoupl před zastánce ptačích perutí.

Rozcuchaný občan se tedy rázem přeorientoval na Kurážného kluka. Líbilo se mi, že rozcuchance nešokoval vzrůst ani věk nového protivníka. „Chcete říct…,“ začal úlisně ptakofil. „Správně,“ přerušil ho Kurážný kluk a popadl ho mstivě za týž knoflík, o který jsem přišel já. „To, co je špatné pro živého tvora, může se v technice ukázat jako znamenitý vynález.“

S tím knoflíkem to bylo myslím zbytečné. Ale hovořil směle, to se musí nechat. Rozcuchaný občan sotva stačil sem tam vsunout své obligátní: „Tak, tááák!“

Křídlo ptakoještěra je skutečně horší nežli ptačí perutě. Proč? Stačí nepatrné porušení kožené blány – a s pterodaktylem je ámen. Ovšem současná technika má přece jiné možnosti a jiný arzenál materiálů! A s takovými materiály je pak veskrze výhodnější kopírovat hladká křídla tak vynikajících letců, jakými byli vyhynulý rhamphorhynchus nebo dodnes žijící vážka s prastarým rodokmenem.

Krásně řečeno, sám bych to nepověděl líp! Rozcuchaný občan pronesl své dobře dvoumetrové „Táááááááák!“ a upadl v zadumání.

My jsme se honem poroučeli.

„Ten knoflík jsi mu urvat nemusel,“ pokáral jsem Kluka.

„Ale vám by chyběl,“ on na to. „Podívejte, nachlup jako ten váš.“

Nebylo mu možno upřít všímavost – nezbytnou vlastnost každého skutečného badatele.

Na ulici koupil dva pirožky s rýží. Vzal jsem je a hodil prvnímu psu, který se namanul (byl to buldok ověšený medailemi, natáhl těžkou tlamu a přezíravě na mne pohlédl svým kalným zrakem), a namířili jsme si to přímo do kavárny Praha, jelikož otázku dinosaurů bylo třeba posoudit v pohodlí a bez dlouhých odkladů.

Teď je tuším nejvyšší čas říci pár slov o Kurážném klukovi.

Nebudu vám prozrazovat jeho jméno ani příjmení, tak jako tak by vám to pranic neřeklo. Ať zatím zůstane Kurážným klukem – a dost. Koneckonců to nezní o nic hůř než třeba Hlavní konstruktér.

Nehodlám vám ani dopodrobna líčit jeho životopis, jednou se stejně objeví v edici Životy slavných mužů a žen. Jestli o tom pochybujete, račte urychleně odevzdat své řešení úkolu s dinosaurem! Obávám se, že je do téhle chvíle nemáte… Jaksepatří tvrdý oříšek, což?

Nu ba, jaképak dlouhé řeči. Vezměte si kupříkladu fantastickou literaturu. Vyhynulými živočichy se hemží celé stovky povídek, novel i románů. Ale ve všech figuruje v podstatě jeden jediný námět: Hrdina kdesi nějak objeví jakýsi ztracený svět, ve kterém se bůhvíjakým zázrakem zachovali buďto dinosauři, nebo mamuti. Existují samo sebou i podvarianty: setkání s pravěkými živočichy se odehrává na nějaké cizí planetě nebo při projížďce do minulosti ve stroji času. Od dob Roneye staršího a Conana Doyla nepokročila fantastika o moc dál. Představte si, že by se „kosmická“ sci-fi zastavila na vernovské kolumbiádě a dodneška by se mařil papír popisem letů ke hvězdám v dělových nábojích… S „dinosaurovskou“ science fiction to tak je. A jestliže ani vědeckofantastičtí autoři nevymysleli pranic pořádného, pak ten problém, věřte, není z nejlehčích.

Jednou Kurážnému klukovi postaví pomník. Sochaři, po věky věkův tvořící fádní jezdecké sochy, zobrazí tentokrát jezdce na ulamosauru nebo triceratopsu1. Mezi námi řečeno, místo mám už vyhlídnuté. Zatím ovšem nemůže být ještě o pomníku ani řeči, Kluk má dosud příliš lehkomyslný kukuč. Řekněme takový Einstein nebo Pavlov – poznali byste je na fotografiích z doby, kdy těm velikánům bylo po patnácti? A vůbec: hovoříme o Einsteinovi, Bordetovi nebo o Timirjazevovi – a vidíme velebné kmety. Ale vždyť to byli taky skoro ještě kluci, když druhdy dovršovali své slavné objevy!

Dobrá, o pomníku a o životopisu v té slavné edici bude ještě čas popřemýšlet. Zatím je důležitá jiná otázka: Jak to, že se z obyčejného utřinosa stal Kurážný kluk?

V tomto bodě není dosud všechno náležitě jasné. Nicméně v hrubých rysech se nám jeví asi takováto historie: Klučina si navykl počítat na prstech. Tímto mohutným myšlenkovým stadiem procházíme arciť všichni. Ale nikoho z nás tím ovšem nenechají zdržovat. „Copak, copak, tohle přece nejde! Že ti není hanba! To se nehodí!“ Jenže tuhletomu uvozhřenci zřejmě někdo poradil: „I co, třeba to zkus! Sečítat a odčítat na prstech je hračka. Ale jak dál, jo holenku, to už teda nemám zdání.“ Nepamatuje si už přesně, kdo mu to tehda řekl. Škoda. Neboť pravé v tomto okamžiku se mu pootevřela vrátka k vědě.

Skutečně, kdo může dokázat, že dejme tomu Newtonův binom se snáze řeší na papíře nežli na prstech? Vždyť to nikdy nikdo nezkusil!

Klouček dlouho směšoval kladnou aritmetiku se zápornou. Nejdřív proto, že to bylo lehčí; potom ze zvyku; a nakonec ze zájmu. A tak jednou zčistajasna vypočítal na prstech rovnici třetího stupně. Vysmáli se mu. Ale v té chvíli se už z něho stal badatel, nefalšovaný vědec!

Viděl jsem, jak to dělá. Rovnice vyšších stupňů louskal, jako když bičem mrská. Sem tam dokonce i něco z diferenciálního a integrálního počtu. Vektorová algebra a tak. Diferencování označuje například obrat rukou dlaněmi dolů. Zavádí pomocné znaky: „jedna noha“, „pravé ucho“, „levé ucho“, „Přimhouřené oko“ (pro operace s imaginárními čísly) a tak dále. Počítání na prstech probíhá v průměru třikrát rychleji než písemně. Samo sebou po tvrdém tréninku.

To všecko je nesmírně zajímavé a mohl bych o tom vyprávět mnohem podrobněji (kvadratické rovnice například dokážu vyřešit na prstech už i já), ale pak by z těchhle řádek vyšel tak nejspíš matematický traktát – kdežto já přece píšu povídku. A beletrie, vážení, to je veskrze seriózní záležitost. Má dokonce, jak jistě víte, i své vlastní zákony a těch se musí dbát. Vraťme se proto k beletrii.

Nemám rád, když se lidé pustí do nějaké práce a nenajdou si aspoň špetku času přinejmenším prolistovat příslušnou literaturu. Jakmile jsem se rozhodl, že vylíčím popisované události formou povídky, ze všeho nejdřív jsem si od á do zet prostudoval Základy teorie literatury L. L Timofejeva. Nehodlám přehánět, ledasčemu jsem tam nerozuměl. Tak třeba: jak odhalit charakter hrdiny díla. Timofejev na str. 141 píše: „Charakter dlužno odhalovat metodou vzájemných vztahů s druhými charaktery. Jestliže se v první kapitole díla zobrazuje kupříkladu A a ve druhé B, trpící příkořími v důsledku jednání A v kapitole první, pak tyto prožitky B představují samy o sobě jednu z forem odhalování charakteru A, třebaže A ve druhé kapitole vůbec nevystupuje, tedy vlastně odhalování prostřednictvím literárních postav bezprostředně se k němu ‚vztahujících.‘“ Velice roztomilé! Jenomže Kurážný kluk stojí ve vzájemných vztazích nikoli s jinými charaktery, nýbrž především a hlavně s jinými vědeckými teoriemi. Co pak?

Kdybych byl nečetl L. I. Timofejeva, začal bych s odhalováním od kalhot. Kluk nosí šedivé kárované sáčko, bílou košili a námořnické kalhoty.

Zeptal jsem se ho:

„Ty kalhoty, to je kvůli romantice?“

„Ne,“ povídá on. „Kvůli trvanlivosti.“

Avšak Základy teorie literatury, pokud jsem pochopil, nepovolují rozptylovat se podobnými malichernostmi, jako jsou kalhoty, nýbrž přikazují soustředit se na popis toho nejcharakterističtějšího.

Klukovi je patnáct. Netvrdím, že zrovna tohle je nějak obzvlášť charakteristické. Kurážným klukem může být člověk v deseti stejně jako v sedmdesáti. Kurážnými kluky se mohou stát dokonce i děvčata, všecko záleží na stylu života. Kluk, o kterém tu je řeč, přijel z Tambova do Moskvy, chodil do osmé třídy a sehnal si práci. Dostal místo hlídače ve vědeckovýzkumném ústavu. Vymyšleno to bylo skvěle: získal možnost, literárně řečeno, „vstoupit do vzájemných vztahů“ se zařízením celého ústavu. Nápadů měl ten Kluk celou hromadu. A tyto nápady plus ústavní zařízení – dovedete si to doufám představit?

Jestli mě někdy vyhodí od nás z vývoje, půjdu taky za nočního hlídače do nějakého takového ústavu: při mé, troufám si tvrdit, nesporné solidnosti mohu myslím zcela určitě počítat přinejmenším s funkcí vrchního hlídače. Kluka samo sebou vzali jako obyčejného řadového. Ve dne měl volno a večer si chodil do ústavu dělat úkoly. Kolem deváté jeho starší kolega blaženě usínal a Kurážný kluk se vydal do laboratoří. V ústavu byla bohatá knihovna a nejrozmanitější aparatury až po obrovité výbojové jiskřiště. Avšak k ověřování nejgeniálnějších myšlenek stačí téměř vždycky ty nejjednodušší prostředky.

Račte si laskavě povšimnout: tak to šlo celý rok a Kluka nikdy nikdo nenachytal, inu ‚kozel zahradníkem‘ Domnívám se, že takovéhle vzájemné vztahy se zařízením jsou nejvyšší měrou osobité. Nápady mohou být jakkoli ztřeštěné, ale jejich realizace vyžaduje vždycky klid a hloubavost. Snaha strkat všude nos, cloumat a kroutit se vším, co člověku padne do ruky, i zbytečná „vědychtivost“, bůhvíproč vzbuzující dojetí, nemá pranic společného s badatelským talentem.

Kurážný kluk pracoval přesně podle plánu. Zpočátku pět, pak šest i sedm hodin denně – navíc k normální školní látce! Měl jsem možnost nahlédnout do sešitu, kam si den co den zapisoval „odpracované hodiny“. Tři roky v průměru po šesti hodinách denně – to jest šest a půl tisíc hodin: universitní běh matematiky plus fyziky plus dobrá padesátka knih o biologii plus paleontologie… A to není zdaleka vše.

Upřímně řečeno, když jsem tak listoval v tom ušmudlaném sešitě, zakoušel jsem dvojí pociť. Titánská práce, o to nic; ale taky dětství minus šest a půl tisíc hodin.

Za vstup do říše vědy se musí zatraceně draze zaplatit. Zřejmě proto bývá tak lákavé proklouznout bez placení. Norbert Wiener píše ve své autobiografii: ctižádostiví lidé, kteří se nechovali ke společností příliš loajálně, nebo, řečeno poněkud elegantněji, nenáchylní trápit se tím, že se utrácejí cizí peníze, se kdysi bávali vědecké kariéry jako čert kříže. Ale od války dobrodruzi tohoto druhu, z nichž dříve bývali burzovní makléři nebo koryfejové pojišťovacího byznysu, doslova zaplavili vědu. Wiener má na mysli kapitalistickou společnost: bylo by však naivním licoměrnictvím tvrdit, že u nás máme málo těch, kteří míří k vědě, jen aby získali teplé místečko. Takových je pořád dost.

Wiener žertem říká, že by nebylo marné upalovat rok co rok jednoho vylosovaného vědce. Neslo by to samozřejmě riziko, že bude náhodou upálen veskrze užitečný člověk, zato by se však prudce snížil příliv kariéristů. Kluk, když jsem se mu zmínil o téhle myšlence, byl bez sebe nadšením. Dodneška mocí mermo odmítá uznat, že to Wiener opravdu mínil jen jako žert.

Ale mluvme vážně. Vklouznout bezplatně do říše vědy, to je celkem vzato pouhá věc šikovnosti; ovšem nižádná šikovnost už nikomu nepomůže, aby ve vědě vykonal cokoli zadarmo. K získání jedné kalorie tepla je nutno odevzdat 427 kilopondmetrů práce. K zažehnutí svého vlastního ohně v kterémkoli vědním oboru je zapotřebí patřičného díla – tady se nevystačí s žádným chytračením, tady neproklouzneš. A to je vlastně teprv začátek, zažehnout ohýnek; pak nezbývá než ho den za dnem živit, chránit před nepohodou, větrem a bouřemi.

Leč i Wiener má svým způsobem pravdu: ve vědě občas někdo avansuje i bez zažehnutí zmíněného ohně. Nedávno jsem si v duchu provedl zajímavý experiment. Uvažoval jsem:

Sám proces vědecké práce poskytuje skutečnému vědci obrovské potěšení; vědecké bádání chutná mnohem líp než nejsladší dort. Toť se ví, každá práce může člověku přinést uspokojení; jenomže vědecká činnost není jen obyčejné uspokojení, ale nejvyšší slast ze všech duchovních slastí. Tak proč tedy potom nepovažovat tuto slast za nejpodstatnější část mzdy? Nikterak by to přece neporušilo socialistické principy odměny za práci. „Zde prosím, velevážený pane profesore, funkce a plat laboranta – plus zlatá měna duchovních hodnot…“

Bylo to v sobotu, v přeplněné tramvaji. Ze všech stran se na mne tlačili turisté, napakovaní svou pichlavou výstrojí. V takové situaci jsou tyto „pokusy v duchu“ tou nejúčinnější potěchou.

Mám spousty známých tak či onak spjatých s vědou. Pokusil jsem si představit, co by se stalo, kdyby jim řekli: „Tak, kamaráde, platit vám budem ode dneška jako za neblahých časů slavného Galilea.“

Okamžitě jsem slyšel odpověď jednoho z těch svých přátel. Samo sebou že v duchu, ale takřka jako doopravdy (Když se ti do žeber zabodávají všelijaké ty kolíky, kotlíky a hole. volky nevolky upadáš do polomystického obcování s hlasy hrdinů a mučedníků vědy.) „No a co?“ řekl zarputile ten hlas. „Kašlu na to. Nějak se protluču.“

Žádný z takovýchhle vědců by nedezertoval, to je fakt. Ale tu jsem si poprvé v životě uvědomil, kolik je také ve vědě lidí žijících podle principu: My vám vědomosti – vy nám hodnosti. A ti by utekli do jednoho! Jednoduše by práskli dveřmi a velmi pravděpodobně by řekli na rozloučenou něco velice trefného o materiálních stimulech a takové ty řeči. A co naplat, jejich odchodem by věda nepochybně mnohé ztratila. Slyšeli jste dobře: ztratila! Vědomosti totiž tihle lidé bezesporu mají, a tak je tedy výhodně prodávají – s prospěchem pro společnost i pro sebe. Prostě: poctiví obchodníci.

Pořádně jsem však odbočil, což, jak se praví v Základech teorie literatury, veskrze škodí uměleckosti díla.

Vraťme se proto k dinosaurům!

Kurážný kluk nikterak nenavrhoval hledat dinosaury; jeho myšlenka byla podstatně širší. Našel způsob, jak vyhynulé živočichy získávat. Libovolné živočichy prosím, nejen dinosaury!

Existuje biologický zákon: Vývoj zárodku živočicha víceméně přesně opakuje vývoj těch fotem, ze kterých historicky vznikl jeho druh. Ve velmi krátkém čase (dny, týdny, měsíce) jako by zárodek stručně zopakoval cestu, kterou jeho předkové urazili během stamiliónů let evoluce. U slepičího embrya se například třetího dne objevují žaberní brázdy – symptom dochovaný z dob, kdy se u ryb, dávných předků ptáků, vyvíjely žábry. U zárodku krávy vznikají žaberní brázdy ve stáří dvaceti šesti dnů a zanedlouho zase mizí. U lidského embrya se ocas a žábry objeví tak v půldruhém měsíci.

K tomu ocasu.

Kluk tvrdí, že všecko začalo právě tím ohonem. Přesněji: obrázkem člověka s ohonem ve školní učebnici anatomie a fyziologie. Náhoda někdy zmáčkne ten nesprávný knoflík na řídicím pultě Přírody – a objeví se ta či ona částka minulosti, atavismus. Ale proč by nešlo atavismy řídit a vyvolat podle potřeby?

Nevelký ohon by mohl člověka dokonce přikrášlit. Koneckonců se všelijak pipláme se svými účesy a kníry, ačkoli tohle osrstění je stejný atavismus jako ta oháňka.

Nápad stvořit lidi s ohonem promyslel Kurážný kluk přímo při hodině (respektive: místo řádné odpovědi na otázku, když byl vyvolán) a slízl čtyřku. Známku si opravil a na nápad zapomněl. Měl jich totiž, co hrdlo ráčí.

Avšak za měsíc, když si přečetl Beljajevova Člověka obojživelníka, bleskl mu ten nápad hlavou poznovu. Ichtyandr byl stvořen chirurgickou cestou: ještě jako dítěti mu voperovali žábry mladého žraloka. Stejnou metodu doporučuje i Jacques Yves Cousteau: podle jeho názoru by měli chirurgové vybavit člověka miniaturními umělými žábrami. Kluk, vyrůstající na břehu legrační říčky Cny, v životě neviděl oceán; dokonce ani nevěděl, co to je opravdovské moře. Ale jednou si pomyslel: Jestliže se v určitém stadiu vývoje člověka objevují na jistý čas žábry. dalo by se přece zařídit, aby už nezmizely.

Chytré, což?

Tak víte. co na to řeknu? Hloupost! Naprostý nesmysl. Protože k organismu dnešního člověka nelze jen tak zničehonic přilepit pradávné žábry. Organismus, živý organismus je jednolitá stavba. Změna jedné části bude mít okamžitě za následek změnu celku. Navrácení žaber je nápad stejně prostoduchý jako, řekněme, vybavit atomový ledoborec vesly.

Celá síla způsobu myšlení Kurážného kluka tkví v tom, že se nezastavil u tohohle nápadu, ale šel dál.

U Julese Verna v románě Cesta kolem světa za 80 dní jede v jedné scéně vlak nad propastí po chatrném mostě, který už jen taktak drží. Vlak stačí projet – a vzápětí se most zřítí. Právě tak ošidná je i mechanika objevů. Leckdo dojde až k té propasti, omrkne most a řekne si: „Tenhle krám už zjevně nevydrží, tudyhle cesta dál nevede.“ Ale skutečný objevitel odvážně připustí nemožné a vkročí na most, který hrozí co chvíli zřícením; zastavit se už nelze, musí stačit přeběhnout, přeběhne – a vtom se most proboří. Sehrál svou úlohu – a konec.

Idea navrácení žáber „nedrží“, je to ten zrezivělý most. Ale přejděme přes ni, promysleme ji až do konce. Jestliže nelze vzkřísit části, nutno vzkřísit celek.

Sledujete tu myšlenku?

Když se tak Kurážný kluk prohrabával literaturou o embryotogii, narazil na pokusy Petrucciho. Obyčejná brožurka, ve které bylo stručně vylíčeno; jak v biologické kolébce uměle vypěstoval tele. Tady někde kluk pochopil, že jeho metody lze použít nejenom na člověku.

Zbýval jediný krok k nejširšímu zobecnění: řízením vývoje zárodků živočichů „vzkřísit“ jejich vzdálené, dávno vyhynulé předky.

Tuto myšlenku a objev metody jejího uskutečnění nutno připsat výhradně Kurážnému klukovi. Já pomáhal pouze při konkrétním pokusu, nic víc.

Možná že to, co překvapí ze všeho nejvíc, je jednoduchost prostředků, nezbytných k tomuto experimentu. Nejsem oprávněn hovořit v této chvíli o těchto prostředcích. Lehko si představit, co by následovalo, kdyby si kdekdo po libosti začal pěstovat ceratosaury, megatheria nebo kdovíjaké tyranosaury. To nejsou, holenku, kanárkové!

Princip jsem objasnil, o ostatním už jen stručně. Kurážný kluk objevil jistý faktor, který dovoluje fixovat vývojové stupně, odpovídající těm či oněm dávným prapředkům. V okamžiku našeho seznámení byl už takřka sestrojen přístroj, jemuž jsme hned tehdy při tom posezení v kavárně Praha vymysleli skromný název: paleofixátor.

A tam taky, v téže kavárně, jsme rovněž sestavili přesný plán postupu.

Kurážný kluk chtěl začít hnedka s diplodokem nebo brachiosaurem. Podle mého názoru však nemělo smyslu začínat s příliš velkými živočichy. Nepopírám samozřejmě. že průkaznost experimentu je přímo úměrná rozměrům získaného veleještěra, ale má to zároveň i své těžkosti. Dospělý diplodocus vážil příkladně cirka padesát tun a na délku měříval kolem třiceti metrů. Jen to račte zkusit, uživit takové zvířátko!

Pro začátek je rozhodně příhodnější živočich nevelký, leč i tak sdostatek exotický. Posoudili jsme možné varianty a shodli jsme se na pterodaktylech. Podle paleontologických údajů nebyl pterodaktyl o mnoho větší než krocan, což znamená plně transportabilní rozměry.

Jak jste se dozajista dovtípili, k získání pterodaktyla je nezbytné: a) mít vejce a b) podrobit toto vajíčko působení paleofixátoru.

Všeobecně řečeno: jakékoli vejce se k tomu nehodí. Kurážný kluk však sestavil tabulku, z jakých vajec získat které živočichy.

Mnohem složitější je stanovit, kdy a na jak dlouho zapojit paleofixátor. Vezměme kupříkladu vejce holuba. Během patnácti až sedmnácti dnů projde zárodek cestu, na kterou evoluce potřebovala miliardu let. Každá hodina „vaječného času“ se rovná dvěma a půl miliónům „evolučních let“. Tady je, jak vidno, zapotřebí obzvláštní přesnosti.

Podle našeho detailně rozpracovaného plánu byly na konečnou montáž paleofixátoru stanoveny čtyři dny. To si vzal na starost Kluk. Já jsem měl za úkol vyjednat si dovolenou, vyexpedovat rodinu a zorganizovat chatu někde za Moskvou.

S dovolenou to nebylo nikterak jednoduché, ale celkem vzato se to podařilo. Mnohem obtížnější bylo sehnat pro ženu a syna turistický zájezd parníkem do Astracháně na čtrnáct dnů tam a dalších čtrnáct dnů zpátky. Zato otázku chaty jsem vyřídil telefonem přesně za pět minut.

Na tomto místě je zřejmě záhodno říci pár slov o majiteli té chaty a třetím účastníku našeho experimentu.

Tak tedy: Venjamin Nikolajevič Upšinskij. Jméno předobře známé mnoha a mnoha vynálezcům. Dnes je už Venjamin Nikolajevič v důchodu, ale ještě ne tak dávno bylo možno v chodbách Výboru pro objevy a vynálezy slýchat ze všech stran: „Upšinskij zamítl… Upšinskij neodsouhlasil… Upšinskij je proti…“

V technice se Venjamin Nikolajevič vyznal skvěle, býval to expert nad experty, dovedl odříkat zpaměti tisíce patentových formulí. Ale nejradši ze všeho zamítal. Přímo vášnivě.

Poprvé jsem se s ním setkal před nějakými dvaceti lety. Byl jsem tehdy náramný náfuka a zdálo se mi, že svým vynálezem zápalek s červeným plamenem doslova obšťastním veškeré člověčenstvo. Ten, kdo se zaobírá fotografováním, okamžitě pochopí nesporné výhody takových zápalek. Lampa je ve fotokomoře věc příliš nemotorná. něco upadne na zem – a teď to hledejte v té tmě! Obyčejnou sirkou si posvítit nelze, buď film. nebo papír by šly k čertu.

Upšinského pracovna ležela na samém konci úzké tmavé chodby, také tak nějak stísněná a potemnělá. Vysokánské police nacpané knihami nestály jen u stěn, ale i veprostřed, zbytek místnosti zabíral obrovitý masivní psací stůl. klidně by se na něm dal hrát ping-pong – což mě také v tu ránu napadlo, sotva jsem ponejprv překročil práh té pracovny. A ještě jsem si všiml svinutých rolet zatemněni, které už teď dlouho po válce mohli věru dávno odstranit.

„Ovšem, ovšem, vím,“ přivítal mě dobrosrdečně Venjamin Nikolajevič a usadil mne na rozvrzanou židli…Mimochodem. něco… ehm… něco proti kouření jste náhodou nevynalezl, co? Škoda, škoda… Nu což, vaše podání jsem si pozorně přečetl – avšak, neračte se hněvat, zamítám…“

Nejenomže zamítal, jak jsem už poznamenal, velice rád, ale dovedl to navíc udělat vždycky s vkusem. Expertiza pro něho byla čímsi na způsob šachové partie. Nejdůležitější nebylo jen vítězství, libé uspokojení musel poskytovat i sám průběh hry.

Kouřil a blahosklonně na mne hleděl silnými skly brýlí. Do očí jsem mu neviděl, v namodralých sklech se zrcadlily jenom knihovny. Podezírám ho. že záměrně využíval tohoto optického efektu.

Vskutku, co do zevnějšku se Venjamin Nikolajevič od těch dob příliš nezměnil: pořád stejně zavalitý, ruměný a dobrácký.

Hovořil potichu, jakoby s dusítkem. Smysl jeho řeči mířil k tomu. že v praxi je velice obtížné rovnoměrně impregnovat dřevěné tyčinky onou sloučeninou, barvící plamen do červena. Zápalka bude hořet buď příliš nevýrazným, nebo zas naopak přespříliš jasným plamenem.

Nepřerušoval jsem ho. V kapse mi ležela celá krabička mých „červených“ zápalek a chtěl jsem dát expertovi co proto.

Mluvil dlouho a přesvědčivě, až jsem konečně beze slova vytáhl tu krabičku a položil jsem ji na stůl. A teď se stal zázrak: Venjamin Nikolajevič se v mžiku proměnil.

Zmizely knihovny ve sklech brýlí, spatřil jsem normální živé oči. Přede mnou seděl náhle člověk neobyčejně zaujatý celou tou záležitostí. Mluvil už obvyklým hlasem a byl zjevně jako na trní – tak nedočkavě toužil vyzkoušet ty moje sirky.

Trochu mě zarazila ta náhlá proměna a už bez jakékoli škodolibosti jsem vyndal z, kapes balíček fotopapíru a lahvičky s vývojkou a ustalovačem.

„Neobyčejně zajímavé,“ prohlásil Upšinskij a popadl lahvičky. „Znamenitě! Hned to vyzkoušíme…“

Rozvinul tak bouřlivou činnost, že mi nezbylo než koukat. Nalil vývojku a ustalovač do víček masivních kalamářů, skočil k oknu, škubl za provaz, spadlá roleta navála do místnosti hustý mrak prachu, prodral se tím mračnem k druhému oknu, řachla další roleta, na okamžik zavládla v pracovně tma – a vtom vzplanul rudý Ohýnek.

„Hoří! Podívejte – hoří!“ vykřikl triumfálně Venjamin Nikolajevič.

Okamžitě však na mne zapomněl a vrhl se na fotografický papír. Dobrých čtyřicet minut se s tím lopotil. Zkontroloval balení, roztrhl obálku, vyndal hrst tuhých kartónů a začal škrtat sirku za sirkou. Nejdříve jednotlivě. pak po pěti najednou. Strkal je tak blízko k papíru, až jsem se divil, že mu neshořel. Dokonce si zapálil tou mou „červenou“ zápalkou nezbytnou cigaretu.

Přestal s tím blázincem, až když v krabičce zbyly poslední tři kousky. Chtěl zjevně vyškrtat i ty, byl však přece jen příliš dobře vychován, než aby natolik povolil svým choutkám. S povzdechem mi vrátil škatulku a vytáhl rolety. Pak jsme uklidili stůl. Upšinskij si očistil šaty.

„Tak tedy,“ řekl konečně pomalu a vážně, „napíšu vám ovšem stejně zamítavý posudek. Nedívejte se tak na mě.“

Díval jsem se tak proto, že se ve sklech jeho brýlí už zase zřetelně odrážely jen police knih.

„Dozajista jste spotřeboval spoustu času. abyste připravil jednu jedinou krabičku těch vašich zápalek,“ pokračoval Venjamin Nikolajevič. „Ale v sirkárnách se vám s tím, vážený, takhle piplat nebudou. Znáte to, hromadná výroba, nedodržují ani svou vlastní technologii. Dovolte, ať se pokochám.“

Vytáhl obyčejné sirky, škrtl, zápalka váhavě zasyčela. Venjamin Nikolajevič metodicky zkoušel další. Teprve pátá se rozhořela a vyprskla zelené jiskry.

„Obrázek kvality,“ pravil poučně. „Vaše zápalky by byly vyráběny přibližně na téže úrovni. Čtyři nechytnou a pátá osvítí fotografický materiál. Na shledanou.“

Přečetl jsem si teď znovu tyhle řádky a vidím, že jsem Upšinského nezobrazil příliš věrně. Nepochybně i on by o mně vyprávěl stejně poloironickým tónem. Ovšem málo naplat: nároky měl přece jen příliš vysoké. Vynález nemusí být hned naprosto dokonalý a nezranitelný. to je fakt… Vynálezci přece zůstává a má zůstat na vybranou buď svůj nápad zavrhnout, nebo ho dovést k naprosté dokonalosti postupným vylepšováním.

Ale přesto měl Upšinskij zčásti pravdu. Pochopil jsem to samo sebou až mnohem později. Tehdy jsem se, toť se ví, rozhodl pro revanš.

Objevil jsem se u Venjamina Nikolajeviče znovu asi za dva měsíce a s pevným pohledem do knihoven v jeho brýlích jsem tnu sdělil, že jsem vynalezl „tablety beztíže“. Upšinskij vyprskl, ale já položil na stůl starou známou krabičku od sirek s šestí bělostnými tabletkami (byl to docela obyčejný aspirin).

Všechno bylo vypočítáno na psychologický efekt. V této krabičce u mne Venjamin Nikolajevič viděl „červené“ zápalky – a fungovaly. Krabička mocně zapůsobila na jeho psychiku a nutila ho uvěřit, že „tablety beztíže“ budou fungovat stejně spolehlivě.

„Můžeme to okamžitě vyzkoušet, máte-li chuť,“ řekl jsem drze.

„Teď hned?“ nedůvěřivě se přeptal Venjamin Nikolajevič.

Přikývl jsem – a znova se udál ten zázrak a div, přesně jako posledně. Venjamin Nikolajevič rázem ožil, změnil se v normálního člověka a nadšeně začal připravovat experiment. Na mou duši: uvěřil těm mým „tabletám beztíže“!

Rozsvítili jsme, spustili rolety, (aby nebylo z ulice vidět člověka vznášejícího se za bílého dne po místnosti), pak jsem poslal Upšinského pro nějaký napínavý román (prášek působí plné dvě hodiny a byla by to nuda k ukousání, viset jen tak nečinně někde pod stropem), nakonec přinesl Venjamin Nikolajevič láhev limonády (na zapití, prášky jsou pořádně hořké).

„Nuže,“ rozhlédl se Upšinskij a otřel si zpocené čelo, „to už je doufám vše.“

Pozorně jsem si prohlédl strop a požádal ještě o smetáček, abych setřel pavučiny a prach. Smetáček bohužel nenašel, a tak přinesl alespoň čistý ručník.

„No?“ zaúpěl. Po mém soudu už hořel netrpělivostí jako vích slámy.

Pomaloučku jsem nalil limonádu do sklenice, pomalu otevřel krabičku od sirek, opatrně vyjmu! jednu tabletku a zdráhavě ji nesl k ústům.

„S pomocí boží!“ šeptl Venjamin Nikolajevič a koukal jako očarovaný. „Začněte už, propánakrále!“

Podíval jsem se na něj (snažil jsem se o pohled plný zádumčivosti a jakýchsi pochyb) a řekl jsem:

„Ne. Lituju, ale nezačnu…“

„Proč proboha?“ Nedokázal skrýt rozčarování.

„Protože.“ vysvětlil jsem mu, „protože vy mi stejně nebudete věřit. Dvě hodiny prolelkuju někde támhle pod stropem, v horku, v dusnu, zbůhdarma promarním tabletku – a nakonec mi to tak jako tak zamítnete: že takové prášky vyžadují obzvláštní pečlivost při výrobě, že se při tom může snadno něco poplést a tak… Ne. Pokus nebude. Přeškolím se radši na vynálezy nějakého toho antinikotinu. Na shledanou.“

Vypil jsem limonádu a zavřel za sebou dveře.

Tak začalo moje přátelství s Venjaminem Nikolajevičem Upsinským. Od těch dob jsem každý svůj nový vynález dával nejdřív rozsápat jemu. Býval uštěpačný, nespravedlivý, puntičkářský – ale moje vynálezy měly zato desetinásobný koeficient solidností. Ale jak a čím vysvětlit Upšinského příchylnost ke mně, to věru nevím. Chata Venjamina Nikolajeviče byla v Iljinském u Moskvy. Zanedbaný pozemek sousedí s lesem. Vynikající místo pro pěstování pterodaktytů. Nikde ani človíčka. Ticho. A pro Venjamina Nikolajeviče jsou podobné pokusy přímo lahůdka.

Velké stěhování proběhlo v neděli. Přivezli jsme paleofixátor, dvě skládací lehátka a ještě nějaké krámy.

„Vynálezce?“ zeptal se Venjamin Nikolajevič a prohlížel si zbrusu nové džínsy Kurážného kluka.

„Génius!“ odpověděl jsem. „Doposud neuznaný.“

Uošinskij souhlasně kývl.

„Výborně! Abych nezapomněl: nemá náhodou nějaký nový prostředek… ehm… proti kouření? Ne? Škoda, škoda… Tak co to tedy je?“

„Matematika na prstech. Libovolné úkony.“

„Choval jsem se k vám vždycky slušně,“ pravil smutně Venjamin Nikolajevič, „a vy si ze mne věčně tropíte šašky.“

Nezbývalo než na místě nabídnout ukázku řešení kvadratických rovnic. Upšinskij v tu ránu ožil.

„Ohromující!“ zašeptal a mnul si ruce. „Jenže – nic z toho nebude. Uvidíte, že to nevyjde…“

Zatáhl Kluka ke schůdkům na verandu, usadili se tam a se vší vervou se pustili do vyjasňování, vyjde-li to. či ne. Když jsem je asi tak za hodinu volal k večeři, Upšinskij mě zlostně odehnal:

„Dejte pokoj! A nerušte nás v práci!“

Nezbývalo než se dát do úklidu chaty.

Vynálezci sem za ta léta natahali hory všelijakého harampádí – plody tvůrčí činnosti, jak říkával Venjamin Nikolajevič. Bylo toho ovoce požehnaně. Kupilo se v pokojích, na schodišti, na verandě, v kůlně a s prominutím i na toaletě. Kdyby to všecko fungovalo, zastínila by Upšinského chata kdekterý pavilón moskevské Všesvazové výstavy úspěchů národního hospodářství. Fungoval však naštěstí jen lesovětrný akumulátor. Tahle věcička podobná samovaru byla přimontována na střeše, od samovaru se táhly k větvím stromoví dobré dvě desítky různých drátěných lanek. Za větrných dnů se stromy rozkývaly, lanka sebou škubala a nesnesitelně vrzala. K večeru se nad schůdky ke vchodu rozblikala žárovčička z kapesní svítilny.

A ještě loďka, skoro nová, kterou bůhvíproč daroval Venjaminu Nikolajevičovi jeho syn, námořní kapitán. Kterýsi vynálezce ji opatřil svým geniálním „věčným motorkem“.

Odvlekl jsem spoustu krámů hluboko do zahrady a získal tak na verandě aspoň kousek místa pro holuby. Ještě večer jsem objevil šikovný holubník se čtyřmi desítkami skvostných hřivnáčů a doupňáků. Majitel holubníku měl zřejmě jakýsi vřelý vztah k historii, protože všichni jeho holubi se pyšnili slavnými jmény panovníků: Ramses, Caesar, Antonius, Kleopatra, Kateřina První, Druhá a dokonce i Třetí… Bylo nezbytné vybavit tohle monarchistické hnízdo potřebnou automatikou.

Jak jsem už vysvětlil, nesmírně záleželo na správném a přesném stanovení okamžiku, kdy zapojit paleofixátor. Odečítání času začínalo snesením vajíčka. Nemohli jsme ovšem ve dne v noci hlídkovat u holubníku. Vymyslel jsem proto naprosto spolehlivý signalizační systém. V hlavních rysech se mi už jevil i další systém označující moment, kdy se pterodaktyl vyklube ze skořápky. Zbývalo ještě vyprojektovat ochranné zařízeni proti kocourům: vesničtí kocouři jsou totiž nadmíru vynalézaví a žraví.

Asi tak k jedenácté bylo schéma v kupě. Vyšel jsem si do zahrady a spatřil jsem Venjamina Nikolajeviče, jak hýbe prsty ve vzduchu takovou rychlostí, jako by hrál na neviditelný klavír. Kluk mu trpělivě vysvětloval:

„Teď obrátit levou dlaň dolů. Níž, níž! Tohle je přece druhá derivace, a vy držíte ruku pod bradou jako při první!“

Co se dalo dělat, musel jsem je přerušit. Za půl hodiny už Kluk spal na svém lehátku, zatímco Upšinskij seděl na verandě a v brýlích se mu odrážela jantarová luna.

„Vždycky jsem se k vám choval slušně,“ řekl konečně, „a vy přede mnou něco tajíte. Ta matematika na prstech, to není špatné, vůbec ne. Jenže vy jste, vážený, přišil s něčím jiným, vidím vám to na nose…“

A tak jsem tedy vstal a slavnostně prohlásil:

„Velevážený Venjamine Nikolajeviči, hodláme u vás pěstovat čistokrevné pterodaktyly a dinosaury.“

„Posaďte se!“ rozvážně pravil Upšinskij. „řekl jste, nemýlím-li se, pterodaktyly?“

„A dinosaury,“ přikývl jsem já. „Jakož i ichtyosaury, megatheria a šavlozubé tygry.“

Upšinskij dlouho mlčel. Potom se zeptal:

„To vymyslel on?“

„On,“ potvrdil jsem.

„Nu což, nejspíš docela dobrá myšlenka. Povídejte!“

Za dvacet let to bylo poprvé, co Venjamin Nikolajevič předem ocenil něčí nápad. A jaký nápad! Samo sebou, provedl jsem patřičnou psychologickou přípravu, když jsem začal s tou matematikou na prstech, ale takovýhle výsledek, přiznám bez mučení, jsem tedy věru nečekal. Venjamin Nikolajevič už prostě Klukovi bezvýhradně uvěřil.

A tak začal náš experiment.

Tedy doopravdy začal až čtvrtého dne po našem příjezdu na Upšinského chatu, do té doby jsem lítal jak hadr na holi. Přivezl jsem holubník. Zařídil automatiku. Nachystal sušené ryby a rybí konzervy (pterodaktyl přece nebude zobat zrní!).

Kromě toho jsem musel co chvíli vypoklonkovavat zástupy vynálezců, obléhající Venjamina Nikolajeviče i v těchto zapadlých končinách. Nějaký chytrák v Ústavu patentových expertiz v jednom kuse přihrával Upšinskému z čistého altruismu ta nejdotěrnější a nejpotrhlejší individua. Jeden takový zjev se dostavil už prvního dne ráno.

Bylo ještě docela časně. Venjamin Nikolajevič i Kluk dosud spali, já stál v trávě vzhůru nohama. Tady je zřejmě třeba znovu odbočit a řádně vysvětlit, proč je záhodno postát každé ráno chvilku na hlavě. V Základech teorie literatury stojí, že nevelká odbočení, například filosofického charakteru, nikterak nenarušují uměleckou stavbu díla.

Kdysi mne napadla následující myšlenka: Příroda vynalezla systém oběhu krevního v oněch vzdálených dobách. kdy byl všeobecně rozšířen obyčej pohybovat se po čtyřech. Srdce v roli pumpy leželo v úrovni s hlavou i tak říkajíc se vším ostatním. Avšak člověk přešel postupně od horizontálního způsobu života k vertikálnímu a srdce (pumpa!) je nyní nuceno pracovat za mnohem obtížnějších podmínek.

Mimochodem: třeba opice si tohle velice dobře uvědomují; proto bývá jejich nejobvyklejším potěšením viset na stromech s ocasem omotaným kolem větve hlavou dolů. Periodickým přílivem krve k mozku se cévy střídavě rozšiřují a stahují. Výtečná rozcvička!

Bohužel člověk se neprozřetelně zbavil ohonu (a ve značně míře i pobytu na stromech) a nezbylo mu než trvale chodit s hlavou vzpřímenou. Navíc se stal mozek mnohem složitějším (jak se alespoň povětšinou tvrdívá). Srdce muselo začít překonávat zvýšený odpor nesmírného množství úzkých a vysoko umístěných cév. Odtud všechny ty maléry od bolestí hlavy až po krvácení do mozku.

Joginové potřebovali celých sedm tisíc let, než dospěli k systému cviků hathajógy, podvědomě založené na snaze vrátit člověka k pozicím typickým pro živočichy. Svědčí o tom dokonce i názvy cviků: „pozice velblouda“, „pozice hada“, „pozice krokodýla“.

Takzvané „plné dýchání“ jogínů – to je právě onen prapůvodní způsob, jakým dodnes dýchají zvířata, i když patrně nemají ani zdání o nějaké józe. V každém případě kocour, na kterém jsem prováděl kontrolní pokusy, nezná hathajógu zcela určitě. Je to kocour líný a zcela nevzdělaný. Tím spíš pak nevychází člověk z údivu, že takový hlupák dýchá výhradně systémem jogínů.

Teď jste doufám konečně pochopili, proč každé ráno stávám patnáct minut na hlavě.

Onoho jitra jsem se sotva stačil postavit vzhůru nohama a soustředit se na plné dýchání, když se objevil vynálezce. Prolezl nejspíš dírou v plotě.

„Dobré ranko!“ zahlaholil bodře. „Bavíte se, bavíte?“

Chodil kolem mne, chrastil pláštěm z umělé hmoty a bez ustání vřeštěl. Mlčky mnou lomcoval vztek, neboť plné dýchání nelze nikterak sloučit s nenucenou konverzací

„Propáníčka, žádný spěch, já počkám!“ nabádal mě. „Velice zajímavé, velice zajímavé…“

Tak jsem tedy nespěchal, odstál jsem si svou čtvrthodinku vzhůru nohama a teprve pak jsem si stoupl jaksepatří, abych mu důrazně vyjevil řadu svých úvah a přání. A vtom jsem spatřil jeho oči. Dočista černé. Bělmo, duhovka – všecko černé jako nejčernější noc!

„Že si určitě myslíte: No co, černé kontaktní čočky, to je toho!“ Rozradostněně se uchichtl…Vidíte – kdepak! Obarvené, prosím, obarvené oči. Barva místo slunečních brýlí. Dvě kapky na celý den. Večer možno smýt. Pohodlné, hygienické, levné.“

Nadšeně jsem mu stiskl ruku a svěřil se mu, že službu konající lékař musí přijít každou chvíli a že to s ním zkusím nějak sfouknout, aby nás dali spolu na pokoj.

„C-c-cože?“ zablekotal. „Co jste to řekl?“

Opakoval jsem mu to hezky pomalu a doplnil několik působivých detailů. Zbledl Byl to apartní pohled: ty jeho načerněné oči v tváři bílé jako stěna.

„To znamená… že tady… tento… Ale mně řekli něco dočista jiného..“

Pomaloučku se dal na ústup.

„Nebudete litovat,“ sdělil jsem mu důvěrně. „Vlídné zacházení, volejbal, televizor… Loďka na perpetuum mobile…“

Vyjekl, uskočil k plotu a hups do díry.

Tak tedy: doopravdy začal experiment vlastně až čtvrtého dne. V pět hodin ráno zoufale zaječely tři zvonky kontrolního systému (v náročných případech dávám přednost solidní rezervě spolehlivosti). Kluk měl službu v tom jejich ústavě, já s Venjaminem Nikolajevičem jsme se vrhli na verandu k holubníku.

Automatika nelhala! V budníku Antonia a Kleopatry (holubník byl úhledně rozdělen na pěkné překližkové budníky) ležela dvě zbrusu nová čerstvá vajíčka. Jedno, které se nám zdálo větší, jsme opatrně vybrali, poznačili a vrátili rozčilené královně egyptské.

„Výborně!“ prohlásil Venjamin Nikolajevič. „Teď už jen v pravý čas zapojit paleofixátor a…“

Ze spánku už nebylo nic, a tak jsem se zeptal:

„A k čemu vlastně budou lidem všichni ti pterodaktylové, ichtyosauři a bůhvíjaká megatheria, Venjamine Nikolajeviči?“

Upšinskij pobouřeně odfrkl. Ve sklech jeho brýlí se odrážel holubník.

„Vy jste jaktěživo neměl kouska fantazie! Neříkejte, že ano! Copak… copak vy vážně nevíte k čemu? Co třeba pro tu vaši slavnou paleobioniku? A vůbec pro vědu. A nakonec i pro lidi. ne?“

„Myslíte na chov?“ zeptal jsem se jako naivně. Málo naplat – bylo to zajímavé, proč právě Venjamin Nikolajevič tak bezvýhradně věřil ve velkolepou budoucnost paleofíxátoru.

„I na chov, račíte-li. Nic k smíchu, vážený. Ochutnal jste už někdy želví polévku? Senzace! Tak proč by měla být podle vás polévka z nějakého toho předpotopního archelona horší, no? Á propos: jak vy se vlastně díváte na jiné planety?“

Ujistil jsem Venjamina Nikolajeviče, že v daném okamžiku se na jiné planety nedívám vůbec.

„Nechte těch věčných legrácek!“ rozhorlil se Upšinskij. „Čert sám ví. jaké jsou tam vlastně podmínky. Máte nějakou záruku, že se kráva aklimatizuje třeba někde na Venuši líp než takový archelon?“

Přisámbůh – tuhle myšlenku mu určitě podstrčil Kurážný kluk! Ale celkem vzato, nebylo nepříjemné hovět si v pyžamu na verandě, koukat, jak shora ze stromů padá růžový svit ranního slunce, a poslouchat úvahy Venjamina Nikolajeviče o perspektivách živočišné velkovýroby dinosaurů na Krasopaní.

„A koneckonců,“ pokračoval Venjamin Nikolajevič, „podívejte se na to z čistě filosofického hlediska!“

Přiznal jsem se, že už dávno prahnu touhou podíval se na dinosaury, a právě na ně. z filosofického hlediska. Jenomže Upšinskij už nevěnoval těmhle mým uštěpačným replikám nejmenší pozornost. Vrazil ruce do kapes pyžama. rázně si vykračoval po verandě (prkna vyčítavě skřípěla) a vyjevoval své filosofické úvahy.

Mimochodem: úvahy nadmíru zajímavé. Jak jen se naskytne volný týden, uprosím Venjamina Nikolajeviče, aby je hodil na papír. A bude brožurka jako vyšitá! Některé filosofické aspekty chovu dinosaurů – nebo tak nějak.

Hlavní idea tkví v tom, že byl vyřešen problém, obecně považovaný za absolutně neřešitelný. Ba neřešitelný do té míry, že o něj nikdo ani nezavadil. Z toho vyplývá nezbytná potřeba věnovat se i ostatním problémům stejného typu, neboť je zřejmě možno vyřešit i ty. Byla nalezena reálná (byť zatím jen dílčí) cesta k sestrojení svého druhu stroje času… A tak dále asi v tomhle duchu. Znamenitá brožurka to bude, věřte mi!

Inu, proč to nepřiznat: v tvorbě dinosaurů je opravdu cosi vzrušujícího. Já osobně se začal chvět vzrušením hned v okamžiku, kdy bylo vajíčko podrobeno účinkům paleofixátoru. Procedura to je, mimochodem, nepříliš zdlouhavá: osm minut včetně různých přípravných operací. Přístroj ovládal Kurážný kluk, Venjamin Nikolajevič něžně tiskl k hrudi vyděšenou Kleopatru. Vyfotografoval jsem celou tu společnost, snímky jsou výborné.

Jen jsem litoval, že jsme si naplánovali pterodaktyla, a ne třeba saurolopha. Na saurolophovi by totiž bylo možno okamžitě názorně předvést možnosti paleobioniky. Tady se naskytovalo bezprostřední východisko k práci, kterou jsem se zabýval v naší konstrukční kanceláři.

Saurolophové jsou náramně exotičtí dvounozí ještěři, obludy vysoké jako dvoupatrový dům. Zabydlovali druhdy pobřežní pásma a živili se rostlinnou stravou plnou písku a jílu. Saurolophům neustále dorůstaly zuby: jeden vypadl a okamžitě ho nahradil další. To by mohlo být po čertech zajímavé třeba pro současnou vrtnou techniku. Dnešní živočichové jsou znatelně menší a vystačí povětšinou s jedním kompletem chrupu; pouze sloni mají dodnes zuby, které se několikrát vymění, jak je kdysi dávno vymyslela příroda právě pro saurolophy.

Ačkoli na druhé straně má zas pterodaktyl pro první pokus některé nesporné přednosti. Zřejmě vám však vrtá hlavou, co nám bránilo „paleofixovat“ i druhé vajíčko. Nutno přiznat, že jsme se dopustili chyby. I třeba jen z důvodů větší spolehlivosti by bylo bývalo správné zpracovat paleofixátorem obě dvě vejce.

Popravdě řečeno, neměl jsem vlastně ani moc času na nějaké zvláštní zlobeni. Venjamin Nikolajevič psal paměti a nevěnoval se příliš prozaickým domáckým pracím. Uznáte, že přece nelze narušovat takovými banálnostmi onen vznešený způsob myšlení, tolik potřebný autorům memoárů! A Kurážný kluk už zatím zničehonic zběhl z paleontologie na akustiku. Osvítil ho zbrusu nový nápad. Mimochodem: neobyčejně originální! Neodvažuji se ho však vysvětlovat blíž. Základy teorie literatury neschvalují přílišný téchnicismus.

Co si však počít, když neustále kynu nejrozmanitějšími nápady? A Kurážný kluk jakbysmet. (Všiml jsem si: když chodí, věčně poskakuje. Že by snad od těch nápadů?) Venjamina Nikolajeviče rovněž co chvíli osvítí nějaká idea. Velice lákavé o nich všech vyprávět a mávnout rukou nad předpisy nějaké teorie literatury…2

Nu což, vrátím se tedy k věci.

Jednoho krásného dne se Antoniovi a Kleopatře vyklubalo první, docela obyčejné holátko. Obě vladařské osobnosti spustily ve svém budníku náramný poprask a Venjamin Nikolajevič k smrti vyděšený prohlásil, že je bezodkladně nutno sestrojit pro druhé vajíčko spolehlivý inkubátor. Ale nakonec všecko dobře dopadlo i bez tohoto přístroje. Vajíčko zpracované paleofixátorem zůstalo neporušené a Kleopatra na něm obětavě seděla ještě další tři dny.

Upšinskij byl jako na trní, zapaloval si jednu cigaretu od druhé a stěžoval si na srdce. V noci se co chvíli budil, přehazoval si přes ramena plášť a spěchal k holubníku. Nedůvěřoval příliš automatice a obával se kocourů. Viděl je už i tam, kde nebyli, metal kameny do křovin rybízu a příšerným hlasem ječel: „Já vám dám, zlosyni!“ Ve dne, když přijel Kluk, pořádal s ním na kocoury pravé štvanice. Ani jsem se příliš nepodivil, když jsem jednou spatřil u Venjamina Nikolajeviče – prak. Pouze jsem připodotkl, že zkušení lidé dávají v těchto případech přednost bumerangu.

„Odpusťte si laskavě ty své neandrtálské žertíky!“ odsekl dopáleně Upšinskij. „Ve vás není ani špetka vědecké předvídavosti. Ten holubník se měl postavit do podkroví!“

Dlouho želaný tvor se objevil v noci, o půl druhé. Kurážný kluk měl jako obvykle službu v ústavu. Probudilo mne úpěnlivé řinčení zvonků. Vyskočil jsem. vklouzl do pantofli a popadl fotoaparát a fleš. Otevřenými dveřmi jsem spatřil Venjamina Nikolajeviče: mával rukama a vydával jakési neartikulované zvuky. Večer předtím jsem totiž musel do města, do nestřežené chaty pronikl další vynálezce a uprosil Upšinského, aby vyzkoušel jeho „Antiskřípač-4“. Onen pošetilec tvrdil, že během dne mívá člověk zuby stisknuty pouhých osm minut, kdežto v noci celé dvě hodiny. A právě v noci, ujišťoval vynálezce, skřípe spáč zuby, kterýmžto neúčelným třením si trestuhodně kazí chrup. Antiskřípač-4 se měl stát, samo sebou se rozumí, hotovým dobrodiním pro celé lidstvo. Nu a teď nemohl nebohý Venjamin Nikolajevič za nic na světě vytáhnout ze sevřených úst jakousi hnusotu z umělé hmoty.

Skokem jsme byli na verandě. Nezbývalo času zabývat se nějakým antiskřípačem. Doběhl jsem k holubníku první, rozsvítil – a tu jsme spatřili…

Ne, nebyl to pterodaktyl!

Při zapojení paleofixátoru jsme zřejmě něco spletli, teprve dodatečně jsem zjistil, co a jak. Antonius a Kleopatra i my dva jsme udiveně zírali na maličkého, ještěrce podobného – archeopteryxe.

S obzvláštní opatrností jsem vytáhl podivného živočicha z budníku a položil si ho na dlaň. Srdce mi bušilo až někde v krku. Tak vida. pokus se přece jen podařil! V ruce mi ležel tvor, který měl žít někdy před více než stem miliónů let…

Venjamin Nikolajevič mečel cosi nadšeného – pořád ještě nebyl s to vyplivnout ten zlořečený Antiskřípač číslo čtyři.

Archeopteryx byl skvostný. Pochopitelně, hleděl jsem na něj takřka otcovskýma očima, ale i tak – skutečný krasavec: okřídlená ještěrka, půvabná jako hračka.

Ptáčata bývají zpravidla ošklivá a vypadají žalostně až běda. Trvá drahný čas, než z nich vyrostou nádherní ptáci. Ovšem mládě archeopteryxe nebylo vlastně ničím jiným než zmenšenou kopii dospělého živočicha. Podobně jako malá háďata byl archeopteryx od prvních okamžiků, kdy spatřil světlo světa, schopen samostatné existence. Neměl v sobě pranic… jak to nejlíp vyjádřit… dětského. Jen peří se podobalo šupinkám. Ostatně opeření hlavy skutečně přechází v šupiny. Hlava sama je zploštělá, protáhlá, bez zobáku, v tlamičce se skrývá spousta drobných zoubků, oči jsou žluté, se srostlými průsvitnými víčky jako u hadů, tělo je dlouhé, štíhlé, s širokým ocasem. Opeření vyniká krásnou šedí s kovovým leskem. Nejpodivuhodnější jsou prsty na předních hranách křídel: velké, vystrčené kupředu a s drápky.

Podle všeho soudě, maličký archeopteryx neměl pro strach uděláno. Kroutil hlavičkou, kurážně po nás pokukoval. dokonce se mne pokoušel štípnout do prstu.

„Fotografujte, honem fotografujte!“ zašeptal Venjamin Nikolajevič. Konečně se přece jenom nějak zbavil toho antiskřípače.

Opatrně jsem mu odevzdal archeopteryxe, couvl jsem se stativem o kus zpátky, chvějícíma se rukama zaostřil, spustil samospoušť (chtěl jsem se taky dostat na ten vzácný snímek) a běžel si stoupnout vedle Venjamina Nikolajeviče.

A právě v tom okamžiku se mu udělalo zle. Zbledl jako křída, chytil se za srdce, podal mi archeopteryxe a tiše dodal:

„Podržte mi to…“

Podepřel jsem ho, vzal to neobyčejné mládě (bleskurychle mě štíplo do prstu) a podstrčil je Kleopatře.

Následovalo půldruhé hodiny zmatků: napájel jsem Upšinského léky (ani nevím jakými), běhal po sousedních chatách a zoufale hledal telefon. Když jsem se konečně vrátil se sanitkou, našli jsme Upšinského na verandě. V rozepnutém pyžamu a bos stál u holubníku a vykřikoval do prostoru výrazy spíše folklórního nežli diplomatického charakteru.

„Ňáko se mu ulevilo, se mi zdá,“ konstatoval postarší saniťák a zašoupl nosítka zpátky do vozu.

Venjaminu Nikolajevičovi se skutečně ulevilo, ale archeopteryx byl pryč. Ztratil se, zmizel, jako by se vypařil.

Dnes je těžko říci, jak se to vlastně stalo. Možná že u archeopteryxů není valně vyvinuta úcta k rodičům, možná že Antonius a Kleopatra sami začali rvačku se svým nepodařeným potomkem, kdoví. Boj v holubníku musel být krutý: holubi až do rána seděli venku na střeše a rozkaceně si vyměňovali názory, po verandě létalo peří.

Kam se poděl archeopteryx, není dodnes známo. Hned tehdy jsem prošťoural celý holubník, prohledal verandu i místnosti, vylezl jsem i na půdu – bezvýsledně.

Časně ráno se z města přihnal Kurážný kluk a s krajní pečlivostí jsme společně prolezli zahradu.

Venjamin Nikolajevič neměl ani pomyšlení na postel a odpočinek. Slavnostně políbil Kurážného kluka a vzápětí se rozplakal. Se zoufalým zajíkáním se přiznal, že si již stačil archeopteryxe zamilovat, a už proto že je třeba hledat, hledat a hledat.

Ani dospěli archeopteryxové nelétají, dovedou jen plachtit; zato šplhat po větvích umějí zřejmě od narození. Náš archeopteryx sotva utekl někam daleko – jenže zkuste najít mrňavého napůl ptáčka, napůl ještěra!

Dnes je to už devátý den, co nám archeopteryx zmizel; teď může být i několik kilometrů od naší chaty. Potravy je všude dost: bobule, hmyz…

K vzteku, že nám nezůstala aspoň fotografie. Na jediném snímku, který jsem tu noc udělal, je zvěčněn přes celý formát Venjamin Nikolajevič. Ve sklech brýlí se mu odráží můj rozšklebený obličej. Archeopteryx ani já jsme se do obrázku nedostali. Beznadějně jsem to zpackal.

Plné dva dny jsme věnovali pátrání. Pak si Upšinskij něco šuškal s Klukem, načež prohlásil:

„Dost! Stokrát jednodušší je vypěstovat celé hejno nových archeopteryxů než najít tohohle zpropadeného ničemu. Koneckonců, paleofixátor snad přece nevystřelil naposled. Příště budeme chytřejší.“

Naprosto správně: příště budem určitě moudřejší.

Celé první patro chaty je už teď zastavěno inkubátory a termostaty, strávili jsme tím skoro týden. Ne jedno, ale půl stovky vajíček zpracujeme paleofixátorem! Získáme úplný předpotopní zvěřinec.

Venjamin Nikolajevič se chodí trénovat do Paleontologického muzea: prohlíží si tam kostry a rekonstrukce vyhynulých živočichů a je přesvědčen, že teď ho už nevzruší ani setkání s dospělým tyranosaurem.

Dokud je čas, pomýšlím na instalaci automatické filmové kamery. Na okna husté mříže, na dveře zámky! Ani brontosaurus se už odtamtud nedostane.

Á propos: brontosauři! Při tom prvním pokusu to nebyla náhoda, že nám místo pterodaktyla vyšel archeopteryx. Pterodaktylové přece nejsou přímými prapředky ptáků! Stejně jako nejsou ichtyosauři přímí předkové ryb a brontosauři pradědečkové dnešních savců. Objasním to na příkladu. Někdy říkáme, že člověk pochází z opice. Jde pochopitelně o jisté zjednodušení. Člověk i opice mají potíže společné předky. Jako dvě větve, vyrůstající z jednoho místa v kmeni.

Dinosauři a savci mají také jen společné předky: pradávné plazy a obojživelníky. Použitím paleofixátoru nelze získat bez jistých doplňkových operací přímo brontosaura nebo saurolopha. Ani pterodaktyla: rodokmen současných ptáků vede přes archeopteryxy k těmže pravěkým plazům.

Přihlíželi jsme k tomu. Celý malér je ovšem želbohu v onom podomácku vyrobeném paleofixátoru Je na něm příliš obtížné provést s náležitou přesností všechny potřebné doplňkové operace, jejichž úkolem je vést vývoj zárodku „po boční linii“

Pravda, vypracovali jsme už plán na zdokonalení paleofixátoru a jsem přesvědčen, že se nám co nevidět podaří běžně získávat libovolné živočichy. Zatím však (v pokusu, který jsme dnes zahájili) nutno počítat pouze s tak říkajíc přímými předky.3

Pradávní plazi se netěší u široké veřejnosti takové popularitě jako třeba brontosauři nebo pterodaktyloyé. Nicméně je i mezi „přímými předky“ nemálo exotických tvorů. Jsme rozhodnuti získat zejména asi půl tuctu dimetrodonů – třimetrových ještěrů s vysokým hřebenem podobným plachtě po celé délce hřbetu Naprogramovali jsme rovněž čtyři mastodonsaury (představte si žábu velkou jako tank) a desítku moschopsů (ještěři podobní obrovským křivonohým jezevčíkům).

Na této exotice trval především Venjamin Nikolajevič. Před týdnem se celá naše společnost vydala do jedné takyvědecké instituce. Upšinskij prohlásil; že rozumní lidé to pochopí a že nám určitě pomohou. Což o to, rozumní lidé by možná pochopili a pomohli, ale my jsme jako z uděláni narazili na chvalně známý typ bodrého tupce. Chechtal se, div se neztrhal. Chechtal se. až řinčela skla v knihovně a do pootevřených dveří pracovny nakukovaly vyděšené tváře. Sebrali jsme se a šli pryč a ještě dlouho nás pronásledoval ten dělový smích.

Ale však my se tam ještě vrátíme, na to můžete dát krk! Lepší ukázat než dokázat. Takže se, prosím, nedivte, jestli jednoho krásného dne potkáte na Rjazaňské nevelké stádečko dimetrodonů, mastodonsaurů a roztomilých mosehopsů…

SNĚHOVÝ MOST NAD PROPASTI – VALENTINA ZURAVLEVOVA

Je to k zbláznění! Nedaří se mi článek. Namátkou listuji ve svých Otázkách psychologie: „Největší nesoulad mezi dvěma hypotézami je určen středním významem a disperzí množství nahodilých veličin, které se rovná množství středních významů a disperze, ze kterých se tyto veličiny tvoří.“ Krása, že? „Disperze… která… ze kterých…“ Prázdná slova, ale jak, pane, znějí!

„Skribas?“ ptá se Postrach sedmi moří svým podezřelým esperantem. „Povídám, píšeš?“ Stojí u vchodu do stanu, v rukou pánev, slunce se vesele odráží na jeho lysině.

„Pojď dál, dědo,“ zvu ho. „Všechno jde malbone. Nepovedl se mi článek.“

„To se stává,“ uklidňuje mne Postrach sedmi moří. Staví na bednu sloužící za stůl pekáč a bručí: „Ši iris preter domo dia… ne, domo de sia onklo. Šla kolem domu svého strýce.“

„Jakého strýce? O čem je řeč, dědo?“

„Sia onklo. Svého strýce. Procvičuji předložku preter. A tobě jsem přinesl rosta jiš. Teda pečenou rybu.“

Jím rybu, poslouchám řečného staříka a vrací se mi dobrá nálada. Moje pokusy psát vědeckým jazykem se vlastně jen málo liší od esperantských cvičení Postrachu sedmi moři. A co povědět obyčejně, jak byl objeven AS-efekt? Ať redaktoři sami vyškrtají zbytečné, ať zpřesní termíny, zkrátka ať udělají, co je třeba. HlavnL4sou fakta. „Li rigardis… rigardis…“ Postrach sedmi moří zklamaně vzdychá. „Zapomněl jsem, rozumíš? Dobrá, jen si klidně skribu, donu skribu, já musím jít připravit sítě.“

Tak tedy historie objevu AS-efektu.

Ta historie nás zavede daleko zpět, do šedého dávnověku Do časů, kdy jsme žili v našem Taganrogu a chodili do šesté třídy. Od té doby uplynula celá věčnost. Pět let!

Dokonce pět a půl roku. Byli jsme tehdy v šesté třídě a Nasťa měla na pololetním vysvědčení čtyřku z počtů. A touto čtyřkou vlastně všechno začalo.

Počty nešly Nastě už od první třídy, ale tentokrát byla situace přímo katastrofální. My – já a Saša Gejm jsme se snažili Nasťu zachránit. Já, protože jsem se s ní kamarádila a jako starosta třídy jsem se musela o její prospěch starat. A Gejm, ten už tehdy platil v matematice za zázračné dítě, zářil na olympiádách, louskal úlohy jako semínka. V plném lesku se rozvinul až o půldruhého roku později, ale pro nás byl už dávno matematickým géniem. Učil se s Nasťou skoro každý večer a já také pomáhala; beze mne by Gejm ztratil trpělivost. Nadřeli jsme se dost, ale Nastě to nepomáhalo. A blížila se závěrečná kontrolní práce posledního čtvrtletí.

Těsně před ní jsme se znovu sešli u Nasti a pustili se do úkolů. Gejm byl toho večera ve zlostné náladě. Předtím dostal nějakou matematickou bichli, tajně ji četl ve škole a teď se mu strašně chtělo utéci domů, k té knize.

„Pokus se trochu přemýšlet,“ vyzval podrážděně Nasťu a zmačkal další list s chybným výsledkem. „Nemůžeš řešit úkol, když nedočteš podmínky. Proč se směješ?“

„V brýlích se ti odráží lampa.“ vysvětlila Nasťa. „A když se čertíš, tak ty brýle svítí, jako kdyby hořely.“

„Máme dva body,“ Gejmův hlas zněl mrazivě. „Bod A a bod B. Tomu rozumíš?“ Vzal dvě tužky a položil je po obou stranách cvičebnice. „Vzdálenost mezi nimi je osm kilometrů. Jasné? Z bodu A vyšel chodec rychlostí pět kilometrů za hodinu. Současně a stejným směrem vyjel z bodu B autobus. Všimni si, pohybují se stejným směrem, to je velice důležité.“

„A kam se pohybují?“ zeptala se Nasťa.

„Sem,“ zařval Gejm a ukázal rukou na kraj stolu. „Někam sem, co na tom záleží? Hlavní je, že se pohybují jedním směrem. A autobus za dvanáct minut dohoní chodce. A je třeba vypočítat rychlost autobusu.“

„Dobrá,“ souhlasí Nasťa. „Nekřič, vypočítám ji.“

S pohledem na tužky začala řešit úkol. Gejm seděl u okna a díval se na hodinky.

„Uf,“ vydechla Nasťa s úlevou, „podívejte, sto sedmnáct se beze zbytku dělí devětatřiceti. To znamená, že všechno je správné. A já se bála, že to nepůjde dělit. Odpověď: tři kilometry za hodinu.“

„Tři kilometry!“ Gejm povyskočil na židli. „Ty jsi, Nasťo, unikátní pitomec. Chodec urazí pět kilometrů za hodinu, autobus ho dohoní, znamená to, že musí být rychlejší než chodec. Uvažuj, jak může autobus dostihnout chodce, když se bude ploužit rychlostí tři kilometry za hodinu?“

V této chvíli jsem musela zasáhnout, protože Nasťa se urazila kvůli „unikátnímu pitomci“. Zalistovala jsem ve sbírce úloh a našla jiný úkol, lehčí. V devět ráno vyjel ze stanice nákladní vlak, v poledne expres. Při daných rychlostech se má vypočítat, kdy expres nákladní vlak dožene.

„Řekněme, že nejsi pitomá,“ velkomyslně připustil Gejm. „Netrvám na tom. Ale logicky myslet nedokážeš – to je axióm. Kdyby sis přečetla Poyovu knihu Matematika a pravděpodobné úvahy… Poy předkládá obecnou metodu řešení úloh. Je třeba je řešit vždycky od konce.“

„Ale vždyť já je řeším od konce,“ namítla Nasťa. „Kouknu se na odpověď a potom počítám.“

„Kouknu se na odpověď… Ale já přece mluvím o něčem jiném. Řešit úlohu od konce znamená představit si, co je třeba najít. V tomhle případě je třeba najít čas. Uvažujme dál. Co je to čas?“

„No čas.. to je když… to, co plyne.“

„Čas je vzdálenost dělená časem. Chápeš? Známe rychlost. v našem případě rozdíl rychlostí. A jestli zjistíme vzdálenost, úkol bude vyřešen. Jasné?“

„Ne, z konce nemůžu. Z odpovědi můžu, ale z konce ne.“

Gejm měl na jazyku něco zdrcujícího, ale ukázala jsem mu pěst. Nasťa se dlouho mořila s úlohou, násobila a dělila jakási šestimístná čísla. Nakonec došla k odpovědi: expres dohoní nákladní vlak v deset hodin dopoledne.

„Proboha. Kiro, s ním se něco děje,“ polekala se Nasťa při pohledu na Gejma. „Podívej se na něho.“

Jak by ne. Expres dohnal náklaďák dříve, než opustil stanici. Bylo mi Gejma líto, chápala jsem jeho city, ale na kontrolní práci je přesto třeba se připravit.

Gejm se zamračeně podíval na hodinky a já dala Nastě ještě jeden úkol.

„Tenhle určitě vyřeším,“ nepřesvědčivě ujišťovala Nasťa. „Nezlob se, Sašo! Sám jsi říkal, že Einstein dostával ve škole čtyřku z matematiky. A na mně hledáš vši. Tenhle úkol vyřeším, já ho chápu. Z čajníku odlili dvě třetiny vařící vody. Znamená to, že tam zbyla jedna třetina, vidíš, že všemu rozumím. Nádobu dolili vodou o teplotě dvacet stupňů… Určit teplotu vody v čajníku. Tak tady máme čtyři otázky…“

Gejm přistoupil a pozoroval její postup. Nasťa napsala čtyři otázky, pečlivě zaznamenala odpověď a ulehčeně vzdychla. Gejm zezelenal. Vzal čepici a odešel, s prásknutím dveří a bez pozdravu.

Nasťa rozpačitě mrkala, stěží zadržujíc pláč.

„Nechtěla jsem ho urazit,“ stále opakovala. „Ty jsi, Kiro, viděla, že jsem ho nechtěla urazit, tak proč odešel?“

To je otázka! Co mohl udělat chudák Gejm když podle Nastina řešení měla voda v čajníku teplotu dvě stě čtrnáct stupňů?!

Gejm odešel, ale já odejít nemohla. Jenže jsem neznala Poyovu knihu Matematika a pravděpodobné úvahy a vůbec jsem nebyla matematickým zázrakem. Chodila jsem do divadelního kroužku. V něm jsme nehovořili o matematice, ale o systému Stanislavského. Stejně tak i doma, otec i matka byli dramatičtí umělci. Začala jsem tedy učit Nasťu řešit úkoly podle tohoto systému. Neměla jsem prostě jinou možnost.

„Neřvi.“ řekla jsem jí přísně. „Přestaň řvát a představ si to. co se v úloze odehrává. Jako kdyby to bylo divadlo. Nebo film. Po cestě jde chodec. Představ si tu cestu. Představ si chodce. Kdo to je, jak je oblečen a proč musí jít. Jde v dešti, v drobném protivném dešti, vidíš ho? Rozumí se, že mokne a zlobí se na sebe, proč raději nepočkal na autobus. A samozřejmě počítá: dohoní ho ten autobus nebo nedohoní…“

„Ne,“ přerušila mne Nasťa. „On ví, že ho autobus dohoní. Počítá kdy. Zvednu ruku, říká si, a řidič zastaví. A zatím prši pořád víc…“

No prosím! Zaradovala jsem se desetkrát víc než promoklý chodec při pohledu na autobus.

„Pokračuj, Nasťo.“ přikázala jsem jí. „Vžij se do obrazu, jde ti to.“

Opravdu ji to šlo. Hryzala tužku představující bod A a upírala na mne velice podivný pohled. Jako by se skrze mne dívala někam hodně daleko. Na cestu, špatnou nedlážděnou cestu, po které jde chodec, sympatický chlapík v kostkované košili, a poslouchá, nejede-li za ním autobus.

„Škoda.“ vzdychla Nasťa. „Autobus nezastavil, postříkal ho, odfrknul mu kouř do obličeje a jel dál. Rychlostí čtyřicet pět kilometrů za hodinu.“

Nedívala se do výsledků, sama přišla na těch pětačtyřicet kilometrů!

Pustily jsme se do vlaků. Ze začátku se nám nedařilo. Nasťa stále ještě myslela na chodce, kterého nevzal autobus. Déšť z předcházející úlohy zesílil, lilo už jako z konve a schovat se nebylo kam. To vše Nastě bránilo vžít se do obrazu nákladního vlaku, kterému je hanba, že ho užuž předhání nafoukaný expres. Zato rozpálený čajník si představila okamžitě. Čajník se jí moc líbil. Byl už starší, začouzený, bachratý, s usazeninou. Utržené ucho někdo halabala připevnil drátem. Zřejmě kdysi sloužil turistům…

Tak všechno začalo.

Samozřejmě že jsem tenkrát netušila, co se stane. Měla jsem jen radost z Nástiny trojky na vysvědčení. Bylo to velké vítězství a my se rozhodly pokračovat. Nutila jsem Nasťu vžít se do každého úkolu… Tato metoda přinesla dobré výsledky, ale stála mnoho času. Není tak jednoduché vžít se – řekněme – do obrazu kolchozního lánu, který je ze tří osmin oset pšenicí, ze dvou devítin kukuřicí, pak ještě čímsi, a z toho je třeba bůhvíco vyvodit…

Ale co se dalo dělat. Gejm už zahájil svoji strmou kariéru, neměl ani minutu volného času, a já mohla Nasťu učit jen podle Stanislavského. A také jsem ji tak učila – v šesté třídě, v sedmé i později. Nasťa se snažila, dokonce pohubla a jen její oči se každým rokem zvětšovaly. Dříve jsem si nevšimla jejich barvy, ale pak jsem najednou zpozorovala, že Nasťa má oči jako nebe za bouře. Šedé, ale zdají se být temnější černých. Velikánské oči barvy bouřkového nebe. A stále častěji se v nich objeví zvláštní pohled, skrze vás, skrze stěny, někam hodně daleko, kde míří vlaky z bodu A do bodu B a kde autobusy dohánějí chodce. Pobízela jsem Nasťu: „Představ si, co se tam všechno děje,“ a nemyslela jsem na následky. Připadalo mi to normální.

Třeba Igor Laubis má dobrou paměť – a vydělává na tom. Nina Gusevová zase přečetla spoustu knih a sečtělost jí pomáhá. Saša Gejm je matematik od pánaboha. No a Nasťa spoléhá na představivost, to je vše.

Nechápala jsem tehdy, že jde o psychologický experiment. Vezměme paměť; existuje celá věda, jak ji rozvíjet. Ale nikdo nepodnikl takový – jak to jen říci – troufalý pokus o rozvoj představivosti. Nikdo nevěděl, jak neuvěřitelné možnosti jsou zde ukryty.

Náš dům je v Ispolkomské ulici a za rohem, v Liebknechtově, žil jedno léto kluk, vypasený, růžový pořízek. A ten celou dobu trénoval plivání na cíl. Seděl na lavičce a plival na terč. Nebyl na něho hezký pohled, ale za tři měsíce dokázal z pěti kroků trefit desítku. Vidíte, co dokáže úporný trénink.

Nasťa trénovala ne tři měsíce, ale celých pět let – do absolvování školy. Prožila tisíce úloh. Určitě k tomu měla potřebné přirozené vlohy.

Od úkolů s chodci, vlaky a městy jsme přešly do neosobní oblasti sinusů, komolých kuželů a kvadratických rovnic. Ale Nasťa si dokázala představit jakoukoli úlohu. Dokonce i trigonometrické funkce ostrého úhlu viděla jako navzájem související charakterové vlastnosti člověka, kterého pojmenovala O. Úhel. Tento člověk se měnil před očima: jedny vlastnosti potlačovaly druhé, některé bezmezně narůstaly a jiné nenávratně mizely. V šedesáti stupních nebyl už O. Úhel takový jako ve dvaceti.

A kdyby jen O. Úhel! Nasťa dávala ožít už i úplně neosobním iksům a ypsilonům. Zvykla jsem si na ledacos, ale překvapilo mne, jak ty iksy a ypsilony rozlišuje, vždyť v každém případě u ní znamenaly něco jiného. Nedala jsem jí pokoj: „Tady máš soustavu rovnic:

2x2-y = 2

x3-y = 1

Řekni mi, prosím tě, co tam vidíš.“

„Jasně,“ řekla Nasťa. „Iks, to je takový malý, obyčejný kluk. prvňáček. Koukej, jak se vytahuje, chce vypadat starší, umocňuje se na druhou, na třetí, zdvojnásobuje se, a přece je to pořád dítě. Pusu má umazanou inkoustem. Vygumuj ypsilon a skoro nic nezůstane. Je mi ho líto, toho kloučka. Ať mu nic nedělají! Ať ten ypsilon dá ruce pryč, ať zmizí! No a tady už je jasně vidět, co je to zač, to íksátko. Umocnil se na třetí, a přece se pořád rovná jedniče.“

V osmé třídě mne jednou poslali k prvňákům. Jejich učitelka onemocněla a bylo třeba vyplnit volnou hodinu. Vzala jsem s sebou Nasťu. To je velmi důležitá epizoda v historii objevení As-efektu.

Představte si tři desítky miniškoláků. Příšerný rámus a zmatek. Potom jim Nasťa začala vyprávět o Červené karkulce. Za dvě minuty zavládlo takové ticho, že jsem slyšela vrzat Nástiny nové střevíce. Já pitomá z toho měla radost a nenapadlo mne, že by se děti mohly polekat. Nasťa lící, jak Červená karkulka jde spícím lesem. Vůbec se nesnaží o umělecký účin. Dívá se skrze nás a popisuje to, co vidí. A vidí strašný les, les bez konce. Z bezedné fialové tmy není slyšet jediný zvuk. Šedé kmeny připomínají kostlivce a těsně svírají Červenou karkulku.

Nad pěšinkou se zdvihá opar houstnoucí v lepkavou, matně bílou mlhu. Hadovité větve stromů se neslyšně sklánějí za zády Červené karkulky a uzavírají tak cestu zpátky.

Ty kroutící se větve-hadi dorazily dvě malá děvčátka v první lavici. Začala plakat, ale Nasťa se na ně ani nepodívala. Znejistěla jsem. Vždyť vyprávění bylo v pořádku a děti poslouchaly.

V té chvíli došla Nasťa do místa, kdy šedý vlk snědl babičku. Uznáte sami, jaká to asi musí být podlá šelma, aby zničehonic slupla babičku. A Nasťa předhodila posluchačům zrovna takového vlka. Děti se rozeřvaly, přiběhla ředitelka a my si to vypily.

Toho dne jsem začala chápat, že jsme se s Nasťou pustily do něčeho neobyčejného. Zašla jsem do knihovny, půjčila si učebnici psychologie pro pedagogické instituty a začala číst. Nechci tvrdit, že mi všechno bylo srozumitelné. Ale dvě věci jsem si ujasnila. Za prvé – po ukončení školy půjdu na psychologii. Za druhé – experiment musí pokračovat. Vždyť v osmé třídě měla Nasťa jedničky a dvojky. Znamená to, že rozvinutá obrazotvornost v ničem neškodí.

Tehdy jsem takhle uvažovala. Naivně, připouštím: dobré známky – všechno v pořádku. Teď už vím, že by Nasťa byla jiným člověkem, kdybych ten večer před zkouškou nevypustila džina z láhve. I můj osud by vypadal jinak. Přestala jsem snít o filmu, o divadle, až mi jednoho dne v dramatickém kroužku řekli, takhle to dál nejde, vyber si! Měli určitě pravdu. Vynechávala jsem zkoušky, neučila se role, vůbec jsem ztratila zájem o umění. Zato jsem četla knihy o psychologii, zvládla jsem dokonce dvě práce Jeana Piache Problémy genetické psychologie a Úloha činnosti při formování myšlení a stále pevněji se utvrzovala v tom. že jsem na správné cestě. V psychologii má mimořádnou úlohu pozorování. Pohled ze strany. Psychologické experimenty jsou stále ještě pozorováním v podmínkách jen málo přizpůsobených úkolu. A představte si, že by třeba fyzikové při svých pokusech mohli použít jen nevelkých teplot, tlaků, rychlostí. Kde by byla dnes fyzika? Psychologie pracuje sice s člověkem, a musí tedy být opatrná, přes to však je nutné přejít k aktivním experimentům při studiu možností lidského mozku.

Je to směšné – tehdy mne mrzelo, že nemohu provádět pokusy sama na sobě. Nezbývalo než dále pracovat s Nasťou. Vysvětlila jsem jí. že od nynějška je pokusným králíkem. Usmívala se a dívala se na mne – ne, skrze mne – očima barvy bouřkového nebe. Od té doby jsem nutila Nasťu vžívat se do obrazů ve všech předmětech, v literatuře, ve fyzice, v chemii, a dokonce i v rýsováni. Ne všechno šlo hladce. Řekněme dějepis. Dějepis vyžaduje přesnost. To není matematika, kde si je možné představit chodce veselého nebo naopak smutného, kde se autobus nechá lehce zastavit nebo projet. Nasťa jednou popsala, jak kníže Menšikov, už ve vyhnanství, stojí u okna jizby, venku prší a on si bezmyšlenkovitě a nedbale přejíždí po bradě holicím strojkem Charkov. Hloupost – holicí strojek v první polovině osmnáctého století. Ale Nasťa tvrdila, že ten obraz vidí úplně jasně, a že dokonce slyší monotónní bzukot strojku.

Nejlépe se Nastě dařilo v matematice, fyzice a chemii. Myslím, že ne náhodou. Jestli postavíme všechny vědecké disciplíny a všechny druhy umění do řady podle stupně přesnosti, na jednom konci bude historie, dokumentární věda. zcela vylučující fantazii, a na druhém poezie, která se bez fantazie neobejde. Matematika, fyzika a chemie se nacházejí někde uprostřed řady. Nasťa nemohla skládat básně, potřebovala výchozí fakta, podmínky úlohy.

Proto jí matematika začala jít výborně. V deváté třídě to připustil sám Saša Gejm. Stalo se to tak.

Jednou o velké přestávce nám Saša oznámil, že sehnal úlohu, kterou dává přijímací komise na technice. Úlohu s bazénem a čtyřmi trubkami. Přijali jsme jeho nabídku bez nadšení, všem se už docela zprotivily bazény z příkladů, postavené jenom proto, aby se v nich topili ubozí uchazeči. Ale slova přijímací komise a technika měla váhu. Igor Laubis přistoupil k tabuli a Gejm začal vysvětlovat úlohu. Když se otevře první, druhá a třetí trubka, naplní se bazén za dvanáct minut, když druhá, třetí a čtvrtá – za patnáct, když první a čtvrtá – za dvacet. Otázka zní: za jakou dobu se bazén naplní vodou při čtyřech otevřených trubkách?

Pozorovala jsem Nasťu. Dívala se skrze Gejma a určitě viděla ten bazén. Možná že viděla i trubky, kohoutky, a dokonce i lidi, kteří sedí kolem bazénu a čekají, až se naplní. Igor psal na tabuli rovnice, ostatní mu napovídali. Najednou se ozvala Nasťa:

„To je docela malý bazén. Naplní se za deset minut.“

Gejm okamžitě zpozorněl a začal se Nasti vyptávat, jak na to přišla.

„Představte si bazén,“ odpověděla Nasťa. „Betonové stěny, schody, dva můstky na skákání. A trubky. Takové černé a na nich jsou bílou barvou namalovaná čísla…“

„Proč zrovna černé,“ namítl Laubis. „Klidně mohou být šedé. Nebo oranžové.“

„Černé. S velkými bílými čísly.“ trvala na svém Nasťa. „Já je tak vidím, tak co je ti do toho? A vidím čísla jedna, dva, tři. Voda teče, za minutu naplní bazén z jedné dvanáctiny. Vedle jsou trubky s čísly dvě, tři. čtyři. Za minutu naplní patnáctinu bazénu, A znovu trubky jedna a čtyři. Dvacetina objemu za minutu. Každé číslo se opakuje dvakrát, to je hned vidět. Osm trubek, dvě soupravy po čtyřech. Za minutu naplní pětinu bazénu, celý – za pět minut. Znamená to, že čtyři trubky potřebují dvakrát tolik času. To je celé.“

„Učte se, přátelé,“ prohlásil slavnostně Gejm. „Logika a jasnost myšlení. Moje škola!“

Jak to, jeho škola…

Nejednou jsem měla chuť všechno prozradit, ale netroufla jsem si. V knihách o psychologii stojí, že matematické nadání je podmíněno schopností operovat abstraktními pojmy. Matematik, říká se tam, zobecňuje, myslí v zjednodušených strukturách. Tady je úkol určitého typu, uvažuje, je třeba dát se nejdřív touto cestou, potom udělat to a to. A tak dále. Rozumíte, bez jakýchkoli obrazů. Naopak matematické myšlení přímo vyžaduje přejít od konkrétních obrazů k zobecněným symbolům proto se mi někdy zdálo, že moje práce s Nasťou je blud, kacířství. Zkusila jsem promluvit si o tom s jedním mládencem, který právě končil pedagogický institut. Rozhovor se nepovedl; začal se mi vysmívat, a tak jsem toho nechala.

Zbyly knihy. Přečetla jsem jich hodně, zdálo se mi. že v nich musím najít odpověď na všechny své otázky. Knihám začalo být v mém pokojíku těsno. Ležely všude, na stole, na okně. na podlaze. Jednou, abych získala místo, jsem do tatínkovy skříně přenesla vše, co kdysi shromáždil můj zájem o divadlo.

„Tak tedy,“ řekl mi smutně otec, „dnes jsi se definitivně rozhodla. Škoda. Byla by z tebe dobrá herečka.“

Divadlo. Teď už jsem neměla čas jezdit do Rostová na premiéry. Dvacet čtyři hodiny se mi zdály tak těsné jako můj pokoj. Skoro fyzicky jsem cítila jejich krunýř.

Experiment pokračoval Nasťa sbírala v matematice jedničky. Dokonce se s Gejmem dostala do oblastní olympiády. Jela jsem s nimi, chtělo se mi vidět budoucí matematiky. Vcelku se podobali Hejnovi, mysleli stejným způsobem, v symbolech, a nevžívali se do obrazů iksů a ypsilonů. A přece se Nasťa až do samého konce držela mezi uchazeči o medaili a odpadla až ve finiši. Posledním úkolem bylo určit výšku mraků nad řekou, přičemž pozorovatel stál kdesi stranou. Nasťa – jako jediná! – vzala při řešení v úvahu zakřivenost zemského povrchu. Porotu to uvedlo do rozpaků, názory se různily. Úloha podobnou korekci nevyžadovala, na druhé straně však pozorovatel stál dosti daleko od místa, nad kterým se kupily mraky a rozdíl ve výsledku činil kolem třiceti centimetrů.

Věděla jsem, že Nasťa nemohla postupovat jinak. Viděla mraky, viděla, jak se blíží k horizontu, a musela tedy brát na vědomí zakřivení země. Nakonec jí srazili body za těžkopádnost řešeni. Podle mého neprávem.

Určitou roli sehrál psychologický faktor. Členové poroty se na Nasťu dívali s jistým podezřením. Jen si představte účastníky matematické olympiády! Soustředění, erudovaní, přímo vyzařující lásku k matematice, k vědě – a tedy nadějní. A vedle nich Nasťa jako vycházející hvězda z prvních stránek kinožurnálů. Zasněně se dívá do prázdna, nic si nezapisuje…

Gejm obsadil první místo, na Nasťu zbylo sedmé, přesto jsme se vrátili se štítem.

„Nemrač se,“ utěšoval mne Gejm. „Pro Nasťu to vůbec není špatný výsledek. V desítce zapne – a bude na medaili i když jí, mezi námi řečeno, chybí boží jiskra“

Pochopitelně vůbec nepochyboval o tom, že on tu jiskru má. Ó ješitnosti zázračných dětí!

„Víš co,“ navrhla jsem mu. „Dohodněme se tak: jestli tě Nasťa do pěti let předstihne, připravíš přemožitelce dělostřelecký pozdrav.“

„Jak to, pozdrav?“

To jsou ony, matematické mozky! Ani kapka opravdové fantazie! „Jednoduše. U pomníku Petra Velikého stojí dvě stará děla. Nabiješ je a vystřelíš. A jestli vyhraješ ty, pozdravíme tě z pěti zbraní. Dvě děla jsou u Petra, dvě u muzea a jedno u vchodu do loděnice. Ať to slyší celý Taganrog!“

Teprve teď mu všechno došlo. Uzavřeli jsme slavnostní smlouvu.

Pět let… Víte, v psychologii existuje názor, že matematické studijní schopnosti ještě vůbec nezaručují přítomnost matematických schopností tvůrčích. O této otázce vedou psychologové spor už nejméně půl století. A mohou se přít dalších padesát let. Jenže já se musela rozhodnout hned. Nasťa se ke mně chovala jako sportovec ke svému trenérovi; můj názor pro ni znamenal mnoho.

Zvládla jsem tedy spoustu literatury, zapřemýšlela a rozhodla: Nasťa musí jít na techniku.

V létě jsem chodívaly ráno do přístavu, na molo. Taganrožský přístav je nevelký a tichý. Betonové molo si oblíbili rybáři. Celé dny na něm vysedávají se svými udicemi. My tam seděly s knihami. Toho léta jsem se střemhlav vrhla do labyrintu psychologie – do teorie intelektuálních operací, genetické epistomologie, faktorové analýzy, Eunkčního modelování. Nasťa četla Fichtenholzův cyklus přednášek o vyšší matematice a pokoušela se – z cvičných důvodů anglicky – vyprávět nervy drásající příběhy ze soukromého života diferenciálů a množin. Něco se mi podařilo zapsat a potom analyzovat podle Lirmakerovy metody. Výsledek byl ohromující. Index fantazie přesáhl 250, třebaže sám Lirmaker uvádí, že se nikdy nesetkal s člověkem, který by měl index větší než 160. Během analýzy jsem využila vědeckofantastickou literaturu, pohádky, báje. Pouze ve dvou případech klesl index na 200 – tedy na hranici, u které podle Lirmakera začíná geniální fantazie.

Koncem léta jsem připravila zvláštní zkoušku a nechala jsem Nasťu napsat pojednání Páté roční období. Sama jsem na stejné téma s převelikým úsilím vypotila tři stránečky (index fantazie 106). Brala jsem ty nejpřísnější koeficienty, které metoda připouštěla – a přece Nasťa získala 290 bodů!

Lirmakerova škála tu prostě ztrácela smysl. Vlastnost vypěstovaná u Nasti už nebyla fantazií v pravém smyslu toho slova. Tato nová vlastnost se od obyčejné fantazie lišila tak, jako se integrální počty liší od aritmetiky.

Toho léta jsem zvládla ještě jeden úkol. Sestavila jsem sborník úkolů a cvičení pro rozvoj ultrafantazie. Celá léta jsem tápala, chyběl mi jakýkoli systém. Nemohla jsem ho mít, nikdo přede mnou si podobné cíle nekladl. Teprve teď jsem jasně viděla cesty rozvoje ultrafantazie i chyby, kterých jsem se dopustila. Začít znovu od začátku, dosáhla bych stejných výsledků ne za čtyři, ale za dva roky.

V desáté třídě měla Nasťa samé jedničky. Na našem nebi zářila bez konkurence, protože Gejm odjel do Novosibirská na matematicko-fyzikální institut.

Zde je třeba věnovat pár slov mládencům. Matematická sláva plus ohromné oči barvy bouřkového nebe působily jako magnet. Zpočátku mne to znepokojovalo. Děsily mne různé pochybnosti: co když se Nasťa vdá a nepůjde na techniku? Nestalo se tak. Je vidět, že lidem není příjemné, dívá-li se druhý skrz ně a myslí si přitom na své. V zainteresovaných kruzích nakonec převládl názor, že Nasťa je dříč, toužící jen po zlaté medaili.

Nakonec ji skutečně dostala. Já to s bídou dotáhla na čestné uznání. Všichni předpokládali, že mi Nasťa pomáhá. Nemohla jsem s pravdou ven.

Medaile je dobrá věc, ale moje pochybnosti se tím nezmenšily. Zjistila jsem kupříkladu, že v exaktních vědách panuje přesvědčení odporující samé podstatě mého experimentu. Podle tohoto názoru působí současná věda tam, kde není místo pro představivost. Čím důsledněji opustí vědec názorné představy, tím dále se dostane. To vše je podloženo přesvědčivými důkazy. Zkuste si představit třeba foton, který se chová někdy jako částice, jindy jako vlna a jindy zase jako vlnová částice. Teorie relativity, kvantová mechanika, jaderná fyzika – každý krok kupředu se tu zdařil pouze dík odklonu od názorných představ. Právě proto tak vzrostla úloha matematiky.

Zdálo se, že jdu proti proudu. Pro útěchu jsem si vymyslela teorii skulin: Postupovat lze nejen z pozice matematické síly, ale i postranními cestami; existují skuliny, jimiž se představivost může prodrat daleko kupředu.

Odjely jsme do Moskvy a bez velké námahy byly přijaty: Nasťa na techniku a já na universitu, fakulta psychologie. Náš příchod na techniku způsobil rozruch. Nepochybovala jsem o Nastině přitažlivosti, a sama na sobě jsem si také dala záležet. Oblékly jsme se prostě, ale velmi efektně. Psychologie mne v tomto směru lecčemu přiučila. Kromě toho jsme od dubna chodily na molo a měly tedy čas všechno promyslet a probrat. Dav bledolících uchazečů byl šokován.

„Ale drahé přítelkyně,“ obrátil se k nám uctivě vlasatý mládenec v brýlích. „Snad jste se nerozhodly nechat FÁMU?“

„Co to povídáš, Borisi,“ vmísil se do řeči jiný intelektuál. „Umělkyně se jen přišly podívat. V přestávce mezi natáčením.“

Byla to jedna banda. Výkvět z Kostylevovy matematické školy. Jeden druhému rozuměli z půlky slova, bezvadně chytali repliky, nádhera. Nahrávaly jsme jim:

„Že jsem opálená? Odpočívaly jsme na Krymu, víte? Říká se, že nejdůležitější před zkouškami je svěží vzduch a vydatná strava.“

Bavili se tak asi dvacet minut. Můj čas přišel po zkouškách. S jakým uspokojením jsem pozorovala výraz jejich tváří! Při řešení úlohy Nasťa sama od sebe došla k poučce Koši-Bunjakovského!

„Tak tedy svěží vzduch, že?“ řekl mi ten s dlouhými vlasy a brýlemi. Sám to taktak dotáhl na jedničku a vypadal rozčepejřeně. „Svěží vzduch a vydatná strava? Umělkyně! Nenechávejte FAMU, pomyslete jen na budoucnost naší slavně kinematografie!“

Ubytovaly jsme se u Lydie Nikolajevny, Nástiny tety. Měly jsme k dispozici rozlehlý pokoj o dvanácti čtverečných metrech, ze kterých nejméně tři zabíraly kameny, minerály užitkové, poloužitkové i prostě zbytečné nerosty, sebrané manželem Lydie Nikolajevny, geologem, který v té době pracoval někde v Afghánistánu. Kameny ležely na okně, na policích i na podlaze. Můj gauč stál na čtyřech kusech poloprůzračného fluoritu připomínajícího led. Dva dny jsme stíraly prach, vniknuvší do pórů kamenů, až se celé nerostné bohatství jen lesklo. Potom jsme kameny znovu rozložily. Na stůl jsme položily veliký úlomek nazlátlého pyritu. Lydia Nikolajevna, pracovnice institutu architektury, uznala, že kameny výborně ladí s interiérem.

Zdálo se mi, že by bylo zapotřebí ubrat kamenů a přidat interiéru. Nechtěla jsem však odejít na kolej před vyvrcholením experimentu.

Odvození poučky Koši-Bunjakovského (byla jsem na ně nemálo pyšná) ještě nezaručovalo, že Nasťa je schopna nových samostatných objevů. Naše situace byla vůbec podivná. Nemohla jsem žádat od Nasti objevy hned v prvním ročníku. Na druhé straně nešlo čekat pět nebo deset let. Psychologické experimenty však někdy vyžadují tolik času, že na ně nestačí ani tři životy. Zlobila jsem se, ale nic se nedalo dělat. Nasťu čekala práce. Mne také. Mnoho času pohltily doplňkové předměty – sestavila jsem individuální plány na dva roky dopředu. Plus sport, čtyřikrát týdně jsme chodily plavat. Konečně Moskva s divadly, koncertními síněmi, obrazárnami a muzei, Moskva s náměstími a ulicemi, které jsme nemohly nevidět.

Hodně jsem chodila. Bavilo mne toulat se ulicemi velkého města, pozorovat kolemjdoucí, domy, výkladní skříně a přemýšlet. Jednou koncem zimy jsem se skočila ohřát do metra a na protijedoucích pojízdných schodech jsem uviděla malé děti s vychovatelkou. Těžko říci, kam měly namířeno v takovém mrazu. Caparti byli oblečeni do stejných kožíšků, čepic a rukavic.

„Šestadvacet lidí,“ řekl někdo za mými zády. „Dvě fotbalová mužstva s náhradníky. Roste nová směna.“

„Právě,“ ozval se posměšně druhý hlas. „Dnes mají stejné šance. Ale potom se někdo stane kapitánem a jiný prosedí celý zápas na lavičce v záloze.“

Chtěla jsem se otočit, když tu náhle – okamžitě, v nepostižitelném zlomku vteřiny – mne ovládla myšlenka, kterou jsem celé roky čekala. Věděla jsem přesně, co dělat dál. Před očima mi vytanul obraz, ve kterém experiment s Nasťou byl jen jednou z epizod.

Vlak odjel, nástupiště se na čas vyprázdnilo; já stála, dívala se na koleje a srdce mi tlouklo tak, jako bych někam dobíhala z posledních sil.

Od toho dne jsem se začala připravovat na další pokus. Stále mi chyběl čas. Příliš rychle utekl ten první rok v Moskvě. V létě, hned po zkouškách, jsem opatřila Nastě místo laborantky v Institutu technické kybernetiky. Doufala jsem. že přítelkyně najde příležitost prokázat své schopnosti. Skutečně ji našla, i když všechno proběhlo vůbec ne tak, jak jsem si představovala.

První den se Nasťa vrátila nadšená, nevšímavě spolykala sváteční oběd, který jsem uvařila pod dozorem Lydie Nikolajevny a celý večer nás zasvěcovala do úkolů laboratoře bioniky. Její oddělení se zabývalo problémem rozeznávání obrazů. V hrubých rysecH ten problém znám, protože zasahuje i do psychologie.

Vezměme nějaké písmeno, třeba „a“. Můžeme je napsat různými způsoby: malé, velké, proložené, tiskařským písmem, nejrůznějším rukopisem, a přece každý lehce určí, co je to za písmeno. Můžeme áčko položit na bok, převrátit, ozdobit nějakým složitým vzorem, stejně člověk uvidí a pozná „a“. Náš mozek dokáže abstrahovat to hlavní, charakteristické, a odsunout nepodstatné detaily, jakkoli tyto detaily ovlivňují pozorovaný objekt. Znamená to, že existují prostředky, jejichž pomocí mozek rozeznává vizuální vjemy. Máme-li témuž naučit stroj (a bez této vlastnosti by nemohl číst a vůbec vidět), je třeba najít způsoby rozeznávání, modelovat je – a právě to patří k základním úkolům bioniky.

V Nastině laboratoři prováděli pokusy na perseptronu – elektronkovém stroji, zkonstruovaném speciálně pro rozlišování obrazů. Perseptronu ukázali soubor zeměpisných map a stroj neomylně určil dvě stejné mezi stovkami více i méně podobných.

Nasťa byla přesvědčena, že perseptron je prostě zázrak.

„S takovým pomocníkem,“ ujišťovala, „určitě utřeme nos samotnému Rosenblattovi, zakladateli perseptroniky.“

Náhle zmlkla a začala se dívat na kameny v rohu pokoje. Nejdříve se mi zdálo, že si představuje průběh utírání nosu zakladatele perseptroniky. Ale podle očí. ve kterých se začala stahovat mračna, jsem poznala, že jde o vážnou věc.

Nasťa dostala nápad.

Chtělo se mi dát jí pusu, ale z psychologických důvodů jsem potlačila projevy nadšení. Musely jsme celou věc posoudit střízlivě.

Nastiň nápad byl pozoruhodný.

Předložíme perseptronu mnoho různých fotografií jednoho a téhož člověka. Ať stroj zachytí nejcharakterističtěji rysy a dá zobecněný obraz! Takový obraz nemůže poskytnout fotograf, i kdyby byl sebevětším mistrem. Zevšeobecňovat dokáže pouze malířství. Ale malba, na rozdíl od fotografie, není dokumentární. Jestliže se plán povede, umožní perseptron spojit konkrétnost a přesnost fotografie s uměleckým zobecněním, vlastním malířství. A pak už zbude jenom krok k novému syntetickému druhu umění – k fotomalířství.

Do pozdní noci jsme ze všech stran rozvíjely tuto myšlenku. Netušily jsme, jak se nakonec všechno obrátí. Je to moje vina. Měla jsem předvídat možné komplikace.

Ráno jsem doprovodila Nasťu a sedla si do čítárny. Ale ten den jsem se nemohla nijak soustředit, myšlenky se točily kolem Nasti, perseptronu a fotomalířství. Zkoušela jsem dokonce představit si, jak utíráme nos Rosenblattovi. Jenže po návratu domů jsem našla Nasťu v slzách. Na posteli ležel kufr a spolubydlící do něho s pláčem ukládala své věci.

Dalo práci dostat z ní vysvětlení.

Toho rána vyložila Nasťa náš plán svému přímému nadřízenému, programátoru Jurkovi. Říkala mu přitom šéfe a dívala se na něho očima barvy bouřkového nebe. Jura samozřejmě neodolal. Zabručel: „Závratná myšlenka!“ a zašel za vedoucím skupiny, vousatým Vovou. Ten se ze začátku mračil a cukal, ale Jura vyrukoval s neotřesitelným argumentem. Připomněl, že v souvislosti s jubileem P. P. Pychtina, staršího vědeckého pracovníka z oddělení ekonomie, chystá komise pro přípravu oslav album, obsahující půldruhé stovky snímků, zkrátka hotový materiál pro perseptron. A laboratoř bioniky, které vytýkají chladný vztah k jubileu, bude nyní moci přijít se svou trochou do mlýna a ozdobit album prvním fotomalířským portrétem na světě. Vova se zatahal za vousy a souhlasil.

Začali promýšlet podrobnosti. Ukázalo se, během experimentu bude současně možné prověřit některá sporná místa z nedávno uveřejněného článku kyjevských bioniků Stohnyjovy skupiny. „Takové nadšení zavládlo,“ se slzami v očích vyprávěla Nasťa. „Už je nebylo možné zadržet.“

Samozřejmě že ji ani nenapadlo se o to pokusit.

Příprava experimentu trvala tři hodiny, bylo zapotřebí seřídit fotoblok. Dalších pětadvacet minut zabralo zpracování získaného fotomalířského portrétu. Do polední přestávky byl snímek hotov. Záhadnými informačními kanály se zpráva o našem pokusu roznesla po podniku a kolem perseptronu se shromáždili lidé z různých oddělení a laboratoří. Pochvalný šum přivítal první snímek. Portrét vyšel jasně; Pychtin na něm vypadal trochu neobyčejně, ale zároveň si byl velmi podobný. Jura. poskytující výklad, zdůraznil, že laboratoř uskutečnila myšlenku nového spolupracovníka. Myšlenka se líbila, nový spolupracovník také. Dostavil se sám Pavel Pavlovič Pychtin, prohlédl si portrét a zakýval hlavou: „Hm, zajímavé…“

Zvětšený snímek pověsili do haly, vedle sdělení o oslavách jubilea. A tím to začalo. Ať už působilo jiné osvětlení v hale nebo zvětšení, v každém případě se něco změnilo Nasťa se domnívala, že zapůsobil faktor času; do fotomalby je třeba se dobře vpozorovat.

Ať tak či onak, všichni si brzy všimli, že P. P. Pychtin vypadá na snímku poněkud neobvykle. Chyběly například módní brýle. Zdálo se, že to udělá P. P. Pychtina jen o něco mladším. Ale spolu s brýlemi zmizela inteligence. Něco se změnilo ve výrazu očí a úzkých, pevně sevřených rtů Perseptronu se podařilo to, co dokáže jen velmi talentovaný portrétista. Odhodil všechno vnější. Změny byly sotva postižitelné, ale z obrazu hleděl skutečný Pychtin. Člověk ne právě chytrý, ale pokoušející se dělat chytrého a důležitého. Člověk ne příliš dobrý, a přece ozdobený dobrým úsměvem.

„Byl bez líčidla.“ prohlásila Nasťa. „Takový bývá, když je sám.“

V hale zavládlo tísnivé mlčení. Potom se všichni rozešli po svém. Inženýr Filipjev, obyčejně klidný a málomluvný, dlouho a vzrušeně vykládal, že je to naše vina; bylo třeba najít jiného člověka. Kariéra P. P. Pychtina začala kdysi článkem, odhalujícím přívržence buržoazní pavědy kybernetiky. Filipjev připomněl další Pychtinovy epizody a předpověděl, že tento člověk nemá dost rozumu k tomu, aby celý příběh s portrétem obrátil v žert. Předpověď se brzy potvrdila: zazvonil telefon. Vousatý Vova a Jura vzali statečně všechno na sebe. Vedení se rozhodlo pro „vyhnanství“: Nasťu poslali na služební cestu. Bylo to skoro geniální řešení. Jubilant se mohl domnívat, že laboratoř i Nasťu neminul trest. Laboratoř a Nasťa si zase mohly myslit, že o trest nejde, protože přítelkyni přišlo odjet do lázeňského kraje na černomořské pobřeží Kavkazu.

Při té příležitosti otevřeli láhev limonády. Vousatý Vova vyslovil jménem kolektivu přesvědčení, že novou laborantku čeká oslnivá budoucnost, protože způsobit takový poprask druhý den pobytu v chrámu vědy, to už se musí umět.

„O co tedy vlastně jde?“ zeptala jsem se. „Vypadá to, že všechno dobře dopadlo.“

S novým proudem slz zavrtěla Nasťa hlavou.

„Mám jet na základnu delfínů. Ale nejsou tam ani delfíni, ani základna. Až v září ji začnou stavět. V laboratoři je to zajímavější.“

Druhý den jsem se vydala do institutu. Setkala jsem se s vousatým Vovou. Mluvila jsem i s Jurou, který mi přísahal, že ve výzkumech fotomalířství bude pokračovat. Zašla jsem i za vedením; změnit se už nedalo nic, protože ředitel ústavu odcestoval. Dosáhla jsem alespoň toho. že mne také přijmou jako laborantku a pošlou spolu s Nasťou.

„Delfíni, pravda, na základně nejsou,“ sdělil mi vousatý Vova, když si zamyšleně prohlédl moji žádost. „Delfíni zatím dovádějí v moři. Ale při vynikajících Nastěnčiných schopnostech nedá žádnou práci rozluštit, řekněme, Greyův paradox.“

Zeptala jsem se, co je to zač, ten Greyův paradox. Vova vzdychl, ještě jednou přečetl žádost, a ne zcela přesvědčivě navrhl přenést rozhovor o této otázce na mimoslužební dobu. Zdvořile jsem odmítla jeho laskavou nabídku.

„Zdá se, že už si vzpomínám na cosi kolem toho paradoxu.“ řekla jsem. Byla to chemicky čistá lež. Nemohla jsem si vzpomenout na něco, o čem jsem nic nevěděla. „Budete mít pravdu, Greyův paradox je možno rozluštit i bez delfínů. Pustíme se do toho.“

„Taktak,“ bručel Vova a tahal se za vousy. Mou drzostí zřejmě zrozpačitěl. „Pusťte se do toho! Určitě. Lidstvo čeká.“

Za dva dny jsme byly v Adleru.

Z nudných moskevských dešťů jsme se dostaly pod oslepující slunce. Nad betonovými pláty letiště se zdvihal teplý vzduch. Pomyslela jsem si, že naše vyhnanství nevypadá špatně. Za čtyřicet minut nás autobus dovezl na základnu delfínů. Tady moje nadšení poněkud opadlo. Místo bylo opravdu lázeňské; srázný břeh, dole zlatá pláž, skály, modré moře a jemné šumění příboje. Čtyři sta metrů koncentrované krásy. Ale na těch čtyřech stech metrech stála špinavá provizorní skladiště, vršily se hromady nedbale pohozených cihel, pod stříškami se válely pytle s cementem, a na nejviditelnějším místě čněla klasická strážní budka stylu doby Petra Velikého – neurčité barvy, neurčitého tvaru, spíchnutá z neurčitého materiálu. Kolem budky byla roztažena pavučina sítí. Mezi sítěmi s radostným kňučením skákal huňatý rezavý pes.

„Geniální hafan,“ tvrdila Nasťa. „Hned v nás poznal spolupracovníky Institutu technické kybernetiky.“

Spustily jsme se do strže doprovázeny geniálním hafanem a labyrintem sítí jsme se prodraly ke strážní budce. U vchodu na skládacím lehátku spal malý holohlavý stařík. Na hrudi mu ležela kniha v ohmataném šedém obalu. Pes slabě zaštěkal, stařík okamžitě pootevřel oči a rychle usedl na lůžku. Kniha upadla na zem. Zvedla jsem ji a přečetla titul: Základy esperanta.

„Mi etas gardisto,“ řekl stařec rázně. „Jsem hlídač. A vy? Kio vy estas?“

Během deseti minut jsme si dokonale vyjasnili situaci. Základna existovala skutečně jen v projektech. Zatím z ní bylo vidět pouze „teritorium“, na které vozili stavební materiál a něco ze zařízení. Slovo teritorium vyslovil strážný v esperantu; znělo působivě – territorio. Z jižní strany hraničilo territorio s rozsáhlou a kvetoucí základnou Institutu hydrologie, na severu končilo příkrou strží. Žádná obytná stavení, kromě chýše strážného, na něm nebyla. Postarat se o nás měl – alespoň podle mínění učeného staříka – kamarado Torževskij, vedoucí teritoria a správce materiálu.

„Kamarado Torževskij… jak se to… li estas sadža chomo,“ vysvětlil strážný. „Rozumný chlap, povídám.“

„Jak to,“ zeptala jsem se. „V esperantu končí všechna podstatná jména na ‚o‘?“

„Všechna!“ přitakal radostně osvícený děda a ukázal na psa. „Chundo. Říkám mu Trezoro. To znamená poklad.“

Strážný esperantista Grigorij Semjonovič Šemet byl nesmírně zajímavá osobnost. Původním povoláním hodinář prožil půl století v Novgorodu. Bydlel v jednom a témže domě, pracoval v jedné a téže dílně. Život mu šel plynule a pravidelně jako dobře seřízené hodiny. Proto bylo jeho početné příbuzenstvo tolik překvapeno, když Grigorij Semenovič zničehonic ujel do Archangelska a vstoupil do rybářského družstva. Najednou se v něm probudila neodolatelná touha po moři, po nových místech a po svobodném polokočovném životě pod širým nebem. Uprchlíka našli a uprosili k návratu. Ale utekl znova, tentokrát k Ochotskému moři. Příbuzenstvo se smířilo: bylo rozhodnuto pouštět starce každé jaro. Prošel zemi „lavlonge kaj lavlardže“ (skrznaskrz), a s úspěchem lovil ryby na sedmi mořích a nyní sháněl peníze na turistickou cestu kolem Evropy.

Děda byl neobyčejně čilý a pohyblivý. Během řeči rychle ustlal lehátko, pozval nás do chýše a pohostil čajem. Uvnitř bylo velmi čisto, příjemný chládek, dřevo vonělo smůlou. Nedokázala jsem si představit, jak mohl Grigorij Semenovič vysedávat dlouhá léta v hodinářské dílně.

„A proč esperanto?“ zeptala se Nasťa.

Stařík spráskl ruce.

„V Evropě žije spousta různých národů. Nemůžu se naučit všechny jejich jazyky. Nestihl bych to do odjezdu. A potom moje drahá belulino, teda krasavice, esperanto – to je jazyk často používaný, zvučný, krásný. Teď dám například zaznít veršům básníka Lermontova Na obzoru plachta bílá v překladu do esperanta.“

Verše básníka Lermontova však nezazněly, neboť dorazil kamarado Torževskij. Přijel v nové modré Volze, kterou následovala karavana tří nákladních aut naložených cihlami.

Kamarado Torževskij byl velkolepý. Zdálo se, jako by právě sestoupil z plakátu S vkladní knížkou na cestu kolem světa. Ale strážný esperantista se nemýlil: před námi stál člověk chytrý a schopný.

„Vážení,“ řekl. „Nevím, proč si tak prohlížíte moje nové šaty a moji novou Volhu. To není žádný přepych, ale skromná výbava obyčejného nákupčího. Protože kdo mi dá břidlici a plech, když se před ním objevím ve zmačkané košili? A jestli vás sem poslali na pomoc, dívejte se a učte se! Kontakt s bratry delfíny závisí zatím na nás, dodavatelích. Nebude zařízena základna, nebudou kontakty.“

Ujistily jsme Torževského, že uděláme, co bude v našich silách, abychom kontakty s bratry delfíny uspíšily.

„Dobrá,“ roztál Torževskij. „Bratři delfíni vám budou vděčni. Zatím ale pomozte složit cihly. Ta závoznická banda je vyhazuje tak jako by to bylo zlato. Ale cihly nejsou zlato, rozbíjejí se. A potom půjdeme pro stan a spací pytle.“

Tak začal náš život ve vyhnanství.

Práce bylo nad hlavu. Přejímaly jsme vagóny se zařízením, zajišťovaly odvoz auty, přikládaly ruku k dílu při nakládání i vykládání. Torževskij na nás svalil šedivou prózu zásobování a sám si ponechal vytříbenou lyriku. Často odjížděl, vedl někde duchaplné rozhovory, po kterých se naše sklady naplnily finskými dekorativními panely, tranzistorovým klimatizačním zařízením nebo ultramoderními regály pro ještě neexistující knihovnu.

Na Greyův paradox jsem měla čas myslet jen v neděli. „Ještě tohle!“ zanaříkala Nasťa. V té chvíli pozorovala v zrcadle soustředěně špičku svého nosu. „Poslouchej, co myslíš, kůže se mi sloupne, viď? Určitě musíme dostat krém (dříve by řekla koupit). A z Greyova paradoxu nebude nic. Ani nevíš, co to je…“

V tom Nasťa neměla pravdu. Po rozhovoru s vousatým Vovou jsem se vrhla do čítárny a něco stačila prolistovat. Práce Kramera, Alejeva, Peršina, sborník statí o tlumicích vrstvách.

Nepoměr mezi rychlostí delfínů a kapacitou jejich svalové soustavy – z toho vychází Greyův paradox. Delfíni urazí až šedesát kilometrů za hodinu. K tomu by ovšem jejich svalstvo mělo být desetkrát silnější, než ve skutečnosti je.

Jeden čas se zdálo, že se Kramerovi podařilo paradox rozřešit. Voda měkce obtéká tvrdý trup lodi jen při nevelké rychlosti plavidla. Se zvýšením rychlosti se proud vody mění, tvoří se v něm víry a odpor prudce narůstá. A Kramer předpokládal, že tělo delfínů se ohýbá, jako by se přizpůsobovalo proudu vody, a tím brání vzniku vírů. Byly vyzkoušeny pružné obaly trupu lodí. Do jisté míry vznik vírů skutečně omezily. Greyův paradox však přesto zůstal; zmíněné pokusy ho vysvětlují jen částečně. Musí existovat jiné, účinnější způsoby, jak zmenšit odpor.

„Uvědom si, o čem mluvíš!“ zlobila se Nasťa. „Copak je možné pustit se do Greyova paradoxu, když nemáme ani zařízení na pokusy, ani delfíny?“

Namítla jsem: „V tom je právě ten vtip. Představ si, jaký by to byl gól: objevit tajemství delfínů, když ani jednoho nemáme.“

Musela jsem dlouho naléhat. Stalo se to poprvé, kdy se Nasťa nechtěla ani pokusit o vyřešení úkolu. Podle jejího mínění byl celý nápad vyloženě neseriózní. Je směšné dát se do studia delfínů, když nemáme možnost sehnat ani jeden exemplář. Přesvědčila jsem Nasťu čistě náhodou: „Uvažuj logicky,“ řekla jsem jí. Když chybějí argumenty. je vždycky třeba odvolat se na logiku, i když při tom právě logika pláče. „Uvažuj logicky. Při všech pokusech měli delfíny, a přece k ničemu nedošli. Ty delfíny nemáš. Znamená to, že budeš mít úspěch.“

„Teda, poslouchej!“ vzkypěla Nasťa. „To je taková pitomost, že…“

Najednou zmlkla a upřela na mne zrak. Dívala se očima barvy bouřkového nebe a já jsem poznala, že se věc dostává do správných kolejí.

„Domníváš se, že delfíny je třeba studovat bez nich?“ zeptala se úplně jiným tónem.

Co jsem mohla dělat. Cítila jsem, že mluvím nesmysly, a přesto jsem opakovala:

„Vezmeme-li to logicky, za všechno můžou delfíni. U všech výzkumů byli, ale paradox zůstal paradoxem. Ty delfíny nemáš, tedy paradox vyřešíš.“

„Ano, samozřejmě,“ zamumlala Nasťa a dívala se skrze mne. Po půl hodině se zeptala:

„A co roury? Dnes je přivezou na stanici, musíme čekat na auta a jeřáb.“

Slíbila jsem. že udělám všechno sama. Jen ať se klidně zabývá delfíny. To jest ne delfíny, ale jejich nepřítomností. Ne takovou nepřítomností, která je prostě nepřítomnosti. ale takovou, která dá víc než přítomnost… To UŽ byly prostě bláboly, které jsem pro všechny případy zaštítila kouzelným slůvkem „logika“.

Ostatně Nasťa mne neposlouchala. Zasněně řekla: „Aha“ a odešla k moři.

Celý den jsem se dřela jako mezek s těmi rourami. Nasťa ležela na prknech a dívala se na moře. Přinesla jsem jí kefír a sušenky, nebyl čas hrát si s obědem.

Vůbec od toho dne mi nezbylo než pracovat za dvě. Nedovolila jsem Nastě rozptylovat se. Ať přemýšlí. Jen mi nebylo jasné, co si může v daném případě představit.

Moře a v něm plave delfín. Ale co dál? Jednou jsem ten obraz spatřila ve snu. Delfín se smutně usmíval a říkal hlasem Torževského: „Co se na mne tak díváte?“

Nasťa přemýšlela dva dny. Třetího dne mi dala seznam knih, které potřebovala. Seznam mi nic neříkal. Všechny knihy se vztahovaly k teorii katalýzy. Katalyzátory mohou samozřejmě zvýšit rychlost chemických reakcí, ale jakou mají souvislost s rychlosti delfínů?

Co dělat? Jela jsem do Soči a sehnala knihy. Pak mi Nasťa dala ještě jeden seznam – chemikálie, laboratorní náčiní, přístroj na chromatologickóu analýzu. S ním to bylo jednodušší. Zašla jsem k sousedům, hydrologům, a vyprosila vše potřebné. Postavily jsme druhý stan; teď měla Nasťa vlastní laboratoř.

„Jestli přijde řeč na delfíny,“ řekla jsem jí, „upozorni mne, prosím tě, včas. Bude třeba postavit loď.“

„Delfíni?“ zeptala se Nasťa. „Ne, delfíny potřebovat nebudu.“

Příští den mi Postrach sedmi moří řekl:

„Povídám, belulino, měla by ses podívat domů. Jezdí tu Meteor. Post laboro venas ripozo. Je třeba odpočívat, ne pořád dřít. A ty máš spoustu laboro a žádné ripozo. I Nastěnka hubne po tom tvém kefíru. Jen oči z ní zbyly. Dnes bude ucha – koukej, ať jsi v pět tady.“

Vrátila jsem se v devět, hladová a vzteklá. Do večera řval magnetofon, před strážnicí se veselili vousatí hydrologové: s velkým zápalem učili dědu tancovat šejk. Polévka žádná, to jsem hned zjistila. Snědli mi ji, jak se točili kolem Nasti a pletli staříkovi hlavu – hnala jsem je nemilosrdné. Večeře byla jak za trest: víno, jablka, sušenky a starý sýr tvrdosti kamene.

Hlava se mi točila únavou i vínem. Nějak jsem nevzala na vědomí Nastina slova:

„Tak zítra budem zkoušet.“

Už jsme se zavrtaly do spacích pytlů a já mechanicky zabručela: „Dobrá, zítra.“

V té chvíli mi došlo – budeme zkoušet!

„Poslouchej, co budeme zkoušet,“ zeptala jsem se. „O čem mluvíš?“

„Plavat budeme. Jestli všechno vyjde, tak spolu zítra zlomíme světový rekord. Spi. Jo ten Aljoša je prima kluk, všimla sis? Ten vysoký, s knírkem. Je z Rostová, skoro krajan.“

Spát se mi už nechtělo. Jaký spánek, když Nasťa vyřešila úkol.

„Dobrá, vysvětlím ti to, nekřič,“ ustoupila neochotně přítelkyně. „Vlastně vysvětlovat není co, všechno je jasné. Sama jsi říkala, že bez delfínů bude řešení snadnější. Říkala, ne? No a já jsem si představila moře. představila delfína, pak jsem toho delfína zase ubrala, chápeš?“

Nechápala jsem nic. Plave delfín – to si je možné představit. Ale co zbude, až ho uberu?

„Moře zbude,“ odpověděla Nasťa rozmrzele. „Nevidíš ho? Je to přece logické, sama jsi to povídala. Zůstane voda. Znamená to, že je třeba přemýšlet jen o vodě. Bez jakýchkoli delfínů. Je třeba si představit vodu, jasné?“

„Molekuly vody?“ střelila jsem nazdařbůh.

„Ne, v tom to právě je, že ne molekuly. Kdyby voda sestávala z molekul, vřela by při minus osmdesáti stupních. Molekuly vody tvoří skupiny, agregáty. Proto je voda kapalina. Představ si led s jeho krystalickou mřížkou. Obrovský krystal je jako skladiště na nákladním nádraží. Když led taje, krystal se rozpadá na agregáty. Misto skladiště dostaneme jednotlivé skříňky, rozumíš? Ve skříňkách máme. řekněme, míče. Jsou pohyblivé, snadno by se rozkutálely, ale obal jim v tom brání. Tak je to i s molekulami vody. Jsou uzavřeny v agregátech jako míče ve skříňkách. Z toho vyplývají všechny vlastnosti vody. Mezi nimi i odpor, který voda klade pohybu. Zkus pohnout míči, když leží ve skříních. Dál jsem tedy uvažovala takhle: je třeba rozbít agregáty na jednotlivé molekuly. pak se soudržnost vody prudce zmenší. A třeba zrovna delfíni…“

„Počkej,“ skočila jsem jí do řeči. Delfíni mne v té chvíli nezajímali. „Jak to udělat? Jak rozdrobit agregáty?“

Nasťa se pohrdavě ušklíbla.

„Přece jsi mi přinesla knihy. Zase logika. Někdo někde už musel podobnou záhadu řešit pro jiné cíle. Voda je tak rozšířená látka. Prostě jsem přišla na to, že se otázkou rozbíjení atomů zabývají biochemikové. Přirozeně je ani nenapadlo, že je to krok ke zmenšení soudržnosti vody. Její molekuly spojené do agregátů se účastní energetických procesů organismu. Jestli chceš, podívej se zítra do knih. Důležité je jedno: když se agregát zmocní dalšího protonu, ihned se rozpadne na jednotlivé molekuly. Jako domek z karet, chápeš? Potom mi už zbylo najít látku, která se lehce zbavuje protonů. Zítra to zkusíš sama na sobě. Vzala jsem za základ Měsíční krém. Koneckonců nejsme lodi, abysme se mazaly všelijakým protonovým neřádem. A to je pro dnešek dost. Chce se mi spát.“

„Jen si spi,“ dopálila jsem se. „Nedovedeš si ani představit, co jsi udělala. A všechny tvé soudy, to je… sněhový most nad propastí nevědění. Vratký sněhový most.“

„Jak?“ podivila se Nasťa „Sněhový most nad propastí? To se mi líbí. Zrovna vidím ten most…“

Zmlkla, před očima svůj sněhový most, a potom se zeptala:

„Poslouchej, Kiro, to je z poezie, že?“

„Ne, z prózy. Tak reagoval Pearson na zákon o dědičnosti Johanna Gregora Mendela.“

„Ale vždyť Mendel měl pravdu. A potom, je to prostě krásné – sněhový most nad propastí.“

„Nad propastí nevědění,“ zpřesnila jsem.

„No a co? Hlavní je nespadnout.“

Ne, pomyslela jsem si. Hlavní je rozhodnout se a vstoupit na sněhový most. Nečekat, až postaví betonové konstrukce, ale najít úzký sněhový pás a odvážit se.

Zvláštní: té noci jsem spala tvrdě. Ráno mne probudila neuvěřitelně příjemná vůně. Děda a Nasťa opékali rajčata. Pomyslela jsem si, že den bude úspěšný.

Po snídani mi Nasťa dala krabičku se zelenou mastí.

„Už si s tím poradíš,“ řekla mi. „Budeš mi sloužit za delfína.“

Stařec nám pomohl odměřit podél břehu stometrovou dráhu. Protože jsme neměli stopky, museli jsme vzít na pomoc moje hodinky.

„Tak, holky, jdeme na to,“ prohlásil Postrach sedmi moří. „Pod mým vedením.“

Mast byla chladná a voda byla taky chladná. Stála jsem na kluzkém kameni a děda, Nasťa i chundo Trezoro se na mne dívali ze břehu. Sněhový most, myslela jsem si jen aby vydržel… Cítila jsem, že plavu dobře. Takový pocit je řídký, člověku se zdá, že letí, nenaráží na odpor Ani únava se neobjevila; po celých sto metrů jsem zvyšovala rychlost.

„Osmačtyřicet vteřin!“ křičela z břehu Nasťa. Nepoleká nás sněhový most, sněhový most. sněhový most…

Světový rekord mužů byl padesát dvě vteřiny, to jsem si dobře pamatovala. I když se Nasťa o vteřinu dvě spletla, rekord stejně neodolal.

„Vezměme rusalky,“ vykřikoval strážný. „Rusalka je přece ženská, a ne chlap. Lidová moudrost. Ženská musí plavat líp. Nebo jiné důkazy…“

„Dost, dědo,“ zastavila ho Nasťa. „Důkazy, to je z jiné kapsy. Hybaj, Kiro, sto metrů znak.“

Rekord byl minuta šest vteřin. Absolvovala jsem trať v kratším čase, teď jsem dobře cítila rychlost.

„Kvindek sep – hrom a blesky.“ povykoval na břehu děda. „Padesát sedm vteřin. Šla jsi jak Meteor.“

Toho dne jsme hodily za hlavu všechny starosti se zásobováním. Plavaly jsme a zapisovaly výsledky. Do druhé odpoledne nám patřily téměř všechny olympijské a světové rekordy. Dokonce i v závodě na osm set metrů bych mohla počítat se stříbrnou medailí a Nasťa s bronzovou.

A dotáhly bychom to i tady na zlatou, kdyby nám nedošla mast. Potom jsem – unavená a šťastná – ležela na pálícím písku a dívala se, jak děda s Nasťou připravují parádní oběd. Trochu se mi točila hlava a vždy. když jsem zavřela oči, začala se země lehce houpat.

„Teď by bodla studená limonáda.“ zatoužil stařík. „Vy, holky, počítáte každou kalorii, máte strach o figuru. To já se kalorií nebojím. Můj organismus je proti nim odolný.“

Postrach sedmi moři má něco za lubem – vidím do něho skrznaskrz. Chce, aby Nasťa došla k hydrologům pro pivo.

„Nehraj to na nás. dědo.“ říkám mu. „Pivo bude večer. Teď je třeba zachovat si jasnou hlavu. Je tu takový problém: jak nazvat objev? Aby to bylo krátké, a přitom zvučné. Přemýšlej!“

„Tvoje starosti.“ bručel stařík. Byl zjevně rozmrzelý. „Nazvi ho tak – rychloplavání Anastazie Saryčevové.“

To není hloupý návrh. Efekt Anastázie Saryčevové. AS-efekt. Jak se ta země houpe. Rozrušené agregáty se velmi rychle obnovují, jinak by ze mne voda skapala bez jakékoli spotřeby energie. Jistě, rozrušení a obnova agregátů probíhá jenom v tenké vrstvě. No a co? To vůbec nebrání využít AS-efekt (jak to zní: AS-efekt!) u rychlých lodí.

„Poslouchej, Nasťo, dnes odešleme telegram Gejmovi. Á vousatému Vovovi.“

„Ne, Gejmovi radši zavoláme. Je teď v Taganrogu. A s Vovou několik dní počkáme. Není mi ještě všechno jasné.“

Nasťa vypráví dědovi o Gejmovi a o dělostřeleckém pozdravu ze dvou kanónů. Ale dva kanóny jsou málo. Jestli má Gejm nějaké svědomí, připraví pozdrav ze všech pěti děl. AS-efekt se uplatní nejen u lodí. Voda je krev naší civilizace. Najdeme ji všude – v potrubí, v hydrosystémech, v turbinách…

„Co se týče děl, je to sice dobře vymyšleno,“ povídá stařec, „ale něco vám řeknu. Proč tolik hluku? Tu věc je třeba držet v přísné tajnosti. Jasné? Ani muk. Přísná tajnost. A proslavíte se rekordy. Všude vás pošlou. Na různé ty spartakiády a olympiády. Vaše obrázky budou v novinách. Já se s vámi svezu a podívám se do světa…“

„No co, Kiro, neuděláme to tak?“ směje se Nasťa. „Grigorij Semjonovič přišel na geniální nápad. Ani advokát by nemohl nic namítat: podmínky soutěže nezakazují použít masti. Představ si to!“

Ještě dlouho se bavili tím, jak jeden přes druhého posuzovali kouzelné perspektivy naší sportovní kariéry. Slyšela jsem jen úryvky vět, protože mne začalo mrazit po závratně myšlence: co když uplatníme AS-efekt v našem krevním systému?

„Do ni komencu,“ prohlásil nakonec Postrach sedmi moří. „Dost legrace, je čas k obědu. Po takové události i bez toho, bez botelo piva. Čert aby vás vzal. Smyj si písek, povídám, a hned k obědu. Pohyb!“

Ano, je třeba si pospíšit. Ztratila jsem spoustu času čekáním na okamžik, kdy pokus s Nasťou přinese nadějné výsledky. Zato teď je možno jít s jistotou kupředu.

S jistotou?

Nový pokus – nová propásl. A jaká!

Ať! Najdu sněhový most. určitě najdu, a nebudu se bát ha něj vstoupit. Čekej mne, sněhový moste!

Zde končí první vyprávěni o životě a výzkumech Kiry Vladimirovny Safrajové.

DRUHÁ CESTA

Jsem dvojníkem astronauta Chajutina. Pokud je mi známo, dvojníků nevyškolili mnoho; tři sta, víc ne. Dnes už málokdo ví. kdo to byli dvojníci astronautů.

Objevili se rok dva před koncem dvacátého století, v předvečer první mezihvězdné výpravy. V té době probíhaly pokusy s iontovými raketami. Po dosaženi určité rychlosti se však obyčejně narušilo spojení, řídící střediska přijímala útržky do nesrozumitelnosti zkomolených vět. Tehdy přišli ke slovu dvojníci. Smysl je zřejmý: dva lidé, žijící dlouhá léta spolu, se v mnohém stávají podobnými, jsou okamžitě schopni porozumět jeden druhému. Dvojník – to je samozřejmě nadsázka. Ale jestliže na Zemi zůstal člověk, který několik let předtím působil jako nerozlučný astronatův stín, spojení bylo spolehlivější. Dvojníkovi stačilo slovo, zvolání, dokonce i pouhá intonace.

První skupiny dvojníků se připravovaly velmi pečlivě. Podíleli se na tom přední kybernetici a psychologové. Potom se však podařilo odhalit příčiny vedoucí k poruchám spojení. Pomoci dvojníků bylo zapotřebí stále měně.

Nakonec jejich výcvik zastavili. Pokud měl ovšem samotný astronaut zájem, mohl si dvojníka vybrat. Volbu schvalovali jeho nadřízení, ale to byla formalita.

Stal jsem se Chajutinovým dvojníkem už v době, kdy spojení fungovalo normálně. Nikdy mne nenapadlo, že budu muset pomáhat dešifrovat zprávy zaslané z kosmu. Je to ostatně příliš daleko od mé specializace – dějin antiky. O ničem takovém jsem tehdy nepřemýšlel. Chtěl jsem prostě být dvojníkem astronauta, jeho přítelem a zplnomocněným zástupcem na Zemi…

Od té doby uplynulo sto deset let. Dávno jsem neslyšel o tom, že by kosmonautika potřebovala služeb dvojníků. Až nyní se obrátili na mne.

Dvojníci se podíleli na prvních dvou výpravách ke hvězdám. Rostoucí kvalita a spolehlivost spojení však později vedly k diskusi o tom, zda jejich pomoc je ještě nutná. Skoro všichni odpovídali záporně. Jen Chajutin tvrdil, že přijde doba, kdy dvojníků bude znovu zapotřebí, ale potom už nezbude čas na jejich přípravu. Nesouhlasili s ním, ale ustoupili mu. Romantická tradice – mysleli si – nemá cenu stavět se proti ní.

Předvídal tenkrát Chajutin to, co se stalo nyní? Jestliže ano, pak si ovšem vybral špatného dvojníka.

Před devíti lety se Chajutin vydal k soustavě Alfa Centauri. V té době byl jmenován předsedou Kontrolní rady. Musím vysvětlit, proč se tento orgán zajímal právě o Jiskru. Je to ta nejpříhodnější planeta, podivuhodně podobná Zemi. Jediný rozdíl spočívá v tom, že ji ozařují Bílá a Oranžová. Oranžová je však od Jiskry daleko, zatímco Bílá připomíná ve všem naše Slunce, jen svítí jasněji.

Chajutin mi o Jiskře mnoho vyprávěl. Dostal se na ni za své první cesty. Potom přišly další cíle – Sírius, Procyon, Altair. Ale nejčastěji jsme spolu hovořili o Alfě a jejích planetách. Tam ho potkal první a zatím jediný neúspěch. Došlo k němu při cestě na Tanifu. V jazyce máori „tanifa“ znamená drak. Planeta, otáčející se kolem Oranžové. draka skutečně připomíná. Chajutin na ní přistál jako první se čtyřmi dalšími astronauty. Vrátil se sám.

Se zlomenou páteří se z posledních sil dostal na Jiskru, kde ho dlouhou dobu léčili. To je Tanifa, zlověstná Tanifa. Trojnásobná přitažlivost, rozžhavená mlha, lávová jezera, lesy plné močálů a hadů.

Chajutin mi z Tanify přivezl kámen. Mám mnoho kamenů z cizích planet, leží v rohu pokoje. Zvlášť hezké napohled mi připadají zrcadlové kameny ze Záře – planety soustavy Sírius. Na Záři jsou zvláštní klidné a stálé větry. Po staletí vanou jedním směrem a dávají kamenům oslnivý lesk. Vzorky, které Chajutin sebral na Flóře nedaleko Procyonu, zase doslova svítí černí, takovou mají výraznou černou barvu. Zvlášť jsem si oblíbil žluté kameny z Nordu, planety soustavy Wolf-359. Kroutí se do spirály jako ulity a voní jehličím.

Úlomek červené lávy z Tanify jsem uložil do skříně, stranou od ostatních. Uvnitř lávy je klubko hádků, připomínajících ohnuté hřebíky. Podíváte-li se přes kámen do jasného světla, začnou se v něm rozněcovat a hasnout zlé ohníčky. Zdá se vám, že se hádci dali do pohybu ve snaze uniknout ze ztuhlé lávy.

Celá Tanifa! Ale Jiskra je úplně jiná. Podobá se pobřeží Středozemního moře, jenom barvy jsou tam ještě jasnější. jako by všechny předměty byly pokrytý čerstvým lakem.

O své cestě na Jiskru mi Chajutin řekl zcela neočekávaně. Zeptal jsem se:

„Proč letíš?“

Ten večer jsme seděli ve strži a dívali se na moře. Čekali jsme, až vyjde měsíc. Nad vodou se už objevila šeříková záře. Když vytvořili atmosféru na Měsíci, byl Chajutin právě na cestách, takže ještě nepřivykl šeříkové záři luny. Ale přesto za celou dobu, co ho znám. jsem mu ještě nikdy nemusel opakovat otázku.

„Proč letíš?“ zeptal jsem se znovu. „Co se tam stalo?“

„Nevím.“ odpověděl.

Poznal jsem, že opravdu neví. Jen něco tušil a byl to smutný dohad. Smutný a znepokojující.

„Nevíš, a přece chceš letět?“

Díval se na vodu. Nad obzor se vyloupl žulový pás. Z něho se rozlévaly lila paprsky a celá noc se náhle rozštěpila na fialové nebe a černé moře.

„Jiskra je daleko,“ řekl Chajutin. „Zprávy, které právě dostáváme, byly odeslány před více než padesáti měsíci. Nikdo neví, co se tam děje teď, v tuto chvíli.“

Byl jsem překvapen. Všechny planety jiných hvězdných soustav jsou daleko a lidé se s tím smířili. Přitom právě Jiskra je ze všech těchto planet nejblíž.

„Než na ni doletíš, uplyne kolem osmi let,“ připomněl jsem. „Jestli se tam něco stalo, stejně se opozdíš.“

„Opozdím,“ připustil. „I když budu na cestě jenom pět let. Letím sám, na fotoprůzkumníku.“

O fotoprůzkumnících jsem už slyšel. Byly to rychlé, ale ještě velmi nespolehlivé lodi. Obyčejně je řídily automaty. Pomyslel jsem si, že se na Jiskře muselo udát něco mimořádného.

„Nadlouho?“ zeptal jsem se.

Měsíc vystoupil nad hladinu a rozdělil ji smaragdově zeleným pásem. Moře, připomínající do té doby černou rovnou desku, tím náhle odhalilo svoji hloubku. Žádná kombinace barev nevyvolá v člověku takový pocit hloubky, jako tento smaragdový odstín. A zelenavý měsíc se rychle zvedal nad obzor, rozlévaje kolem sebe paprsky fialového světla.

„Nadlouho,“ odpověděl Chajutin.

Vraceli jsme se. Cestička vedoucí od strže k moři, zahrada, skleněné stěny mého domku – to vše bylo smaragdové. Kouzelná barva. Jí jsou vymalovány všechny pohádky, které si pamatuji z dětství. I mé vzpomínky, obrazy minulého, se zjevují ve smaragdovém oparu. Byl jsem svému příteli vděčný; za měsíčních nocí pracuji nerad.

Jako obyčejně odjel Chajutin ráno, bez rozloučení. Na jeho posteli jsem nalezl otevřenou knihu. Na okraji bylo napsáno: „Vzorce lžou – čím dále od Země, tím silnější je zemská přitažlivost.“

Chajutin se dlouho neozýval. Potom jsem se dověděl, že asi na polovině cesty podstatně zvýšil rychlost. Zeptal jsem se přímo na řídícím středisku, zda je na Jiskře vše v pořádku. Muž, se kterým jsem hovořil, odpověděl: „Podle našich informací ano, i když Chajutin mohl dostat z Jiskry nějakou novou zprávu.“

Léta plynula. Nebál jsem se o přítele. Ve srovnáni s jeho dřívějšími lety byla nynější cesta procházkou. Jednoho dne mi sdělili, že Chajutin bezpečně přistál na Jiskře. Brzy nato jsem však dostal dopis s hlavičkou Nejvyššího sovětu: „Jde o záležitost mimořádného významu. Předkládáme ji k veřejnému posouzení. Prosíme o pomoc Chajutinovi…“

Krátký dopis a krabička s dvěma krystaly. Na nich je zaznamenán přenos přijatý z Jiskry. Jako vždy začíná čísly 99 – znamená to, že jde o sdělení mimořádného významu. 100 – zpráva je adresována nejen Zemi, ale i lidem na druhých planetách. 107 – kód předsedy Kontrolní rady.

Na krystalech je zachyceno Chajutinovo setkání se Šejnem. vedoucím všech výzkumů v soustavě Alfa Centauri. Záznam začíná uprostřed rozhovoru v okamžiku, kdy Šejn zapnul stereograf. Obraz je panoramatický, nikoli však barevný.

Chajutin sedí v křesle. Ještě ani nesvlékl kombinézu, chránící ho před přetížením. Za oknem možno zahlédnout odpalovací rampy, rozhovor tedy probíhá v nějaké místnosti na raketodromu. Uvnitř jsou dvě křesla a konferenční stolek. Chajutin se téměř nezměnil od té doby, co jsme se viděli naposled; let pro něho netrval déle než čtyři měsíce.

Muž v bílém obleku je Šejn. Nevysoký, velmi snědý, s pravidelnými rysy, neustále přimhuřující oči, vypadá to, jako by se sám pro sebe něčemu vysmíval. Na Jiskře si lidé zvyknou mhouřit oči: Bílá svití jasněji než Slunce.

„

Od této chvíle, Šejne, nemluvíte jenom se mnou.“

Šejn zapíná magnetofon a vrací se ke svému křeslu. Za řeči se obrací pouze na Chajutina.

„Myslel jsem, že to dokážete pochopit.“ Má ostrý, nepříjemný hlas. „Byl jste první na Tanifě. Po vás jsme tam jedenáctkrát vyslali lidi. Jedenáct neúspěchů. O jaké lehkomyslnosti může být tedy řeč? Známe Tanifu jako naši Jiskru. Známe a… přešlapujeme na místě.“

„Je třeba vyvinout dokonalejší zařízení…“

Chajutin ještě cosi dodává, ale Šejnův smích přehlušuje jeho slova.

„Myslíte skafandry? Prosím vás, kdo o ně stojí? Nikoho nedonutíte žít tam ve skafandrech. Ale my chceme, aby celá Tanifa – rozumíte, celá! – byla obydlena lidmi jako druhé planety.“

„Znamená to tedy změnit atmosféru.“

Šejn krčí rameny.

„Jak je vám jistě známo, má Tanifa trojnásobnou přitažlivost.“ Nedopřává Chajutinovi čas na odpověď. „Vím, co máte na jazyku. Třeba čekat, že? Čekat, než přijdema na kloub gravitaci, a potom změnit na Tanifě všechno, přitažlivost, podnebí, atmosféru… Vytvořit druhou Jiskru. Ale my chceme žít na Tanifě! Podívejte se, kdysi byla Země. Jediná. Když vytvořili atmosféru na Marsu, objevila se Země číslo dvě. Potom přišla na řadu Venuše a stala se Zemí číslo tři. Jiskra, Záře, Flóra, dokonce i váš Měsíc – samá kopie Země. Bude Země číslo sedmdesát a Země číslo tisíc. To si přejete? Řekněte, soudruhu Chajutine, jak si vlastně představujete budoucnost člověka v kosmu? Vydávat se na cesty dlouhé stovky parseků a všude všechno měnit k obrazu Země? Ale vesmír je nekonečný. Máme donekonečna opakovat jedno a totéž? Země, ještě Země. další… Obávám se, že na to jste nemyslel.“

Šejn se samozřejmě mýlil. Teď už vím, že Chajutin dávno vytušil, co se chystají podniknout na Jiskře. Ale jsem špatný dvojník. Tehdy jsem nic nezpozoroval.

Dvojníkem astronauta jsem se stal v podstatě náhodou. Došlo k tomu před sto deseti lety. zde ve strži. Tehdy ovšem vypadala docela jinak – skála, jen sem tam pokrytá zemí. Žil jsem ve stanu a psal o řecko-perských válkách. Byl jsem sám na pustém kaspickém břehu. Polovinu mého světa tvořilo šedé moře, druhou narudlý, sluncem rozpálený písek. Historik může těžko pracovat ve městě, nepodaří se mu dostat se do rytmu doby, o které přemýšlí. Ve strži mne nic nerušilo. Často jsem ztrácel představu o čase. Za nocí jsem v šumění příboje slyšel odměřený krok postupujících aténských falang. Vítr dul pochodovou píseň a hlasy racků křičeli kněží. věštící vítězství. Vycházel jsem ze stanu a pozoroval oblohu.

Náhle se objevil Chajutin. Přišel s děvčetem. Mělo oči světlé jako kameny z planety Záře. V takových očích uvidíš vždycky to. co tam chceš vidět. Chajutin se do nich neustále díval. Přišli zdaleka, byli unavení a můj stan jim připadal jako palác.

Tehdy byl Chajutin starší než já. Od těch dob však pro něho uběhlo třináct let, víc ne. Létal mnoho v nadsvětelných rychlostech a jeho čas plynul jinak než na Zemi. Někdy se mi zdálo, že vůbec nestárne, měl stále stejně rychlé pohyby a bystrý pohled. Ale chlapcem byl jen tenkrát, při našem prvním setkání. Vždy, když vzpomínám na své mládí, vybaví se mi právě tento den. Vrhali jsme se ze strže do příbojové pěny, nikdy předtím jsem se z tohoto místa neodvážil skočit. Viděl jsem je poprvé – Chajutina i dívku se světlýma očima –, ale rozuměli jsme si okamžitě. Mluvili jsme o všelijakých hloupostech a smáli jsme se. Zapálil jsem táborový oheň. Seděli jsme u něho až do pozdní noci a já je učil umění určovat budoucnost z hvězd.

Ráno se Chajutin zeptal: „Ó moudrý, čím se ti mohou odvděčit poutníci za spásu duše?“ Řekl jsem, že chci být jeho dvojníkem. Podíval se na dívku. Toho rána měla oči zvlášť světlé, jako nebe před východem slunce. Obrátila se na mne: „Dokážeš pochopit, že se vzorce mýlí a že čím dále od Země, tím větší je zemská přitažlivost?“ Podle těchto slov z instrukcí pro dvojníky jsem poznal, že se Chajutin už rozhodl. Rozesmála se: „Ať je tedy po tvém!“

Pak odešli. Díval jsem se za nimi – ze strže je vidět daleko. Drželi se za ruce a často se otáčeli.

Měsíc po tomto setkání mi poštovní ornitoptéra shodila dopis z řídícího střediska. Potvrdili mne jako Chajutinova dvojníka. K dopisu byly přiloženy podrobné instrukce.

Později mne Chajutin často navštěvoval ve strži. Ve městě jsme se vídávali zřídka, zpravidla přijížděl za mnou na pobřeží.

Nyní tone strž v zeleni. Postavil jsem v ní domek, zasadil jívy. Přes zimu žiji ve městě, ale každé léto se vracím sem. Jednou jsem svoje místo málem nenašel. Všechno, kam oko dohlédlo, přikryly červené keře, přivezené tuším z Venuše. Asi dvacet kilometrů od strže vybudovali experimentální raketodrom. Dnem i nocí nade mnou hřmí rakety. Už jsem si zvykl na jejich hluk. Objevuji se a mizí vždy na jednom místě oblohy. Obyčejné nebe je jedna věc, a onen tajemný bod druhá. Tvoří jej černá skvrna, brána k druhým sluncím.

Také Chajutin se vydal do této černé skvrny.

Odešel, a já skoro zapomněl na poznámku, kterou zanechal na okraji starého fantastického románu. Tehdy se mi zdálo, že se v ni obracel k minulosti. Nevšiml jsem si tenkrát, že na téže stránce je text na dvou místech podtržen. Teď leží kniha přede mnou, otevřená na straně devadesáté čtvrté. Nehtem podtrženo:

„Vůbec posláním člověka je změnit kterékoli místo, na němž stane jeho noha, v kvetoucí sad.“ A dále: „…a tehdy na tom místě bude možno vypít sklenku studeného piva jako v pavilónu na rohu Proletářského prospektu a ulice Dzeržinského v Ašchabádě.“

„Ano, Šejne, myslel jsem na to,“ hovoří Chajutin. „Měníme planety, aby byly člověku domem. Proto se podobají Zemi. Člověk potřebuje zcela určité podmínky – skladba atmosféry, tlak, teplota, radiace, všechno jako na Zemi. Země – to je náš první a nejlepší dům“

„Dům?“ směje se Šejn.

„Nikdy jste nebyl na Zemi,“ smutně odpovídá Chajutin.

„Země je jenom kolébkou lidstva. To řekl Ciolkovskij. A dodal: V kolébce nelze žít věčně. Ale vy chcete dělat stále nové a nové kolébky.“

„Stavíme to, co nejvíc vyhovuje potřebám člověka.“

Šejn vyskočil z křesla. Stojí před Chajutinem a mluví naléhavě:

„Zbavujete člověka možností žít v jiných světech. Nekonečnou mnohotvárnost vesmíru chcete nahradit nekonečnými kopiemi Země. Existují mrtvé planety, bez atmosféry a vláhy. Prosím, z nich ať se stanou takové kopie.

Ale planety jako Tanifa… Je na ní vlastní svěť a ten vezme zasvé, jestli se Tanifa stane obdobou Země. Jsou dvě cesty. Jedna – měnit planety podle člověka. Druhá – přizpůsobovat člověka planetám. Vy na Zemi vidíte jenom první z nich. Je vyzkoušená. Takovým způsobem jste kdysi ovládli Zemi. V pořádku. Různé kontinenty mají stejnou přitažlivost, stejnou atmosféru, stejnou radiaci, stejné střídání ročních období. V kosmu je to jinak. A přece lidé stále mění planety podle sebe. Ale proč naopak nezměnit člověka tak, aby se hodil k daným podmínkám. Před sto lety nebyla možnost volby. Dnes ji máme. A my na Jiskře jsme zvolili. Snadnější je měnit člověka. Desítky planet – v soustavách Sírius, Vega, Procyon – se tak najednou stanou dostupnými. Lidstvo potřebovalo více než století, aby ovládlo sedm planet. To je maximum toho, co člověk dokáže udělat a zůstat přitom člověkem. Chci říci pozemským člověkem. Přišel čas dát se druhou cestou.“

„Proč?“

Chajutin mluví neobyčejně klidně, jako vždy, když někomu přestává rozumět. „Už jsem to vysvětlil!“ Šejn se zlobí. Vrátil se ke svému křeslu, přisunul je k oknu a usedl

„Ne, Šejne, nevysvětlil, Řešil jste vymyšlený úkol. Podle vás máme jednu rovnici s dvěma proměnlivými veličinami a můžeme měnit kteroukoli z nich.“

„Zjednodušené, ale budiž.“

„Řekl jste, že jestli se planety změní lidskou rukou, ztratí svoje já. A člověk? Když ho přizpůsobíte cizím planetám, zůstane člověkem? Ne, Šejne, nepřerušujte mne. Mluvil jste o nekonečné mnohotvárnosti vesmíru. Zachováme ji. dobrá. Ale ztráta bude větší. Člověk se změní v jinou rozumnou bytost. Zachová si rozum a vědomosti, ale přestane se dívat na svět pozemskýma očima a všechny duchovní hodnoty shromažďované po staletí a tisíciletí, se mu stanou cizí. Už druhé pokolení těchto nových rozumných bytostí přestane chápat umění, literaturu, všechno, co tvoří kulturu lidstva.“

„Vytvoří se jiný duchovní svět. Nevidím žádné neštěstí v tom, že jim nic neřeknou pozemské sochy, obrazy, hudba. V kolébce jsou všechny děti stejné. Potom však vyrostou a hovoří různými jazyky. My na Alfě například nevíme nic o životě, který postupuje opačným směrem, k Polárce. Vlna života se šíří ze Země do všech stran. Podobá se narůstající kouli, a čím větší je poloměr této koule, tím podstatnější jsou rozdíly ve všech životních formách.“

Dlouhé mlčeni přerušila Chajutinova otázka:

„Co zamýšlíte s Tanifou?“

Šejn vrtí hlavou:

„Nic. S Tanifou nic. Ale s lidmi… Připravili jsme novou expedici.“ Dívá se na hodinky. „Čekají na vás. Čtyři sta lidí.“

„Co je to za lidi?“

„Znáte Tanifu. Především – trojnásobná přitažlivost…“

Řev raketového motoru přehlušil rozhovor. Šejn přisunuje křeslo k Chajutinovi. Není rozumět jedinému slovu. Vidím jen, jak se Chajutin při Šejnových slovech mračí. Potom vyskakuje a skoro vybíhá z pokoje. Šejn pokračuje v řeči a jde k stereografu…

Čtyři roky šla tato zpráva z Jiskry. Žádné další se k nám zatím nedostaly. Nevím, jak skončil Chajutinův rozhovor s Šejnem. Někdy si myslím, že se mému příteli podařilo zabránit výpravě na Tanifu. Ale nemusí to být pravda.

Jestli se lidé na Jiskře k něčemu rozhodli, Chajutin se nepostaví proti všem. A oni se podle všeho rozhodli pevně. Znamená to, že se Chajutin sám zúčastnil expedice? Být na mém místě jiný dvojník, možná že by na tyto otázky dokázal odpovědět…