Péter Hédervári

Zajatci oceánu

I. ČÁST

1

X-D4 MLČÍ

„Taková neodpustitelná lehkomyslnost!“ hulákal admirál a vztekle sklapl tlustý svazek spisu. „Taková neodpovědnost! Oni si vyšlou naši nejlepší atomovou ponorku na dno Mariánského příkopu. Dvouměsíční vědecká expedice! X-d4 se po celých osm neděl vůbec nevynoří, a jim ani v duchu nenapadne, aby se přesvědčili, jestli je s ní všechno v pořádku! To se ví, když pak dny utíkají a ponorka se nehlásí, lionem ráčíte ztratit hlavu, běháte od čerta k ďáblu a netrkne vás jediná myšlenka, co byste vlastně měli udělat!“

Admirálovi podřízení, kapitán Nilsson, poručík námořnictva Gartliner a dozorčí důstojník Ústřední kontrolní stanice major Bengtson stáli v pozoru bledí jako stěna před jeho pracovním stolem, ani necekli a ani se nepohnuli. Žádný z nich nebyl schopen vypravit ze selte jediné slovo.

„Zatraceně! Tak už přece někdo něco řekněte! Kdy došla poslední zpráva od X-d4?“

Bengtson se vzchopil:

„Pane admirále, major Bengtson, první dozorčí důstojník oddělení Ústřední kontrolní stanice hlásí…“

„Zkraťte to! A k věci!“

„Poslední rádiové hlášení od X-d4 Jsme přijali 16. července 1988. Dosáhla stanoveného bodu a ponořila se. V hloubce 7600 metrů pocítili na palubě mohutné nárazy. Vypadalo to, jako by najeli na nějakou skálu. Ve skutečnosti to bylo zřejmě něco jiného, protože všecka čtyři radarová zařízení pracovala bezvadně, a v jejich blízkosti nebylo žádné pevné těleso, ponorka, skála nebo mělčina… Vůbec si nedovedu představit, co se s nimi stalo a proč se od té doby nehlásí.“

„Ptali jste se seizmologů?“

„Ne.“

„To vám nedošlo, co?“

Němé ticho. Admirál chvilku uvažoval a pak zvedl sluchátko videofonu. Na obrazovce se objevila tvář jeho sekretářky.

„Dejte mi laskavě seizmickou stanici na Boninských ostrovech.“

Na obrazovce vzápětí zavibrovaly mlžnaté čáry a barevné skvrnky. Slabě to zahučelo a zapraskalo a po chvilce naskočil obraz tváře mladého Japonce. Seděl před mohutnou knihovnou u stolu, postlaného velikánskými plachtami papíru.

Admirál ukázal na tlumočnický aparát. Japonec přikývl a stiskl knoflík přístroje.

„Jsem admirál Vasilevskij z Oceánografického ústavu Spojených národů. Buďte tak laskav a okamžitě mi zjistěte, jestli jste 16. července nepozorovali něco mimořádného v prostoru Mariánského příkopu“

Uplynulo několik vteřin, než elektronický tlumočník přeložil jeho slova z angličtiny do japonštiny. Na odpověď nemusel admirál čekat dlouho:

„Jsem Sotaro Takeuči, geofyzik. Okamžik strpení, pane admirále.“

.Vasilevskij se poněkud uklidněn obrátil k ostatním: „No dobrá – v pořádku. Co se stalo, stalo se. Teď pro každý případ přemýšlejte o tom, jak budete ten případ servírovat vedeni ústavu.“ Pak pohlédl na obrazovku. Geofyzikovi bylo sotva víc než pětadvacet šestadvacet let a právě soustředěně listoval ve velikém atlasu.

„Posaďte se a můžete kouřit,“ řekl admirál. „Jak to vypadá, budeme ještě chvilku čekat.“

Tři mužové si ulehčeně oddechli a rozsadili se proti Vasilevského psacímu stolu. Admirál se k nim obrátil zády a vyhlédl oknem.

Pracovna nebyla příliš veliká, její dvě okna byla obrácena k moři; v dáli se jasně rýsovaly mohutné jeřáby a maják v přístavu Valdivia. Bylo časné odpoledne. Oceán působil dojmem klidu. Daleko na moři se důstojně šinula veliká bílá loď. Nebylo slyšet nic než skřek velikých mořských ptáků a pleskání křídel, jak kroužili kolem budovy a střelhbitě se vrhali na hladinu pro chutné sousto.

Bengtson se úkradkem rozhlédl po pracovně. Byl tu, jako ostatně vždycky, vzorný pořádek. Stěny byly pokryty rozměrnými námořními mapami. Špendlíky s praporky na nich vyznačovaly místa, kde se právě zdržovaly výzkumné lodi ústavu a jeho ponorky. V koutě stála knihovna s několika atlasy a velikou knihou ve vybledlých deskách; na skříni se voskově leskl glóbus.

Admirál se v tu chvíli obrátil a nepřítomně se díval před sebe. Byl ponořen do chmurných úvah. Garthner zatím vytáhl svou nezbytnou lulku, nacpal si ji a zapálil. Nilssona se zmocnil – jako pokaždé při této příležitosti – nezadržitelný záchvat kašle.

„Kolikrát jsem vám už říkal, Garthnere,“ chrchlal rozhořčeně, „abyste tu svou prožluklou lulku hodil do moře!“

Právě když si Garthner lámal hlavu, jak na to co nejpeprněji odpovědět, ozval se tlumočící přístroj:

„Pane admirále! V prostoru Mariánského příkopu 16. července nedošlo k žádnému zemětřesení, resp. k pohybu mořského dna. Ovšem SOFARY zaznamenaly vzdálený hukot a výzkumná loď Kyoto Maru sebrala na hladině kusy pemzy na 144. stupni východní délky a 16. stupni severní šířky, skoro přesně na sever od ostrova Guam. S největší pravděpodobností došlo šestnáctého k výbuchu podmořské sopky v západním sektoru střední části Mariánského příkopu, a to v těch největších hloubkách, protože jsme nezjistili, že by na povrch vyrazil sloup vodní páry, a nebyla zaznamenána ani vlna vulkanického příboje.“

„Děkuju,“ řekl Vasilevskij a zbledl. „Kdybyste zjistil něco nového, ihned mi dejte vědět.“

Vypnul videofon.

„Pánové, je vám jasné, co to znamená?“ obrátil se k ostatním.. „Že totiž X-d4 byla zničena, X-d4 přestala existovat! Zkrátka: konec, naprostý konec!“

Jeho slova zanikla v užaslém tichu. I admirál dlouhou chvíli mlčel a strnule stál u stolu. Pokoušel se zastřít, co se v něm děje.

Ale Bengtson věděl naprosto přesně, co se odehrává v duši jejich velitele. Dobře znal Hamiltona, velitele X-d4, a věděl, že Hamilton byl před časem žákem Vasilevského, a ke všemu jeho nelepším žákem.

„Kapitán Nilsson!“ promluvil nakonec admirál.

„Rozkaz!“ vymrštil se Nilsson a napřímil se do pozoru.

„Okamžitě odletíte hydroplánem WQ-8 do prostoru Mariánského příkopu. Koordináty znáte, doufám, že jste si je předtím poznamenal? Jasné?… V pořádku. Tak tedy, 120 km severně od Guamu se snesete 150-200 metrů nad hladinu moře. Z té výšky prozkoumáte prostor až k východnímu okraji příkopu. Jestliže se v důsledku katastrofy poškodil atomový motor ponorky, pravděpodobně se zřetelně zvýšila v těch místech radioaktivita. Po každých 10 kilometrech se snesete na hladinu, a když bude oceán klidný, můžete v případě potřeby přistát na vodě. Zkrátka: po každých deseti kilometrech zapnete super– citlivé GM-trubice a změříte radioaktivitu. Každé tři hodiny chci mít hlášení. Když budete okamžitě startovat, zítra večer můžete být na místě. Všecko jasné?“

„Ano!“

„Tak se nezdržujte a ihned startujte!“

Nilsson pozdravil a odešel.

„Poručík Garthner!“

„Rozkaz!“

„Vyhlásíte poplach pro všecky stanice, které pracují v prostoru Boniny-Mariánský příkop. Poplach platí i pro všecky ponorky a výzkumná plavidla, nalézající se v okruhu 1000 kilometrů od ostrova Guam. Zároveň ať nasadí všecky helikoptéry z Boninských ostrovů. Vytvoří řetěz a protesají celý příslušný prostor. Hlášení vždy po třech hodinách!“

„Rozumím“

„Jděte a okamžitě to proveďte!“

Garthner udělal čelem vzad a vyběhl z místnosti. Dveře za ním hlučně zabouchly.

„Major Bengtson! Vraťte se do ústředny. Budete mi neprodleně hlásit každou zprávu, kterou dostanete. Na shledanou!“

Bengtson byl už ve dveřích, když za ním admirál ještě zavolal:

„Počkejte okamžik! Máme po ruce nějaké rychlé letadlo, schopné okamžitého startu?“

„Ano Průzkumnou třísedadlovou béeftrojku.“

„Ať letí taky. Je rychlejší než Nilssonův hydroplán.“

„Rozkaz. Ale dovolte poznámku, pane admirále: nemyslíte, že se vrtulníky z Bonin dostanou na to místo k Mariánskému příkopu dřív? Stanice je mnohém blíž – a my musíme přeletět celý oceán!“

„Máte pravdu, stanice je relativně blízko k místu katastrofy; jenže v tomto okamžiku nevíme, jestli tam mají k dispozici stroje. Touhle dobou bývají nejspíš v okolí Kamčatky nebo na Aleutách a fotografují tah ryb. Než se vrátí na Boniny, ztratíme drahocenné hodiny. Garthnerovi jsem nařídil, aby vzbouřil helikoptéry z Bonin jenom proto, abych nepropásl žádnou možnost – co když tam přece jen mají pár strojů, které můžeme nasadit!“

Když Vasilevskij osaměl, zůstal stát u mohutného pracovního stolu a opřel se o něj pěstmi. Hluboko se zamyslil. Vybavily se mu dávné vzpomínky, a bylo jich mnoho, že by je snad ani nespočetl. Myslel na Hamiltona, s níž se účastnil mnoha vědeckých expedici, pod silným pancířem ledu u severního pólu, v Karibském moři. v jižních partiích Tichého oceánu. A potom před ním jakoby odnikud procházelo defilé tváři. V řadě doslova nepřehledné předstupovaly před jeho vnitřní zrak. Obrysy některých obličejů rozmyl čas, tahy jiných se před ním rýsovaly ostřeji. Námořníci, lodní strojničí, radisté, navigátoři… Znamenití mladí vědci, nadšení, talentováni badatelé… a teď tam všichni zahynuli! Jedno mu bylo naprosto jasné: není pražádná naděje, že by se s kýmkoli z nich ještě někdy shledal. Oceán dobré střeží své zajatce! Ke katastrofě došlo v hloubce bezmála osmi kilometrů. Odtamtud se člověk živý na hladinu nedostane!

Pokoušel se představit si poslední minuty dramatu. Jednotvárné hučení motorů přeruší podivné zaburácení. Pak několik mocných nárazů záhadného původu. Potom se ponorka náhle nakloní, následuje strašlivý praskot a skřípot – a bouřlivý, ničemu nepodobný zvuk doprovází vpád vody do trupu lodě! Lidé ani nestačí pochopit, co se s nimi děje. Obrovitá sila vodních spoust prolomí stěny a smete v jediném okamžiku všecko!

Admirál se otřásl. Potom si zhluboka povzdechl a váhavě natáhl ruku po videofonu.

„Admirál Vasilevskij. Prosím profesora Indraniho. Chci mu ohlásit, že pravděpodobně došlo ke katastrofě atomové ponorky X-d4…“

Oceánografickém ústavu panovala tísnivá, těžká atmosféra. Poslední události pochopitelně nebylo možné udržet před pracovníky ústavu v tajnosti – vždyť mnozí z nich viděli, jak startují dvě letadla, a slyšeli, jak Garthner vydává rozkazy pro poplach. Nebylo však potřeba nic utajovat. Ačkoli v té době pracovali v ústavu synové a dcery čtyřiatřiceti národu – běloši i černoši, Indové a Japonci, Číňani a Indiáni – přes rasové a jazykové rozdíly pokládali se všichni za příslušníky jedné společnosti a tak se také chovali. Přivykli už tomu, že v radostech i žalech, při plnění úkolů i ve chvílích vzrušení stojí při sobě.

Generální ředitel ústavu, profesor Indrani, vyzval nyní všecky k obezřetnosti. Spěšně svolal ředitelskou poradu a podal shromáždění o události zprávu. Potom vydal strohý rozkaz, že veřejnost mimo ústav nesmí být zatím o věci informována. „Naprosté embargo na veškeré zprávy,“ prohlásil, „dokud nebudeme mít k dispozici naprosto definitivní a nepochybná hlášení z místa.“

Hodiny plynuly a nic se nedělo. Čekalo se na hlášení ponorek, výzkumných lodí a letadel a přitom si od nich mnoho neslibovali. Mezitím se setmělo.

Večer kolem osmé hlásila meteorologická služba, že v oceánském prostoru na jih od Havajského souostroví sílí vítr a chystá se bouře. Ze snímků vysílaných umělými meteorologickými družicemi bylo rovněž patrné, že se nad oním prostorem oceánu vytvořil silný koberec nakupených mraků. Na Havaji bylo teprve odpoledne.

půl deváté se hlásil radista průzkumného letounu B-f3 a rozčileně sděloval, že se jejich stroj octl v bouřkové zóně. „V místech, kudy letíme, je tma jako o půlnoci. Nevidíme nic, ani vodu, ani nebe. Neznáme svou přesnou polohu. Obávám se, že nás vichřice značně vychýlila z letové osy. Vítr hází strojem, jako by to byl lístek! Pokoušeli jsme se orientovat radarem, ale zatím naprosto bezvýsledně. Žádáme okamžitě další pokyny!“

Po boku službu konajícího radisty seděl v radiocentrále i Bengtson. Jakmile přijal zprávu z paluby B-f3, pustil se důstojník-radista do práce.

„B-f3, volám B-f3! Vysílejte bez přestání signál na vaší dosavadní vlnové délce. Stanice na Havaji, Okinuawě a na Velikonočních ostrovech vás zaměří. Žádám o vysílání nepřetržitého signálu! Za několik minut vám sdělím vaši přesnou polohu. Udržujte s námi stále spojení!“

Mezitím už Bengtson volal příslušné stanice – nejdřív Havaj, potom Okinawu a nakonec jednu ze stanic na Velikonočních ostrovech.

„Sledujte ihned vysílání B-f3 na vlně 0,741 megacyklu. Dává nepřetržitý signál. Prosím o přesné zaměření. Sdělte mi co nejrychleji směr.“

Podle údajů, získaných od tři stanic, ležících v obrovské vzdálenosti od sebe, bylo možno pomocí mapy během několika vteřin určit poměrně přesnou polohu letounu. Jenomže věci se vyvíjely velmi nepříznivě. Stanice z Velikonočních ostrovů ihned hlásila, že vysílání B f3 slyší čistě, ale Okinawa, ba ani Havaj nebyly schopny zachytit signál z paluby letadla. V tu dobu byly zřejmě v ionosféře silné poruchy, které podle astronomů způsobila silná sluneční činnost, kterou pozorovali už předcházejícího dne. Marné se pokoušeli z centrály ústavu přepojit na jiné vlnové rozsahy – všecko bylo bezvýsledné.

Mezitím však prchaly vzácné minuty a službu konající radista si už doslova rval vlasy v bezmocném vzteku. Údaje, které mu poskytla stanice na Velikonočních ostrovech, mu vlastně vůbec nepomohly a zaměřovači přístroj jejich ústavu mu byl prakticky k ničemu. Letoun byl totiž někde v prodloužení spojnice mezi Valdiviou a Velikonočními ostrovy. Dalo se předpokládat, že už přelétl rovník severním směrem, zřejmě v oblasti Vánočních ostrovů. Takže Valdivia přijímala signály B-f3 téměř přesně z téhož směru jako Velikonoční ostrovy, jenže k tomu, aby mohli vymezit okamžitou polohu letounu, potřebovali další údaje. Museli znát přinejmenším jeho vzdušnou vzdálenost od Velikonočních ostrovů. Ta však jim nebyla známa.

Elektrické výboje v atmosféře občas signál zeslabovaly a pak byl na chvíli příjem úplně přerušen. Když uplynulo čtvrt hodiny hrůzy, letadlo se opět ohlásilo. Příjem však byl nesrovnatelně horší než předtím a radistovi přejelo po zádech lehké mrazení, když vyslechl dramatické hlášení:

„Zde Martin Ruud na palubě B-f3. Naše letadlo je poškozeno, pravděpodobně nás zasáhl blesk. Na obrazovce radaru rozeznáváme obrysy nějakého ostrova nebo atolu. Viditelnost je nulová. Pokusíme se o nouzové přistání. Uvědomte naše příbuzné. Jdeme na přistáni!“

A v tom okamžiku bylo spojení definitivně přerušeno, ještě několik vteřin vydávala membrána praskot a bouchání – pak se rozhostilo hřbitovní ticho!

Radista zvedl třesoucí se rukou videofon, aby uvědomil admirála Vasilevského o novém neštěstí…

2

NEPOCHOPITELNÁ DEPEŠE

Od zmizení X-d4 uplynuly už čtyři dny. Lidé byli pochopitelně nervózní. A k tomu ještě ta tragická nehoda letounu B-f3!

Vedoucí jednotlivých oddělení ústavu seděli v pracovně profesora Indraniho. Čekali na zprávu admirála Vasilevského, která měla shrnout události. Tiše mezi sebou hovořili.

Konečně se otevřely dveře, vstoupil profesor a hned za ním admirál. Všichni povstali.

„Posaďte se prosím,“ řekl Indráni. „Dal jsem vás svolat, abychom nejprve vyslechli zprávu pana admirála,“ pokračoval a pohlédl na Vasilevského, „a pak se poradíme, co je třeba podniknout. Myslím si, že o té věci nemůžeme nadále mlčet; musíme informovat tisk a ovšem i příbuzné zmizelých. Prosím tě, Alexeji,“ obrátil se na Vasilevského, „vysvětli v krátkosti, co se přihodilo.“

„Budu stručný,“ začal Vasilevskij a ztěžka přecházel před psacím stolem Indraniho sem a tam s rukama za zády, „a chci se omezit jenom na to nejpodstatnější. Všichni vědí, že nejprve zmizela ponorka X-d4 se čtyřicetičlennou posádkou na palubě. Potom jsme ztratili z dosahu jedno z vyslaných průzkumných letadel B-f3 s tříčlennou posádkou. O ponorce nemáme vůbec žádné zprávy. Všecko nasvědčuje tomu, že byla zničena při výbuchu podmořské sopky. Ke katastrofě došlo ve veliké hloubce, takže radioaktivní látky ještě nedosáhly hladiny. Je možné, že sám pohonný systém nebyl vůbec poškozen, takže se radioaktivní látky ani nemohly dostat mimo těleso ponorky. Anebo byl poškozen i motor, ale sila výbuchu a vzápětí pak hloubkové podmořské proudy rozptýlily radioaktivní zplodiny. Zkrátka dosavadní měření radioaktivity nevedlo k žádnému výsledku.

A teď pokud jde o letadlo…,“ pokračoval admirál. „Podle posledního hlášení se pilot pokoušel o nouzové přistání. Přesné místo jeho pokusu neznáme. Podle našeho odhadu překročilo už B-f3 v době posledního hlášeni rovník, ale z rádiového sdělení z paluby letounu vyplývá, že se pravděpodobně značně odchýlilo od vytyčeného kursu. Víme o nich s jistotou jenom to, kterým směrem bylí od Velikonočních ostrovů. To je pochopitelně velmi málo. Jediný opěrný bod pro nás je v tom. že palubní radista Ruud mluvil o nějakém ostrovu či mělčině! Chtěli tam přistát. Podle mého názoru – dovolte mi, abych byl naprosto upřímný – neměl jejich pokus žádnou naději na úspěch. To jsem si myslel už tehdy, když jsem dostal jejich hlášení, je vyloučeno, aby se takové nouzové přistání podařilo. Přesto však sem učinil opatření, aby ihned odstartovala do prostoru Vánočních ostrovů letka, sestávající ze šesti letounů, a aby odtamtud postupovala na sever a pročesávala oceán až na úroveň Havaje. Dosavadní hledání bylo neúspěšné, ačkoli prostor mezi rovníkem a dvacátým stupněm severní šířky propátrali letci asi tucetkrát. Myslím si, že je na čase, abychom je povolali zpět… Nuže,“ řekl po chvilce mlčení admirál a bezradně rozpřáhl ruce, „to je vše, co vám o případu mohu hlásit.“

„Jednal jsi správně,“ promluvil po Vasilevském profesor Indrani. „Já si ovšem myslím, že bychom ještě neměli zrušit pátrání. Povolejme sice nazpět těch šest letadel, ale pošleme místo nich šest jiných s čerstvými lidmi. Musíme ten ostrov najít, i když to vypadá naprosto beznadějně! V té části oceánu jsou desetitisíce korálových útesů a mělčin. Vím to já a vědí to i ostatní, že najít mezi nimi jeden jediný, kde se naše letadlo pokusilo o přislání, je nadlidský úkol. Ale naše svědomí nám nedovoluje, abychom rezignovali. Bohužel posádka letounu pravděpodobně zahynula. Přesto však musíme udělat všecko, co je v lidských silách, abychom je zachránili, jestliže snad zázrakem – a k tomu by opravdu bylo třeba zázraku – zůstali při nouzovém přistání naživu.“

Z auditoria nezaznělo ani slovo námitky. Jenom několik minut se ještě debatovalo, jakým způsobem vystřídat piloty, kteří stále ještě pročesávali oceán na jih od Havaje. Nakonec přišel major Bengtson s dobrým nápadem:

„Navrhuji, abychom se zeptali pilotů, kdo je ochoten letět na čtyři dny dobrovolně na otevřené moře. Z těch, co se přihlásí, vybereme dvanáct mužů, sestavíme letku o šesti letadlech a mohou hned startovat. Zbytečné věci nechají doma, takže bude v letounech dost místa pro letce na střídání. Měnit se budou po dvanácti hodinách služby a za čtyři dny se vrátí. Když bude potřeba, může vyrazit na cestu další skupina šesti strojů.“

Tento návrh pokládali všichni za rozumný a přijali ho bez připomínek. Tím porada skončila a lidé se rozcházeli. Nikdo si ani nevšiml, že jsou Bengtson i Vasilevskij k smrti unavení. Během posledních čtyř dní spal Bengtson sotva několik hodin: byl téměř bez přestání v pohotovosti na Ústřední kontrolní stanici. Jeho pracovní doba už dávno skončila, ale nikdo ho nedokázal přimět, aby se šel trochu vyspat. Byl sice celý pomačkaný, ošoupaný a vyčerpaný, ale zůstal na svém místě. Jenom jednou opustil své místo – a to bylo teď, když se účastnil zasedání.

S naprostou samozřejmostí pracoval mnohonásobně víc, než mu to přikazovaly předpisy. Neplnil žádný písemný rozkaz – přikazovalo mu to jeho svědomí. Měl pocit, že je za všecko osobně odpovědný – vždyť porada vedení ústavu tehdy vypravila ponorku na poslední cestu právě na jeho návrh a on také připomněl admirálovi letadlo B-f3. Ale co má dělat? Kdyby byl navrhl některé jiné letadlo, havarovalo by právě ono jiné letadlo. Pak by sice nezmizel v rozbouřeném hrobu oceánu Martin Ruud se svými dvěma druhy, ale tři jiní muži. Jak je tu zvláštní, pomyslel si, bezděky jsem se stal nástrojem osudu, jestli vůbec nějaký osud existuje. Tři lidé museli zahynout, a já, i když za to nemůžu, jsem shodou okolností poslal právě ty tři. Co kdybych byl poslal jiné letadlo?! Jestlipak by Ruud a jeho druhové zahynuli z nějaké úplně jiné příčiny? Anebo by zůstali naživu a katastrofa by postihla druhý stroj?! Kdoví? Ale ne – čert aby se v tom vyznal!

I Vasilevskij jako by byl za ty čtyři dny zestárl o řadu let. Pokoušel se sice i nadále udělovat potřebné příkazy s vojenskou řízností, ale v jeho hlase už se ozývala beznaděj. V přístavu panovalo nezvyklé ticho. Lidé mezi sebou hovořili tiše, skoro šeptem. Stejnou silou jako dřív hučely jenom složité, automaticky pracující oceánografické aparáty.

Profesor Indrani měl pravdu, když navrhoval, aby pokračovali v pátrání – co když z posádky nešťastného letounu přece jenom někdo zůstal naživu. A opravdu se stal zázrak – jeden z posádky totiž katastrofu přežil. Ležel poraněn, opuštěn a bezmocný na pustém ostrově, sta a sta kilometrů od nejbližšího lidského obydlí.

Pátého dne ráno došlo k nečekanému a napohled zcela nevysvětlitelnému obratu. Bengtson se ztřeštěně hnal se zprávou k admirálu Vasilevskému.

„Před několika minutami,“ hlásil major a zalykal se po tom svém úprku, „jsme zachytili ze severozápadního sektoru Tichého oceánu nepochopitelnou depeši. Nemohu vám dát přesné koordináty – jenom v případě, že depeše zachytily i jiné, vzdálené stanice. Druhý důstojník se právě vyptává, jestli zprávu zachytili i jinde. Myslím, že ji vysílali odněkud od Mariánského příkopu. Prosím!“ vychrlil ze sebe a podal admirálovi dlouhou pásku papíru. „Nevyčtu z toho jediné slovo. Snad to rozluštíte vy…“

Text začínal takhle:

VOIPPRARRUNIOMSKSAKOTRYP//

VIBLUCUULKCBKYHIAVVNNYHE //

SSTTE1SRDCEUMSTNTENAISEM //

EOHPRMLRUEAEPTSDCRIEOOLM //

Tím ovšem záplava písmen nekončila. Admirál si dlouho prohlížel tajuplný text a pak vrátil papír Bengtsonovi.

„Odneste to skupině počítacího stroje. Mohu vás uklidnit příteli, tohle není žádná ‚chiffre indéchiffrable‘ – tedy nerozluštitelný kód. Ukažte to komukoli, koho tam právě popadnete. Mám dojem, že nám celý ten krám rozluští za několik minut, až tím nakrmí tu svou zázračnou mašinu. Nevypadá to nijak složitě.“

Sotva Bengtson odešel, admirál ihned volal Ústřední kontrolní stanici a zeptal se, zda se jim už podařilo zjistit, odkud byl tajemný text vysílán.

„Ano,“ zněla odpověď. „Právě jsem vám to chtěl hlásit. Depeše byla vysílána z prostoru Boninského souostroví, všeho všudy tři sta kilometrů od místa, odkud jsme 10. července dostali poslední hlášení od X-d4. Ale dovolte, pane admirále, rád bych se na něco zeptal „ „Jen do toho!“

„Podařilo se už rozluštit depeši?“

„Zatím ne. Právě to zkoušejí u komputeru. Myslím si, že za pár minut nám to bude jasné! Záleží jen na tom, kolik času zabere programování. Jinak děkuju za hlášení. Konec!“

V té chvíli si už Vasilevskij ani nedokázal jen tak povídat. Zmocnilo se ho silné vzrušení. Je možné, že X-d4 přece jenom nebyla zničena? uvažoval a znovu se v něm rodila naděje. Je možné, že se zachránili a někam je odnesl podmořský proud?

Dal se spojit s profesorem Indranim. „Slyšels už tu velkou novinu?“

„Ano! Skupina od počítače mi právě před chvílí hlásila, že jim Bengtson předal nějakou kódovanou depeši, o níž se předpokládá, že by mohla být z paluby X-d4! Pro každý případ jsem mu přikázal, aby nás co možná nejdřív informoval o výsledku!“

Uplynulo půldruhé hodiny od chvíle, kdy Bengtson odešel s tajemnou depeší, ale text se stále nedařilo rozluštit. Že by byl opravdu nerozluštitelný?

Vasilevskij se dotazoval skupiny u počítače každých pět minut, ale pokaždé doslal zápornou odpověď. Nakonec už to nevydržel. Vyšel ze své pracovny, vstoupil na pohyblivý chodník a doslova se vřítil do haly komputeru.

„Pořád jste k ničemu nedospěli?“

„Bohužel, nevíme ještě nic.“

„Ukažte mi ten papír!“

Admirál zasedl k jednomu stolu, odstrčil složky papíru z počítače a na několik minut se hluboko ponořil do studia textu. Potom se bouřlivě zasmál a napůl zlostně, napůl v báječné náladě promluvil k ostatním:

„Tak mám dojem, pánové, že můžete klidně ty své chytré mašiny vyhodit do šrotu. Myslí poněkud příliš komplikovaně, a právě proto nedokážou rozlousknout absolutně jednoduché úlohy. Proto taky nedokázaly rozluštit ani tenhle nerozluštitelný kód. A přitom je to tak strašně prosté! Hrome, v životě jsem neměl v ruce tak dětsky prostoduše zakódovaný text. Podívejte se sem…!“ Ostatní se zvědavě nahrnuli kolem něho. „Račte mě, prosím, sledovat. Nejdříve napíšeme na kus papíru první řádek:

VOIPPRARRUNIOMSKSAKOTRYP//

Všiml jsem si, že počet písmen mezi dvojitými čarami ‚je vždy dělitelný čtyřmi, u prvních čtyř řádek je to počet čtyřiadvacet. Dál sice součty písmen na řádkách nejsou stejné, ale vždy je to násobek čtyř. A to je klíč ke kódu. A teď si nějak zatrhneme první, páté, deváté, třinácté, sedmnácté písmeno a tak dál, vždycky přičtěte čtyři… řekněme, že je budeme podtrhávat a číst tak, že vynecháme písmena, která nejsou podtržena:

VOIPRRUNIOMSKSAKTRYP//

Tímhle postupem dojdeme až ke dvěma svislým čarám a vrátíme se na začátek řádku, ale teď začneme u druhého písmene a pokračujeme šestým, desátým, čtrnáctým a tak dál. Když je označíme tečkami, vypadá text následovně:

VOIPRRUNIOMSKSAKTRYP//

A když zase dojdeme ke dvojité čáře, opět se vrátíme na začátek a čteme postupně doposud neoznačená písmena, počínaje třetím písmenem od počátku řádku.

Dvojité čáry na koncích obsahují pokyn: Skoč zpátky na začátek řádku! A podle těch pravidel teď můžeme přečíst celý text:

VPROSTORUMARIANSKYPRIKOP //

VULKÁNICKYVYBUCHVHLUBINE //

SEDMTISICSESTSETMETRUNAM //

ERUPCIOMETROHLASILPREDEM //

čili: ‚V prostoru Mariánský příkop vulkanický výbuch v hlubině 7600 metrů nám erupciometr ohlásil předem…“‚

Vasilevskij vzhlédl od papíru a pokračoval:

„Konečně tedy mohu s radostí a s nesmírným ulehčením konstatovat, že ponorka X-d4 nebyla zničena! Teď už víme aspoň tolik, že posádka žije, že katastrofu přežila. Ale co se s nimi opravdu stalo, to pravděpodobně zjistíme, až touhle metodou přečteme úplný text depeše. Než dojdu na konec,“ obrátil se admirál k jednomu z přítomných důstojníků, „uvědomte, kapitáne, laskavě profesora Indraniho, co už víme. A ihned dejte na vědomí lodím, ponorkám a letadlům, které pátrají v prostorách Mariánského příkopu, že ty, které hledají, najdou tři sta kilometrů severozápadně od Boninského souostroví!“

„Je ti, doufám, jasné, že za tuhle věc nás nikdo nepochválí?“ řekl Hamilton, kapitán ponorky X-d4, svému společníkovi, vysokému mladému muži s tmavohnědými vlasy.

„Došla už nějaká odpověď na naši šifrovanou depeši?“

„Nedošla,“ odpověděl kapitán. „Nemám zdání, co se stalo. Nechápu to, vždyť jsme se s Adrienne důkladně o všem domluvili. Obávám se, že se depeše dostala do rukou někomu nepovolanému.“

„Předpokládejme, že se to stalo. Podle mého není žádné zle – vždyť ten kód nikdo nerozluští.“

„Myslíš? Já bych nebyl takový optimista. Sám pámbu ví, jestli na jeho rozluštění už nepracuje skupina u počítacího stroje. A pak – je tam starý Vasilevskij. A admirál je přece odborník na šifrování. Je to jeho hobby. Hraje si s kódy jako jiní lidé hrajou karty nebo šachy.“

„A co bude, když opravdu rozluští text?“

„Určitě malér. To se ostatně uvidí. Musíme využít každé minuty – moc času na to nemáme. Ale do té doby ukončíme svou práci.“

„Máš pravdu, Gilberte,“ řekl kapitán. „Co zbývá udělat?“

„Musíme rozmístit ještě tři přístroje. Až s tím budeme hotovi, pak budiž, ohlásíme se – nezávisle na tom, jestli mou depeši rozluštili nebo ne.“

„V pořádku,“ odpověděl Hamilton, „jednej i dál, jak myslíš, že je to nejlepší.“

Seděli v kapitánské kajutě u malého stolku. Bylo tam málo místa, sotva se srovnali. Venku, za tlustým oknem kajuty, vládla tma, jen občas zazářila svítící ryba, která se přehnala za sklem. Pluli právě v hloubce dobrých pěti kilometrů, stále ještě v oblasti Mariánského příkopu.

Otevřely se dveře a v obdélníku se objevil Jurij Kogan, první důstojník. Vstoupit do kajuty nemohl, protože pro tři lidi tam nebylo místo.

„Kapitáne,“ řekl, „z Valdivie přišla depeše. Zdá se, že naši zprávu rozluštili. Dostali jsme rozkaz, abychom se ihned vrátili. Co máme dělat?“

Hamilton byl několik okamžiků bezradný a pobledl na Gilberta, jako by volal o pomoc. Potom se rozhodl:

„Odpověz, že okamžitě vyrážíme. Ale zatím nevydávej mužstvu příkazy k vyplutí! Nejdřív rozmístíme zbývající přístroje. Budeme na to potřebovat nejvýš půl dne. A pak se musíme opravdu vrátit. Teď už je to stejně všecko jedno,“ dodal ještě s lehkým povzdechem.

V pracovně profesora Indraniho se opět shromáždila porada vedení ústavu. Nikdo nechyběl. Přítomen byl i major Bengtson.

„Chci vám sdělit“ důležité novinky o atomové ponorce X-d4,“ začal profesor. „Jak je vám známo, od 16. července jsme s nimi neměli rádiové spojení. Dnes jsme dostali z paluby X-d4 šifrovanou depeši, kterou se podařilo rozluštit. Přečtu vám plný text zprávy.“

Indrani si nasadil brýle a dal se do čtení:

„V prostoru Mariánský příkop vulkanický výbuch v hlubině 7600 metrů nám erupciometr ohlásil předem…“

V síni panovala napjatá pozornost a úplné ticho. Jenom málo přítomných zaslechlo, co si hučí pod vousy hlavní geolog ústavu:

„Erupciometr?! No počkejte, rošťáci, až se vrátíte domů! Já vám to spočítám!“

Profesor Indrani si téhle tajemné poznámky nevšiml a četl dál:

„Ponorka byla od místa výbuchu vzdálena osmdesát kilometrů. Pocítili jsme sice silné nárazy, ale loď nebyla vůbec poškozena. Adrienne, dávej dobrý pozor! Nadešla moje veliká chvíle! Hamilton stojí při mně a naprosto se mnou souhlasí. Přistoupil i na to, abychom plán splnili do konce. Devět přístrojů už jsme rozmístili a zanedlouho vyrazíme domů. Zítra za svítání se opět ohlásíme. Neměj strach! A nikomu ani slovo! Gilbert.“

Tolik tedy depeše. Nelze ani na okamžik pochybovat o tom, že zpráva není určena nám, ale někomu, kdo se jmenuje Adrienne. Nejdřív tedy musíme zjistit, kdo je ta žena.“

V tom okamžiku uhodil Bengtson vší silou do stolu.

„Mám to! Teď už tomu rozumím…! Ne sice všemu, ale už v té věci začínám mít jasno. Adrienne, přesněji slečna Adrienne Mooreová, není nikdo jiný než radistka naší Ústřední kontrolní stanice a zároveň snoubenka vulkanologa Gilberta Wilkinse. Zpráva je zřejmě určena jí. Gilbert si bezpochyby myslel, že jeho depeši bude přijímat miss Mooreová. Kód zná bezpochyby jenom Adrienne… Ale co, k čertu, je ten erupciometr?“

„Promiňte, že vás přeruším,“ promluvil hlavní geolog, „ale pokusím se vám teď vysvětlit, co je to erupciometr. Mám dojem, že pak můžeme snadno rekonstruovat události.“

Geolog vrhl omluvný pohled na Bengtsona.

„Nezlobíte se, že jsem vás přerušil?“

„Jenom klidně řekněte, co o té věci víte, doktore.“

„Všichni vás pozorně vyslechneme,“ připojil se k Bengtsonovi profesor Indrani.

Vědec se na několik okamžiků zamyslel, kde by měl se svým vyprávěním začít, a pak spustil.

3.

HADÍ OSTROV

Martin Ruud, radista havarovaného letadla B-f3 se probral. Slunce už stálo vysoko na nebi. Pozvedl hlavu, spočívající na měkkém, teplém písku – v tom okamžiku projela jeho páteří ostrá bolest. Asi o kilometr dál se ještě kouřilo z trosek B-f-3.

V jeho paměti se jenom zvolna vybavoval obraz událostí. Jak se to vlastně stalo? – pokoušel se posbírat myšlenky. Ano…! Teď už si jasně vzpomínal na poslední minuty, předcházející nouzovému přistání. Nejdřív odvysílal zoufalé hlášení ústředně ve Valdivii. Pak jako by mu znovu zazněla v uších pilotova poslední slova:

„Mládenci! Už nejsme výš než šest set metrů. Katapultujte se. Mnoho štěstí!“

„A co ty? Co bude s tebou?“ zeptal se navigátor.

„Já zůstanu v mašině. Pokusím se dostat ji na zem celou!‘

„To je šílenství!“

„Zůstaneme s tebou!“

„Stejně to zkusím!“

„Ne! Tady velím já. Nařizuju, abyste okamžitě opustili stroj!“

„Odmítáme splnit rozkaz!“

„Tak vás teda vyházím z mašiny sám,“ řekl pilot. Natáhl se dozadu, a dřív než mu v tom mohli zabránit, rychle zatáhl za rukojeti jejich katapultů.

Ozval se nervy drásající jekot. Ruud si dokonce vybavil v paměti panickou hrůzu, která mu sevřela srdce v okamžiku, kdy ho katapultovací zařízení i s jeho křeslem obrovskou silou vystřelilo do chladného deště, jenž ho bičoval do tváře. Zdálky k němu doléhalo burácení vln, divoce dopadajících na korálový ostrov, a v jedné chvíli ještě zahlédl daleko před sebou zadní poziční světlo letounu, jako jakýsi podivný meteor řítící se prostorem. Pak pocítil strašlivý náraz a zabolelo ho ve všech částečkách těla: byl to zlomek sekundy, kdy se otevřel jeho padák.

„Kde jsi?!“ zařval ze všech sil na svého přítele navigátora, kterého pilot katapultoval zároveň s ním, ale nedostal žádnou odpověď. Nikdy v životě už ho nespatřil. Navigátora někam smetla vichřice a zahynul v strašlivých černých vlnách, běsnících tam dole.

Ruud však měl štěstí. Vítr ho zahnal přímo nad ostrov. Poslední, na co si vzpomínal, byl okamžik, kdy se dotkl země. Vichr jím mrštil do písku.

… Pomalu a ztěžka se zvedl. Ruce, nohy i páteř ho bolely. Dlaně měl odřené do krve, přesto však s radostí konstatoval, že má všecky kosti celé. Zbavil se řemení od padáku i křesla, potom se zvedl a belhal se a potácel k troskám letadla.

Když dorazil ke zbytkům B-f3, ještě nedávno nádherného kovového ptáka, naskytla se mu strašlivá podívaná. Pilotova kabina se zaryla hluboko do písku. Leželo v ní zuhelnatělé mrtvé tělo, vražené do kormidla…

Trvalo to celé hodiny, než se Ruudovi podařilo vyprostit pozůstatky svého přítele z rozdrcené kabiny, a další dlouhé hodiny, než vyhrabal holýma rukama v sypkém, kyprém písku dost hluboký hrob, aby se do něho vešla pilotova mrtvola. Pak navršil rov a zahučel krátkou modlitbu, jak si ji vybavil z dětství. Nakonec vykročil, aby se rozhlédl po ostrově… co kdyby tady kromě něho přece jenom žil ještě jiný člověk.

Utrmácen k smrti, hladový, žíznivý a zbaven veškerých nadějí obešel už bezmála celý ostrůvek. Stmívalo se.

A jak měsíční záře dopadala v kosém úhlu na pobřeží ostrova, všiml si Ruud jakéhosi neobvyklého světla, jako by tam pod vysokými palmami kovově zasvítila řada nějakých hranatých předmětu!

Přidal do kroku, pokud vůbec přidat do kroku mohl. Vzápětí zjistil, že tam opravdu stoji vyrovnány kovové bedny jedna vedle druhé. Copak to asi bude? položil sám sobě pochybovačnou otázku. Zároveň v něm svitla naděje a probudila se i notná dávka zvědavosti. „A co, však se uvidí!“ dodal k lomu už docela nahlas.

Když došel k bednám, uslyšel podivný, zlověstný syčivý zvuk. Šel opatrně dál… jen co noha nohu mine… vytáhl z pouzdra pistoli.

Přistoupli k první bedně. Byl jí pořádný kus – mohla mít půl druhého metru výšky, dva metry šířky a tři metry délky. Na jejím druhém konci se tyčil do výše podivný přístroj: byl to složitý propletenec kovových ramen a skleněných křivulí. O jejich účelu a funkci si Martin nedokázal vytvořit pražádnou představu. V sousedství přístroje bylo na bedně malé kulaté okno. Martin se k němu sklonil, ale vzápětí vyděšeně zařval a odskočil…!

Jsou lidé, kteří se z jakéhosi – často naprosto nevysvětlitelného – důvodu štítí plazů. Nejen hadů, ale i veškerých docela neškodných ještěrek. Martin Ruud k tomuto druhu lidí patřil, takže se ho pochopitelně zmocnila hrůza, sotva do bedny nahlédl. Uviděl tam totiž spoustu brejlovců. Jejich těla vytvářela bizarně spletená klubka. Strašlivě se polekal a trvalo to dlouhé minuty, než se opět vzpamatoval, ačkoli neměl čeho se bát, protože ho od hadů oddělovala silná kovová stěna a nemohli se nijak dostat z bedny ven…

Zůstal stát několik metrů od bedny. Najednou připoutala Jeho pozornost podivná věc. Zničehonic se pohnulo jedno kovové rameno onoho divného přístroje na druhé straně bedny, ponořilo se do bedny malým otvorem, připomínajícím létací dveře, a vytáhlo z bedny kobru, dlouhou dobře půldruhá metru. Kovová ruka držela hada pevně za hlavou, takže se brejlovec marně pokoušel vyklouznout z jejího sevření.

Pak se pohnulo i druhé rameno. Zařízení, připomínající dlaň, přejelo po hadí hlavě, a potom ji mírně stlačilo. Had rozevřel čelisti. V tom okamžiku se pohnulo třetí rameno a strčilo plazovi do tlamy jakousi měkkou bílou hmotu, připomínající houbu. Brejlovec se do ní okamžitě zakousl. Vzápětí se první rameno opět pohnulo a strčilo hada zpátky do ocelové bedny. Houbovitou hmotu přístroj vložil do silnostěnné skleněné kádinky, která obsahovala jakousi hustou stříbřitou kapalinu.

Ruud celý ten proces sledoval až do konce s němým úžasem. V hlavě se mu zvolna rozsvítilo.

Vida… tahle mašina určitě shromažďuje hadí jed, napadlo ho, čert ví, k čemu je to dobré. Ale takhle je to zřejmě nejmíň nebezpečné. A jestli je to tak, pak sem musí dřív nebo později přijít i člověk! Někdo přece musí ten preparát odvážet! A hady je taky třeba nějak živit. Ani stroje nemůžou bůhvíjak dlouho pracovat bez seřízení a bez údržby!

Když Martin skončil tuhle úvahu, stroj se opět pohnul. Tentokrát vytáhl z bedny mnohem menší kobru – a pak se opakovala celá předchozí scéna. Ruud si všiml, že čas od času vykonávají stejnou práci i přístroje, umístěné u vzdálenějších beden. Celkem stálo na pobřeží dvacet lakových velikých kovových kádi a každá 7. z nich měla svůj vlastní přístroj, který samostatně a nezávisle na ostatních pracoval v pravidelných časových intervalech.

Na nebi zazářily hvězdy. Ruud se unaveně podíval vzhůru. Atmosféra byla dokonale čistá, na obloze nebyl jediný mráček. Nikdy v životě neviděl tolik hvězd.

Pomalu vykročil. Hledal příhodné místo ke spánku – pro všecky případy co nejdál od hadích beden – jistota je jistota. Co kdyby některý brejlovec přece jenom uklouzl. A pak chtěl být přece jenom blíž ke břehu, aby nepropásl okamžik, kdyby se snad objevila v dohledu nějaká loď.

Pak udělal slibný objev: na jednom místě ustupovalo dno poněkud do hloubky a pobřeží vytvářelo úzký malý záliv. Byly tam zaraženy do bahna železné sloupky a u jednoho z nich byla přivázána tlustým řetězem loďka. Ruud se opatrně přiblížil k člunu, který se lehce pohupoval v mírném vlnobití. Z posledních sil se přehoupl přes bok a pak se vyčerpán svalil na dno. Za několik okamžiků upadl do hlubokého spánku, podobného mrákotám.

Doktor Kusumadinata, vedoucí oddělení hadích sér, nervózně přecházel ve své pracovně. Bylo pekelné vedro a mohutné ventilátory dokázaly jenom zamíchat horkým vzduchem, ale nic na vedru neubraly. Venku žhnulo oslepující slunce a široké listy palem statečně odrážely žhavé paprsky.

Usedl ke stolu. Ještě okamžik uvažoval, potom si otřel kapesníkem opocené čelo a stiskl tlačítko domácího dorozumívání.

„Prosím pana asistenta Peranga, aby ke mně laskavě ihned přišel.“

Zatímco čekal na asistenta, urovnal na stole rozházené knihy a potom se ponořil do studia úředního dopisu. Toho dne pročetl onen dopis snad už desetkrát. Měl stále silnější pocit, že ho zlostí trefí šlak, když si ho přečte ještě jednou. Tohle už dál trpět nebude! Dělají si z nás šašky! Vřelo mu v hlavě. „Hrome, co jen si to panstvo tam v Bombaji myslí?! Mám snad pořád poskakovat, jak se jim uráčí hvízdat? Tak to zas ne! Já jim jednou ukážu, jak se má dodržovat pořádek! A u nás jakbysmet! Pořádek a disciplina se bude dodržovat – a hotovo! To je neslýchané! Oni moje příkazy vůbec neberou vážně! To je svinstvo!“ dodal k předešlým úvahám polohlasem.

V lom okamžiku se otevřely dveře a vstoupil van Perang. Byl to až přehnaně hubený mladý muž mezi osmadvaceti a třiceti lety. Bílý plášť na něm nepořádně visel, jako by ho na sebe hodil před dveřmi. Pásek někde zapomněl.

„Volal jste mě, pane profesore?“

Kusumadlnata vybuchl:

„jak dlouho ha vás mám cekat, milý pane? Kde jste ráčil být?“

„Omlouvám se, ale řekli mi teprve před chvilkou, že mě voláte… Ostatně, jdu rovnou z laboratoře.“

„Pojďme k věci, nemám čas si s vámi jen tak povídat. Zásilka už došla?“

„ještě ne.“

„Vida!“ Doktorův hlas byl najednou řezavý. „A proč ne, smím-li se ptát?“

„Nad našimi pobočkami včera řádila strašlivá bouře. Nemohli jsme vyplout pro materiál. Tajfun se právě kvůli tajfunu nemohl hnout z přístavu…“

„Poslyšte, mladíku, nehrajte si přede mnou se slovíčky! Doufám, že je vám jasné, jak je tahle věc naléhavá! Už jsem vám říkal, že přišel předevčírem dopis z Bombaje. Prosím, tady je, přečtěte si ho! Ať se trochu pokocháte i vy!“

Přistrčil papír mladému muži. Van Perang si nasadil brýle a dal se do čtení:

MEZINÁRODNÍ OSTAV BIOLOGIE, UNESCO

Bombaj, Bengal street 3

Vážený profesore Kusumadinato,

prosím, abyste to nepokládal za obtěžování, ale potřebovali bychom velice nutně ještě dva tisíce ampulek. Zahájili jsme novou sérii pokusů. Zkoušíme reakci C-46, tentokrát s kobřím jedem. Djakarta nám už oznámila, že posílá pět set ampulek, ale na vás zůstává, abyste nám urychleně poslali zbývajících patnáct set. Prosím vás, abyste věc zařídili a zároveň abyste nám co nejrychleji dali zprávu, kdy můžeme materiál očekávat.

Se srdečným pozdravem:

Dr. Krišna Čandrašékhar,

tajemník generálního ředitele

„Teď už chápu, pane profesore,“ promluvil asistent, když dočetl dopis, „že se zlobíte právem. Vždyť je to sotva pár dní, co jsme posílali asi patnáct set ampulí.“

„Ovšemže se zlobím právem,“ zahučel Kusumadinata mrzutě, ale tónem už poněkud mírnějším. „Oni si tam v Bombaji snad myslí, že nemátne nic jiného na práci, jenom pořád plnit jejich požadavky. Ale co mám dělal? Ředitelství je tam, a když už se ta spousta mudrlantů rozhodla, že zahájí sérii pokusů s reakcí C-46, ať už chceme nebo ne, musíme nechat plavat vlastní práci, abychom panstvu opatřili hadí jed. Zkrátka, chlapče, je na vás, aby loď vyplula ještě dnes. Ať hned jedou a přivezou tolik jedu, kolik se jen dá. Ale něco vám řeknu – v našem ústavu taky panují nesnesitelné podmínky! Šlendrián! Víckrát ať k takovému zpoždění nedojde, rozuměl jste? Mě žádná bouřka nezajímá, mě nezajímají žádné výmluvy! Mě zajímá jedna věc: když něco řeknu, musíte to bezpodmínečně a řádně splnit!“

„Ale pane profesore…“

„Nechte mě laskavě domluvit, ano?! Řekněte v laboratoři, ať se připraví, jakmile přivezou materiál, ať okamžitě beze zbytku všechno zpracují, naplní ampulky a expedice ať se stará, aby těch patnáct set ampulí bylo ještě před koncem týdne v Bombaji, aby do nich jedovatý kulový hrom uhodil!“

Van Perang polkl jako vždycky, když si jeho profesor, povahy poněkud křečkovité, pustil jazyk na procházku, potom udělal čelem vzad a tiše a jemně za sebou zavřel dveře.

Kusumadinata se trochu uklidnil a vstal od svého psacího stolu. Vyhlédl Oknem. Proti němu na průčelí hlavní budovy zářila veliká kovová písmena:

MEZINÁRODNI ÚSTAV BIOLOGIE

UNESCO

II. laboratoř sér, Havaj

Van Perang stál na palubě malé, ale rychlé lodi Tajfun a hovořil s kapitánem.

„Šéf se strašně vzteká,“ říkal právě, „protože kvůli bouřce nedošla včas zásilka z páté pobočky. Vydal příkaz, aby pro ni ihned zajel Tajfun.“

„Vím o tom,“ odpověděl kapitán. „Už vzkázal i mně. Ale dnes večer v žádném případě vyrazit nemůžeme. Nemáme dost nafty, musíme tankovat – a tři námořníci s kormidelníkem dostali na večer volno. Určitě přirazí až pozdě k ránu a bude z nich táhnout na míli viska. Když k tomu připočteme, jak dlouho to trvá, než pořádně vystřízliví, bude nejmíň poledne. Pak teprve můžeme vyplout.“

„K čertu! Nemůžete pro ně poslat? Sám přece víte, kapitáne, že se s naším starým nedá vydržet, když se jednou jaksepatří navzteká. Nerad bych zas poslouchal kázání. Říká, že ho žádná bouře nezajímá! jeho prý zajímá, aby byla zásilka včas v laboratoři.“

„To se podívejme! Tak jeho žádná bouře nezajímá!“ zuřil kapitán. „Přál bych mu, aby jednou musel s touhle kocábkou manévrovat v šesti– sedmimetrových vlnách! Ale už jsem řekl – stejně nemůžu vyplout hned, i kdyby padaly z nebe kameny a vzteklí profesoři, protože bez nafty a posádky by celý tenhle krám asi sotva jenom silou vůle klouzal po vlnkách nějakých čtyři sta kilometrů. Ale kdybyste vy a náš velevážený pan profesor aspoň protentokrát za moje chlapce zaskočili,“ dodal posměšně, „a kdybyste si ráčili trochu sáhnout na kormidlo, pak prosím, můžeme odrazit. Těch pár kapek nafty, co mám dole v nádrži, docela stačí, abychom najeli na nějakou mělčinu… A mělčin je tu bohatě: první hned před zálivem, takže se daleko ani plavit nemusíme.“

„Poslyšte, kapitáne, ze mě si legraci dělat nemusíte! Já taky netancuju samou radostí. Snad už vám došlo, že jsem za vámi nepřišel jen tak pro nic za nic. Ale když už je to opravdu tak, řekněte mi teď upřímně: opravdu míníte vyplout až zítra?“

„Ovšem. Ani ne tak kvůli chlapcům, kteří se mají vrátit nejpozději ráno, ale především kvůli naftě. A to dostanu teprve zítra. Jestli chcete jet s námi, přijďte kolem deváté. V pořádku?“

„O. K., kapitáne. Dobrou noc!“

Ruuda tlačila ve spánku můra. Znovu a znovu prožíval nouzové přistání, dramatické chvíle, které mu předcházely, a pád, který následoval. A pak nezapomenutelně hrůzné okamžiky, když v troskách letounu našel pilotovu ohořelou mrtvolu. Pak ho pronásledovali syčící hadi, strašidelné kobří přízraky s tlamami dokořán, před nimiž nemohl uniknout! Byl by rád utíkal, ale v nohou jako –by měl olovo. Trápila ho strašná žízeň. Občas se sice probouzel, ale k jeho vědomí neproniklo ani to, že slunce už stoji vysoko na obloze a pak se opět spouští dolů po oblouku své dráhy, až nakonec vysílá jen snopek krvavě rudých paprsků, než zanikne pod horizontem.

„Člověče! Proberte se už přece! Probuďte se, slyšíte!“

Martin Ruud zaslechl jakousi změť hlasů. V hlavě mu vyzváněly miliardy zvonců, zvedal se mu žaludek a měl pocit, jako když se z nadoblačné výšky náhle začne propadat na palubě letadla. ‚

Pomalu otevřel oči. Viděl jenom stíny, které se nad ním pokyvují. Potom mu kdosi vtiskl do úst hrdlo láhve. Několikrát si lokl silné kořalky. Pár kapek mu steklo po bradě, po krku a na roztrženou košili.

„Asi má úžeh,“ řekl někdo vedle něho.

„Už je vám líp?“ zeptal se jiný hlas. „Kdo jste? Jak jste se sem dostal?“

Pokusil se odpovědět, ale jeho hrdlo ještě nebylo schopno vydat jediný zvuk. Natáhl ruku a uchopil láhev.

„Samo sebou je mu líp. Vidíte, už se natahuje po kořalce!“

„Tak se ještě trochu napijte. Udělá vám to dobře.“

Napil se a opravdu cítil, že se mu vracejí síly.

„Jsem Martin Ruud… Spadlo… naše letadlo.. „ tam… daleko… někde tím směrem… Prosím vás, odvezte… odvezte mě odtud pryč… Je mi moc špatně…“

Van Perang s kapitánem na sebe bezradně pohlédli.

„Potřebuje doktora,“ řekl námořník, „a potřebuje ho pěkně rychle. Já těmhle krámům moc nerozumím. Můžu mu nanejvýš dát trochu téhle medicíny,“ zvedl láhev.

„Už mu víc nedávejte,“ zavrtěl hlavou van Perang, „kdybychom ho ještě napájeli, mohlo by mu to uškodit. Nejlíp uděláme, když ho vezmeme na loď.“

Pak udělal kapitán z dlaní trychtýř a zavolal směrem k Tajfunu:

„Hej, Jacku, Freddy, Tome! Pojďte sem honem!“

Tajfun stál asi sto metrů od nich. Naštěstí byl jeden z lodníků právě na palubě a uslyšel kapitána. Svolal ostatní a za několik chvil už byl na vodě menší motorový záchranný člun a zamířil ke břehu.

Mezitím kapitán vykročil z loďky, v níž ležel Martin a přitáhl mělkou vodou člun, kterým připluli. Když totiž vystupovali na břeh a zahlédli bezvládného muže, ležícího v uvázaném člunu, byli natolik překvapeni, že zapomněli přivázat vlastní motorový člun. Lehké vlnobití ho odneslo kus opodál.

Vrátili se k Ruudovi zároveň s námořníky. Dalo jim to pěknou práci, než vyzvedli Martina, který byl pořád ještě napůl v bezvědomí, a opatrně ho složili na podlahu většího člunu. Pod hlavu mu podložili hadry a kapitán nastartoval motor.

Na lodi se konala krátká porada. Mají plout hned nazpátek? Či mají nejdřív sebrat z přístrojů baňky s hadím jedem? Nakonec se přece jenom rozhodli, že bez odkladu poplují zpět na Havaj. Práce s jedem by spotřebovala několik hodin – a tak ji odložili na pozdější dobu a vzali na sebe všecky nepříjemností, které z toho pro další opoždění dodávky nevyhnutelně vyplynou. Ovšem lidský život má přednost přede vším. Nikdo z nich sice příliš nerozuměl lékařským záležitostem, ale shodli se na tom, že nešťastný důstojník radista je ve vážném stavu a posádka Tajfunu musí udělat všecko, aby se mu co nejdřív dostalo odborného ošetření.

Loď zamířila plnou rychlostí na Havaj. Ruud nehybně ležel na improvizovaném lůžku – Tajfun se totiž obvykle plavil jenom na relativně krátkých tratích, třeba mezi Hadím ostrovem a Havají, a nebyly na něm kabiny pro cestující.

Van Perang se díval na nemocného s obavami. V podstatě o něm nic nevěděl a neměl ani ponětí, jak by mu mohl pomoci. Občas upravil pod jeho hlavou bavlněný pytel, který z nedostatku něčeho vhodnějšího použili místo podušky, obrus dal nemocnému napít a přiložil mu na čelo chladný obklad. Martin měl oči většinou zavřené, takže ani nevěděli, jestli je při vědomi. A když se jeho víčka přece jenom otevřela a nerozhodně těkal zrakem kolem sebe, zdálo se, že není úplně při sobě

Bylo po půlnoci, když konečně dorazili do malého zálivu Van Perang svěřil pacienta kapitánovi a sám se rozběhl do přístavu, aby co nejrychleji přivedl lékaře.

Bylo už odpoledne, když se Martin Ruud konečně probral a dokázal vyprávět, co se mu přihodilo, i když v jeho vyprávění bylo mnoho mezer. Profesor Kusumadinata nepokáral van Peranga jediným slovem, že s sebou z ostrova nepřivezl ani kapku hadího materiálu. I on seděl u lůžku nemocného a byl nezvykle zamlklý. Nebyla v něm teď ani stopa neklidu – ostatní ho vůbec nepoznávali

Když vyslechl Ruudovo vyprávění, odešel na poradu s lékařem a van Perangem. Teď už věděli, že Martin pracuje ve Valdivil v Oceánografickém ústavu. Pokládali totiž za neodkladné uvědomit Oceánografický ústav o této události.

Noc prožil nemocný v klidu. Druhý den už mu dovolili, aby vstal z lůžka a trochu se prošel ve společnosti někoho / nich v nádherném, rozlehlém parku, plném tropické květeny.

„Měl jste z pekla štěstí, příteli,“ řekl profesor Kusumadinata „Na Hadí ostrov zajíždějí naši pracovníci jednou asi tak za dva či tři týdny. Náhodou jsme vyslali Tajfun pro obvyklou dávku materiálu právě několik dní před tou velkou bouří. Kdyby nás tolik nehonili z našeho ústředí v Bombaji, určitě byste na ostrově zahynul!“

„Copak ty hady nikdo nekrmí?“ zeptal se Martin užasle.

„Ale ano! Jenomže práci vykonávají předem naprogramované přístroje – obden. Ostatně plazi vydrží dlouho bez potravy i bez čerstvé vody.“

„A k čemu je vlastně ta hadí farma dobrá?“

„leště dnes umírá v Indii, Indonézii, Africe i v jižní Americe ročně spousta lidi na hadí uštknutí,“ odpověděl vědec. „Z hadího jedu připravujeme proti jed, ale dá se ho využít i k výrobě různých léčiv. Mohu-li vám teď něco poradit, pane Ruude, tyhle věci teď dokonale pusťte z hlavy. Buďte rád, že jste z toho nevšedního dobrodružství vyvázl se zdravou kůží! Teď si tu s námi ještě týden pobudete a pak vás pošleme letadlem nazpátek do jižní Ameriky Pořádně si odpočiňte a pokuste se zapomenout, co se stalo.“

4

KTERAK NĚKDO DOSTANE POCHVALU,

AČKOLI BY ZASLOUŽIL KOBEREČEK

„Jak jistě víte,“ začal hlavní geolog svou promluvu na schůzi vedoucích pracovníků ústavu v pracovně profesora Indraniho, „Gilbert Wilkins pracuje v mém odděleni. Bez váhání musím uznat: je to geolog s prvotřídní kvalifikací. Než přišel k nám, pracoval čtyři roky na Borneu, Gelebesu a na Nové Guinei s naftaři. Takže se dokonale seznámil s různými postupy výzkumu i přístroji. V poslední době se stále intenzivněji zajímá o tyto fyzikální vztahy ve vulkanologii. Otiskli mu už asi tucet prací o energii sopečných erupcí v časopisech Bulletin Voleanulogique, Annali di Geojtsika a v jiných odborných periodikách. Teď se pustil do doktorské disertace – nemýlím-li se na téma Podmořské vulkanické výbuchy a možnosti jejich předvídáni nebo nějak podobně. Je to asi půl roku, co mě Gilbert nečekaně navštívil v mém bytě. Řekl, že by se mnou vlastně chtěl mluvil v soukromé záležitosti a že ta věc může být důležitá i pro ústav.

Sedli jsme si v pracovně a já jsem se ho zeptal, o co vlastně jde.

‚O to, že jsem udělal několik erupciometrů a rád bych je co nejdřív vyzkoušel.‘

Podivil jsem se, co to erupciometr je!

‚K čemu je to dobré? A jak byste to chtěl vyzkoušet?‘

‚Erupciometr je kombinovaný geofyzikální přístroj,‘ řekl mi Gilbert, který stanoví na týdny, v příznivých podmínkách dokonce na celé měsíce dopředu výbuchy podmořských sopek.

‚To je opravdu zajímavá myšlenka,‘ přerušil jsem ho.

‚To už vůbec není jenom myšlenka, jak jsem řekl – několik takových přístrojů mám pohromadě.‘

‚Potom mě Gilbert Wilkins podrobně seznámil se skladbou přístroje a s principy jeho funkce. Nechci vás teď unavovat speciálními podrobnostmi, budu se snažit postihnout jenom podstatu věci. Erupciometr sdružuje několik různých přístrojů v maximálně miniaturizované formě. Mezi nimi je tak zvaný SOFAR, supercitlivé audiozařízení, které na dně oceánu přesně registruje, respektive z hloubi zemské kůry odposlouchává různé zvuky – hřmění a rachot předcházející vulkanické erupci. Dále jsou to přístroje, zaznamenávající změny v zemském magnetismu a zemské gravitaci, které tak vlastně registrují stoupání nebo všeobecný pohyb velikých mas žhavého magmatu. Pochopitelně je to i supercitlivý seizmograf. zaznamenávající otřesy půdy, schopný registrovat i mikrootřesy, ledy velmi nepatrné záchvěvy zemské kůry, které předcházejí erupci. A konečně – a to je snad nejnápaditější součástka erupciometrů, kterou Gilberi sestrojil – přístroj zaznamenávající deformace zemské kůry na dně oceánu, vzájemné pohyby jednotlivých částí mořského dna a jejich propadání nebo vydouvání. Všecky ty údaje se zaznamenávají na magnetofonový pás a zabudovaný miniaturní počítací stroj vyhodnocuje získané informace. Jestliže usoudí, že registrované hodnoty dostoupily jistých nebezpečných mezeních kvalit, kritického bodá, po němž může během několika měsíců, týdnů anebo dní následovat podmořský vulkanický výbuch, rádiovým signálem spustí přístroj poplach. Jeden takový erupciometr může stanovit směr pravděpodobného výbuchu, ale tři lakové erupciometry už docela přesně vymezí místo sopečného výbuchu s přesností několika tisíc

metrů.

Když Wilkins skončil s výkladem o svém přístroji, zeptal jsem se ho: ‚A to všecko jste udělal vy sám? Bez pomoci?‘

‚Ne tak docela. Kreslili jsme to společně s jedním přítelem, když jsem pracoval na Borneu. Byl to elektroinženýr – veškerá elektrika na tě věci je jeho práce.‘

‚A co je s tím vaším přítelem?‘

‚Bohužel zemřel. V džungli ho kousl nějaký neznámý druh pavouka. Nemohl jsem mu pomoci. To celé trvalo jenom pár vteřin – a byl konec.‘

‚A jak jste to sestrojil prakticky?‘

‚To už není žádný problém. Za poslední rok jsem měl dost času, abych trochu studoval elektroniku – výkresy byly hotové, takže nebylo tak těžké sestrojit podle nich celé zařízení. Miniaturizované součásti se dají koupit hotové, je to sice drahý špás, ale když se mi podařilo všecko sehnat, stačilo spojit jednotlivé okruhy.‘

‚Kolik přístrojů máte hotovo?‘

‚Rovný tucet.‘

‚Na to muselo padnout celé jmění!‘

‚To je pravda. Ale měl jsem něco našetřeno – čtyři roky služby v tropech, v divokých končinách, jako je Borneo a Nová Guinea, už vydají pěknou sumičku – a na zbytek jsem si půjčil. Jsem si jist, že se přístroje osvědčí. Pak je můžu prodat ústavu a dostanu peníze zpátky. Věřte mi, nechci na tom vydělat, chci jen vyřešit jeden vědecký oříšek.‘

‚O tom nemám pochyby. A jaké máte plány teď? Proč to všecko vykládáte právě mně?‘

‚Myslím si totiž,‘ řekl Gilbert, ‚že byste mi mohl umožnit, abych sestoupil s atomovou ponorkou na nějaké místo na dně Tichého oceánu, kde jsou časté podmořské sopečné výbuchy. Chtěl bych se dostat do hloubky 6 – 8 kilometrů nebo ještě hlouběji a umístit tam erupciometry – aspoň tři anebo nejraději všecky.‘

‚Říkáte na dno oceánu?‘ zeptal jsem se ho.

‚Ovšem – na dno oceánu! Přístroje musí pevně stát na dně – nedá se to udělat tak, že bychom je připevnili k nějaké zakotvené, vznášející se bóji. Všecky ponorky, jsou přece vybaveny elevátorem a manipulátorem. Erupciometry se dají vysunout z trupu lodi, opatrně položit na dno a pak pevně usadit. Samozřejmě – nejideálnější by bylo, kdybych mohl sestoupit do nejhlubších míst některého oceánského příkopu. Takové prostory jsou zřejmě pro podobný účel nejpříhodněji. Jediný erupciometr je schopen předvídat výbuch v okruhu přibližně 250 kilometrů. Ovšem k tomu, abychom mohli stanovit nikoli jenom pravděpodobný čas erupce, ale i místo výbuchu, je třeba aspoň tří přístrojů a musím je rozmístit v odstupech asi 200 kilometrů na vrcholech stejnostranných trojúhelníků.‘

‚To se ovšem nedá realizovat ani tehdy, kdybyste sestoupil až na dno příkopu – je přece mnohem užší než 200 kilometru.‘

‚Síť trojúhelníků o stranách 200 kilometrů se dá vybudovat samozřejmě jenom na takovém prostoru, který je od příkopu dost daleko, a v mělčích vodách, kde je dno oceánu ploché. V Mariánském příkopu by bylo nutná vytvořit z erupciometrů jakousi křivku. Stáčela by se jistě dostatečně, protože příkopy vždycky vytvářejí oblouky – a na úsecích po dvou stech kilometru už je zakřivení opravdu značné.‘

Pak udělal Wilkins malou pauzu, asi ho ta spousta výkladů unavila. Nabídl jsem mu skleničku visky a pak jsme v rozmluvě pokračovali.

‚Jestliže se ta věc osvědčí v pokusných rozměrech,‘ řekl Gilbert, ‚pak můžeme a musíme v pobřežních vodách celého Tichého oceánu vybudovat síť erupciometrů. Později v oblasti Havaje a nakonec by se dala realizovat v Atlantickém a Indickém oceánu. S určitými obměnami je přístroj pochopitelně použitelný i na souši, například v Japonsku nebo na Kamčatce, dokonce i v Antarktidě – ani tam přece nejsou sopečné výbuchy pod ledem žádnou vzácností. K tomu by ovšem bylo třeba spousty přístrojů – ale jsem přesvědčen, že se v případě úspěšných pokusů může velmi rychlé rozjet sériová výroba erupciometrů.‘“

Hlavní geolog klidně ve svém vyprávění pokračoval:

„Přiznám se vám, že mě Gilbertovo okřídlené nadšení strhlo. Museli jsme ovšem zůstat na půdě reality. Byl jsem nucen mu říct, že nejsem kompetentní poskytnout“ mu pro takový pokus ponorku. Překračuje to totiž rámec mé pravomoci – a kromě toho je tu ještě jeden problém.

‚Myslíte si snad, že moje představy o síti erupciometrů nejsou nadějné?‘ zeptal se mě roztrpčeně.

‚Ale ano,‘ odpověděl jsem. ‚Nejenom nadějné, dokonce snad geniální. Jenže, milý příteli, pochopte mě: spustit se na dno oceánského příkopu je dodneška velmi riskantní podnik. Neznáme ještě přesně poměry, jaké tam vládnou. Pochopitelně – stalo se, že jsme na takovou cestu už některou ponorku vypravili, dokonce i tečí máme v úmyslu vyslat do Mariánského příkopu X-d4 nebo X-d6. Pro takový podnik je ovšem potřeba mimořádných bezpečnostních opatření, veliké předběžné zkušenosti s hloubkovými ponory a speciálního výcviku; takové vědecké expedice se mohou účastnit jenom lidé, kteří prošli speciálním výcvikem. Ale ani za takových okolností vedení ústavu nepovoluje, aby se ponorka ponořila hlouběji než devět kilometrů a dosedla na dno. Nemáme s tím zatím dost zkušeností.‘

‚Ale můj případ je opravdu mimořádný připadl‘ přerušil mě Gilbert.

‚Je mi líto, ale nic jiného dělat nemůžu. Věřte mi. že vaši věc podpořím ze všech sil – opravdu jste mě přesvědčil o významu svého přístroje.‘

‚Ale uvažte přece, doktore!‘

.Skončeme tu diskusi. Nemá smysl v ní pokračovat. Jste ještě příliš mladý. Všecko má svůj čas. Aspoň se naučíte, co je to trpělivost.‘

Tak přibližně probíhal náš rozhovor,“ skončil hlavní geolog svou zprávu. „To je celá historie kolem erupciometru. Z ní lze snadno vyvodit, co se dělo dál. Gilbert Wilkins si nějak vyběhat povolení k účasti na expedici do Mariánského přikopu. Pravděpodobně suverénně prohlásil, že má potřebnou předběžnou průpravu, a řídící komise od něho nežádala dokumenty. Pochopitelně neřekl ani slovo o svých pravých úmyslech – a nikomu ani v duchu nenapadlo, aby ho z čehokoli podezříval. A před odplutím Gilbert tajně vpašoval na palubu ponorky tucet svých erupciometrů. Nemám zdání, jak se to mohlo nepozorovaně podařit. Snad dokonce někoho podplatil. Nepochybně totiž celou věc nemohl provést bez pomoci někoho dalšího. Můžeme však pokládat za jisté, že se přístroje dostaly na palubu X-d4. O tom plánu musela věděl i slečna Adrienne Mooreová, Wilkinsova snoubenka. Dokazuje to ona depeše. A děvče samozřejmě svého snoubence nevyzradilo.

Jsem si jist, že bylo nutné zasvětit do věci i kapitána Hamiltona. Bez jeho vědomí a pomoci by vůbec nebylo možné cokoli z podniku uskutečnit. Hamilton je dost tvrdošíjný člověk, není snadné o něčem ho přesvědčit. Když se to však podaří, pak se za takovou záležitost postaví vší svou autoritou! Takže tedy dorazili k Mariánskému příkopu a rychle rozmístili na mořském dnu pár přístrojů. Počkali si. jestli budou erupciometry vysílat nějaké signály – a když ano, kdy bude následovat erupce. Jak víme z depeše, pokus proběhl úspěšně. Ovšem k tomu, aby rozmístili aparáty, spotřebovali poměrně dost času. Právě proto o sobě nedávali tak dlouho vědět!

Úspěch prvního pokusu pak už přesvědčil všecky na palubě ponorky. Od té chvíle Hamilton vsadil všecko na zdar Wilklnsova podniku. Vzal na sebe dokonce i nejpřísnější disciplinární následky. Prostě vyklouzli z našeho dosahu. Dále už se pohybovali pravděpodobně ve velikých hloubkách, řekněme čtyři až pět kilometrů pod hladinou oceánu. Čas od času se ponořili až na dno, dokonce i uvnitř Mariánského příkopu, a rozmísťovali další a další přístroje. Počítali s tím, že jejich rádiovou depeši převezme Adrienne Mooreová. Vtip je v tom, že slečna Adrienne nebyla shodou okolností na pracovišti, když od nich přišla zpráva.“

„Co tedy máme dělat?“ zeptal se Bengtson.

„Co bychom dělali?“ řekl profesor Indrani. „Pochopitelně odešleme depeši, aby se okamžitě vrátili. Hamiltona a radistu – protože i radista je odpovědný za celou tu věc – postavíme před disciplinární komisi. Posádka zřejmě jednala podle rozkazu, takže mužstvo k odpovědnosti volat nemůžeme. K objasnění všech okolností je kompetentní disciplinární řízeni. Pokud jde o Wilkinse a miss Mooreovou, o jejich potrestání rozhodne rada vedoucích oddělení. Ale přesto bych chtěl dodat: činnost erupciometrů budeme bedlivě sledovat. Jestliže přístroje splní očekávání, pak započneme s budováním sítě v pásu Mariánský přikop – Japonsko. V tom případě, pánové – ale zdůrazňuji: jenom v případě, že budou erupciometry opravdu spolehlivě pracoval – bude celá posádka X-d4 a Adrienne Mooreová vedle trestu také vyznamenána. Neboť porušení disciplíny, které vedlo k smrti několika lidí – mám na mysli letadlo B-f3 – musí být v každém případě potrestáno. Ale na druhé straně musíme ocenit i vědecký čin.

Pánové, naše zasedání led končí. Alexeji.“ obrátil se Indrani k admirálovi, „buď tak laskav a vydej X-d4 příkaz, aby okamžitě zamířili domů!“

5.

ZPRÁVA V EXOTICKÉM JAZYKU

Přesně za dva týdny po převzetí rozkazu admirála Vasilevského, vysílaného rádiem, dorazila X-d4 do přístavu ve Valdivii. Je sice pravda, že se plavili napříč téměř celým Tichým oceánem a urazili vzdálenost více než 16 tisíc kilometrů, přesto však by bylo přehnané tvrdit, že by byli horečně spěchali. Hamilton, Wilkins a ostatní docela po právu tušili, že tentokrát se obejde uvítání ponorky bez slavnostní parády, bez dělových salv na jejich počest a bez dlouhých slavnostních proslovů. Duševně se připravovali na rozhovory zcela jiného druhu. V přístavu je očekávali jenom admirál a major Bengtson. Oba netrpělivě přecházeli po molu. Jako kdyby se jejich nálada zrcadlila i na obloze: nebe bylo zatažené, veliké mraky se plouhaly docela nízko při hladině a z otevřeného moře dul chladný vítr.

Cestující ponorky vykročili na pevninu, Hamilton ohlásil Vasilevskému příjezd, potom všichni nasedli do čekajícího autobusu a odjeli do vzdáleného sídla ústavu.

Ve velikém zasedacím sále to šumělo, jako kdyby někdo zatřásl včelím úlem. Sešli se tu všichni pracovníci ústavu, aby vyslechli Wilkinsovu a Hamiltonovu zprávu o expedici X-d4. V den příjezdu podali jenom stručné hlášeni profesoru Indranimu za přítomnosti členů vedení ústavu. Potom rada přijala stanovisko, že je třeba svolat na zítřejší den celoústavní konferenci, aby mohli informovat o událostech všecky pracovníky. Vedení ústavu rozhodlo bez velkých debat o trestu pro kapitána Hamiltona, pro Machada – portugalského radistu – a pro Gilberta Wilkinse. Všem byla na dobu jednoho roku zakázána služba na moři a byla jim přidělena práce na pevnině. Zároveň jim byly odňaty všecky výhody, které náležely pracovníkům na palubě ponorky. Adrienne Mooreová byla potrestána přísnou důtkou ředitele a posádka ponorky byla rozdělena na jiné průzkumné lodě nebo ponorky. X-d4 byla zatím stažena z provozu a bylo rozhodnuto, že bude důkladně prověřena. Za tím účelem teď kotvila v doku v postranní zátoce přístavu.

Nejprve vstal Hamilton, v síni nastalo ticho. Mluvil o tom, kudy se plavili, jak hluboko se ponořovali, co bylo jejich úkolem a jak rozmístili erupciometry na mořském dnu. Na konci své informace podal zprávu o několika technických datech, odpověděl na dotazy a pak předal slovo Wilkinsovi.

Wilkins podal zprávu o podstatě funkcí erupciometru a smyslu své práce, potom společně s údaji o hloubkách, ve kterých byly jednotlivé aparáty rozmístěny, podal i zprávu o jejich zeměpisné poloze. V zasedací síni bylo ticho, že by bylo slyšet i zabzučení mouchy. Zaznělo jenom tiché klepnutí, jako by někdo upustil na zem tužku. Zvuk zazněl ve střední části sálu. Gilbert zvedl oči. Nějaký mladý muž právě zvedal ze země tužku. Zlomek vteřiny se na sebe zadívali, potom se mladík odvrátil.

Gilbertovi jeho tvář připadala známá, ale nemohl si honem vzpomenout, kde už ho před tím viděl. Dál už o tom nepřemýšlel, ale pokračoval ve svém výkladu.

Dva dny proběhly bez Jakýchkoli událostí. Odpoledne dalšího dne kdosi zazvonil u dveří Wilkinsova bytu. Gilbert jako ostatně většina pracovníků ústavu bydlel v moderním sídlišti nedaleko hlavní budovy v pěkném dvou– pokojovém bytě.

Udiveně se zahleděl na listonoše, který stál přede dveřmi.

„Vy už teď chodíte i odpoledne?“ zeptal se ho. „Nesu vám expres, seňore Wilkinsi,“ odpověděl doručovatel, „prosím, tady ho máte.“

Gilbert se vrátil do své pracovny a udiveně převracel v prstech obálku. Dopis byl podán ve Vnldivii, ale nikde na něm nebylo jméno odesilatele.

Vzal nůž na papír a rozřízl obálku. Vypadl z ní list. Gilbert smrtelně zbledl, když přelétl očima podivný text, psaný na strojí. V dopise stálo:

Gilbert, sitang para retanghu mat Sinrong karang wa ra sintang larakan. Sinrong karang sintagur tel. Sintang sendong sintagur batur MacCay be ta labuan nok KALIMANTAN. Sintang wereng sintanghan terre ta tang nintsheng. Paramang! Tekhu tarban ta tanghua nak sintagur nintsheng – rotang sinrong batureng ma– turung be iking. Sibu sintang wárati there-iki we thai reng, tekhu tarban ongung radio-peratang be ta zang nak 28,532 wehngtuang!

Werend-ta-ike KALIMANTAN!

Gilbert přistoupil k oknu a dlouho, velice dlouho se díval na děti, které si tam dole v parku hrály v paprscích dohasínajícího slunce. Jejich veselý výskot a smích však nenacházel cestu až k jeho vědomí. Potom se pomalu vrátil k psacímu stolu, zasunul dopis do obálky, přeložil ji napůl a strčil ji do vnitřní přihrádky své náprsní tašky.

Zapálil si cigaretu a pak si trochu roztřesenou rukou nalil sklenku silného koňaku.

II. ČÁST

1

NEJSME SCHOPNI MANÉVROVAT SVISLÝM SMĚREM

Uplynul rok, ale pro Wilkinse to nebylo dvanáct ztracených měsíců. Jak je známo, v Mariánském příkopu bylo umístěno dvanáct erupciometrů. Po celou tu dobu přístroje pracovaly bezvadně. V daném prostoru došlo od července roku 1988 do konce května 1.989 ke čtyřem podmořským sopečným výbuchům – a erupciometry stanovily předem čas i místo s naprostou přesností.

Profesor Indrani dodržel slovo. Když se roční nucená přestávka chýlila ke konci, dal si Gilberta zavolat a dlouho s ním rozmlouval. Zeptal se ho, jaké má plány a jaké jsou jeho další záměry.

„V srpnu bych se rád vypravil na cestu,“ odpověděl vulkanolog. „Domnívám se, že bychom měli důkladně předběžně prozkoumat dno a vybrat místa, kde bychom později umístili přístroje. Když jsme byli v Mariánském příkopu a v jeho okolí, pracovali jsme v tajnosti a s velikým spěchem. Neměli jsme mnoho příležitostí, abychom vybrali na dně oceánu opravdu nejpříhodnější místa pro umístění aparátů. Přístroje jsme rozmístili většinou na dně příkopu, ale od té doby jsem dospěl k názoru, že to naprosto není nejšťastnější řešení.“

„Proč?“

„Ze dvou důvodů. Výhodnější je vytvořit síť velikých trojúhelníků, nežli soustavu, která sleduje oblouky příkopu. V oceánských příkopech pochopitelně není dost místa na vytvoření sítě takových velikých trojúhelníků. To je ovšem jenom ten menší z obou problémů. Větší chyba spočívá v tom, že jsem dřív nebral v úvahu možnost bahenních lavin. Vy přece víte, pane profesore, jak labilní jsou vrstvy bahna, uložené na dně moře. Stačí dvou až třístupňový spád – a docela slabé otřesy dna anebo nepatrný vulkanický výbuch uvedou do pohybu spousty bahna, jakmile se polinou, mohou vyvolat lavinu nesmírných rozměrů! A ta bývá nesrovnatelně větší nežli sněhové či ledovcové laviny na souši! Pár takových lavin by smetlo anebo pohřbilo všechny mé přístroje, že by po nich nezbyla ani stopa. Proto se domnívám, že by bylo mnohem správnější umístit erupciometry za okraji příkopu v prostorách oceánu, kde je ploché, vodorovné dno. Rád bych se vydal na takovou cestu, a zároveň bych sebral dvanáct přístrojů, které jsme loni zanechali v Mariánském příkopu.“

„Souhlasím s vámi, chlapče. To je v pořádku. Za několik dní bude zasedat rada ústavu. Předložím váš návrh, a když bude většina souhlasit, budete společně s Hlamiltonem pověřeni novou expedicí.“

„Děkuju vám, pane profesore. Nebudete se zlobit, když vás požádám ještě o něco?“

„Jen do toho!“

„Chtěl jsem vás požádat, abyste mi povolil vzít s sebou na novou plavbu mou snoubenku Adrienne Mooreovou. ještě nikdy nepracovala na palubě ponorky a byl by to pro ni zážitek na celý život…“

„Hm… To není věc, která se dá tak snadno prosadit. Víte dobře, že o takových záležitostech nerozhoduju sám. Ale co – pokusím se obměkčit radu, aby se připojila k mému souhlasu s cestou miss Mooreové. Když dostane povolení, musí se účastnit cvičných ponorů a absolvovat speciální přípravu, což není nic příjemného. Bude to chtít všecko podstoupit?“

„Jsem si jist!“

„Pak je věc v pořádku. Speciálního výcviku se ostatně musíte účastnit i vy, chlapče, nezávisle na tom, že už jste se plavil na atomové ponorce.“

„To vím.“

„Ale jedno mi musíte svatosvatě přislíbit. Žádné dobrodružství mimo přesně vytýčený program expedice! Musíte se přísně držet předem vypracovaného plánu. Takový příkaz dostane i kapitán Hamilton.“

„Ta vám slibuju, pane profesore, a ze srdce vám děkuju!“

Dne 10. srpna vyplula X-d4 na širé moře. Tentokrát neměla na palubě žádné nové erupciometry – na programu expedice byla kontrola přístrojů, které byly rozmístěny loňského roku na dně Mariánského příkopu. Zároveň měla výprava stanovit na dně oceánu body, kde budou později umístěny první jednotky sítě, která měla být vybudována. Sériová výroba erupciometrů už byla ve Valdivii zahájena. Závod se zatím zavázal vyrobit ročně dvě stě přístrojů.

Místo erupciometrů tvořily hlavní část nákladu různé navigační přístroje, speciální televizní zařízení, schopné práce ve velkých hloubkách, lasery, supervýkonné reflektory, čtyři radary a šest ultrazvukových hloubkoměrů.

Posádka měla dva úkoly. Nejprve měli doplout k západním břehům Mexika a tam se ponořit na dno Mexického příkopu. Největší známá hloubka příkopu 6488 metrů byla naměřena v jeho severní části. Topografická měření v této prostoře byla prvním úkolem expedice. Teprve po jeho skončení se měli vydat do Mariánského příkopu, ležícího na jih od Japonska.

K veliké Wilkinsově radosti povolila rada ústavu Adriénne, aby vyplula s nimi. Služební předpisy však co nejpřísněji nařizovaly, že se „civilní osoby“ nesmějí účastnit plaveb atomových ponorek, pověřených badatelskými úkoly, a tak na sebe musela hezká, plavá, vysoká dívka obléknout námořnický stejnokroj a nastoupit službu jako druhý radista. Pro ni to ovšem nebyl žádný velký problém – i předtím pracovala v ústředně ústavu jako radistka.

Kromě ní se expedice účastnily ještě dvě mladé ženy. Jedna z nich byla Španělka Ines Conchita del’Ramonová – pětadvacetiletá dívka, která sotva před rokem absolvovala vysokou námořní školu. Nádherné černé vlasy měla obvykle zapleteny do uzlu. Od srdce a často si s někým povídala, melodicky se smála a blýskala svými bělostnými zuby. Kain vstoupila, stala se během několika vteřin centrem pozornosti.

Druhá dívka byla ve všem jejím protipólem. Jmenovala se Ranjana Indraniová a byla neteří generálního ředitele Oceánografického ústavu, profesora Indraniho. Studovala ještě univerzitu a jejím oborem byla geofyzika – k expedici se připojila proto, aby mohla shromáždit materiál, který potřebovala ke své diplomové práci. Činnost Ranjany na palubě měla spočívat především v obsluze ultrazvukového hloubkoměru a vyhodnocování výsledků jeho měření.

Ranjaně ještě nebylo ani třiadvacet. Byla drobnější, křehká, tichá až zamlklá a jemná. Nesnadno roztávala, když přišla do společnosti, a vyhledávala raději samotu. Když se však seznámila s prostředím a zamilovala si je, dokázala se dobře včlenit do společnosti. I ona byla černovláska jako Ines, ale právě pro svou skromnost a nenápadnost vypadala vedle mladé Španělky jaksi bledá a bezvýznamná, ačkoli nebyla o nic méně krásná.

První část cesty uběhla bez rušivých příhod. Překročili rovník. Až ke břehům Jižní Ameriky pluli po hladině.

Kotvili jenom jednou – a to ještě před vstupem z Tichého oceánu do Panamského průplavu. Natankovali potřebné množství pitné vody a doplnili zásoby potravin. Když vypluli z přístavu poprvé se ponořili. Pluli nejprve v hloubce 100, 200, potom 500 a nakonec 1600 metrů, většinou podél osy Mexického zálivu.

Adrienne právě usrkávala kávu v Gilbertově pracovní kajutě, když se otevřely dveře a vstoupil první radista Machado.

„Přišel ti nějaký radiogram,“ řekl lhostejně Gilbertovi, „aspoň si myslím, že je to pro tebe. Je to divný radiogram – vůbec nevím, jakým je to psáno jazykem.“ Předal mladému muži papír s tímto textem:

Gilbert! Sintang tengri nanga tekhu nos tang tarbat wc ma matwan ta prahu prauakt Batung?! Kara batung?!… Shiku-ike kerteng sinrong para vitra angimq nak sintagur nitscheng monteng prahar. Sinrong natron it! Sinrong balureng shiku-ike mondtang-iki betaeng-ile wartwi sinrong para tonga teng we da Japanta. Sintang warati nanga pardhan we perang mentre alltang!

Werend-ta-ike KALÍM ANTAN!

WEREN-TA-IKE KALÍM ANTAN!!!

Gilbert civěl na papír. Po jeho tváři přeběhl nervózní záchvěv.

„Co je to?“ zeptala se Adrienne.

„Nemám ponětí, co by to mohlo být „ řekl drsně Wilkins a pak rozčileně papír zmačkal.

Kosmonauti, kteří se ve veliké výšce řítí kolem naší země rychlostí asi osmi kilometrů za vteřinu, jsou ve zvláštní situaci. Ve výši 200-250 kilometrů nad povrchem planety potřebují k jednomu oběhu Země všeho všudy půldruhé hodiny. Tři čtvrtě hodiny letí nad denní, slunečnou částí zeměkoule, druhou třičtvrtěhodinu pak v polotmě, či nad polokoulí, ponořenou do úplné tmy. Den a noc se pro ně tudíž střídají v mnohem rychlejším sledu nežil pro ty, kdo jsou na povrchu země.

V ponorce, která se ponoří pod hladinu, je naprosto jiná situace. Ještě v hloubi 150 metrů je ve vodě světlo, připomínající soumrak na hladině; koleni hloubky 200 metrů je voda temně modrá a jen málo průhledná; v 500 metrech je sotva pozorovatelný nepatrný přísvit a v hloubi 520 metrů panuje hluboká, černá tma!

Ačkoli byla posádka X-d4 pod vodou teprve krátkou dobu, cítili se už její členové nervózní a podráždění. Vědomí odpoutanosti od světa na ně působilo stejně tísnivě jako na astronauty, kteří se účastní dlouhých kosmických letů k Měsíci nebo k Marsu. Člověk si tak honem nezvykne ani na strašný temný svět pod vodou. Bezprostřední okolí je tu příliš cizí, příliš nepřátelské v očích člověka, který se tam pohrouží.

Nepomáhalo jim příliš ani to, že si ve velké kabině, které říkali společenská kajuta nebo klub, často promítali filmy a měli k dispozici i barevnou televizi. Kdo právě neměl službu, pokoušel se v klubu nějak zabit čas, anebo zapadl do své kajuty a četl.

Byli už velmi blízko ke svému cíli, k nejhlubšímu bodu Mexického příkopu, když dostal kapitán Hamilton báječný nápad.

„Děti,“ prohlásil, „co byste řekli takové malé zábavě?“

„Jaké zábavě?“ zeptal se Machado.

„Co takhle uspořádat malý čaj o páté s tancem. To ještě na ponorce nebylo, co svět světem stojí.“

Tahle trochu bizarní myšlenka se ostatním zalíbila. Ihned se pustili do práce a přeorganizovali klub Dalo to dost práce, než odtud vystrkali veliký stůl, který zabral spoustu místa židle rozestavili kolem stěn Za čtvrt hodiny bylo všecko hotovo: zábava může spustit!

lneš vytáhla černou kytaru, ozdobenou barevnými stuhami a zahrála několik prastarých krásných španělských písni. Pak nastoupil Machado a s šikovnosti čarodějů předvedl pár velmi duchaplných eskamotérských kreací. Bavili se báječně. Slečna Ranjana pak zatančila Smrt bohyně Parvatí – v daných možnostech opravdu bezkonkurenčně. Potom si všichni připili, popřáli si dobrý vítr do plachet a následoval zlatý hřeb programu, tanec. Ze dna jedné skříně vytahali na světlo staré magnetofonové pásky a postupně je všecky prozkoumali. To se ví, dočkali se přitom i několika překvapeni. Ukázalo se totiž, že na většině pásků jsou natočena hlášení o měření hloubky. „Hloubka 2400“ chrčel jakýsi mužský hlas z magnetofonu. „Poloha: 130 stupňů západní délky, 45 stupňů jižní šířky. Pozor! U mikrofonu první radista atomové ponorky X-dl2. Opakuji hlášení: hloubka 2400…“

Adrienne rychle vypnula magnetofon a horečně hledala v krabicích dál.

„Jak se sem dostalo hlášení z X-dl2?“ zeptala se při té práci.

„Copak nejsi radistka?“ zeptal se Gilbert. „Měla bys vědět, že se na všech ponorkách natáčejí veškerá hlášení, které vysílají lodi našeho ústavu. Tak co bude s tou muzikou k tanci?“

Po dlouhém pátrání se konečně podařilo vyšťourat pásek, na němž byla taneční hudba.

Děvčata se posadila na židle u stěny, ovívala se vějíři a čekala, až je muži požádají o tanec. Všecko šlo podle předpisů. Muži přišli, zdvořile se uklonili, řekli „své smím prosit a zavlnili se s dámami k tanci.

Zábava trvala už asi čtvrt hodiny – pak se najednou otevřely dveře a vstoupil první důstojník Kogan. Za ním se objevil první strojník Bednarsky. Oba byli smrtelně bledí, jakmile je Hamilton zahlédl, kývl na něho Kogan, aby šel kapitán na chodbu. Hamilton vykročil, ale pak se zastavil ve dveřích.

„Kapitáne,“ promluvil Kogan rusky, protože nechtěl, aby jim rozuměl každý, kdo je náhodně zaslechne, „je zle. Nefungují kompresory!“

„Cože? Závada na kompresorech?“

„Ano,“ vmísil se do rozhovoru první strojník zachmuřeně a otřel si o kalhoty ruce špinavé od oleje. „Je to pár minut. co jsem si všiml, že něco není v pořádku. Z velitelské kabiny přišel do strojovny rozkaz, že mám jít o pár set metrů výš, protože se nám postavila do cesty podmořská stolová hora, jenže teď nemůžeme nahoru.“

Aby bylo jasné: ponorky se ponořují tím způsobem, že nabírají vodu do speciálních ponorných nádrží a nasměrují lopaty vodorovného kormidla dolů. Když se potřebují vynořit, vytlačují z ponorných nádrží vodu stlačeným vzduchem pomocí kompresorů.

„Dělal jste už něco?“ zeptal se kapitán.

„Samozřejmě,“ zněla Bednarského odpověď. „Ale bohužel, je to horší, než jsem si v první chvíli myslel. Řečeno stručně, nejsme schopni manévrovat svislým směrem, kapitáne. Co máme dělat teď?“

Hamilton neodpověděl. Vyrazil na chodbu a rozběhl se do strojovny. Druzí dva s ním sotva stačili držet krok.

U kompresorů už pracovalo několik lidí. Pustili se do rozebírání celého zařízení. Chtěli je rozložit na jednotlivé součástky, každou bedlivě prověřit a najít příčinu, která způsobila poruchu.

Hamilton se chopil dorozumívací roury a křikl:

„Velitelská kabino! Zpomalit a zastavit!“

Potom se obrátil ke Koganoví.

„Zatím nikomu nic neříkej. Jdi a pokus se dostat sem nějak nepozorovaně Machadn a seňoritu Ramonovou. Ať sem prostě ihned přijdou!“

Kogan odběhl, aby splnil rozkaz. Neuběhly ani dvě minuty a byl zpátky. Přišel s ním radista a navigátorka. Hamilton jim několika slovy objasnil situaci. Veselá nálada se v několika okamžicích rozplynula. S vážnými tvářemi a naprosto ukázněně vyslechli příkazy.

„Machado! Okamžitě podejte zprávu rádiem ústavu a všem stanicím, lodím a ponorkám, které nás uslyší. Slečna Ramonová vám dá naši přesnou polohu.“ Polom vrhl krátký pohled na hloubkoměr. „Jsme v hloubce čtyři tisíce sedm set metrů.“

2

ZAJATCI OCEÁNU

Oceánografickém ústavu začal den jako každý jiný. Vedoucí oddělení a pracovních skupin zasedli k obvyklé ranní pracovní poradě a pak se rozešli. Major Bengtson měl volno – zastupoval ho kapitán Nilsson.

Mohlo být kolem pěti hodin odpoledne, když přijal Nilsson tuto rádiovou depeši:

Zde X-d4, zde X-d4. U mikrofonu první radista Machado. Pozor, důležité hlášeni! Důležité hlášení! Poloha X-d4: 93 stupňů 8 minut 14 vteřin západní délky, opakuji, 93 stupňů 8 minut 14 vteřin západní délky; 13 stupňů 11 minut 2ti,5 vteřiny severní šířky… 13 stupňů 11 minut 26,5 vteřiny severní šířky. Hloubka 4700… 4700 metrů. Místo Mexický příkop… Mexický příkop. Ponorka není schopna manévrovat svislým směrem. Žádáme vyslání pomocné lodi z Valdivie. Žádáme vyslání pomocné lodi z Valdivie! Zde X-d4, zde X-d4…

Hlášení se třikrát po sobe opakovalo. Ale to už Nilsson neposlouchal. Jakmile přijal první hlášení, spojil se s admirálem Vasilevským – a když Machado potřetí opakoval své hlášení, admirál už vyhlásil poplach pro atomovou ponorku Y-el2. Pak už na Nilssona zbyl jenom úkol, aby odpověděl na hlášení X-d4 a sdělil jí, že z přístavu v Acapulku okamžitě odplouvá Y-el2 na mimořádnou plavbu. Za několik hodin bude u nich.

Nedlouho po tom, co Machado odvysílal volání o pomoc, vyhlásil kapitán Hamilton nástup. Nadešla chvíle, aby všechny informoval o situaci. Když celá posádka zaujala svá místa v nejdelší chodbě ponorky, oznámil jim kapitán stručně, co se stalo.

„Doufám, že nemusím zdůrazňovat,“ dodal, aby je uklidnil, „že naprosto není žádný důvod k obavám. Naštěstí je ponorka Y-el2 v blízkém přístavu Acapulco. Totiž,“ pohlédl na hodinky, „byla tam, protože před několika minutami už určitě vyrazila pro nás. Než sem dopluje, nemáme nic na práci. Kdo je právě ve službě, ten se vrátí na své místo, kdo má volno, tomu doporučuji a ( jde do klubu. Doufám, že ta politováníhodná porucha nezpůsobí větší zpoždění v naši práci. A opravdu není nejmenší důvod, abychom věšeli.hlavy.“

Ale předchozí veselá nálada už se nevrátila. Kdo právě nebyl ve službě, neměl nic moudřejšího na práci než se vrátit do klubu. Udělali tedy volky nevolky čelem vzad a vraceli se. Sedli si a tiše se dali do řeči. Machado mezi nimi nebyl; odešel do kabiny radistů a vystřídal svého druhého zástupce. Adrienne šla s ním. Napjatě sledovali přístroje, nepřijde-li nová depeše. Čekali, jestli se snad neozve Y-el2. Ale přijímač byl němý.

Ochromená ponorka se nehybně vznášela v temných vodách Mexického příkopu téměř pět kilometrů pod hladinou neklidného oceánu.

Oceánografickém ústavu ve Valdivii, vzdáleném od nich mnoho tisíc kilometrů, byla rovněž napjatá atmosféra. Velitel Y-el2, italský kontraadmirál, hlásil, že jeho ponorka ihned vypluje a zakrátko podá další hlášení, jeho hlášení se však opožďovalo a v ústavu nevěděli, čemu to přičítat.

Uplynula více než hodina, když se konečně Y-el2 znovu ohlásila – ovšem její hlášení nepřineslo mnoho klidu.

Plujeme maximální rychlostí jihovýchodním kursem nad ohybem Mexického příkopu, hlásil radista z ponorky, ale voda oceánu je nezvykle kalná. Zatím se pohybujeme jenom v hloubce 120 metrů, ale viditelnost se zmenšila na minimum. Bahno se zvířilo a voda je neprůhledná.

Po dalších nervy drásajících čtyřiceti minutách přišla druhá depeše:

Vystoupili jsme blíž k hladině a plujeme v hloubce 35 metrů. I tady je voda kalná, ale viditelnost je o něco lepší. Na naše volání X-d4 neodpovídá! Žádáme o další rozkazy!

Jděte hlouběji a držte kurs směrem k bodu udané zeměpisné polohy. Pokusíme se navázat spojení s X-d4. Podávejte častěji hlášení o viditelnosti! Kapitán Nilsson, dozorčí důstojník – z pověření admirála Vasilevského.

… Kapitán Nilsson se však marně pokoušel navázat spojení s X-d4. Zoufale pročesával všecky možné vlnové rozsahy, jeho snaha však byla marná.

Téhož dne, několik minut před půl šestou odpoledne, došlo nedaleko východního svahu Mexického příkopu ke středně silnému vulkanickému výbuchu, jeho výsledkem byl nečekaný pohyb masy bahna, které se tu po tisíce let ukládalo. Byly ho miliardy tun. Bahno počalo klouzat dolů nejprve na poměrně úzkém, několik set metrů širokém úseku. Klouzající vrstva bahna však s sebou počala strhávat stejně labilní hory materiálu po obou okrajích původního sesuvu. Lavina se stále rozšiřovala a strašlivá masa bahna, která zpočátku jenom líně sjížděla do hlubin, se teď řítila rostoucí rychlostí a nezadržitelnou silou!

Když se pak vytvořila v čele laviny tlaková vlna a zasáhla ponorku X-d4, strhla s sebou mohutnou ocelovou příšeru s takovou lehkosti, jako mrští větrem bičovaný, rozběsněný oceán o pobřežní skaliska člunem, lehkým jako motýlí křídlo.

Lidé v klubu pocítili, že loď, praskající ve všech svarech, se najednou asi třikrát otočila kolem své svislé osy. Všecky lampy náhle zhasly. Židle, stolky, knihy, sklenice, všechno vletělo na stěnu, a lidé, kteří padali jeden přes druhého a srazili se v jednom klubku, se znovu pokoušeli získat ztracenou rovnováhu. Vypukla panika!

Nikdo nechápal, co se vlastně stalo. Události následovaly příliš rychle, příliš dramaticky jedna po druhé. V klubu vznikl babylónský rámus, výkřiky, ženské ječení, sklenice se kutálely sem tam, prostě byl nepopsatelný hluk. A ponorka, kterou před sebou línala tlaková vlna, se řítila kupředu do slepého prázdna, otřásala se a sténala jako nějaká živá smrtelně raněná bytost, odsouzená k záhubě…

Adrienne byla v těch osudných okamžicích stále ještě v kajutě radistů; z dlouhé mdloby se probrala se strašlivou bolestí hlavy. Všude kolem tma jako v pytli. Odsunula z obličeje prstence vlasů a pokusila se nějak sebrat myšlenky.

Vedle ní se ozval přijímač, který nějakým zázrakem přežil katastrofu:

X-d4, hlaste se! X-d4, hlaste se! X-d4, slyšíte mě? Hlaste se! Kde jste? Co se stalo?

Několik vteřin ticha. A pak znovu:

X-d4 odpovězte! Zde Y-el2!… X-d4! Hlaste se!

V prvních okamžicích dívka ani nedokázala pochopit, na co se to vlastně ptá radista druhé ponorky, a proč to všecko znovu a znovu opakuje. V uších jí hučelo, před očima tančily kruhy a omámeně přemýšlela, co by teď vlastně měla udělat.

Pak zaslechla slabý šelest odněkud od dveří kabiny. Jako by tam někdo zavzdychal! Napjatě se zaposlouchala do ticha. Nic! Umlklo i rádio. Ale teď… opět zaslechla jakýsi prapodivný šum. Ano! Někdo nebo něco se pohybuje venku na chodbě!

„Machado!“ zavolala Adrienne. „Jste to vy? Kde jste? Nestalo se vám něco?“

Uslyšela tichou, přidušenou odpověď:

„Ano… to jsem já… myslím, že mám zlomenou ruku… Adrienne! Odpovězte jim! Před chvílí nás volali. Mě si zatím nevšímejte… Proboha, odpovězte jim přece! Honem jim odpovězte, nebo tady všichni zkapeme…!“

Machadova slova zasáhla Adrienne jako blesk. Bleskově si uvědomila, že životy všech na palubě možná závisí na tom, co teď ona v nejbližších okamžicích udělá.

Pokusila se narovnat. Hlava ji sice pořád pekelně bolela, ale teď už se o to nestarala. Pudově sáhla v temnotě před sebe a nahmátla mikrofon.

„Zde X-d4! U mikrofonu radistka Adrienne Mooreová… Hlásím… že došlo ke katastrofě… zde X-d4!… Žádáme rychlou pomoc…! Pomoc…! Přepínám na příjem… Zde X-d4…“

V radiokabině ponorky V-el2 se tísnili všichni tři důstojnici-radisté. Ve dveřích stál kontradmirál.

„Chlapče, opakujte volání. Neustále, bez přestání!“

Japonský radista se k němu otočil.

„Je to marné, veliteli. Opakoval jsem volání nejmíň padesátkrát. Nehlásí se.“ Pak do sebe vyčerpaně zvrátil sklenici minerálky. „Ale hned budu pokračovat!“ dodal.

Nastala chvilka ticha. A v tu chvíli, když s tím vůbec nikdo nepočítal, náhle přístroj promluvil. Uslyšeli stísněný, zadrhávající ženský hlas:

„Zde X-cl4! U mikrofonu radistka Adrienne Mooreová… Hlásím…“

Užasle vyslechli dramatické hlášeni až do konce.

„Pusťte mne na své místo!“ vykřikl kontradmirál. „Promluvím s ní sám.“

„X-d4! Radistko! Řekněte mi, kde se nacházela vaše loď, než došlo ke katastrofě! Pohnuli jste se z místa?“

„Ne… Stáli jsme… na místě… Čekali jsme… na záchrannou loď…,“ zněla odpověď Adrienne Mooreová.

„Teď mě dobře poslouchejte!“ pokračoval velitel. „Budu číst souřadnice. Odpovězte mi, jestli tohle byla správná poloha X-d4.“ Kontradmirál vzal z radistova stolu papír a četl z něho: „93 stupně 8 minut 14 vteřin západní délky, 13 stupňů 11 minut a 26,5 vteřin severní šířky… hloubka 4700 metrů. Odpovězte, jestli jste nás na tom místě čekali?“

„Ano.. to bylo to místo… Pamatuju se přesně..

„Bobře. Klid! Zanedlouho tam budeme! My už vás najdeme! Snažte se udržovat s námi spojení.“ Potom kontraadmirál uchopil oběma rukama dorozumívací trubku; i z plných plic do ní křikl: „Strojovno! Velitelské stanoviště! Plnou rychlostí! Kurs: 225 stupňů! Držte se přesně na jihozápad!“

Jaký byl kontraadmirálův plán…? jasný, jednoduchý a jediný, jaký mohl v dané situaci vést k cíli.

Když se spustila bahenni lavina, byla ještě Y-el2 daleko od bodu, kde čekala X-cl4. Přesto však – jak už víme – posádka Y-el2 byla překvapena, že je voda kalná a bahnitá. Ve větších hloubkách byla koncentrace bahna větší než u hladiny. Z toho se dalo vyvodit, že někde poblíž břehu, ale nejspíš v samotném Mexickém příkopu se zřítila lavina bahna. Pochybnosti definitivně rozptýlilo podivné vlnobití na hladině, které stále sílilo, a mohli pozorovat, jak se jeho prstence soustředně rozbíhají. když se jejich loď blížila k cíli. Pluli sice plnou rychlostí, přesto však potřebovali několik hodin, aby dosáhli potřebné hloubky a zastavili se v bodu daném souřadnicemi. Lavina bahna se mezitím zastavila. I když byla voda stále ještě velmi kalná a neklidná a vznášely se v ni nesčetné částečky materiálu, přece jenom viděli poměrně daleko, když zapnuli nejsilněji reflektory. X d-t však nikde nezahlédli. Ani jejich radary nedokázaly nic zaznamenat. Pak se začali domlouvat rádiem. Všecky znaky nasvědčovaly, že lavina buď Hamiltonovu ponorku pohřbila, anebo, což bylo pravděpodobnější, masy bahna vytvořily nárazovou vlnu, která před sebou hnala loď. Další vývoj události potvrdil druhou eventualitu.

Kontradmirál dokázal snadno usoudit, ze kterého směru přišla nárazová vlna, takže mohl dobře odhadnout kam mohla odhodit X d4. Z hlášení Adrienne vy plynulo, že se ponorka před katastrofou nepohnula z místa. Vzal tedy v úvahu, že vlna přišla přesně od severovýchodu – bylo tudíž jasné, že musí X-d4 hledal jihozápadním směrem. Problematická mohla být jenom hloubka a vzdálenost, v níž se X-d4 nacházela, ale kontradmirál kalkuloval s tím, že budou v daném směru neustále pátrat radarem, takže nakonec musí ztracenou ponorku najít.

Na palubě X-d4 se opět rozproudil život. Tihle oceánem ošlehaní vlci, kteří už ledaco zažili, se tak snadno nevzdávali. První úkol zněl: dát ca nejdřív do pořádku elektrické osvětlení. Naštěstí nebyl poškozen atomový motor. Kdyby se stalo něco s motorem.. pak by byla X cl4.explodovala a rozletěla se na miliardy částeček jako obrovský ruční granát. Měli však opravdu štěstí. Motor byl v pořádku, a – jak se za chvíli ukázalo – poruchu v osvětlení způsobil snadno odstranitelný zkrat ve vedení.

Když se světlo opět rozsvítilo, vzali si na starost poraněné. Odnesli to téměř všichni – někdo lehce, někdo hůř. Machado měl zlomenou levou ruku – visela mu od ramene chromá a bezmocná. Stačil sebemenší pohyb a pociťoval bodavou bolest. Lodní lékař, Maďar Lehel, sám pokulhával od raněného k raněnému. Obvazového materiálu a léků bylo na palubě dost. jak se ukázalo, našel v osobách tři dívek skvělé ošetřovatelky. Adrienne se na čele šklebila ošklivá rána, ale doktor ji uklidnil – za pár dní po ní nezbude ani stopa.

Když si navzájem obvázali svá zranění, nahrnula se spousta práce. V první chvíli si ani nevšimli, že mezi nimi není vždycky veselý mladý první lodní důstojník Jurij Kogan. Hamilton unaveně seděl v jednom rohu, čelo ponořené do dlaní, a přemýšlel, co se vlastně mohlo stát a co teď s nimi bude.

Musím si chvilku odpočinout, uvažoval. Velení zalitu převezme Jurij. Někdo přece musí být na velitelském stanovišti…

Zvedl hlavu a poněkud nerozhodně se rozhlédl.

„Juriji!“ promluvil. Když nedostal okamžitě odpověď, ozval se už hlasitěji: „Hej! Juriji! Kde jsi? Neviděli jste Kogana?“ zeptal se ostatních.

„Já jsem ho neviděl,“ odpověděl někdo vedle něho.

„Já taky ne,“ zahučel Bednarsky, který rovněž zaslechl kapitánovu otázku. „Teda… možná že je pořád ještě ve; strojovně. Mám dojem, že jsem ho tam zahlédl… než zhaslo světlo!“

Hamilton se namáhavě zvedl

„Doktore, buďte tak laskav,“ promluvil k lékaři, pojďte, musíme najít Kogana. Obávám se, že se mu stalo něco vážnějšího!“

„Přijdu s vámi!“ ozval se tichý hlas skoro šeptem. „Viďte, že můžu jít s vámi? Jistě budete potřebovat ošetřovatelku.“

„Jen poj črte. Ranjano, pojďte, drahoušku,“ řekl Hamilton. „A vezměte si s sebou hromadu obvazů a jód.“

Doktor Lehel nakoukl do své lékařské brašny a pak se belhal za kapitánem a Ranjanou. Ale ve dveřích se otočil a řekl:

„Buďte tak laskav a pojďte s námi, Bednarsky. Jestli je to s tím chlapcem horší, mohli bychom potřebovat i vaši sílu, abychom ho odtamtud dostali. Já už jsem na takové cviky bohužel trochu starý a kapitán to sám nezvládne.“

Hamilton a Ranjana mezitím došli do strojovny. Sotva otevřeli dveře, hned uviděli Kogana. Ležel v bezvědomí s tváří zarytou do zaolejované podlahy. Pod lopatkou mu prosakovala modrou blůzou krev. Vedle něho ležela na zemi kovová tyč, zřejmě jedna z těch, které fixovaly kompresor a jež strojničí před katastrofou odmontovali, aby mohli na zařízení lépe pracovat. Vypadalo to tak, že se těžký železný kus uvolnil a Kogana srazil.

„Okamžik! Nedotýkejte se ho!“ vykřikl Hamilton, když viděl, jak Ranjana přiklekla ke Koganovi a chtěla těžce raněného důstojníka převrátit na záda. „Počkejte. Hned tu bude doktor!“

Trvalo to jenom několik vteřin a do strojovny vstoupil doktor Lehel a vzápětí i nemluvný Bednarsky. Následovalo krátké, zběžné ohledání. Opatrně stáhli z raněného blůzu a pak i košili.

„Dostal to do pravé lopatky. Možná že je zlomená,“ řekl doktor. „Slečno Ranjano!“

„Prosím,“ odpověděla dívka ukázněně jako vojáček v poli.

„Utíkejte do Koganovv kabiny a rychle rozestelte postel. Postarejte se, aby tam bylo dost obvazového materiálu, než dojdeme na místo. A čistou čerstvou vodu! A připravte nějakou nádobu – potřebuju vyvařit injekční jehlu. Dáme mu morfium. Takové zranění musí strašně bolet!“

„Už letím, jenom slovíčko, doktore: bude živ?“

„Určitě! Nemějte obavu! Ale teď už běžte!“

Ranjana vystřelila dveřmi. Bednarsky opatrně zvedl raněného svýma hromotluckýma rukama a pomalu s ním vykročil. Dával pozor na každý krok.

V kabině už měl doktor Lehel lepší možnost, aby Kogana důkladně prohlédl. S radostí mohl konstatovat, že jeho první, zběžná diagnóza byla chybná: Jurijova lopatka nebyla zlomená, ale rána do zad musela být strašná. Mladý muž se zatím ani na okamžik neprohrál k vědomí.

Doktor píchl raněnému nejprve pořádnou dávku morfia a potom zranění fixoval potřebným obvazem. I když bylo jisté, že Koganova lopatka zůstala celá, nemohl doktor bez rentgenu stanovit, zda nedošlo k jiné zlomenině; nakonec svěřil prvního důstojníka péči Ranjany a odešel.

Dech mladého muže byl za chvíli klidnější a pravidelnější, což bylo neklamným znamením, že už není v bezvědomí, nýbrž klidně a hluboce spí. Ranjana po celé hodiny seděla u jeho lůžka, jako by se proměnila v socha, a dívala se na spáče. Občas chladnou dlaní pohladila Koganovo čelo a změřila mu puls. Srdce tlouklo normálně.

Pak se dívka sklonila nad Koganovou tváří a šeptala mu svou hindskou mateřštinou:

„Chudáčku malý… Kdybys věděl, jakou mám radost, že už klidně spíš. Viď, už tě záda nebolí? Vidím, že ti zmizely z obličeje vrásky. Jen si klidně lež. Máš krásnou tvář, Juriji Kogane. Tvé jméno mi zní tak podivně! Nevím, co znamená. Kdybys byl Ind jako já, tvoje jméno by něco znamenalo. Možná že by ti říkali Narasinh – člověk-lev jako bohu Višnovi. Nebo možná Satrunjá – vítěz nad nepřáteli. Ale ne. To by se k tobě nehodilo. Ty přece určitě nemáš nepřátele – vždyť umíš být ke každému tak milý! Všichni tě mají rádi. Vidíš, a já taky. Je to překvapující, viď? Nikdy jsem si nemyslela, že se najde chlapec, kterého si zamiluju. Ale je to moje tajemství. Ty o tom nevíš, protože spíš a neslyšíš, co říkám. A je to tak dobře, věř mi to. A kdybys mě snad slyšel, nerozuměl bys mi. Neznáš mou mateřštinu – a já neznám tvou. Je to škoda! Vždycky spolu musíme mluvit nějakým třetím jazykem. Třetím, cizím! Anebo je to dobře právě tak? Počkej, upravím ti polštář. Nehýbej hlavou, nesmíš se hýbat! Klidně lež. Tak, lež si pěkně… Vidíš, už je to lepší.“

Kogan najednou otevřel oči. Jenom na okamžik. Ale i ta vteřina stačila, aby Ranjanu poznal. Usmál se. Potom si tiše povzdychl a opět usnul.

Drobná křehká Indka pak už k němu nepromluvila.

Machado utrpěl dost těžké zranění a Adrienne Mooreová teď převzala úkol ošetřovatelky, takže služby ti rádia se ujal třetí radista Soeronjnro 7. Indonésie. Kolem hlavy měl mohutný obvaz, podobný turbanu. Nebylo mu právě nejlíp, ale držel se. Jeden přístroj byl neustále na příjmu, druhý mohl kdykoli vysílat, aby neztratil spojení s ponorkou Y-el2.

„Našel jsem je!“ vykřikl najednou důstojník od radaru na palubě Y-el2. „Jsou přímo před námi – asi pět kilometrů!“

Na obrazovce radaru se přesně rýsovaly kontury ponorky.

Velitel se obrátil ke svému zástupci.

„Ujměte se řízení. Musíme se zastavit přesně nad nimi. Až se to podaří, vypustíme řetěz a pokusíme se s pomocí manipulátoru zakotvit na nich. Potom pomalu namíříme kolmo k hladině. Zvedneme je nahoru a tam je vezmeme do vleku. Nejdřív se s nimi vrátíme do Acapulka a tam se uvidí, co dál. Až budeme na hladině, může pár lidí přejít k nim na palubu, samozřejmě s lékařem, a pak bude jasné, jak jim pomoci. Teď dejte rozsvítit všecky reflektory.“

Za několik minut se blížili k X-d4. Z velitelského stanoviště viděli dvaceticentimetrovou vrstvou okna z křemičitého skla sice trochu rozplizle, přesto však s naprostou jistotou doutníkový obrys kovové hmoty ponorky. Některé součástky odrážely světla jejich reflektorů, přejíždějících po sesterské lodi. Ležela nehybně asi 60 až 70 metrů pod nimi a nějakých 100 metrů vpředu. V záři reflektorů to vypadalo, jako by X-d4 obepínaly chaluhy, řasy a všelijaké jiné mořské rostliny. Byl to však jenom optický klam, způsobený rozptylem světla ve skle a vibrujícími kalnými vodami.

Postupně snižovali rychlost, až nakonec úplně zastavili motor. Y-el2 se však pohybovala setrvačností dál, takže se dostali trochu před druhou ponorku. A tak tedy přepnuli na zpáteční chod a opatrně couvali asi patnáct či dvacet metrů. Teď byla X-d4 přesně pod nimi. Palubní mistr a tři muži z posádky uvedli do chodu manipulátor. Z mohutného bubnu se odvíjel tlustý pevný řetěz. Na konec řetězu byl upevněn mohutný hák, připomínající udici. Elektrický elevátor zvedl hák a donesl ho k čelistím manipulátoru.

V té době už všecky ponorky Oceánografického ústavu používaly přístroj, který byl kombinací elevátoru a manipulátoru. Sloužil k přenášení různých předmětů z nitra lodi ven – anebo se jím dalo uchopit cokoli mimo loď h vložit to do speciální komory v ponorce, aniž se dovnitř dostala kapka vody. Tento praktický přístroj posloužil i v případech, kdy bylo třeba odebrat vzorky půdy z mořského dna. Obsluha přístroje pochopitelně vyžadovala obrovské soustředění a znamenitou řemeslnou zručnost.

Když odvinuli asi dvacet metrů řetězu do volné vody, „uchopila“ vnější ruka manipulátoru ocelový hák a opatrně ho táhla směrem ke střední části X-d-1 Začalo mimořádně zajímavé „rybářské dobrodružství“, jaké nemělo v dějinách podmořské plavby obdoby!

Chápavé ústrojí manipulátoru s „vnímavou“ hlavou na konci se zvolna plazilo po vnější stěně X-d4. Hledalo nějakou součástku na lodním plášti lodi, která by měla dost velikou skulinu, či kruh, kam by se dal uchytit půlmetrový hák. Trvalo to chvíli, než se takové místo našlo.

Pohyb manipulátoru s hákem a průběh spojení sledovali a řídili z Y-e12 prostřednictvím malého televizního zařízení. Snímací kameru na sobě rovněž nesl manipulátor.

Když byly konečně obě ponorky spojeny řetězem, chápavá ruka manipulátoru pustila ocelový hák a pomalu se stáhla.

Velitel vydal rozkaz: „Minimální rychlostí nahoru!“

Řetěz se napjal. Chvilku se zdálo, že se bezvládná ponorka prostě nepohne z místa a že řetěz bude příliš slabý, aby unesl váhu X-d4. Praskne jako struna, zatrnul palubní mistr. Kontradmirálovi také napadlo, jestli neměli použít raději dvou či tří řetězů místo jednoho, ale uklidnil se, když uviděl, že se X-d4 pomalil pohnula. Bahno kolem nich se opět zvířilo a voda se zakalila.

3

OBR

Posádka X-d4, „zajatci oceánu“, se vesele vyhřívali na terase veliké jídelny v acapulském přístavu. Od chvíle, kdy sem dopluli, uplynul měsíc. Teď netrpělivě čekali, kdy budou skončeny práce na opravě ponorky. Všichni už byli v pořádku, jenom Machada ještě bolela obvázaná ruka.

Na stůl, u něhož seděl Gilbert a Adrienne, padl najednou stín. Oba vzhlédli.

Nad nimi se tyčil kolos, muž s ošlehanou snědou tváří, obr, jakého Adrienne nikdy v životě neviděla. Mimoděk vyjekla leknutím.

„Nic vy se nebojte, seňorito,“ zahřměl obrův hlas, jako když burácí hrom, „já vám neublížím,“ a bouřlivě se zasmál. „Wilkinsi,“ zaburácel, „copak vy už nepoznáte Lorenza?“

„Lorenzo!“ vykřikl Gilbert a vyskočil. „Propána, jak jste se k nám dostal?! To je mi překvapení! Adrienne, tenhle muž je můj dávný dobrý přítel Pedro Lorenzo, známý biolog. Dovolte, Pedro, abych vám představil svou snoubenku!“

„Pro mne je vždycky potěšením seznámit se s krásnou ženou,“ řekl věžovitý muž anglicky s jakýmsi podivným přízvukem. Natáhl ruku a uchopil Adrienninu dlaň tak opatrně, jako by bral do ruky ptačí holátko.

„Posaďte se,“ řekl Wilkins, „a vyprávějte nám, který vítr vás sem přinesl. Nebudete se zlobit,“ zeptal se biologa, „když na vás prozradím, že máte 220 centimetrů a vážíte 165 kilo?“

„Bylo 165 kilo. Teď já jsem moc zhubnul a zeslábnul. Teď je jenom 158.“

„Pořád sportujete?“

„Ano. Já vzpírám. Tahem 250 kilo, trhem 207 kilo a nadhozem 385. Ale já už nezápasím. Já teď nemám žádného protivníka. Oni jsou vedle mě všichni moc malí.“

„Tak si myslím,“ řekl Gilbert dívce, „že je Lorenzo nejsilnější člověk na světě!“

„To tak není pravda,“ bránil se skromně obr. „Je člověk v Maroku, on dělá v zoologické zahradě – je černoch. On má na starosti nosorožce. To je jeho džob. Ten je silnější. On unese na zádech nosorožce.“

„To není možné!“

„Ano, ano – je možné… Moje oči to viděly. Když byl nosorožec mrňavé dítě, když on se narodil, tak měl 120 kilo, a ten černoch ho začal zvedat. Popadl nosorožce kolem břicha, on měl ještě štíhlé břicho, a zvedl ho. Potom ho každý den zvedal. Když nosorožec vyrostl jako nosorožec, tak ho černoch zvedal na záda. Šest silných mužů vzalo nosorožce za hlavu… a jak bych to.. za ten kus, co je na druhou stranu než hlava, a zvedli ho černochovi na široký záda. Ten černoch, oni mu říkali Gorila, nosil nosorožce kolem klece – on měl už nosorožec 600 kilo!… Říkají. Gorila už uškrtil také velkého lva. Doma, co on bydlel, uškrtil lva. Na sever od jezera Viktorie, já ještě neuškrtil Iva. Já bych to ani neuměl. Jenom medvěda. V Kanadě.“

„Šedého medvěda?“ zeptala se užaslá Adrienne.

„Hahaha,“ zasmál se Lorenzo. „Co si myslíte, seňorito! Šedý medvěd je moc velký. Ten by zabil mě a navrch ještě Gorilu z Maroka a ještě opravdovou gorilu k tomu. Ursus horribilis jednou praští a zabije buvolího býka, hodí on ho na záda a nese na dvou nohou celé kilometry. Šedý medvěd má dva a půl metru a 450 kilo. Ten můj medvěd byl Ursus americanus, baribal, černý medvěd. To je Útkový malý, miniaturní medvídek, jenom dva metry do výšky. A jenom 200 kilo. Taková živá hračka. A on mě takový medvěd napadl v Kanadě, v pralese. Já neměl žádnou zbraň v ruce. Co dělat? Jdu na něho s holou rukou – a musím ho škrtit. Moc jsem potom litoval medvěda. Musel to být moc pěkný medvěd naživu. Ale dneska už by vyhrál medvěd. Já jsem měl nemoc, malárií, a jsem slabý jako moucha. Hotový mrzák,“ dodal ještě posmutněle a pak se usmál a ulomil kousek litinového popelníku, který ležel na stole.

„O Lorenzovi se daly vyprávět romány,“ řekl Gilbert. „Jak to bylo s tím obrovským hadem na břehu Amazonky?“

„S tím velkým hadem? Ale to nebylo nic. To byla bezvýznamná epizoda.“

„Tak nám ji přesto vyprávějte!“

„No dobře. Tak to byla velká expedice. My jsme sbírali všecka možná zvířata a rostliny. To bylo hluboko v amazonských lesích. Chytili jsme jednu Eunectus murinus, teda anakondu. Ona byla veliká, největší exemplář, co já viděl v životě. Ona byla 11 metrů. My jsme ji dali do veliké bedny. Potom ten had vylomil bok od bedny a začal lézt ven. Nejdřív byl venku jenom metr. Potom už dva, potom tři. Lidi se lekli a utíkali pro síť, že ho chytnou. Ale já jsem šel k té anakondě a začal jsem ji strkat nazpátek. Já jsem ji chytil pod hlavou, nedá se říct za krk, protože krk ona anakonda nemá, ona je celá takový dlouhý krk. Jak říkám, popadl jsem ji pod hlavou a strkal jsem ji zpátky do bedny. Nastrkal jsem tam celou anakondu. Ale jak povídám, to nebylo zajímavé anebo vzrušující dobrodružství. Když je člověk na expedici, tak je tohle takový solidní, každodenní případ.“

„A co ten býk?“

„No, to už bylo zajímavější. Já mám v Mexiku jedno rancho, víte, seňorito,“ obrátil se k Adrienne. „Já jsem totiž z Mexika. Když mám dovolenou, já jsem vždycky tam. Ta story, co teď budu vyprávět, ta už byla dávno. Bude to tak patnáct let. Tenkrát já byl opravdu silný. Já vážil 170 a víc. Tak já jsem byl venku na poli a přišla ona za mnou moje dcera. Byla tenkrát asi čtyři roky. Ona tam všelijak zapakovala a škorbala… teda zakopávala a škobrtala – člověk si na těch slovech zláme jazyk – zkrátka se motala a poskakovala kolem mne. A najednou ji uviděl velký býk. Měla na sobě takové červené šatičky a červenou mašličku na hlavě. Teda moje dceruška měla. A ten býk najednou zdivočel a začal utíkat. Rovnou k dítěti. A já jsem se postavil před moji dceru, já jsem se nadechl, a když býk přiběhl, dal jsem mu po hlavě jednu pořádnou pěstí. V tu ránu bylo po něm. Prorazil jsem mu lebku.“

„Fantastické!“

„No ano, ona to byla trochu horká chvíle.“

„A jak jste se teď dostal sem?“ zeptal se Gilbert. „Byla to náhoda?“

„Ne náhoda. Četl jsem já v novinách, co se stalo s vaší ponorkou. Bylo to ve všech novinách. Vaše jméno jsem já taky četl. Byl jsem zrovna v Texasu a nemohl jsem přijet dřív. já jsem mohl teprve teď. Já jsem myslel, že vás tady ještě najdu. A přijel jsem taky trochu úředně.

Pracuju teď ve vedení Mezinárodního biologického ústavu. My máme moc dobré vztahy s vaším ústavem. Máme vás moc rádi. Vy jste moc milý ústav a sympatický ústav. Máme spolu pořád něco na práci, když jde o výzkum podmořského života a ještě ve spoustě záležitostí. Já jsem dostal od ředitelství dopis a pověření. Mám vzít na Galapágách vajíčka od obřích ještěrek a odvézt je do japonska. Oni tam chtějí nechat vajíčka vyklubat a vykousat… teda vyzkoumat, jestli může taková obří ještěrka z Galapág zdomácnět i jinde. On náš ředitel poslal v té věci dopis vašemu generálnímu, ten se jmenuje Indrani, jestli se nemýlím. Prosím, tady je ten dopis.“

Podal Gilbertovi list. Mladý muž rychle dopis přečetl.

Biologický ústav žádal, aby mohl Lorenzo cestovat na jejich ponorce. Dále žádali, aby byly pojaty do plánu cesty i Galapágy, kile by ponorka převzala vajíčka obřích ještěrek na palubu a zastavila by se pak v jokohamském přístavu. Tam by biolog Lorenzo opustil loď i se zásilkou.

Mezi dvěma ústavy se v posledních dvou desítkách let vyvinuly opravdu velmi dobré vztahy, takže podobná žádost nebyla nesplnitelná.

Gilbert si od Lorenza vyžádal dopis a rozhlédl se po terase, jestli není přítomen kapitán Hamilton. Zahlédl ho za stolem hned u zábradlí terasy, a tak se omluvil a na chvíli svou společnost opustil. Šel za Hamiltonem.

Za okamžik se vrátil.

„Myslím, že to bude v pořádku. Kapitán Hamilton zavolá ještě dnes dopoledne vedení ústavu a vyřídí tu záležitost.“

„Děkuju,“ řekl obr. „To bude skvělé, když já budu cestovat s vámi. Aspoň můžu pozorovat hloubkové ryby.“

„Těch moc neuvidíte!“ smál se Gilbert. „Ryby se ponorce v pohybu zdaleka vyhýbají.“

„Snad aspoň uvidím obrovskou chobotnici,“ řekl biolog toužebně. „Ta je moc krásné zvíře…“

„To je věc vkusu. Mně se víc líbí bengálský tygr.“

Ještě před polednem volal kapitán Hamilton videofonem ústřednu Oceánografického ústavu ve Valdivii. Nejprve přečetl dopis a pak ho nastrčil pohledu kamery, aby si ho mohl prohlédnout i profesor Indrani.

„Dobrá,“ řekl generální ředitel, „potřebné formality už zařídím. Včera jsme ostatně dostali zprávu, že oprava X-d4 skončí za dva dny. Dejte se do nakládání a ihned vyplujte na Galapágy.“

„Ale pane profesore, katastrofa způsobila, že jsme se zatím vůbec nedostali k práci, kterou jsme měli provést v Mexickém příkopu!“

„Vím. Ale to mě teď nezneklidňuje. Tuto akci jsme až na další vyškrtli z letošního programu našeho ústavu. Napřesrok tam vyšleme jednu z našich ponorek, ale ne vaši. Mám dojem, že ani vám by se nechtělo tak honem zpátky do mexických vod?“

„Proč bych to zapíral, je to tak!“

„A ta záležitost s erupciometry je mnohem důležitější,“ pokračoval Indrani. „Přestávka, způsobená katastrofou, už se stejně protáhla na celý měsíc. Takže na cestu se vydejte co nejdřív. Dobrou plavbu, dobrý vítr, příteli!“

Za dva dny byla X-d4 připravena k vyplutí. Od moře vanul chladný vítr. Mohutné vlny se znovu a znovu vrhaly na skalnatý, strmý břeh a bušily do něho jako perlíky. Někde na širém oceánu asi zuřila mohutná bouře. Vysoko na nebi se s rozpřaženými křídly vznášeli ve velikých kruzích racci a ohromní albatrosi.

Lorenzo už se připojil k posádce; telegrafické povolení Oceánografického ústavu přišlo minulého dne. Nastěhoval se na palubu s jediným obrovitým lodním pytlem. Při nakládání pomáhali posádce dva urostlí přístavní dělníci. Lorenzovo zavazadlo však nedokázali zvednout ani společnými silami. Biolog se chvíli s úsměvem díval, jak se hmoždí, a pak k nim přistoupil.

„Ale ale… Vždyť to tak těžké přece není. Dejte to sem!“

Popadl zavazadlo jako peříčko, hodil si je na pravé rameno, do levé ruky popadl balík, zvíci menšího piana, a spěchal, po dřevěném můstku na ponorku.

Kapitán Hamilton vydal stručný příkaz velitelskému stanovišti:

„Až opustíme přístav, jdeme do hloubky 250 metní a budeme ji udržovat, dokud nebudeme mít za sebou oblast bouře. Podle meteorologického hlášení má centrum 120 kilometrů od pobřeží, přibližně na severozápad. Až mineme ten bod, vyplujeme na hladinu. Směr: Galapágy! Odrazíme v sedm hodin třicet pět minut!“

Jakmile vyplula X-d4 na otevřené moře, ihned se začala potápět. Ani ta nejzuřivější oceánská bouře nezasahuje svým vlnobitím hlouběji než 200 metrů pod hladinu. Mohli si být jistí, že ve zvolené hloubce bude jejich plavba nerušená.

Jejich společnost se teď rozšířila o jednoho biologa – a tak se rozhodli, že téhle okolnosti co možná nejlépe využiji, a hned první hodiny plavby Lorenza doslova oblehli. Jenomže nastaly značné jazykové obtíže. Mexičan sice vedle španělštiny mluvil ještě znamenitou portugalštinou, zato jeho znalost angličtiny – jak už jsme se mohli přesvědčit – měla značné mezery. Nakonec jim přispěchala na pomoc Ines a slíbila, že bude působit jako tlumočnice, kdykoli jí to služba dovolí. Obr ochotně odpovídal na veškeré otázky. Byl to muž svým povoláním doslova posedlý a mluvil o něm rád, laskavě a s opravdovou chutí.

V hloubce 150 metrů nastalo šero. Vypadalo to, jako by se stmívalo. Všude v dosahu reflektorů vířily ve vodě drobné částečky, podobné sněhovým vločkám.

„Je to vlastně sníh, aspoň se tomu říká planktonový sníh,“ vysvětloval Lorenzo. „A plankton je společný termín pro mikroskopicky malé živočichy, kteří se vznášejí ve vodě. Až budeme hlouběji, dostane voda tmavomodrou barvu, ještě hloub už vůbec nepůsobí sluneční světlo a můžete pozorovat, že plankton někdy svítí.“

„Už několikrát jsem si všiml takové záhadné záře, ale nikdy jsem si nedokázal vysvětlit, čím to je.“ promluvil Machado.

„Slovo svítí asi není ten nejsprávnější výraz. Spíš bych řekl, že jde o světelný jev, podobný fluorescenci – jde o takzvanou bioluminiscenci. Je způsobena procesy při látkové výměně. Ten jev se dá pozorovat i několik tisíc metrů pod hladinou, tedy v hloubkách, kde vládne naprostá tma.“

„Co je na tom pravdy,“ položila otázku Adrienne, „že v hlubinách oceánu žijí zatím neznámé druhy obrovitých živočichů, četla jsem o tom kdysi, když… Proboha! Co se to děje?“

Zničehonic vykřikla a na její zvolání zvedli všichni hlavy. Dívka se hnala k jednomu z malých oken ve stěně kabiny, přitiskla tvář ke sklu a dívala se ven. Nedaleko od ponorky v dosahu reflektorů bojovaly na život a na smrt dvě obrovské příšery, jako by se diváci najednou vrátili o milióny let nazpátek: před jejich očima se teď odehrávalo poslední jednání krvavého dramatu z pravěku! Viděli obří šedé tělo, jež obepínala drtivým objetím rosolovitá, bílá hadovitá chapadla.

Celá společnost se shlukla u oken a zkameněla. S očima dokořán sledovali všichni tu fantastickou podívanou.

„Velryba!“ zašeptal Lorenzo. „Velryba a ohromná chobotnice!“

Dva mořské kolosy bojovaly boj na život a na smrt. Velryba byla asi sedmadvacet, možná osmadvacet metrů dlouhá. Stále zuřivěji bičovala vodu svou ocasní ploutví a přitom se několikrát otočila kolem podélné osy. Zřejmě se pokoušela za každou cenu setřást ze sebe mohutné tělo obřího hlavonožce, jež k ni přilnulo svými deseti chapadly. Měla k tomu už dost málo času. Velryba je totiž savec, dýchá plícemi a nevydrží příliš dlouho pod vodou. Nevyvázne-li teď co nejdřív z chapadel chobotnice, musí nevyhnutelně zahynout!

I na velitelském stanovišti si zřejmě všimli souboje;;

ponorka zpomalila chod a potom se zastavila ve vzdálenosti sotva padesáti či šedesáti metrů od obou zvířat.

Boj byl stále lítější a zběsilejší. Ramena chobotnice svírala velrybí tělo jako kleště a spodní i horní čelist hlavonožce, podobné zobáku nějakého velepapouška, dopadaly znovu a znovu na tělo velryby a zasazovaly jí strašlivé, hluboké rány, jako by její ocelově lesklou kůži rvaly na kusy ostré dýky anebo břitké tygří drápy! Velryba se vrhala svým stotunovým tělem v zuřivé zběsilosti nalevo i napravo. Voda kolem ní se zvolna barvila krví.

A v tom… prudký; nečekaný švih – a gigantické tělo se zbavilo dusivého sevření. Po několik vteřin kolem sebe chobotnice bláznivě tloukla rameny. Teprve teď mohli lidé v ponorce jasně pozorovat, jaký je to obrovský exemplář. Tělo s hlavou měřilo dobré tři metry. Na deseti strašlivých chapadlech měla vždy po dvou mocných provázcích svalů a na nich načervenalé přísavné bradavky… chapadla mohla měřit víc než čtrnáct metrů!

Ale nejúděsnějším dojmem působily oči – veliké jako talíře, nehybné, bez víček, vyboulené… jako by ani nepocházely z tohoto světa. Dávaly příšernému hlavonožci vzhled, který diváky fascinoval. Lidem na palubě ponorky přeběhl po zádech mráz, když se její chladný a nelítostný pohled zastavil na lodi.

Velryba udělala nečekaný obrat a strašlivou silou uhodila chobotnici ocasem. Byl konec zápolení. Tělo obrovské příšery bylo na dva kusy a pod smrtelnými údery rozběsněné velryby se měnilo v krvavou kaši. V několika vteřinách zůstal na místě jenom jakýsi kalný, zarudlý mrak. ale i ten se rychle rozplynul…

Než se stačila posádka X-d4 vzpamatovat, ztratila se jim velryba z očí. Řítila se rovnou vzhůru k mořské hladině jako vystřelený šíp pro vzduch, který znamená život.

„Tak vidíte, seňorito,“ promluvil Lorenzo k Adrienne, „tady máte odpověď na svou otázku. Teď je vám jasné, že v oceánu, pod vodní hladinou, žije mnoho obrovitých živočichů. Ale my, biologové, je známe – mají svá jména, jsou zařazeni podle druhu, víme o způsobu jejích života, doslova jako bychom je znali osobně. Zkrátka, žádný z nich neunikl naší pozornosti.“

„Ines, zeptej se,“ obrátila se plavovláska ke Španělce, „jak se sem vůbec velryba dostala. Vždycky jsem si myslela, že kytovci žijí jenom v polárních vodách. A my se teď pohybujeme v tropech!“

„Máte pravdu,“ tlumočila Ines odpověď. „Pravé životní prostředí velryby je opravdu ve vodách Severního ledového moře a na jihu v blízkosti Antarktidy, jenže velryby se občas vydávají napříč oceánem – provozují doslova kyvadlové pouti mezi severem a jihem. Nejenom patnácti až dvacetimetrové druhy, ale i rýhované veliké velryby, dlouhé 20 – 26 metrů, i norské modré velryby, které dorůstají délky 25 – 31 metrů. Takže, není nic tak zvláštního, že jsme se setkali poblíž mexického břehu s jedním exemplářem.“

„Taková velryba, jakou jsme teď viděli, ta by spolkla člověka jako malinu,“ řekla Adrienne.

„Co vás napadá! Velryba má velmi úzký jícen. I ty největší druhy se živí především planktonem. Výjimku tvoří jeden druh delfínů s šavlovitou hřbetní ploutví. To jsou nebezpeční dravci, ale dorůstají jenom 5 – 6 metrů délky. Největší savec na světě, velryba obrovská, která měří 30 – 31 metrů, se živí ráčky velikými sotva dva či tři centimetry. V tom jednotvárném jídelníčku tvoří jistou změnu pouze hlavonožci. Velryby se dokážou ponořit někdy až do hloubky 2000 metrů, aby ulovily chobotnici!

Přitom mi napadá,“ pokračoval biolog, „že velryby, zejména jeden druh dlouhý 16 – 20 metrů, kterému se říká taky velryba ambrová, se občas vrhají i na kabely, položené na dně oceánu. Spletou si kabelové vedení s dlouhými rameny nějakého hlavonožce. Obyčejně nadzvednou spodní čelistí kabel a pokoušejí se ho přetrhnout. To se ovšem tak snadno nepodaří ani obrovitému zvířeti, které má 100 – 120 tun živé váhy. A tak se velryba někdy zaplete do kabelu, doslova se chytí do smyčky a nakonec se nedokáže vyprostit. A když se nemůže nadechnout, zahyne v hlubinách…“

Charakter mořského dna pod atomovou ponorkou se cestou na Galapágy pomalu změnil. Papírový pás hloubkoměru zaznamenával nejprve zvláštní podmořské horské útvary, podobné komolým kuželům. Později byl oceán mělčí a mělčí. Vypadalo to, jako by se pod nimi táhla úbočí horského hřebenu.

Ranjana Indraniová, která pracovala u hloubkoměru, zakreslovala přesný svislý řez podmořským horstvem.

Právě když jeden takový nákres vysvětlovala Ines, s níž se velmi spřátelila, otevřely se dveře a objevila se v nich Machadova hlava.

„Jste tady, Ines? Hledal jsem vás všude. Pojďte se mnou ihned ke kapitánovi. Čeká vás na velitelském stanovišti.“

Hamilton netrpělivě přecházel po kabině.

„No, konečně jste tady,“ řekl, když Ines vstoupila. „Slečno Ramonová, musíte ihned stanovit naši přesnou zeměpisnou polohu. Mám dojem, že nás rovníkový protiproud trochu snesl ze správného kursu. Už jsme se měli potkat s ponorkou Q-ctí,“ dodal na vysvětlenou, „a nechápu, proč se opožďuje.“

Mladá Španělka odešla do navigátorské kabiny a za pár minut se vrátila. Přinesla s sebou velikou mapu, na níž byla červeně zakreslena dosavadní trasa cesty, kterou urazili.

„Zaměřila jsem naši polohu, pane kapitáne,“ hlásila, „ale od stanoveného kursu jsme se neodchýlili. V tomto okamžiku,“ pohlédla na mapu, „jsme na 2. stupni 35. minutě a 25. vteřině severní šířky a na 88. stupni 2. minutě a 36. vteřině západní délky.“

„To je záhada,“ kroutil hlavou Hamilton. „Přesně tady měla být i Q-c6! Kde, k čertu, jsou?“

Přistoupil k dorozumívací rouře?

„Strojovno – pozor! Stupeň ponoru 7!“

Otočil hloubkovým kormidlem a obrátil se ke Koganovi, stojícímu vedle něho:

„Zavolej radistovi, ať naváže spojeni s Q-c6! Měli by být někde nablízku. Protože nevíme, co se s nimi stalo, budeme tady křižovat, dokud je nenajdeme. Pro každý případ půjdeme hloub a zapneme radar.“

Atomová ponorka Q-c6 se specializovala na zkoumání oceánských proudů. Její typ a vybavení neumožňovaly ponor hlubší než tisíc metrů. K její práci to však většinou ani nebylo potřeba. Právě proto Hamilton uvažoval o tom, že „pročesá“ prostor, kde se měli setkat, do hloubky 1000 metrů a bude vysílat všemi směry radarové impulsy. Hlouběji se ponoří jenom v případě, kdyby tento postup nepřinesl výsledek. V tom případě už nastane určitá možnost, že se něco s Q-c6 stalo.

Vzpomněl si, co se odehrálo v Mexickém příkopu, na poruchu, která málem vedla k záhubě X-d4, a cítil povinnost okamžitě zjistit, co se mohlo s ponorkou Q-c6 stát. i kdyby měl ztratit několik dní.

Za chvíli se však ukázalo, že to byly zbytečné obavy, jakmile se jeho loď pokusila navázat s druhou ponorkou spojení rádiem, ihned dostali odpověď. Q-c6 oznámila, že se vzdálila asi 25 kilometrů od bodu. kde se právě nacházela X-d4.

„Objevili jsme doposud neznámý proud,“ hlásil radista z Q-c6, „směřující východozápadně asi 600 metrů pod rovníkovým protiproudem. Sledovali jsme ho, abychom mohli stanovit jeho další směr, rychlost a jeho hloubkové dispozice.“

„Čert aby je vzal i s jejich proudy,“ hučel pro sebe kapitán Hamilton, když dostal hlášení. „Kdo to kdy slyšel, aby se ponorka jen tak ztratila a nepodala vůbec žádné hlášení. To jsou mi věci! Strojovno,“ zařval do roury, „směr hladina!“

Pedro Lorenzo a Gilbert Wilkins seděli v klubu a mluvili spolu.

„Jistě si vzpomenete, Lorenzo,“ začal Wilkins rozhovor, „co jsem vám už v Acapulku řekl mezi čtyřma očima. Že budu možná potřebovat vaši pomoc…“

„Vzpomínám si,“ odpověděl goliáš, „jenomže já nevím, na co jste vy myslel, když jste mi to říkal.“

„Chtěl bych využít toho, že nás tady nikdo neposlouchá a pověděl vám to.“

„Jsem jediné veliké ucho.“

„Kolem mne se teď děje něco podivného. Nevím sice, odkud vítr fouká, ale mám dojem, že se někdo pokouší mě vydírat.“

„Vydírat? Takové slovo já neznám.“

„Znamená to asi tohle: někdo mi vyhrožuje, že když něco neudělám, dostane mě do nepříjemné situace a znemožní mě u jiných lidí.“

„Aha! Já začínám rozumět. A co ten mizera chce?“

„Zatím mi to není docela jasné. Vypadá to tak, že chce získat můj přístroj, můj erupciometr. Ines vám už o něm vyprávěla, když jste se ptal, co máme na práci v Mariánském příkopu.“

„Ano, ano, já vím. To je moc šikovný inštrument, co vy jste vymyslel.“

„Zkrátka, abych dlouho nemluvil do větru, někdo mi chce odehnat tohle stádečko, jak se říká v Mexiku. Chce prodat erupciometr Japoncům a vyhrožuje. Když mu přístroj nevydám dobrovolně, tak… prostě mě zamíchá do jedné špinavé věci, aby na mne padlo podezření z vraždy, Podívejte se! Vy přece znáte jazyk Bataků?“

„Ano. Já znám. Tak mluví domorodci na Borneu, Celebesu, v Nové Guinei. Já jsem se naučil batačtinu. když jsem já jednou byl dva roky…“

„A já batačtinu taky dobře znám,“ řekl Gilbert a sáhl do kapsy. „Je tu někdo, kdo si se mnou tímhle jazykem dopisuje. Nejdřív mi poslal dopis a pak telegram. Prosím, tady jsou.“

Vytáhl z náprsní tašky ten podivný dopis, který dostal ještě ve Valdivii, a pak i pomačkaný papír, který mu onehdy předal Machado s depeší, psanou v batačtině.

Obr oba papíry pozorně přečetl a pak se dal do čtení ještě jednou.

„Ano… to je jasné…“

„Vy přece víte, jak zemřel MacCay! Jste ochoten mi to v případě potřeby dosvědčit?“ zeptal se Gilbert s obavou v hlase.

„Samo sebou!“ odpověděl Lorenzo. „Vy vždycky nebudete mít žádný strach. Vy můžete se mnou počítat. Vždycky. Ve všem! Vy se nemusíte nic bát, příteli… A já zabiju toho krokodýla, který vás chce zhltnout!“

X-d4 zakotvila ve vnitřní rejdě přístavu na ostrově Al-bemarle, který patřil k souostroví Galapág. Byl to snad nejzastrčenější ostrov na světě. Teď stála ponorka na kotvě v jazyku, chráněném proti větrnému zálivu Tagus. Podle programu měl Lorenzo u zdejší pobočky Biologického ústavu převzít obří ještěrky, určené k transportu do Japonska. Ponorka měla mezitím doplnit zásoby pitné vody a potravin. Především si chtěli opatřit co nejvíc jižního ovoce. Za půl dne se vydají na další plavbu. Čeká na ně ještě dlouhá cesta mnoha tisíc kilometrů!

Posádka neměla co na práci, tak se rozběhla po břehu. Wilkins, slečna Mooreová a Lorenzo vykročili písčitou stezkou vzhůru do kopce. Kromě Lorenza na Albermarle ještě nikdo z nich nebyl.

„Počkejte na mě, půjdu s vámi!“ zavolal kdosi za jejich zády.

Otočili se. Běžela za nimi Ines. Rozpuštěné dlouhé vlasy povlávaly v čerstvé pobřežní bríze.

Pokračovali společně v procházce na žhavém slunci. Vpravo se táhla hustá, neprostupná houština, zato po jejich levici stromy rychle prořídly a otevřel se jim nádherný pohled na oceán. Voda byla nepopsatelně: modrá, jak bývá jenom v tropech. Nedaleko bílé, štíhlé věže majáku se klidně pohupovalo ocelové tělo ponorky.

4

SETKÁNÍ S OBLUDOU

Souostroví Galapág tvoří šedesát menších i větších ostrovů. Leží asi 800 kilometrů od Jižní Ameriky, téměř přesně na rovníku. Kopce, jež jako by vyrůstaly jeden z druhého, dodávají krajině divoký až odpudivý charakter. Na pobřeží je jenom velmi málo pitné vody a půda je tu neúrodná. Na zdejších pobřežních skalách, ožehnutých sluncem, i tráva a nenáročný kaktus doslova živoří. V poněkud vyšších polohách už zdomácněly bujné křoviny a ve vnitřních částech ostrovů je většinou hustý, tropický prales. Biologové se pokoušeli přenést na ostrovy vinnou révu a některé druhy ovoce. Pokus se zdařil, protože na sopečné půdě se ovoci znamenitě daří.

Objevitelé ostrovů, dávní španělští korzáři, jim dali jméno Las Islas Encantades – prokleté ostrovy. Samo jméno Galapágy je pozdějšího data. Na některých mapách je souostroví zakresleno pod jménem Kolumbovy ostrovy. Insulae de los Galapegos (podle pozdějšího španělského pravopisu Galapágos) znamená ostrovy obřích želv.

Zatímco společnost pomalu a pohodlně stoupala písčitou cestou k biologické stanici, Lorenzo vyprávěl, že tohle souostroví „na konci světa“ bývalo kdysi opravdovým rájem obrovských plazů. Počet obrovských želv se natolik ztenčil, až místní vláda vydala přísný zákaz lovu, a od té doby sice zvolna, ale přece jenom jejich počet zase roste. Takové kolosy mezi želvami se vyskytují jenom na několika málo místech na světě. Většinou jenom na malých a osamělých ostrůvcích v oceánu – a pak kromě Galapág ještě na Réunionu, Mauritiu a na Seychelách, ležících severovýchodně od Madagaskaru. Kdysi byly domovem i na „miniaturní Africe“, tedy na Madagaskaru; ale tam už je člověk vyhubil.

Když došli na stanici výzkumného ústavu, Lorenzo své společnosti slíbil, že jim o ostrovech poví několik zajímavostí, až se k tomu naskytne příležitost. Teď musel převzít vajíčka obřích ještěrek. Nesl s sebou za tím účelem na rameni velikou bednu, vystlanou bavlnou – tak lehce, jako by byla z papíru.

Na výzkumné stanici pracovalo pouhých šest lidí, ale toho dne nebyli všichni přítomni. Kdo tu byl, přivítal hosty s radostí. Málokdy se tady zastaví někdo ze světa širého…

Vstoupili do dřevěné, prostě zařízené budovy. Od té chvíle se Lorenzo nemohl narovnat. Když se potřetí uhodil do hlavy o stropní trám, musel konstatovat, že tenhle dům není stavěný pro jeho tělesnou výšku.

Budova sestávala z tří poměrně velikých místností. Každého, kdo sem vešel, uvítalo vlahé příšeří. Okna byla dokořán. Vedle domu stála kůlna, plná všelijakého nářadí. Před ní psí bouda s červenou střechou, a v ní chňapal po mouchách statný, pískově hnědý vlčák. Opodál zahrada – vzhledem ke zdejším poměrům dobře pěstovaná – a na jejím konci prosvítaly zdi cihlového domečku, natřené vápnem na bílo. Z komína čile stoupal k nebi hádek kouře. Tam byla kuchyně a právě se chystal oběd.

„Doufám, že s námi poobědváte?“ zeptal se příchozích Bulhar Alexandr Bonev, vedoucí stanice. „S nějakým slavným obědem ovšem nepočítejte.“

„Děkujeme za pozvání,“ promluvil za společnost Gilbert. „Rádi přijímáme. Aspoň já už jsem pořádně vyhladověl.“

„Já taky děkuju za pozvání,“ dodal Lorenzo, „ale já nemám hlad. Rád bych jen tak něco zakousl, takovou malou lehkou přesnídávku.“

„A copak pro vás znamená lehká přesnídávka?“ zeptal se Bonev se stínem obavy v hlase, neboť mu bleskla hlavou myšlenka, že mají na stanici zásobu jenom na týden, a nebyl si příliš jist, že to obrovitému Lorenzoví postačí.

„Asi půl kila klobásy, tucet smažených vajec, řekněme tři čtvrtě kila chleba, pak doušek studené kávy, řekněme litr. Víte, doktore Boneve, já měl malárie a od té doby já mám mizerný žaludek.“

Po obědě šli muži v doprovodu Adrienne asi dvě stě metrů nazpátek po cestě, po níž došli nahoru do stanice. Bonev totiž Gilbertovi slíbil, že mu ukáže zajímavý geologický útvar a zároveň si může prohlédnout místní laboratoř. Lorenzo byl horkem trochu uondaný, a tak s nimi nešel: ostatně zdejší laboratoř zná z dřívějška. Ines zůstala s ním.

Gilbert s ostatními se vrátili pořádně unaveni za dobrou hodinu. Přišel s nimi mladý muž, s nímž se setkali v laboratoři, jmenoval se José Amadeo a na rozdíl od Lorenza hovořil dokonalou angličtinou. Jinak pocházel ze Sevilly a biologii vystudoval na univerzitě Columbia ve Spojených státech.

„Kde je Ines?“ zeptal se Gilbert, když se rozhlédl po místnosti a nikde dívku neviděl.

„Šla se projít,“ řekl Lorenzo. „Ona ji bolí hlava a slečna Ines myslí, že jí taková procházka udělá dobře. Nepotkali vy jste ji?“

„Nepotkali,“ odpověděl Gilbert. „Asi šla na druhou stranu, vzhůru do kopce.“

… Uplynulo asi půl hodiny, ale Ines nikde. Malá společnost trochu zneklidněla.

„Kde se mohla tak dlouho zdržet?“ zeptal se nervózně Gilbert. „Pojďte, rozhlédneme se po ní! Musíme se už vrátit – na palubě si zřejmě nedovedou vysvětlit, proč nejdeme.“

„Není čeho se bát,“ řekl Amadeo. „Seňorita se nemůže ztratit. Odtud vede jediná cestička – jestli se nevrátila na loď, mohla jít jenom tudy vlevo. Když se jde pár stovek metrů do kopce, přijde se na lakovou rovinku – my jí říkáme Vyhlídka. Touhle dobou odpoledne je tam jistě báječně svěží vzduch.“

„Pro všecky případy se nejdřív zeptáme v přístavu, jestli přece jenom nešla dolů,“ řekl Bonev.

Zavolali přístav a požádali, aby k telefonu v budově ředitelství přístavu přišel někdo z posádky ponorky. Trvalo jenom několik minut, než se ohlásil Machado. Po chvilce zmateného domlouvání konečně pochopil, na co se ho vlastně ptají.

„Ne, tady jsme ji nikde neviděli,“ řekl. „Vždyť přece šla s vámi nahoru.“

Gilbert se obrátil k Adrienne:

„Zůstaneš tady, kdyby se Ines mezitím vrátila, řekni jí, ať už odtud sama nikam nechodí. Počkejte na nás lady dole.“

„V pořádku,“ odpověděla dívka. „Ale kdy se vrátíte?“

„To bych taky rád věděl,“ zahučel tiše Gilbert a vykročil po stezce za ostatními.

Cesta ostatně nebyla příliš strmá a zadýchali se jenom proto, že příliš spěchali. Doufali, že Ines potkají cestou, až se tudy bude vracet. Kudy by stí taky vracela, když se po obou stranách stezky táhla houština ostnatých keřů. Jinudy se ani nedalo jít – takže museli dívku potkat. Na konci stezky už prosvítala obloha.

„To už je Vyhlídka,“ odfukoval Bonev.

Za chvilku došli na pustou skalnatou plošinu. Nalevo zel hluboký sráz – hluboko pod nimi se blýskala voda zálivu.

Muži se bezradně zastavili.

„Není tady,“ museli konstatovat.

„Když se nevrátila na palubu ponorky a tady taky není, pak zbývá poslední možnost: musela tudy sice projit, ale pak se pustila hloub do vnitrozemí ostrova, jinudy v žádném případě jít nemohla. Mezi přístavem, stanicí a Vyhlídkou žádná jiná cesta není. Začínám mít opravdovou starost, protože tady už je hranice džungle. Tudy nevedou žádné cesty, jenom stezky, které si prošlapala divoká zvířata, jestli se Ines pustila po některé v. nich, pak určitě zabloudila – džungle lady na ostrově je hotový labyrint! Vytvoříme skupiny po dvou a půjdeme dál,“ radil Bonev mužům.

„Půjdeme já a vy spolu,“ řekl Lorenzo Wilkinsovi. „Já to tady trochu znám. Já už jsem mockrát tady procházel.“

„A já doběhnu pro psa,“ řekl José Amadeo.

„Pro jakého psa?“ zeptal se udiveně Wilkins.

„Copak vy jste neviděl Lorda? Máme lam dole na stanici velikého vlčáka. Vycvičili jsme si ho k lovu a ke stopováni. Víte, ve vnitrozemí je takový pes často užitečný – těžko bychom se bez něho obešli, fen buďte klidný, Wilkinsi, Lord už seňoritu najde – a brzo… potřeboval bych jenom nějakou věc, která patří slečně Ines.“

„Snad se něco u vás dole v dřevěném domě najde.“

„V pořádku. Běžím pro psa!“ otočil se spěšně mladý Španěl a rozběhl se po stezce dolů.

Ines se s rozkoší rozhlížela z Vyhlídky a kochala se pohledem, který se jí odtud otevřel. Odvážila se až docela blízko ke srázu. Čerstvý větřík ji osvěžil a hlava už ji přestávala bolet.

Uplynulo několik minut a najednou se jí zmocnil podivný, nedobrý pocit, že ji za jejími zády někdo tajně pozoruje. Rozhlédla se kolem – nejdřív neviděla nic, A přece… Jako by se za ní v hustém křoví schovávalo něco velkého černého!

Vloni kdesi zapraskala suchá větev a dívka se neklidně otřásla. Podívala se tím směrem znovu a padla na ni divoká hrůza. Ta veliká hmota se znenadání pohnula a upřela na dívku dvě studené, zelené oči!

Ines vykřikla. Křoví se rozhrnulo a na planinu se z něho vyvalila předpotopní obluda. Byla to sice jenom ještěrka, jenže byla obrovská, veliká bezmála jako dospělý krokodýl. Na jejím hřbetě se táhl hřeben jakýchsi trnů a na nohou měla ostré drápy. Z otevřené tlamy jako by měl každou chvíli vyšlehnout dračí oheň. Když se obrátila tváří v tvář k Ines, dívka stačila zahlédnout hrozné zuby té obrovité předpotopní stvůry. Potom to třesklo – jeskynní potvora sklapla čelisti a cvaknutí zubů bylo slyšet široko daleko.

Dívka zběsile vyskočila a slepě se rozběhla. Nedívala se nalevo napravo, jenom se panicky hnala vpřed, pokud mohla a pokud jí stačil dech. Nevěděla ani, jestli ji příšera, podobná drakovi, pronásleduje, nevěděla, kudy a kam prchá – všechny své síly soustředila na to, aby byla co nejdál od Vyhlídky.

Prodírala se hloub a hloub pralesem. Šaty jí každou chvíli uvázly na nějakém trnitém keři, klopýtala po kamenech a větve ji šlehaly do tváře. Teprve po dlouhém bezhlavém běhu zpomalila, neboť byla u konce svých sil. Zastavila se. Zběsile oddechovala a lapala po dechu. Rozhlédla se kolem sebe.

Slunce pořád ještě stálo vysoko nad obzorem, ale tady, ve stínu obrovitých stromů, vysokých šedesát i sedmdesát metrů, jejichž koruny byly spoutány liánami, bylo přítmí.

Teprve teď si Ines uvědomila, že je sama, terpve teď ji napadlo, že nemá potuchy, kde se vlastně zastavila, že je prostě ztracena v džungli! Tady už nebyla ani stopa po nějaké lidmi vyšlapané cestě. Vedla tudy jenom spousta tenkých zvířecích chodníčků, které se navzájem křížily, a jakýchsi průseků, jež snad kdysi vymýtili dávní obyvatelé ostrova anebo je vydupala v pralese veliká zvířata.

Srdce děvčete stále ještě poplašeně tlouklo. Sedla si na tlustý kořen a spustila tvář do dlaní. Nevěděla, co si počít. Bála se volat o pomoc. Myslela, že by její hlas mohl zaslechnout ten veliký netvor a mohl by se vydat po jejích stopách.

V pralese však vládl až nezvyklý klid a ticho. Jenom chvílemi se ozval podivný skřek neznámých exotických ptáků vysoko v korunách stromů.

Vstala a pustila se po jedné stezce, která ji zavedla do nízkého ostnatého houští. Ušla sotva několik kroků, když se jí pod nohama propadla zem. Zoufalým reflexívním pohyhem se pokusila zachytit keřů. ale křoví jí jenom rozškrábalo ruce do krve. Pod jejíma nohama se otevřela jakási dutina a Ines do ní padala…

Když se Amadeo rozběhl dolů svahem, aby co nejrychleji přivedl Lorda, statného vlčáka ze stanice, zakopl o vyčnívající kámen a natáhl se na cestě jak široký tak dlouhý. Pořádné se uhodil do hlavy, ale horší bylo, že si také podvrtl nohu. Sice vstal, ale dál už se mohl jenom belhat.

Zlobila ho ztráta Času, kterou jeho pád způsobil.., Ať se snažil sebevíc, nešlo to rychleji než jen krokem. Nakonec se přece jenom na stanici dobelhal. Rychle vysvětlil Adrienne, jaká je situace, a pak se krátce rozhlédl po místnosti, jestli tam není nějaká věc, kterou si přinesla Ines. Naštěstí si hned všiml lehkého barevného hedvábného šátku. Adrienne tvrdila, že nemůže patřit jinému než Ines. Nakonec si vzpomněla, jak se Ines v přístavu rozběhla za nimi a jak si ten šátek přehodila přes ramena, aby ji trochu chránil před žhavými slunečními paprsky.

José Amadeo odvázal psa a dal mu očichat šátek.

„Hledej, Lorde, hledej!“

Pes několikrát obešel místnost a pak se zastavil u dveří a škrábal na ně prackou.

„Měl byste mu dát nějaké vodítko,“ řekla Adrienne Josému, „jinak se vám venku rozběhne a pak ho nikdo nedohoní.“

„Máte pravdu,“ řekl Amadeo a rozhlédl se po místnosti, kde vzít nějaký provaz nebo řemen. „Snad se hodí můj pásek,“ řekl nakonec.

Měl kolem pasu dokonce dva opasky – na jednom viselo pouzdro s pistolí, na druhém pochva s mohutnou dýkou. Rychle uvolnil přezku na řemeni s dýkou a připevnil ho k vlčákovu obojku. Dýku položil na stůl. Pak ho napadlo, že by mohl v džungli nůž potřebovat, a tak navlékl pochvu s dýkou, vedle revolveru na druhý opasek, popadl improvizované vodítko do ruky a namířil ke dveřím.

„Adios, seňorita!“ křikl na Adrienne a odbelhal se vzhůru po stezce.

Wilkins s Lorenzem se zatím – jen tak nazdařbůh – vydali po jednom průseku do pralesa. Oddělili se od ostatních.

Chvílemi se zastavili a ze všech sil volali na Ines. Hlas obrovitého Lorenza hřměl, jako když se řítí ze stráně veliký balvan. Ale odpověď nepřicházela. Slyšeli jenom křik a skřek velikých ptáků, kteří přeletovali vysoko nad jejich hlavami.

Probíjeli se hloub a hloub do džungle. Lorenzo občas pádným sekem své dýky seřízl z některého stromu kus kůry a označoval tak cestu, aby nezabloudili, až se budou vracet na Vyhlídku. Gilbert by byl nejraději běžel, ale biolog ho brzdil.

„V pralese člověk nelítá jako zblázněná… jako splašená koza, příteli. My se ještě ztratíme jeden druhému – a to my pěkně dopadneme! Jen vy se pěkně držte mě!“

Došli k prudkému srázu. Na dně divoce rozeklaných skal asi sto metrů pod nimi se prodíral rychlý horský potok mezi obrovskými balvany. Nad propastí se pohupoval primitivní most, spletený z lián.

„Přejdu na druhou stranu,“ řekl Gilbert. „Naštěstí se mi ve výškách netočí hlava. Ale vy zůstaňte tady. Vás by most neunesl.“

„Vy riskujete život, Gilberte. Na co vy chcete jít na druhou stranu. To děvče tam taky nešlo. Copak je to děvče opice?“

„A co když se přece jenom pustila na druhou stranu?“

„Vyloučeno!“

„Nebudeme zbytečně ztrácet čas. Jdu!“ řekl rozhodně Gilbert.

„A co když vy ten most přetrhnete? Co pak?“. kroutil hlavou Lorenzo. „Já tady zůstanu sám v pralese. Přece víte, jaký já jsem křehký člověk.“

Gilbert cítil, že jeho přítel s postavou obra žertuje jenom proto, aby ho trochu uklidnil. Opatrné přistoupil k okraji srázu. Lorenzo chvilku bezradně stál a potom vykročil za ním.

„Tak dobrá, když vy si teda musíte za každou cenu zlámat vaz, já budu držet most. Já už ho udržím, vy můžete být klidný.“

Jednou rukou se podržel větve stromu, který stál na okraji propasti – snadno dosáhl na mohutnou vodorovnou větev, vznášející se aspoň dva metry vysoko – a druhou rukou popadl tlustou liánu, která zřejmě držela celý most.

„Tak vy jděte,“ řekl, „ale to vám povídám – opatrně! A nekoukejte vy přitom dolů!“

Gilbert neodpověděl. Všecka jeho pozornost se soustředila k úkolu, který si předsevzal. Vstoupil na visutou, houpající se konstrukci a po obou stranách se chytil lián jako zábradlí. Neušel ani pět či šest kroků, když to pod ním zapraskalo. Shnilý liánový uzel se přetrhli. Chyběl vlásek a byl by se zřítil do hlubiny.

„Per Dias! Dávejte vy pozor!“ zařval za ním herku les. „Zpátky! Pojďte vy zpátky! Tudy to děvče nemohlo projít!“

Gilbert by se nedokázal obrátit, ani kdyby chtěl. Opatrně našlápl na další příčku visutého mostu, přesvědčen, že jeho váhu unese. Teprve pak na ni vstoupil plnou váhou…

… A šel dál. Most pod ním sténal, vrzal a praskal a pod jeho nohama se trhaly další a další uzly lián. Tudy už se zpátky nedostanu! pomyslel si, ale hned budu na druhé straně. Už jen pár kroků.

V tom okamžiku se přetrhly poslední dvě liány, které nesly most. Najednou. Zaburácelo to, jako když vystřelí z děla! Na druhé straně propasti Lorenzo stále ještě držel liánu, kterou na začátku celé akce sevřel v dlani… Nad srázem se však rozestřelo mračno prachu – a Mexičan teď neviděl, jestli se Gilbert dostal na druhou stranu propasti: jestli se prostě liány nepřetrhly až ve chvíli, kdy už měl most za zády – či jestli se to stalo už předtím?!.

Pocítil mohutné trhnutí a automaticky pustil liánu. Vynaložil pak všecky své síly, aby se vyšvihl na skalnatou půdu, která poskytovala jistotu. Padající roztržený most s sebou strhl tisíce kamenu, jak se řítil po srázu dolu. Lorenzo chtěl vykřiknout, ale z jeho hrdla nevyšel ani hlásek. Protější strana propasti se zahalila do prašného mraku. Lorenzo nevěděl, co je s Gilbertem.

Ines se skutálela z výše asi tří metrů, ale naštěstí se jí nic nestalo. Dno jámy bylo pokryto měkkou vrstvou suché trávy, kůry stromů a opadaného listí. Byla tam tma. Když se dívka omámeně podívala vzhůru, dokázala rozeznat v slabém světle, které se do jámy dralo shora, že díra, kterou sem spadla, je o hodně užší než dno dutiny. Takže ani stěny nevedou vzhůru kolmo, ale spíš ještě ustupují. Vylézt po nich nahoru je tedy naprosto nemožné. Několik minut ležela na dně a potom se pokusila vstát. Bylo jí jasné, že ostatní už si všimli její nepřítomnosti a bezpochyby ji hledají. Musí je tedy na sebe nějak upozornit, i když jí přitom bude hrozit nebezpečí, že přivolá divokou zvěř, která žije v džungli. A když neměla žádnou jinou možnost, pustila se aspoň do křiku.

Asi by ani sama nedokázala povědět, kolik času věnovala těm zoufalým pokusům. Nakonec vyčerpaně umlkla. Teprve v nastalém tichu mohl její sluch zaregistrovat naprosto nezvyklé, tiché a pravidelné šelestění. Byl to přízračný zvuk, podobný zvuku šustícího suchého listí, ale nedoléhal k dívce zvenčí: zdálo se jí, jako by přicházel od protější stěny jámy.

Její oči už trochu přivykly šeru. Pokoušela se rozeznat, co se to děje u protější zdi. Připadalo jí, jako by se celá stěna dala do pomalého vlnivého pohybu… Přistoupila blíž a opatrně na stěnu sáhla. Dlaní projela ostrá bodavá bolest. Vykřikla a stáhla ruku zpět. Po stěně lezly shora dolů nezadržitelným proudem snad miliardy velikých rezavých mravenců!

A tu si Ines uvědomila, že jí zbývá sotva několik minut života. Až se mravenci dostanou na dno jámy, není pro ni úniku. Zničí všecko živé, co jim stojí v cestě. Kudy projde strašlivé vojsko putujících mravenců, sestávající z bezpočtu jedinců, nezůstane z živých tvorů nic než bílá, ohlodaná kostra…

Když se zřítil liánový most, Gilbert byl už jen půldruhého metru od protějšího okraje propasti. Později by sám nedokázal vysvětlit, jak se to stalo – ale v okamžiku, kdy pod jeho nohama praskaly dvě nosné liány, se mohutně odrazil a skočil. Podařilo se mu zachytit se kořene velikého stromu, který rostl na samém kraji srázu. To mu zachránilo život.

Vzepřel se na kraj propasti. Teprve pak se odvážil podívat se dolů. Ještě– se tam pod ním válely kotouče prachu, takže neviděl až na dno.

Vysíleně si sedl pár metrů od okraje srázu. Mračno prachu usedalo velmi pomalu.

Dlouhou chvíli odpočíval celý ochablý a pak zavolal na druhou stranu na Lorenza:

„Haló, Pedro, dostal jsem se z toho!“

„Haló, Gilberte! Kde vy jste? Já vás nevidím!“ zahřměl obrův hlas odkudsi zdaleka.

„Sedím na druhé straně na kraji propasti!“

„Bylo to o fous! Mohl jste tam nechat kůži! Proč jste mě neposlechl?! Nic vám není?.“

„Naštěstí ne! Ale co mám dělat teď?“

„Vy se podívejte kolem! Snad vy lam najdete nějakou stezku dolů po svahu. Zkuste vy nějak slézt!“

Wilkins se rozhlížel. Kousek od něho byla mohutná skála porostlá mechem. Podobala se lidské hlavě. Zdálo se mu, že dál už není sráz tak příkrý. Tam se snad může pokusit o sestup.

„Teď už je dost času!“ zavolal Gilbert zpátky. „Nejdřív se rozhlédnu, jestli tu někde není Ines.“

Nebylo tak snadné vyvést Lorenza z rovnováhy, ale teď už se začal vztekat.

„Melete vy hlouposti! Copak to děvče umí lítat? Kdyby šla po mostě na druhou stranu, most už by dávno spadl. Můžete ji hledat jenom na téhle straně, copak to konečně nechápete?“

To je zajímavé, napadlo Gilberta, čím má Lorenzo větší vztek, tím líp mluví anglicky. Ale asi má pravdu!

„Tak dobře,“ zaječel přes propast. „Zkusím nějak slézt.“

„Vy jste se učil horolézt? Umíte šplhat po skalách?“

Teď už se Wilkins srdečně rozesmál. Jak se někdo takhle může ptát geologa?

„To se ví, že umím!“

„Tak vy na mě zavolejte, až budete dole. Ale koukejte zůstat pohromadě a nezlomte si vaz. Já si zatím budu lámat vlastní hlavu, co máme dělat teď.“

Gilbert vstal a vykročil ke skále, která se podobala lidské hlavě.

Pokud to jenom šlo, přitiskla se Ines k protější stěně, než byla ta, po níž se hrnuli mravenci. Znovu a znovu se pokoušela vydrápat se nějak nahoru, ale předem dobře věděla, že jsou její pokusy marné. K činnosti ji nutil jenom pud sebezáchovy. Několikrát vyskočila, jak mohla nejvýš, a pokoušela se zachytit horního okraje jámy. Nevěděla sice, kam míří přední hlídky miliardové pochodující mravenčí armády, ale myslela si, že teď dosáhly dna jámy a nejsou od ní dál než půldruhého metru.

Už neměla strach. Zmrazil ji jakýsi chladný klid. Tisíce hmyzích těl lezly po jejích kotnících. Palčivá štípnutí už pocítila i na kolenou. Pokoušela se smetat mravence rukama, ale přicházeli noví a noví.

5

MALÉ LIDSKÉ HLAVY

Wilkins obešel mohutné skalisko a s radostí zjistil, že je za ním stezka vedoucí dolů. Když se spouštěl na dno srázu, při každém kroku se uvolnila opravdová lavina kamení a řítila se v mračnu prachu na dno. Nedalo se říct, že by to byla bezpečná cesta, a ke všemu ještě byla stále strmější. Po obou stranách rostly kaktusy a křoviska posetá trním. Pokoušel se přidržovat se jich, protože nic lepšího po ruce nebylo, ale trny ho poškrábaly a popíchaly a po obou předloktích mu tekla krev.

Bylo pozdě odpoledne. Po nebi se nakupily temné mraky a zakryly slunce. Pořád ještě bylo strašlivá, dusné vedro a zlověstné ticho před bouřkou.

Galapágy leží v rovníkové oblasti, kde bývá často bezvětří a kde přichází bouře jenom málokdy. Když však přece jenom přijde, pak předčí všecky představy o tropických bouřkách!

Wilkins to velmi dobře věděl, a tak se musel snažit, aby se dostal k patě srázu dřív, než bouře začne řádit. Jenomže za takových okolností se moc pospíchat nedá!

Stálo ho to dvacet minut krušné práce, než se dostal dolů. Když se konečně cílil bezpečný, udělal z dlaní trychtýř a zavolal na biologa:

„Halóóo, Lorenzo! Už jsem dole! Půjdu kousek po dně kaňonu!“

Strmý skalnatý svah odrážel Gilbertův hlas stonásobnou ozvěnou, ale žádná odpověď nepřicházela.

Zařval tedy znovu:

„Lorenzo-o-o!… Halóóó! Lorenzo!“

Žádná odpověď. Umlklo i dunění ozvěny… a po něm opět němé ticho.

V onom kritickém okamžiku si Ines nejprve myslela, že má halucinaci. Teprve když se vzpamatovala, mohla se ubezpečit, že přímo nad její hlavou kňučí, vrčí a občas vyštěkne pes. Něco nad ní se začalo vrtat v zemi na okraji jámy; písek, kamínky a drobné větve jí padaly rovnou na ramena. Pak se najednou udělalo světlo, a když vzhlédla, uviděla hlavu a krk silného vlčáka. Pes zuřivě hrabal nad její hlavou a občas vyštěkl.

„Seňorito Ines!“ křičel někdo nahoře. „Kde jste?“

„Pomoc! Tady! Tady! Jsem na dně jámy a je tady u mě pes.“

Nahoře se objevila tvář Josého Amadea. Hned si všiml dlouhé, nekonečné pochodující armády mravenců, která se jako hrůzný, rezavý potok doslova vlnila směrem k jámě a k její protější stěně na dno. Když si José uvědomil, že je situace na pováženou, lehl si na břicho, polovičkou těla se nahnul hluboko přes okraj jámy a zavolal:

„Vyskočte a chyťte se mé ruky!“

Dívka skočila, ale spadla nazpátek.

„Ještě jednou!“

Ines vyskočila a Amadeovi se konečně podařilo chytit ji za zápěstí. Dívka se ho křečovitě držela. Zdálo se jí, že několik následujících okamžiků nemá konce! Pak ucítila mohutné trhnutí – a byla na svobodě! Štítivě vytřásala z potrhaných šatů mravence.

„Dobře, Lorde,“ pohladil Amadeo psa, „dobře? to provedl, Lordíčku!“ poplácal ho po boku a obrátil se na podpatku. „A teď pryč odtud, jak můžete nejrychleji!“ vykřikl mladý muž. „Vydržíte ještě chvilku rychlé chůze?“ zeptal se dívky.

Ines přikývla.

„Tak jdeme!“

Lorenzo zkoumal nebe. V tropech prožil dost dlouhou dobu, aby věděl, co to znamená, když se nebe tak náhle zatáhne. Za chvilku ho zalije déšť jako potopa. Rozhodl se, že odejde kousek dál od okraje propasti – až se déšť spustí, jistě nebude jílovitý svah nad skalnatou propasti tím nejbezpečnějším místem pro člověka Jeho tělesné váhy. Půda v několika okamžicích nasákne vodou, promění se v klouzačku a pak by po ní mohl snadno sjet dolů.

Když na to myslel, nenapadlo ho zavolat na Wilkinse, který se mezitím spustil zřejmě až na dno srázu. A tak se Gilbertovi neohlásil a odešel o nějakých dvacet pětadvacet metrů od okraje propasti. Našel si malou mýtinku, kde nebylo tak husté houští. Ztěžka dosedl na zem a opřel se zády o kmen.

Koruny stromů nad jeho hlavou a spousta křovin kolem něho ovšem silně tlumily hluk – a on sám teprve nedávno prodělal malárii, která otupila jeho sluch, takže neslyšel tak dobře jako předtím. A tak se stalo, že nezaslechl Gilbertův hlas, když sestoupil na dno propasti a několikrát na Lorenza volal.

Gilbert se za chvilku marným voláním unavil. Nevěděl, co si o tom má myslet, ale byl tak unaven, že mu to bylo skoro lhostejné. Vydal se nazdařbůh po proudu potoka v naději, že brzy dojde na místo, odkud se může pokusit vylézt na protější stranu údolí, kde zůstal Lorenzo.

Kaňon se občas zúžil a Wilkins byl nucen probíjet se dál potokem. Proud byl dravý a několikrát ho bezmála smetl. Zakopával o kameny, potácel se, ale přesto šel dál. Jemná kůže jeho bot byla za chvíli na cáry.

Náhle zasvítil na nebi klikatý blesk a vzápětí zabouřil hrom, jako by vybuchla tisícovka bomb najednou. Spustil se déšť. A jaký to byl déšť! Gilbert dosud nezažil nic, co by se s tím dalo srovnat, ani na Borneu, ani jinde, kde až dosud byl. V několika vteřinách promokl na kůži. Vítr ho šlehal větvemi křovin a listím do tváře.

Nedaleko zahlédl velikou skálu. Doplazil se k ní z posledních sil. Doufal, že ho její převislá část aspoň trochu ochrání před hustým tropickým lijákem. Pak s úžasem zjistil, že u paty skalní stěny zeje jakási díra, vstup do malé jeskyně. Potok se tu řítil mezi svislými stěnami vápence.

Zalezl do jeskyňky. Nebyla hlubší než nějakých pět metrů. Tady už byla naprostá tma, takže nedokázal ani odhadnout, jak vysoko může být ke stropu sloje.

Nové a nové blesky křižovaly oblohu. Když usedl Gilbert na písek, zahlédl v záři blýskavice drobné, šedé kameny na dně jeskyně.

Co ho mohlo přimět k tomu, aby jich vzal několik do dlaní?… Byl to snad odvěký lidský pud, jakási badatelská zvědavost? Nebo mu cosi našeptal jakýsi podvědomý pocit, který se prostě nedá vysvětlit?

Ani sám Gilbert netušil, jak zvláštní poklad objevil…

Ines Conchita deľRamonová, José Aniadeo a Lord, ten skvělý vlčák, který právě zachránil jeden lidský život, se vrátili na Vyhlídku.

„Teď už se snad odvážíte sejít dolů sama?“ zeptal se mladý muž. „Tahle cestička vede rovnou k biologické stanici. Jestli se ovšem sama bojíte, raději vás doprovodím.“

„Prosím vás, pojďte raději se mnou… Strašně se bojím té obludy… Viděla jsem ji právě tady!“

„Jaké obludy?“ podivil se José.

„Trochu jsem se tady opalovala a odpočívala,“ odpověděla Ines. „Bože můj, jako by od té chvíle uplynula celá věčnost! Seděla jsem tady na skále a najednou z houští za mými zády vyšla strašlivá příšera,“ ukázala Ines na křovisko, „a já jsem se tak hrozně vyděsila, že jsem odtud utíkala, co jsem mohla! Vypadala jako nějaký drak z pohádky!“

„Té potvory jste se opravdu vůbec nemusela bát. To byla galapágská ještěrka. Máte pravdu, dorůstají sice pěkné velikosti, ale jsou naprosto neškodné. Živí se rostlinnou stravou a všelijakými plži a hmyzem. Člověka nikdy nenapadají. Spíš se nás bojí a prchají před námi. Ostatně, ta jáma, kam jste spadla, to nebylo nic jiného než léčka na obří ještěrky. Měla jste štěstí, že v ní zrovna nějaká ještěrka neuvázla, jinak byste asi hrůzou oněměla. Ale promiňte, seňorito, ani jsem se vám nepředstavil. Jsem José Amadeo. Ze Sevilly.“

„Ines Conchita del’Ramonová. Pocházím z Kastílie.“

Oba cítili, že takové konvenční představení je za daných okolností a vzhledem k tomu, co mu předcházelo, mírně řečeno poněkud komické. Poprvé toho odpoledne se teď Ines usmála. Zablýskly se její krásné bílé zuby.

„Seňore Amadeo, v lidském životě se občas stává, že se člověk octne v situaci, kdy tomu druhému nedokáže poděkovat slovy. Ani ode mě nechtějte, abych se pokusila vyjádřit vděčnost, kterou vůči vám pociťuji…“

„A vy nechtějte, abych byl zmaten, seňorito. Neudělal jsem nic víc, než byla má povinnost. Ostatně to ani není tolik moje zásluha – spíš Lordova. Bojím se pomyslet, co by se stalo, kdybyste nezapomněla dole v dřevěném domě ten šátek… Kdyby ho nebylo, neměl by Lord stopu, po které se mohl pustit. Ale… že mi dovolíte, abych si ten šátek nechal na památku?“

Jak je vidět, ve všech dobách, dokonce i v té nejmodernější, kdy se náš příběh odehrává, byli a zůstali Španělé romantičtí. A Ines rovněž zachovala prastarou tradici: utrhla krásnou, exotickou květinu na okraji cesty a podala ji mladému muži.

„Nechte si na památku šálek i tuhle květinu,“ řekla a trochu se přitom začervenala.

V biologické stanici chodila Adrienne jako tygr v kleci a myslela na nejhorší. Neměla představu, kde všichni tak dlouho vězí, ale nemohla se z domu hnout, protože Gilbert jí přísně nakázal, aby tady zůstala.

Právě v okamžiku, když se zablýsklo, zahřmělo a spustil se hustý tropický liják, otevřely se konečně dveře, vstoupila Ines a hned za ní José a vlčák. Ines vyčerpaně usedla na nejbližší židli, ale mladý muž zůstal stát ve dveřích. Chtěl se bez váhání vydat nazpátek a hledat s Lordem nejdřív Lorenza s Gilbertem a pak i doktora Boneva a ostatní. Dívky ho nedokázaly zadržet.

„Jdu za nimi – ať si prší nebo ne!“ řekl rozhodně. „Musí se přece dovědět, že seňorita Ines už je v bezpečí. Zůstaňte, prosím, v domě, a čekejte, dokud se všichni nevrátí!“

Rozhlédl se po místnosti, hledal nějakou věc, která patřila Gilbertovi nebo Lorenzovi, protože na psa čekal nový úkol. José věřil, že déšť ještě nesmyl všecky stopy a že mu pomůže psův dokonalý čich.

Lorenzo nebyl v záviděníhodné situaci. Pořád ještě seděl na zemi opřen zády o strom a nitka na něm nebyla suchá. Uvažoval, kam se poděl Gilbert a jak se dostanou zpátky na biologickou stanici, jestli bouře potrvá dlouho. Bylo už pozdě odpoledne – a v tropech prostě neexistuje soumrak: sotva slunce zapadne, po několika minutách je tma jako v noci. Po setmění by bylo zcela beznadějné pustit se na zpáteční cestu. A on sám měl pramálo chuti prožít noc v džungli, zvlášť v promočených šatech.

Když však je míra smůly dovršena, obyčejně bývá pomoc nablízku. Z jeho úvah ho vyrušila prapodivná věc: něco chladného a mokrého rýplo Lorenza do hřbetu dlaně. Byl to Lordův čenich. Pes, jako by hledal trochu tepla, se k němu přitulil.

„Carramba!“ zaklel španělsky někdo opodál. „Co tu, k čertu, děláte, člověče? Takhle tady horujete pro zdejší přírodu?“

„Čerta starého,“ odpověděl španělským zabručením obr. „Nemůžu se dočkat, až zas budu doma! Co je s tím děvčetem? Našli jste Ines?“

„Našli! Už je dole na stanici.“

„Zaplaťpámbu! Za to len bláznivý Gilbert tráví svůj volný čas někde na dně propasti.“

José přisedl k Lorenzovi a navzájem si sdělovali, co všecko se až doposud odehrálo.

Bouře se pomalu utišovala. Vítr ulehl a mraky se trhaly. Jejich cáry začaly prosvítat kousky tmavomodrého nebe.

Pedro Lorenzo se opatrně připlížil k okraji propasti a zavolal:

„Gilberte, hej, Gilberte!“

Právě v tom okamžiku se vyškrábal Gilbert z jeskyně, která mu poskytla útočiště. Měl štěstí, protože jinak by volání Lorenza určitě nezaslechl. Ale takhle mu vzdálené volání neušlo.

„Tady jsem!“

„Ines je na světě! Už je na stanici a odpočívá. A je to odtud pořádně daleko! Polezte nahoru!“

José se připlížil k Lorenzovi:

„Seňore Wilkinsi! Jděte ještě kousek podle potoka! Dojdete za chvilku k vodopádu! Musíte se přes něj nějak doslat a za ním už se dá vylézt nahoru. My s vámi půjdeme horem!“

„Dobrá, už jdu!“ zaslechli z hloubky Wilkinsův hlas.

Pořád ještě držel v ruce několik těch drobných kamenů, se kterými si hrál ve tmě jeskyně po celou tu dobu, když čekal, až se přežene bouřka. Teď se na ně bezděky zadíval.

Zajímavé, pomyslel si. Jaký divný tvar!

Správného geologa si člověk nedovede představit bez geologického kladívka a zvětšovacího skla. Samozřejmě i Gilbert měl u opasku kožené pouzdro s kladívkem a v kapse malou lupu. Začal zaujatě zkoumat „kamínky“, které držel v ruce.

Ke svému velikému překvapení zjistil, že ty drobné kameny jsou neuvěřitelně jemně opracované miniaturní sošky! Nebyly větší než sedm až devět milimetrů a jejich šířka i hloubka nepřesahovaly pět milimetrů. Na první ohledání mohl konstatovat, že materiál je břidlice a andezit.

Sošky zobrazovaly všelijaká zvířata, kukuřičné klasy, ovoce a nádherně opracované lidské hlavy. Rozmanitost výrazu těch obličejů přiměly Wilkinse k úžasu. Jeden portrét vyjadřoval bodrost, druhý blažené štěstí, třetí hněv a další bolest a strach.

Běžel nazpátek do jeskyně. Lehl si na břicho a dlaní shrábl „kameny“ na hromadu. Nacpal si jimi kapsy a pak vykročil z jeskyně po proudu potoka. Za malou chvíli zaslechl šumění vodopádu. Měl štěstí – dno kaňonu se v této části poněkud rozšířilo, takže dál už nemusel pochodovat korytem potoka.

Jestli z toho vyváznu bez zápalu plic, pomyslel si, bude to opravdu zázrak. Ale hlavně, že je Ines v bezpečí…

Došel k vodopádu, opatrně se spustil skalnatým svahem po jeho boku a teprve pak, když se octl pod vodopádem, v místě, kde se voda už uklidnila, překročil potok.

Jeho zrak bloudil nahoru po stěně, po níž měl vylézt, a chvíli hledal očima místo, kudy by mohl co nejbezpečněji zahájit výstup. Potom cvičený zrak geologa zaznamenal skutečnost, která činila jakýkoli pokus beznadějným.

Ines unaveně zmlkla, když dokončila své vyprávění. Oči jí sklížila únava. Venku už byla naprostá tma. Adrienne seděla bez hlesu naproti ní. Ani nešla rozsvítit.

Ozval se telefon.

Obě dívky sebou trhly, když ostře zařinčel. Adrienne vstala a tápala kolem zdi, až nahmatala vypínač. Když konečně zalilo místnost světlo, zvedla sluchátko. Na stanici měli staromódní telefon bez pomocného videozařízeni.

„Kapitán Hamilton. Kdo je u aparátu?“

„Adrienne Mooreová.“

„Co je s vámi, Adrienne? Už dávno jsme měli odrazit! Čekáme na vás v přístavu už celé hodiny!“

Dívka mu podala krátké hlášení, co se stalo…

„… a teď nemám ani ponětí, kde celé osazenstvo je,“ zakončila žalostně. „Co mám dělat?“

„Zůstaňte na místě. A Ines taky. Vezmu pár lidí. Jdeme nahoru k vám. Tam si pak na místě řekneme, co se dá dělat, jestli se vůbec dá něco dělat.“

Nad Gilbertovou hlavou se tyčila stěna, vysoká asi sto metrů. Pokud to mohl odhadnout, svažovala se v úhlu 60-65 stupňů. Byla sice pěkně strmá, ale pro zkušeného horolezce to zdaleka nebyla nepřekonatelná překážka. Chyba byla v něčem jiném.

Sráz byl totiž na těchto místech pokryt vrstvou hlíny. A ta byla po předchozím prudkém dešti dokonale rozmoklá, kluzká a nebezpečná. Tudy se prostě vylézt nedá, řekl si Wilkins v duchu. A pak, což v sobě skrývalo mnohem větší hrozbu, strmý hlinitý povrch má sklon k tomu, aby se sesunul i s horolezcem. Taková silná vrstva hlíny se může každou chvíli uvolnit – a pak smete všecko, co se jí postaví do cesty.

Tohle Gilbert zvážil a pak se rozhodl, že se na tom místě o výstup nebude pokoušet. Přijde, rychle dál, dokud se úplně nesetmí. Musí jít dál, ať chce nebo nechce,

i když je unaven a sotva plete nohama, musí jít tak dlouho, dokud nenarazí na skalnaté místo s křovinami, i kdyby tam byl svah mnohem strmější. Zavolal na přátele a hlásil, jaká je situace. Na dně propasti bylo šero; slunce, které se chystalo zapadnout za vysoký lesnatý kopec, svými paprsky už na dno kaňonu nedosahovalo.

Ušel sotva pár stovek metrů od vodopádu a najednou zaslechl podivné duté hučení, které se stále stupňovalo, až bylo silnější než hřmění hromů. Ohlédl se. Jako přimražen sledoval, že se část hlinité stěny oddělila od ostatní hmoty a počala klouzat z výše 70-80 metrů se stále rostoucí rychlostí, až se nakonec doslova řítila do propasti. Došlo zkrátka k tomu, co právě před chvílí předvídal.

Masy hlíny se s obrovskou silou laviny řítily stále rychleji ke dnu skalnaté strže. Země se chvěla, jako by bylo zemětřesení. Mohutné stromy, které rostly na dně kaňonu, se nejprve ohnuly pod nesmírnou vahou, která na ně dopadla, a pak se s třeskem, připomínajícím výbuchy granátů, lámaly jako suché větvičky. Tuhle nenapodobitelnou podívanou už mohl Gilbert sledovat z bezpečné vzdálenosti. Co viděl, to už nebyl obyčejný sesuv půdy: svým měřítkem to dosahovalo opravdového pohybu hory!

Lorenza a Amadea polil ledový pot. Oba si byli téměř jisti, že s Gilbertem je teď opravdu konec. Nevěděli, jak daleko Wilkins dorazil, než došlo k sesuvu půdy.

Jakmile se utišilo hrůzné hřmění hlinité laviny, vyplížili se na okraj srázu a z plných plic se jali zoufale Gilberta volat. Nesmírně se jim ulevilo, když nakonec uslyšeli z dálky jeho hlas.

Gilbert musel šlapat ještě dohře půldruhá kilometru, než nakonec došel ke stěně porostlé keři, jejíž povrch, pokud se to dalo bezpečně v pološeru rozeznat, tvořil skalnatý podklad.

Trochu si odpočinul a pak zahájil výstup. Tahle cesta by byla obtížná, ba životu nebezpečná, i s prvotřídním horolezeckým vybavením a lanem – a co teprve jen tak nalehko, bez ničeho v rukou! Několikrát sjížděl srázem pár metrů, a když se ohlédl dolů, poprvé v životě se mu zatočila hlava. Podruhé už se neodvážil ohlédnout! Zkoumal očima jenom skalnaté úseky bezprostředně před sebou a snažil se co nejpevněji zachytit křovin. Na výstup musel vynaložit doslova nadlidské síly.

Mezitím slunce zapadlo za vrcholek hory a za pár okamžiků nastala tma. Gilbert snad už nebyl únavou docela při sobě. Mechanicky se šplhal výš a výš.

Najednou ho popadly dvě mohutné ruce: bylo to právě v posledním okamžiku, když na samém vrcholku propasti, na jejím okraji, znovu uklouzl. Byl to Lorenzo. Dobromyslný samson se chtěl nejdřív zlobit, ale pak to prostě nedokázal. Hlas se mu chvěl radostí, když objal polomrtvého mladého muže a řekl:

„Vy ale mizera, Gilberte! Mizera až nad hlavu! Zaplať pámbu, že jste se z toho dostal!“

Dlouhou chvíli seděl Gilbert Wilkins vyčerpaně na mokré trávě. Mezitím Lorenzo s Amadeem prohodili pár tichých slov. Potom obří biolog Gilberta něžně zvedl a Amadeo houkl povel Lordovi:

„Domů!“

Pes vyskočil a vedl je. Dva mužové šli opatrně za ním. Byla úplná tma. Wilkins v Lorenzově náruči usnul.

Jediné, na co se v dané situaci mohli spolehnout, byl vlčákův jemný neomylný čich a obdivuhodná schopnost orientace. Sami by sotva dokázali najít v temné džungli cestu domů na biologickou stanici! Lord je však vedl mezi mohutnými stromy a spletí křovisek v džungli s takovou jistotou, jako by vedl slepého pána džunglí velkoměsta…

Blížila se půlnoc, když dorazili do budovy stanice. Gilbert pořád ještě hluboce spal a Lorenzo ho držel v náruči stejně jako ve chvíli, kdy vyrazili na cestu. Teprve když stáli přímo před dveřmi, postavil ho opatrně na nohy a jemně s ním zatřásl – pokud vůbec byl schopen někým jemně zatřást.

„Probuďte se, vy, Wiikinsi! Přišel Mikuláš!“

Gilbert se probudil. V následujícím okamžiku otevřel Amadeo dveře. Do očí jim vtrhla jasná záře, která je oslnila. Trvalo to pár minut, než si jejich oči zvykly opět na světlo.

S radostí zjistili, že je tu i kapitán Hamilton, Machado i doktor Bonev se svými čtyřmi spolupracovníky. Adrienne spala v jednom a Ines v druhém křesle spánkem spravedlivých Nechtěli jo budit, Lorenzo kývl hlavou na ostatní, ať přejdou do sousední místnosti, a uhodil se přitom o trám do čela, až se celá budova zatřásla v základech.

Krátce potom si řekli, co se stalo jim, I co bylo s ostatními. Dověděli se, že doktor Bonev se svými společníky – s nimiž se rozloučili odpoledne na Vyhlídce – vytvořili malé skupinky a zbrousili celou severní a severovýchodní část ostrova. Vrátili se na stanici teprve asi dvacet minut před nimi, unaveni k smrti. Teprve tady se dověděli, že je Ines už dávno v bezpečí. Právě chtěli vyrazit za Lorenzem a Gilbertem, když se ti dva i s Amadeem vrátili.

Rozhodli se, že celý další clen věnují odpočinku a každý si lehl, kde to šlo. Za chvilku spali jako zabití.

Druhý den dopoledne po vydatné snídani už se všichni účastníci včerejšího dobrodružství cílili mnohem líp. Znovu a znovu si vyprávěli každou podrobnost z minulého dne.

Gilbert si najednou vzpomněl na podivné kamínky-sošky, které včera našel.

Ostatní se kolem něho zvědavě seběhli. Vzali si zvětšovací skla a důkladně prohlíželi miniaturní sošky. Nestačili se divit.

Nikdo z nich sice archeologii nerozuměl, ale jednoho z mladých pracovníků biologické stanice, byl to Peruánec, něco napadlo.

„Mám dojem,“ řekl s čelem svraštělým, „jako bych už kdysi něco četl o takových drobných soškách. Počkejte, snad si vzpomenu… Myslím, že se mi ta věc vybavuje. To už je pěkných pár let… byly toho plné noviny. Když tenkrát u nás doma v Peru začali restaurovat pevnost Sačahuaman, to je poblíž Cuzka, našli tam u jedné zdi, myslím, že to byla severní zeď pevnosti, takové miniaturní sošky. Několik set sošek. Co jste to předtím říkal – z jakého jsou materiálu?“ obrátil se k Gilbertovi.

„Většinou z břidlice, ale jsou mezi nimi i skulptury z andezitu.“

„Jestli se dobře vzpomínám, pokud jde o nálezy z Peru, mluvilo se o stejných materiálech – většina peruánských sošek byla rovněž z břidly. Tenkrát, když u nás došlo k tomu nálezu, sjela se k nám řada archeologů i z ciziny. Všichni učenci se tehdy shodli v tom, že je to ojedinělý nález na světě. Jednotlivé sošky byly osmnáctkrát až dvacetkrát menší než ty, které po sobě zanechala indiánská kultura Mayů a jež pokládali znalci za dokonalé, vrcholné archeologické nálezy na americkém kontinentu – až do objevu těch miniaturních sošek v Cuzku.

Vědci se shodli i v tom,“ pokračoval Peruánec, „že staří umělci, kteří tyhle sošky vytvářeli, museli bezpodmínečně používat nějakého zvětšovacího skla. Pouhým okem a primitivními bronzovými nástroji by bylo nepředstavitelně obtížné vyřezat takové miniaturní skulptury. Nejzajímavější je to, že peruánské sošky pocházejí z 12. století našeho letopočtu!

Nevím, jestli jsou sošky, které jste tady objevil, stejné jako objev z Peru. Ale jestliže to tak opravdu je, pak váš objev znamená,“ zakončil své úvahy a obrátil se k Gilbertovi, „že některé indiánské kmeny z Peru se asi před osmi sty lety přeplavily přes oceán a usadily se tady, na Galapágách! Máte z pekla štěstí, seňore Wiikinsi. Závidím vám váš objev!“

„Myslím si,“ vmísil se do debaty doktor Bonev, „že bychom o vašem zajímavém nálezu měli informovat archeology. Asi sem přijedou a důkladně prozkoumají jeskyni a její okolí. Je docela možné, že náš ostrov tají ještě mnohé podobné a významné archeologické poklady.“

„Teď, když mám to hrozné dobrodružství šťastně za sebou,“ řekla Ines tiše Josému Amadeovi, „začíná mě opravdu zajímat svět zvířat i rostlin na ostrově. To se ví, jsem v biologii laik, takže se mi nesmíte smát, když vám budu klást pošetilé otázky.“

„Nechtěla byste se ještě jednou podívat na Vyhlídku?“ zeptal se mládenec a chytrácky dodal: „Samozřejmě ne sama…“

„Skoro mám dojem, že jste čtenář myšlenek,“ odpověděla Ines s úsměvem. „Nemáte-li nic důležitějšího na práci, pojďte se mnou.“

A tak pěkně spolu proklouzli ke dveřím. Nikdo si jich nevšiml. Tvářili se, jako by se šli jenom porozhlédnout, ale pak se rychle vytratili po stezce, zalité sluncem.

Odpoledne už se nachýlilo, když se zamlkle vraceli z Vyhlídky. Mladý muž chvílemi odkopl z cesty kámen a pozoroval, jak zvedá obláčky prachu při své pouti dolů svahem. Dívka roztržité trhala listy z větví, sklánějících se na cestu. Oba mysleli na jediné: jak rychle uplynul ten krátký čas, co se znají! Zítra za úsvitu vypluje ponorka na další cestu – a oni dva se musí rozloučit. Bůhví kdy se opět uvidí!

„Seňorito Ines,“ řekl konečně José, „rád bych vám dal něco-hezkého na památku.“

„A co to bude?“

„Dám vám svou sbírku brouků.“

Ines se mimoděk usmála, ačkoli to byla chvíle vpravdě slavnostní.

„Víte, José, nerada bych vás urazila… Nezlobte se, že jsem se zasmála. Bylo to… bylo to od vás tak kouzelné a milé! Vy jste opravdu biolog až do hloubi duše, zkrátka skrznaskrz! Děkuju vám za ten krásný dar. Ale já, vy to dobře víte, já nejsem bioložka a nedokážu ocenit vaši sbírku brouků jako někdo z oboru. Nemáte nějakou mladou bioložku, která by měla z vašeho daru větší užitek než já?“

„Opravdu nemám…“

„Nebo jinou dívku?“ zeptala se odvážně Ines.

„Nemám jinou dívku,“ odpověděl José a upřímně se zahleděl Ines do očí.

Na biologické stanici už na ně čekaly dva vzkazy. Ines měla jít ihned do přístavu a stanovit společně s kapitánem osu plavby. Hamilton se vrátil na ponorku už časně odpoledne. Josého zas čekal doktor Bonev a chtěl si s ním neodkladně a nerušeně promluvit v laboratoři. která stála o kousek níž na svahu. Mohli tedy jít spolu s celou společnosti ještě kousek po cestě, ale pak se museli rozloučit.

„Uvidíme se ještě dnes večer,“ povzbudila Ines mladého muže. „Budete všichni hosty na ponorce. Vyplouváme teprve zítra ráno. Tak tedy… na brzkou shledanou!“

José vstoupil do laboratoře. Udělal nutnou práci, která tam na něho čekala, potom si líše sedl k oknu a díval se do prázdna.

Bonev byl dobrý psycholog. Chvíli mlčel I on, pak přistoupil k mladému muži, přátelsky mu položil ruku na rameno a zeptal se ho, co ho tolik trápí.

Amadeo se maličko zamyslel a pak se dal do řeči. Bonev poslouchal a vůbec ho nepřerušoval.

„Dobře, José, v pořádku,“ řekl nakonec. „Myslím, že bych na tvém místě nejedna jinak. Máš pravdu. Víš, že tě mám moc rád a udělám pro tebe, co je v mých silách. Hned teď půjdu do přístavu a promluvím s kapitánem Hamiltonem. Mezi čtyřma očima,“ dodal ještě.

„Já vím, kapitáne, že se vám moje žádost bude zdát trochu podivná. Ale je mi jasné i to, že se mnou určitě budete souhlasit. Podívejte, je tady ten mládenec José. Ano, ano, ten mladík, co zachránil seňoritu Ines. Co si zapírat – zdá se, že se do děvčete zamiloval až po uši. Ostatně si myslím, že je to vzájemné. Žiju dost dlouho mezi mládeží a tyhle věci už prostě poznám podle malých, sotva postřehnutelných drobnůstek. Jedno obyčejné mrknutí prozradí ledaco! Víte, stal se ze mne tak trochu samorostlý pedagog. Ani ne proto, že jsem dlouho přednášel na univerzitě, spíš že mě vždycky zajímala psychologie. jenže tady teď nejde o mne! Toho mládence ostatně velmi dobře znám. Je to můj žák a tady na stanici zároveň můj nejlepší spolupracovník. Poznal bych to jeho veliké tajemství, i kdyby se mi s ním sám nesvěřil.“

„Čím bych vám mohl pomoci, doktore?“ zeptal se Hamilton.

„Když odtud to děvče zítra odpluje, ten můj mládenec z toho bude trudnomyslný. Napadlo mi, jestli byste ho nevzali s sebou? Stejně si letos ještě nevyzvedl svou měsíční dovolenou – a já ho můžu pustit třeba hned – a rád to pro něho udělám. A když bude potřeba, souhlasím i s tím, aby byl pryč třeba celé dva měsíce. Je nás teď na stanici dost a nemáme právě příliš mnoho práce.“

„A co z toho bude pak?“

„Jsou dvě možnosti. Jestli se ti dva opravdu mají rádi, vezmou se a sami se; rozhodnou, kde budou chtít žít. A jestli dojdou k tomu, že se k sobě nehodí, pak se pěkně rozloučí a všecko zůstane při starém, jako by se ani nebyli potkali. Co říkáte mému plánu?“

„Hmmm… Je vám jasné, doktore, že není zrovna podle předpisu brát na ponorku civilní cestující?“

„Prosím vás, kapitáne!… Snad byste se nechtěl vytáčet! Na lodi jste přece pánem – rozkazy vydáváte výhradně vy.“

„Hrom do toho uhoď – platí! Ať nikdo neříká, že jsem mořský vlk bez kouska citu v hrudi! Ať s námi teda ten mládenec jede, když po tom tolik louží. Ale od vás taky očekávám Otevřenou odpověď: tenhle plán jste vymyslel sám? Je to vaše děcko?“

„Kdepak,“ odpověděl Bonev a lišácky se zasmál. „Ten velký válečný plán jsme vymysleli společně s Josém. Ale myslím si, že to není tak špatný nápad – jinak bych se za něj nepostavil.“

Ponorka byla připravena k vyplutí. Slunce ještě nevyšlo. Moře se zdálo naprosto klidné, bylo úplné bezvětří.

Veliký motorový člun velitele přístavu odrazil od břehu a opatrně vyvedl X-d4 na širé moře úzkou mořskou soutěskou, vroubenou skalami a měl či na ni, mezi ostrovy Albermarle a Narborough.

Tak byla krásná pod palmou ta dívka ze Španěl,

když v noci ze stříbra drnkala na kytaru!…

Jedinou nit měsíční příze nepřetrhla

a utkala z ní průsvitnou půlnoční roušku.

Oceán za jejími zády temně zahučel,

lehounký vánek v korunách vyloudil snový vzlyk

a v hudbě rozšuměl se odlesk Půvabu…

Ines i José stáli v polotmě u kulatého okna klubu a pozorovali jitřní oceán. V dálce občas blýsklo světlo galapágského majáku a pruh záře pomalu klouzal po přístavních vodách. Když pohlédli nalevo, uviděli nízko nad horizontem Jižní kříž a jeho zrcadlový odlesk, který se pohupoval na vodní hladině.

José recitoval verše tak tiše, že jeho hlas bylo sotva slyšet, a jeho slova doprovázelo monotónní hučení strojů, jež pro ně vytvářelo prazvláštní hudební doprovod a dokreslovalo mimořádnou atmosféru. Ale Ines Josému beztak rozuměla.

6

POMERANČOVÁ SLUPKA,

PO KTERÉ SE DÁ UKLOUZNOUT…

Kapitán Hamilton se rozhodl, že poplují celou cestu po hladině, když se ovšem znovu nedostanou do bouřkové oblasti. Slibovalo to mnohem zajímavější cestu, mnohem barvitější a trvalejší vzpomínky. Člověka totiž nikdy neomrzí podívaná na oceán v jeho proměnách s nádhernými východy slunce a překrásně duhovými západy! Ale měl k lomu rozhodnutí i praktické důvody: ponorka, která pluje na hladině, je ponořena do vody jen asi polovičkou svého objemu, musí překonávat mnohem menší odpor vody, a pluje tak mnohem rychleji.

Ranjana Indranlová se opět pustila do své práce – měřila reliéf mořského dna. Po každých deseti kilometrech stanovila přesnou hloubku pomocí hloubkoměru. Veškerá měření pečlivě zaznamenávala a pak je přesně přenášela na veliký grafikon.

Když opustili prostor Galapág, po nějakou dobu ještě vystupovalo mořské dno vysoko k hladině. Stále totiž pluli nad podmořským „horstvem“, přesněji řečeno nad úbočími podmořské vrchoviny. Když však dosáhli úrovně 100 stupňů západní délky, dno oceánu se náhle a velmi prudce propadlo.

„Dosáhli jsme právě osy vrchoviny, která se tyčí na dně východní části Tichého oceánu,“ řekla Ranjana Indraniová Juriji Koganovi. Kdoví proč začal Jurij zničehonic projevovat mimořádný zájem o Ranjaninu práci. „Pro vás to jistě není žádný zvláštní zážitek, protože jste tudy už párkrát plul.“

„Máte pravdu, plavím se tudy aspoň podesáté,“ odpověděl první důstojník. „Nechápu ovšem, proč by to měla být tak veliká událost? Moře se chová jako kdykoli jindy a koneckonců, z toho, co je v hloubce několika kilometrů pod hladinou, není vidět vůbec nic.“

„Je sice pravda, že my nic nevidíme, ale přístroje nám snadno všecko ukážou. Víte, právě tohle mě zajímá nejvíc, protože z téhle oblasti zkoumání oceánu píšu svou diplomovou práci.“

„Opravdu?“

„Ano! A ke všemu budu skládat zkoušku z oceánografie právě u svého strýce.“

„Takže to bude bez problémů – nemáte se čeho obávat.

„Právě naopak! Když si o tom myslíte tohle, pak vůbec neznáte profesora Gurjarata Singha Indraniho! Je to mimořádně přísný člověk, a kdybych u něho neudělala zkoušku na jedničku, víckrát mě nepustí na moře! Ale když napíšu dobrou práci a když ji oponentura doporučí, strýček mi slíbil, že moje práce vyjde v ročence ústavu. Byla by to moje první práce, která by vyšla tiskem. Měla bych z toho ohromnou radost!“

„Jenom abyste nedopadla, jako se to už párkrát stalo na Vysoké škole námořní!“

„A co se tam stalo?“

„No, bylo tam pár studentů, kteří chtěli složit doktorát.

V poslední době je to na naší vysoké škole tak, že když někdo složil doktorát, získal výhodu a mohl začít praxi ne jako třetí důstojník na lodi. Prostě tuhle funkci přeskočil a začínal jako druhý důstojník, jenomže to zpravidla tak snadno nešlo. Profesoři se moc neradovali z té spousty nových doktorů a snažili se přiříznout jim trochu při zkouškách křidýlka. Obyčejně to skončilo tak, že uložili kandidátům práci, pořádně problém zamotali a nakonec je ke zkouškám na doktorát ani nedoporučili. Jeden kolega z ročníku to trefně zrýmoval.“

„To se samo sebou nedá zobecňovat,“ řekla dívka s úsměvem, „všichni zřejmě nejsou stejní. Pravda je, že ne každý vědec je tak otevřený, přímý, čestný a upřímný člověk, jako třeba Indrani. Bohužel i mezi nimi je pár nevrlých starých pánů, ti pak na mladé talenty žárlí – a nejen na ně, dokonce i na své kolegy, vážené vědce. Když s nimi mluví tváří v tvář, jsou samý úsměv a vlídnost, ale nejraději by jim zakroutili krkem. Taky jsme si o nich na univerzitě vykládali všelijaké veršíky.., Ale teď bych se vás, Juriji, ráda na něco zeptala. Opravdu vás tolik zajímá téma, na kterém teď pracuju?“

„Ano.“

„Nechtěl byste si přečíst moje poznámky?“

„Velmi rád.“

„Zatím to ještě není formulováno definitivně – pokládejte to za první koncept. Budu muset ještě hodně pracovat, než budu mít pocit, že je všecko, jak má být.“

Dívka vytáhla ze skříně ve zdi objemnou obálku a podala ji Koganovi.

„Jestli opravdu nemáte nic moudřejšího na práci,“ řekla prvnímu důstojníkovi, „pak si to důkladně pročtěte a upřímně, ale naprosto upřímně, mi povězte, jaký na to máte názor. Nikdy neškodí, když se k práci vysloví nezaujatý kritik.“

„Ale jak můžete vědět, že budu nezaujatý?“

„A proč byste nebyl?“

„Inu, třeba proto, že můj obdiv a sympatie vůči vám by mohly snadno otupit ostří mého kritického ducha,“ odpověděl mladý muž.

„Ale ale, pane první důstojníku, copak tohle má znamenat? Mám to snad pokládat za vyznání?“ zeptala se rozmarně Ranjana.

„Pokládejte to, za co chcete – nemám vůbec nic proti tomu, když to budete pokládat třeba právě za vyznání,“ usmál se na oplátku Jurij Kogan. Potom si sedl, zapálil si cigaretu a pustil se do četby.

TEKTONOFYZIKA OCEÁNSKÝCH VYVÝŠENIN

se zvláštním ohledem k východním oblastem

Tichého oceánu

DIPLOMOVÁ PRÁCE

Autor: Ranjana Lakšmí Indraniová. posl. univ.

„Okouzlující titul. Čestné slovo – senzační! Něco tak básnického jsem ještě nečetl…“

„Nedělejte si ze mne legraci!“

„Ale mně se vážně líbí!“

„Jestli se vám teda líbí, tak to koukejte přečíst až do konce. A do té doby o tom nechci slyšel ani slovo.“ prohlásila Ranjana a pokoušela se udělat strašně přísný obličej.

Jurij se chytil na vějičku. Ať chtěl nebo ne, musel se pustit do četby svazku stránek, psaných na stroji.

Když rukopis dočetl, bylo odpoledne.

„Byl jste hodný a pracovitý chlapeček.“ řekla Ranjana, která po celou tu dobu seděla naproti němu a jenom občas přistoupila k přístrojům, které byly namontovány na stěnu kabiny, aby si přečetla údaje o hloubce, „můžete jít do jídelny a za odměnu slupnout něco k svačině. Ale pak hned přijďte nazpátek a povězte mi. jaké o tom máte mínění. Mě se jen tak snadno nezbavíte!“

V kabině radisty vystřídala Adrienne druhého radistu. Machado tu nebyl – odpočíval právě ve své kajutě.

Dívka neměla moc práce. Podle předpisů musela každou čtvrthodinu udávat polohu lodi, jestliže plavba probíhala normálně – a zprávu o hlášení musela přesně zaznamenávat v deníku radistů.

Nudila se a roztržitě začala v deníku listovat. Byly to samé bezvýznamné zápisy o přijatých a odvysílaných hlášeních a depeších, opatřené pořadovým číslem a údaji o přesném času příjmu či vysílání. Kolonky následovaly za sebou v tomto sledu:

Č. Příjem anebo Odkud či Čas Poznámka Podpis vysílání komu radisty

V kolonce Poznámka bylo třeba zkráceně zapsat text depeše.

Dívka si najednou vzpomněla na tu zvláštní depeši, kterou tenkrát Machado v její přítomnosti předal Gilbertovi. Tenkrát mladý muž řekl, že nemá ponětí, co by to mohlo znamenat. Zmocnila se jí zničehonic zvědavost, odkud byl vysílán ten podivný text v neznámém jazyku. Pokoušela se vzpomenout, kdy mohli onu depeši přijmout. Nemohla se přesně upamatovat, kdy se to vlastně stalo, a tak si řekla, že přečte všecky zprávy, které se v deníku vyskytují.

Třikrát knihu prolistovala, ale nenašla ani jediný údaj o radiogramu, který ji zajímal. Nechápala to. Umínila si, že se na to Machada zeptá, až se s ním uvidí.

Když se Jurij Kogan vrátil, Ranjana se na něho vážně podívala a požádala ho, aby upřímně řekl. co si o její práci myslí.

„I kdybyste si o tom nemyslel nic dobrého,“ řekla, „musíte mi to říct. Ujišťuji vás, že nejsem urážlivá. Já nemám tak křehkou povahu.“

„Vaše práce je opravdu velmi zajímavá,“ odpověděl mladý muž, „a věřte mi, neříkám to z nějaké zdvořilosti. Podívejte se, já jsem námořník a doposud jsem se zajímal o vlastnosti vody – o vlnobití, příliv, odliv, o různé proudy a o to všecko jenom proto, že to vyžadovala moje práce. Co jsem se teď dověděl o reliéfu mořského dna a o tom, co ho vytvářelo, jsou pro mě novinky a vůbec mi nemůže uškodit, když o tom aspoň něco základního taky budu vědět. Poslyšte, Ranjano, nemohla byste mě do těch záležitostí trochu zasvětit?“

„Ale ano – a velmi ráda.“

Věci se ovšem, bůhvíjak se to stalo, vyvíjely přece jenom docela jinak. Pravda je, že spolu byli ještě hodnou chvíli, ale o oceánografii při tom nepadlo jediné slovo.

Osm hodin služby se vleklo nekonečně. Adrienne měla pocit, že narazila na klíc k nějakému tajemství, ale nevěděla, co je jeho jádrem. Nemohla se dočkat, kdy se sejde s Machadeiu.

Konečně se otevřely dveře a přesně jako vždy se objevil Machado.

„Přejímám službu,“ řekl. „Nechce se vám spát. Adriene?“

„Ne. Ale ráda bych se vás na něco zeptala,“ řekla dívka bez okolku.

„Ptejte se – o co jde?“

„Jistě se pamatujete, že jednou přišel pro Gilberta podivný radiogram. Osobně jste mu ho předával. Jak je možné, že po tom radiogramu není v deníku ani stopa?“

„O jakém radiogramu to mluvíte? Já o ničem nevím!“

„Musíte o něm vědět! Už jsem říkala, že jste ho přijímal. Byla jsem při tom, když Jste ho přijímal. Viděla jsem to. To přece nemůžete zapřít!“

„Slečno Mooreová! Mluvíte se svým představeným – račte si to uvědomit! Vy nemáte právo volat mě k odpovědnosti za cokoli! Opakuji: O žádném ‚podivném‘ radiogramu nic nevím. To vám musí stačit – a teď odtud laskavě odejděte. Musím podat hlášení a nemám rád, když mě při tom někdo ruší.“

Adrienne šla za Gilbertem.

„Nezlob se na mě,“ začala, „ale musím se tě na něco zeptat. A ty mí musíš odpovědět, i kdyby ti to nebylo právě příjemné.“

Vyprávěla mu o své příhodě s Machadem a pak se zeptala:

„Tak – co tomu říkáš? Machado se chová velice podezřele. Ještě nikdy se mnou tak příkře nemluvil. A já chci slyšet pravdu: co v tom radiogramu bylo?“

„Adrienne,“ odpověděl jí Gilbert, „musím ti povědět, že se mě někdo pokouší Vydírat. Čím, o tom bych teď nerad mluvil. Až jednou… později. Až se mi všecko podaří vyřešit. Ale můžu tě uklidnit: v minulosti se nestalo nic, za co bych se měl stydět a co bych před kýmkoli musel tajit. Ta věc má něco společného s erupciometry. Kdyby se mělo cokoli stát, Lorenzo mi pomůže. Slíbil mi to a já mu naprosto věřím. Je to čestný člověk. A pokud jde o Machada… Víš, to, na co jsi přišla, je ohromně důležité a překvapující! Jak se zdá, Machado se do té špinavé věci taky nějak namočil. Jenom jednu věc nemůžu pochopit: radiogram, který přijal, je psán batačtinou. Nemyslím, že by Machado tomu jazyku rozuměl

„Myslím si.“ pokračoval Gilbert, „že se s Machadem někdo předem domluvil. Ještě před vyplutím mu dal text psaný batačtinou, a řekl inu, co zpráva obsahuje. Pak ho navedl, aby mi zprávu předal a tvářil se při tom, jako by radiogram právě přijal. Do deníku pochopitelně nemohl nic zapsat, protože ve skutečnosti žádnou depeši nepřijal! Víš přece dobře, že každý příjem se zaznamenává na magnetofonový pásek – a když podobná zpráva nedošla, nemohl na magnetofon nic zaznamenat. Magnetofonové pásky se dají snadno kontrolovat a číslo, které se na ně nadiktuje, musí odpovídat číslu, pod nímž je radiogram zaznamenán v deníku. Zkrátka dáme si pozor Machado je náš nepřítel, to už teď víme. A brzo uvidíme, co se dá v nejbližší době podniknout.“

Příštího dne brzy ráno došlo k neočekávané události.

X d4 se během noci značně vzdálila od rovníku. Držela kurs téměř přesně na severozápad a plula neustále k hladině. K ránu zesílilo vlnobití. Kogan sledoval barometr a viděl s úžasem, jak prudce klesá tlak vzduchu. Na západním nebi se kupily temné mraky.

Zavolal radistovi, který měl právě službu.

„Vyžádejte si ihned zprávu o meteorologické situaci a zjistěte, jestli jsou nějaké meteorologické zprávy umělých družic o prostorách, kde se právě zdrcujeme!“

Odpověď došla za několik minut:

„V oblasti ostrova Clipperton se vytváří tropický cyklon. Umělé družice – sovětský Kosmos 4766 a mezinárodní W-W-WB20 hlásí velikou oblačnost a meteorologická stanice na Clíppertonu zaznamenala stále sílící vítr.

„Strojovno, pozor!“ promluvil Kogan do spojovací roury. „Blíži se hurikán. Připravte se k ponoru. Kurs-nezměněn. Stupeň ponoru – 7!“

Sotva se však ponořili do hloubky padesáti metrů, radista znovu volal na velitelské stanoviště:

„Hlášení: znovu volal Clipperton. Naléhavě žádá o pomoc. Asi 15 kilometrů západně od Clíppertonu byla na umělém ostrově umístěna vrtná věž. Než začala bouře, spustili právě ke dnu batyskaf s posádkou jednoho muže. Teď je u základů ostrova v hloubce 600 metrů.“

„A dál?“

„Nemůžou v té bouři vytáhnout batyskaf na hladinu. Jeden z nosných řetězů se přetrhl a zamotal se do kovového nosníku umělého ostrova. Nějak se zřejmě obtočil a zaklesl kolem konstrukce sloupu. Dokud řádí hurikán, nemohou spustit na pomoc batyskaf, aby ho vyprostili. Meteorologové slibují dost dlouhou bouři – někdy trvá i celý týden! Mezitím ten muž v ponorném člunu zemře hlady Pomoci může jenom ponorka. Proto nás žádají o pomoc!“

„V pořádku.“ řekl Kogan, „hned tam plujeme!“

Okamžitě vydal potřebné rozkazy a X-d4 velikým obloukem nabrala nový kurs.

Byli v hloubce šest set metrů. Na stínítkách radaru se dokonale rýsovaly obrysy umělého ostrova. Jak se blížili na místo, Kogan už mohl z velitelského stanoviště pouhým okem docela dobře rozeznat silnou záři reflektorů nešťastného batyskafu.

Velice opatrně se přiblížili k ocelové kouli, která měla v průměru asi dva či půltřetího metru a vznášela se před nimi ve vodě, aby vlna, kterou by mohlo prudké přiblížení způsobit, nevrhla batyskaf na konstrukci, podpírající umělý ostrov. Když se ke kouli minimální rychlostí přiblížili – přesněji řečeno: když se zastavili vedle ní – vypnuli stroje a uvedli do činnosti manipulátor. Tato fáze záchranných prací probíhala bez potíží. Šikovně jako obrovská lidská ruka uchopilo chápavé zařízení manipulátoru kabinu batyskafu, odpojilo dlouhý nosný řetěz, přitáhlo ponornou kouli k ponorce a během několika vteřin ji zasunulo do trupu X-d4. Když byl konečně v bezpečí, otevřel muž, který seděl v batyskafu, pomalu dvířka a vylezl ze svého ocelového vězení se vzteklou grimasou v tváři. Měl na sobě zaolejovaný overal a kolem krku mu visela na tlustém řemenu mohutná brašna s nástroji. Oči mu jiskřily zlostí.

„Zaplaťpámbu, že jste se pro mě zastavili, hoši!“ houkl vztekle. „Nejmíň hodinu dřepím v tom krámu úplně zbytečně!“ hodil hlavou po batyskafu. „Co se to tam nahoře, k čertu, děje? Proč mě nevytahujou?“

Hamilton mu stručně vyložil, co se vlastně stalo! Starý mořský vlk byl najednou celý překvapený.

„Cože?… Zatraceně, tak tam nahoře je hurikán?“ zeptal se a v jeho tváři byly pochyby.

„V tomhle koutě světa něco takového nebylo, kam až lidská paměť sahá. Ostatně,“ dodal, „jmenuju se John Ralph McCormick, Dží Ár McCormick,“ zdůraznil první hlásky svých křestních jmen, „neračte, panstvo, zapomenout. Sloužím ve válečném loďstvu Spojených státu.“ A pak ještě hrdě připojil: „Hlubinný batyskafista prvního stupně – pět vyznamenání!“

Všichni v okolí si s ním s úsměvem potřásli rukou.

„V životě se mi nestal takový malér,“ pokračoval Američan. Vztek z něho vyprchával jen pomalu. Obrátil se k Hamiltonovi. „Děkuju vám, old boy, že jste mě vytáhl z bryndy. Čert ví jak by to se mnou dopadlo, kdybyste mě nenašli. Nemáte chuť na kousek žvejkačky? Je fajn – za třicet centu! Hned bych ji vyměnil za skleničku visky. Člověku vyschne v krku, když kolem sebe vidí takovou spoustu vody!“

„Visku tady bohužel nemáme,“ řekla Adrienne Mooreová.

„Hallo, miss! To teda máte na palubě pěkný pořádek! Ponorka, a nemají na ní kapku visky. Tohle nepamatuje ani můj děda!“

„Ale můžete dostat trochu vodky!“ vstoupil do rozmluvy Kogan. „Pil jste už někdy vodku?“

„Ať se propadu, jestli pil! Ale dejte mi honem aspoň skleničku, jinak leknu žízní!“

Odvedli ho do klubu a děvčata mu honem připravila něco k zakousnutí a k zapití. Najednou se otevřely dveře a vstoupil ještě rozespalý Lorenzo. Musel se ohnout takřka do pravého úhlu, protože dveře nebyly právě příliš vysoké.

Američanovi uvázlo sousto v hrdle. Vykulil oči a civěl na obra, jako by se před ním zjevil nějaký Marťan.

„Poslyšte,“ řekl konečně, „jste vy opravdu jeden člověk? Vás by mohli ukazovat v cirkuse!“ dodal trochu drze, když vezmeme v úvahu, že mu posádka ponorky právě zachránila život. „Vydělal byste si spoustu peněz!“

„A co vy jste zač?“ zeptal se Lorenzo Američana. Hamiltom mu několika větami vyložil nejnovější příhodu

„Aha! Zkrátka Američan? A kde vy máte v té roztomilé zemi váš domovský přístav?“

„V Chicagu,“ řekl pyšně potápěč a vypjal přitom hruď.

„Hmmm, zajímavé… Zrovna vy z Chicago… Tak abyste věděl, já už jsem byl v tom Chicago. A byl já jsem tam v cirkuse. To se ví, já seděl v hledišti, já nedělal panáka. A náhodou já jsem tam opravdu vydělal spoustu peněz!“

„Jak se to stalo?“ zeptal se Hamilton zvědavě.

„Ale, já šel do toho cirkusu podívat se na program. To já mám moc rád. Měli tam klauny a kouzelníky, oni dokázali zmizet člověka. A měli tam lachtany, co hráli fotbal. „A měli tam silného umělce – teda siláka, A ten byl zrovna z Chicago. Přinesli mu tam oni bednu, velkou bednu a dali do ni závaží – pět set kilo. A pod tu bednu dali pět stodolarovek. A pak oni řekli, že těch pět stodolarovek patří tomu, kdo tu velkou bednu zvedne. Tak já jsem šel do manéže a já pěkně zvedl tu bednu. A dostal jsem ty moc peníze a moc mi plácali. A ten silný umělec tam stál, on byl o hlavu menší než já a rval si jeho vlasy. On povídal, že se tu tohle ještě nestalo – a to prý projezdil celý svět. Tak já jsem ho uklidnil, že je každý začátek těžký. Že si taky jednou zvykne.“

„Člověku zůstává rozum stát!“ třeštil oči Američan. „Vy jste opravdu takový silák?“

„To já jsem! Jednou jsem se vsadil, že zastavím jednou rukou Pacifik expess, až pojede rychlostí 180 kilometrů za hodinu.“

„Matičko skákavá!“ vyhekl potápěč.

„Na mou duši! Já vstanu a jednou rukou zatáhnu za záchrannou brzdu! Pacific za chviličku stál na otevřené trati,“ řekl Lorenzo, společnost se bouřlivě rozchechtala a obr vyšel z klubu.

Kogan a Hamilton diskutovali o tom, co teď mají dělat a kde mají hlubinného potápěče vysadit na břeh.

„V takové bouři, jako je nahoře,“ vysvětloval kapitán, „se zřejmě vůbec nedá zakotvit. Právě před chvílí hlásila Clippertonská stanice, že hurikán řádí plnou sílou a že na jejich ostrov útočí obrovité vlny.“

„Mám dojem, kapitáne,“ řekl Jurij, „že by asi bylo nejlepší, kdybychom Mr McCormicka vzali s sebou. Na naší cestě stejně leží souostroví Revilla Gidego. Tam budeme moci pravděpodobně zakotvit, je to dost daleko od centra hurikánu. Odtamtud se pak dostane helikoptérou nebo lodi snadno zpátky.“

Oznámili své rozhodnutí McCormickovi. Američan proti jejich závěrům nic neměl, dokonce se zdálo, že z toho řešení měl radost.

„All right!“ řekl. „Menší dovolená mi neuškodí. Čím později se vrátím k těm bláznům na ocelovém ostrovu, tím líp.“

A tak zamířili k souostroví Revilla. Předtím se ovšem spojili rádiově s Clippertonem a oznámili, že je potápěč v bezpečí a že ho berou s sebou.

Odpluli od ocelového ostrova a asi po dvou či třech kilometrech se počali přibližovat k hladině. V hloubce dvou set metrů už pociťovali pohyb vody – ponorka se občas otřásala. Z toho se dalo usuzovat, jak neobyčejně silně a zuřivě řádil tam nahoře hurikán.

Zakotvili u jednoho z malých ostrovů souostroví Revilla Gidego, který se jmenoval Roca Partida. Centrum bouře se naštěstí pohybovalo východním směrem, takže tu panoval naprostý klid.

Rozloučili se s Američanem a vypluli na další cestu. McCormick jim ještě dlouho mával z mola, dokonce ještě tehdy, když se X-d4 proměnila v malou tečku.

Právě téhož dne vyplula v časných ranních hodinách z jokohamského přístavu malá ponorka Fudži.

Na velitelském stanovišti lhostejně potahoval ze své dýmky kapitán Jamuširo Jutagi. Vedle něho stál malý, poměrně mladý člověk – na nose měl brýle s tlustými obroučkami. Široké čelo sice svědčilo o inteligenci, zato jeho úzké rty, sražená brada a výraz obličeje mu dodávaly nesympatický vzhled. Nikdo si s ním nepodával rád ruku – jeho měkká dlaň byla pořád zavlhlá a působila dojmem, jako by v ní vůbec nebyly kosti. Celé jeho vystupování bylo odpudivé a plíživé, jako by to byl nějaký plaz. Málokdy se usmál, a když se to přece jenom stalo, zaleskly se mu v ústech nepravidelně rostlé, zažloutlé zuby.

„Jak jsme se teda domluvili, kapitáne,“ řekl chraptivě a vytáhl odněkud objemnou láhev kořalky, „já vám udám přesnou polohu, kde je třeba se ponořit. Napijete se?“ zeptal se kapitána a pozvedl láhev.

„Ne!“

„Taky dobře. Napiju se teda sám, ačkoli sám pije jenom mezek.“

Japonec neodpověděl.

„Doufám, že jste nikomu neřekl ani slovo, kam plujeme?“ práskla vzduchem ostrá otázka Evropana.

„Ne!“

„Vždycky takhle málo mluvíte?“

„Ano.“

„Pro mě za mě, jak se vám líbí. Ale na jedno nezapomínejte: tady poroučím já! Já vás platím!“

„Vím. A nemluvte tolik. Rušíte mě.“

„Dobrá, dobrá, už vás rušit nebudu. Vy mě nemůžete urazit! Já jsem…“

„Jděte odtud pryč!“

„No, no! Co se rozkřikujete? Na mě řvát nebudete, jasné?“

„Poslyšte,“ řekl Jamuširo, „vy mi tady nevyskakujte, i když mi platíte. Jděte odtud k čertu. Na velitelském stanovišti nemáte co dělat. Komandovat mě nebudete – nebo uděláme čelem vzad a vrátíme se.“

Evropan usoudil, že bude lepší, když odejde. Prošel chodbou až na konec a vstoupil do kabiny, kde byl nepořádek a špína. Tam si sedl na kraj postele a ponořil se do svých poznámek.

X-d4 plula už celých čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy vysadila McCormicka na souš. A tu se kapitán Hamilton najednou uhodil do čela.

„Zatraceně!“

Lidé kolem něho nevěděli, co se stalo.

„Čert aby to vzal!“ zuřil kapitán. „Zapomněli jsme vyložit batyskaf!“

„Je tohle možné?“ zeptal se někdo z ostatních.

„Prokletý batyskaf! McCormick nebo jak se jmenuje nedal vyložit tu svou prožluklou kouli – a nám nikomu nenapadlo, abychom ji vyložili v přístavu na ostrově Roca Partida!“

„Co teď?“ přešlápl z nohy na nohu Kogan.

„Musíme nazpátek! Ale teď už se nebudeme vracet na Roca Partidu. Ten Američan by si tam s tou svou bublinou stejně nevěděl rady. Nám je to tak jako tak jedno – tak ji odvezeme nazpátek na Clippeřton! Bude to samo sebou nová časová ztráta, ale nemůžeme přece s sebou vláčet takovou váhu rezavého železa do Mariánského příkopu!“

Vydal příkaz pro velitelské stanoviště:

„Obrat o 180 stupňů! Zpátky na Clipperton!“

Evropan na palubě Fudži sklapl své poznámky a zvrátil do sebe velikou sklenici kořalky. Potom se vydal za kapitánem. Celé jeho chování se proměnilo. Teď byl podlézavý a nebylo v něm ani stopy po předchozím panovačném a agresivním chování. Sladce pozdravil kapitána.

„Co zase chcete?“ zeptal se ho kapitán ne právě přátelsky.

„Promiňte, nechci vás rušit. Vidíte, nejdu ani dovnitř do vaší kabiny. Mně to stačí ve dveřích… Chtěl jsem vám jenom říct, že mě velice mrzí ta šarvátka prve. Já naprosto uznávám, že jste na lodi velitelem a nechci se vám plést do řemesla. Vím. že jste znamenitý znalec moře,“ dodal pochlebnicky, „a jsem si jist, že dokonale vyřešíte náš veliký společný úkol. Jsme přece přátelé, nemám pravdu?“ usmál se na Japonce. V jeho tónu však nebylo zrnko upřímnosti.

Jamuširo se na něho zadíval, ale neodpověděl. Úskočná zmije, řekl si v duchu. A je to naposled, co s tebou něco dělám společně. Nikdy víc! Za žádné peníze!

„Musíme trochu upravit plán naší cesty,“ řekl Hamilton. „Zdrželi jsme se už na Galapágách, teď zas ta nešťastná historka s batyskafem.. I ta nás připravila o dva dny. Došel jsem k závěru, že je nutné, abychom teti zamířili rovnou do Mariánského příkopu. Až tam skončíme svou práci, pak teprve zajedeme do Jokohamy. Je mi velmi líto,“ obrátil se k Lorenzovi, „že vám tím způsobíme zdržení a nepojedeme s vámi rovnou do Japonska, jak bylo původně domluveno. Ale snad nebude tak zle.“

„Vůbec ne, já jsem člověk, který nerad pospíchá. Plujme klidně nejdřív do Mariánského příkopu. Proti tomu nic nemám, dokonce mám radost, že já s vámi mohu být o to déle.“

7

BĚSNÍCÍ BOHYNĚ OHNĚ

X-d4 opět plula na hladině a k tomu plnou parou, protože už beztak ztratila spoustu času. Zdržení chtěla posádka nějak dohonit. Měli v úmyslu neodbočovat ani k přístavu na Honolulu, nýbrž zakotvit až u mysu Ka Lae, který je odtamtud 281 kilometrů jihovýchodně a je to nejjižnější havajský přístav. Tam naloží čerstvou pitnou vodu a potraviny. Události ovšem vzaly naprosto jiný obrat.

Mohlo být kolem půlnoci, když Ines hlásila Hamiltonovi, že podle posledního měření polohy jsou už sotva půl stupně od Havaje. To odpovídá vzdálenosti zhruba 40 kilometrů. Kapitán vydal příkaz, aby s ohledem na korálové útesy, které jsou roztroušeny kolem ostrova, byly spuštěny radary… A tu nečekaně vstoupil do kajuty Kogan. První důstojník byl rozčílen.

„Co se děje, Juriji?“ zeptal se ho poněkud překvapeně Hamilton.

„Před chvílí jsem viděl moc nezvyklý, dokonce bych řekl poplašný jev. Nevím, co by to mohlo být. Moře je jako inkoust, nebe je zatažené – ale na Havaji něco září.

„Co je na tom tak divného? Mají tam asi bouřku a blýská se.“

„O tom nemůže být ani Peč! Je to něco docela jiného. Jako kdyby tam někde daleko něco zářilo – chvilku je to silnější, potom to zas bledne. Jeden okamžik je to temně rudé jako krev, další okamžik to má takový žlutavý nádech… ty barvy jsou moc a moc divné. Na chvilku se to vždycky úplně ztratí, jako kdyby zdroj světla něco překrylo – a pak se to znovu rozzáří.“

„Jdu se na to hned podívat. Odkud jsi to pozoroval?“

„Z věže, byl jsem na velitelském stanovišti. Díval jsem se dalekohledem, ale je to docela dobře pozorovatelné i pouhým okem. Půjdeš se mnou?“

„Ano!“ Hamilton vzal do ruky dorozumívací rouru a promluvil do ní:

„Strojovno! Kormidelno! Zpomalit na poloviční rychlost! Potvrďte příkaz!“

„Zpomalit na poloviční rychlost,“ přišla odněkud zdola odpověď prvního strojníka Bednarského a vzápětí ještě bylo slyšet, jak předává příkaz dál.

„Strojovno! Vypnout trojku! Brzdit!“

„Slyšel jsem dobře. Zpomalit na polovic,“ ozval se v následujícím okamžiku kormidelník.

Zatím už Hamilton s Koganem prošli dveřmi a vyběhli po úzkém železném schodišti, vedoucím do věže ponorky.

„Ty přece víš, že vůbec nejsem pověrčivý a že nevěřím v žádné předtuchy,“ oddychoval po rychlém výstupu Kogan, „ale teď mám pocit něčeho moc zlého: myslím si, že na ostrově došlo k nějaké veliké katastrofě!“

Na observatoři už po dlouhé dny věděli, že „se něco chystá“.

Budova stála na samém okraji vnitřní propadliny obrovského kráteru jedné z největších havajských sopek, která nesla jméno Kilauea, v nebezpečné blízkosti dračího chřtánu, chrlícího oheň. Zpráva o erupciometrech sem ještě nepronikla, ale i jejich vlastní přístroje jim prozradily mnohé o procesech, které se odehrávaly v hlubinách země přímo pod nimi.

Na základě zkušenosti z mnoha předcházejících desetiletí mohli vědci s větší či menši mírou přesnosti odhadnout, co jim může přinést příštích čtyřiadvacet či šestatřicet hodin. Seizmografy zaznamenaly nejprve jenom slabé, ale později vždy silnější a silnější vibrace. To byly první příznaky. Zanedlouho potom už záchvěvy půdy neustávaly a pak začaly a v intervalech stále kratších pokračovaly otřesy, které lidé na observatoři mohli postřehnout už i bez pomoci přístrojů. Registrátory zemského magnetismu nenaměřily žádné abnormality, ale měřiče pohybu půdy zaznamenaly, že celý vrchol sopky poněkud „napuchl“, když se žhavé magma, deroucí se vzhůru, opíralo stále se stupňující silou o stěny obrovité nálevky kráteru. Ukazatele gravimetrů čas od času poskočily, což znamenalo, že v nepříliš veliké hloubce, téměř přesně pod budovou observatoře, se pohnuly masy hmoty. Rozžhavená hornina v tekutém stavu, horká více než tisíc stupňů Celsia, už nebyla daleko od povrchu země!

Profesor Ritter von Hort, ředitel observatoře, pečlivě prostudoval údaje, které poskytovaly přístroje, a došel k přesvědčení, že nadešla chvíle, aby přistoupil k odpovídajícím opatřením. Svolal své spolupracovníky ke krátké poradě a pak zavolal starostu města Hilo.

„Zdravím vás, Herr Johnson. Buďte tak laskav a vyhlaste pohotovost pro policii a záchrannou službu. Během čtyř dnů tady nahoře spustí pěkné divadlo“

„Jak tomu mám rozumět? Probouzí se snad sopka?“

„Přesně tak: Ve městě necítíte žádné záchvěvy?“

„Ne.“

„Zato my je tady cítíme. A pořádně. Jestliže však u vás nic necítíte, všecko nasvědčuje tomu, že otřesy nevycházejí z veliké hloubky. Ještě nám nedošlo hlášení ze seizmické stanice v Honolulu, takže vám nemohu říct nic přesnějšího o hloubce otřesů, ale myslím si, že magma není hloub než tři nebo čtyři kilometry pod povrchem.“

„Stačí vyhlásit jenom pohotovost? Neměli bychom vyhlásit poplach i pro obyvatelstvo a zahájit evakuaci?“ zeptal se s obavou starosta.

„O tom nemůže být ani řeč, pane. Mohu vás uklidnit: času máme ještě dost. Myslím si, že byste si ani vy nepřál, aby mezi obyvatelstvem vypukla panika. Jen pěkně pomalu, klidně a krok po kroku připravujte půdu pro případnou evakuaci. Nemůžeme přece tu zprávu jen tak hodit mezi lidi!“

„Pane profesore, jste si jist, že se nemýlíte? Co kdyby se stalo, že dojde k výbuchu třeba už zítra?“

Vědec přiostřil tón. Byl to ješitný a domýšlivý člověk, a ke všemu ještě muž, kterému byl vlastní vojenský duch. Byl zvyklý, že každý jeho příkaz byl okamžitě splněn – a přesně tak, jak si to přál.

„Nemívám ve zvyku se mýlit. Nemějte mi to za zlé, – ale vy jste laik a nemáte ani ponětí o vlastnostech vulkánu. Když vám říkám, že máme ještě čtyři dny času, tak si tím můžete být jist. Odpovědnost pochopitelně beru na sebe. Večer vám znovu zavolám a oznámím vátu, jaká by měla být vaše další opatření.“

A vztekle praštil sluchátkem.

„Počkejte, prosím!“ křikl za svými společníky, kteří už byli na odchodu. „Můžete se pustit do balení a vynášet všecko ven k džípům. Zanedlouho dojde k výbuchu, jaký měl sotva obdobu za posledních padesát let… Zatím zůstaneme na místě, jak můžeme nejdéle, ale všecko musí být připraveno, abychom mohli kdykoli ustoupit.“

„Podle toho, pane profesore, nejste příliš přesvědčen, že máme opravdu čtyři dny času!“ řekl Ira Weadheer, profesorův zástupce. „Nebylo by přece jenom správnější, kdyby starosta okamžitě začal organizovat evakuaci?“

„Nekritizujte laskavě má rozhodnutí,“ vybuchl von Hort. „Dokud jsem tady ředitelem, budu dělat, co já uznám za vhodné – a vaší povinností je, abyste bez diskuse brali všecka má rozhodnutí na vědomí! To si pamatujte! A vy ostatní rovněž!“ obrátil se k pracovníkům stanice. „Bez mého svolení nesmí observatoř nikdo opustit. Žádám maximální kázeň. Pusťte se okamžitě do balení. Vy, Herr Weadheer, jděte do laboratoře s přístroji a nastavte veškeré zařízení na automatický chod. Přepojte je na rádiové vysílání, aby po našem odchodu mohla stanice na Honolulu zaznamenávat jejich měření. Hlaste mi za dvě hodiny, že jste svůj úkol splnil! Můžete jít!“

Následující dvě hodiny uplynuly v práci: Weadheer kontroloval jeden po druhém všecky aparáty a postupně je přepínal na automatickou funkci. Jiný vědecký pracovník stanice Atkinson a So Li, čínská sekretářka, dívka, která se pohybovala hbitě a v očích měla neustále údiv, zatím sebrali nejdůležitější věci, které s sebou měli vzít, až nadejde ta chvíle a sopečná činnost nabere sílu.

Slečna So Li-chen pracovala na observatoři teprve dva měsíce. Bylo jí samo sebou španělskou vesnicí, jak bude probíhat evakuace města, až konečně-profesor Hort přece jenom uzná za vhodné podat starostovi podobný návrh. Nevyptávala se na to ráda, ale problém ji až příliš zaujal. Vzchopila se a zeptala se Atkinsona, když se s ním v jednom okamžiku octla sama u jednoho z džípů:

„Řekněte mi, pane Atkinsone, co vy si o tom myslíte? Neměli bychom přece jenom vyhlásit pro obyvatelstvo poplach?“

„Samozřejmě. Weadheer měl naprostou pravdu. Starým sice vulkánům rozumí, o tom není pochyby, ale v případě. jako je ten náš, když na našich správných opatřeních závisí desetitisíce životů, nesmí člověk spoléhat výhradně na teoretické pravděpodobnosti. Ale my nic nezmůžeme. Doufám, že má starosta dost rozumu a sám přijde na to, že není času nazbyt.“

„A co může starosta podniknout?“

„Ten? Spoustu věci! Především může zmobilizovat záchranáře, požárníky, policii a venkovské četnictvo. Pak může prostřednictvím rozhlasu a televize učinit provolání k obyvatelstvu, zastavit všude práci a oznámit lidem, že za osm i: i deset hodin bude zahájena evakuace města, aby se pustili bez otálení do balení nejpotřebnějšího oblečení. Úřady by použily veškerých soukromých vozidel. Postaraly by se o staré lidi, o nemocné a děti a pak o odvoz osobních potřeb obyvatelstva. V takovém případě dostanou všecka plavidla na Havaji, dokonce i rybářské bárky příkaz, aby se shromáždily poblíž velikého mola. Tam vytvoří řadu a postupně se do nich bude nakládat majetek a naloďovat obyvatelstvo. Lodi by vypluly k nejbližšímu ostrovu. Tak nějak vypadá evakuace…“

„Teoreticky to zní docela dobře,“ nedala mu So Li-chen domluvit, „přímo báječně. Ale silně pochybuju, že to všecko bude probíhat tak hladce a plynule, jak jste mi to teď vylíčil vy…“

„Předseda vlády na Havajském souostroví vyhlašuje každý rok cvičnou pohotovost a cvičný poplach. Co pracuju na observatoři, byl tady jedenáctkrát poplach – a nikdy nebyla žádná panika. Obyvatelstvo je velmi ukázněné.“

„Doufejme, že bude i teď,“ řekla mladá Číňanka poněkud nejistě jako někdo, koho tato odpověď příliš nepřesvědčila. „Pozor,“ dodala rychle, „jde sem profesor!“

„Skončili jste s balením? Proč jste mi to už nehlásili?“ zeptal se jich von Hort nerudně. „Dal jsem vám na tu práci dvě hodiny.“ Pohlédl na své hodinky. „O sedm minut jste překročili stanovený čas!“

Atkinson chtěl právě odpovědět, když se z hlubin země ozvalo zlověstné zaburácení, jako by zabušily o dno prázdného sudu hroudy hlíny. Půda se vzápětí prudce otřásla, ve švech budovy observatoře to zapraskalo a zapotácela se jako loď v silném vlnobití. Profesorovi hrůzou vrostly nohy do země a musel se honem přidržet džípu, u něhož právě stál. Atkinson a Li-chen se však rozběhli k budově.

Práskl. Utrhl se veliký lustr uvnitř domu a všecky žárovky se v jediném okamžiku roztříštily na tisíce střepů. V tomtéž okamžiku praskla západní stěna budovy. Rozdělila ji na dva kusy zející prasklina, podobná písmenu Z… Paprsky slunce, které se nachylovalo k západu, ozářily náhle vnitřek místnosti, tonoucí v polotmě. Weadheer byl stále ještě v severním křídle budovy v laboratoři s přístroji, odkud teď bylo slyšet cosi, co připomínalo dupot velikého zástupu lidí.

Když se před chvílí země tak prudce otřásla, Weadheer se právě zabýval velikým seizmografem typu Weichert. Všiml si nějaké chyby v elektrickém zapojení a chtěl ji opravit. Otřes země jako by zasáhl observatoř přesně odspodu a doslova vyhodil mohutný přístroj do vzduchu; vyrazil ho z betonového lůžka jako hračku. Nadletěl i sám Weadheer. Bylo to ostatně jeho štěstí, jinak by ho byl těžký přístroj při pádu rozdrtil. Dopadl totiž přesně na místo, kde stál před okamžikem!

Když se zřítil seizmograf zpět na podlahu asi z dvoumetrové výšky, utrhla se z něho jedena půl tunová zátěž, podobná obrovskému mlýnskému kameni. Kulatý kus úlová se odkutálel proti stěně budovy a narazil na ni. A to byl právě zdroj onoho podivného hřmotu, který zaslechli lidé venku.

První doběhla ke dveřím Li-chen. Rozrazila je a vběhla do budovy. Weadheer ležel na podlaze a s tváří zkřivenou bolestí svíral svou pravou holenní kost.

„Co se stalo?“ vykřikla dívka a přiklekla k němu. „Jste zraněn?“

„Ale – je to jenom maličkost. Pojďme odtud honem ven, než se na nás celý ten zatracený krám sesype! K čertu… Vypadá to, že ten cirkus přece jenom spustí dřív!“

V tom okamžiku vrazil dovnitř i udýchaný Atkinson. Společnými silami nějak postavili Iru na nohy a spěchali na volný prostor před budovu, podpírajíce ho z obou stran.

„Naložili jste džíp?“ zeptal se Weadheer a sykal přitom bolestí, která ho bodala v noze.

„Naložili!“ odpověděl Atkinson.

„Tak si do něj sedněte s profesorem a uhánějte do přístavu.“

„A co ty?“

„Já tady ještě chvilku zůstanu. Nechte mi tu třetí vůz.“

„Zbláznil ses! Ty tady chceš zůstat?“ vytřeštil na něho Atkinson při té otázce oči.

„Samo sebou chci zůstat. Budu tady, jak dlouho to jen bude možné. Nedovedeš si představit, jak mě zajímá, co se bude dít! Teď zůstanu pár minut na vzduchu, abych se trochu vzpamatoval, a pak, až mě trochu přejde bolest v noze, musím nazpátek. Až tady profesor nebude, zavolám starostu, aby okamžitě vyhlásil poplach. A ty koukej, ať s vámi odjede starý.“

„Sám tady zůstat nemůžeš! Bolí tě přece noha a nedokážeš řídit auto a…“

„Podívejte se!“ vykřikla v tu chvíli hrůzou So Li-chen. „Proboha, už to začíná!“

Otočili se. V kráteru několik set metrů pod nimi jako by se počal vařit svět. Obrovitý sloup páry stoupal vířivě vzhůru rychlostí vichřice a ze dna kráteru je uhodilo do očí oslnivé světlo ohně. Z hloubky k nim dorazil vroucí poryv větru, pak nový a ještě jeden. Pod jejich nohama se opět otřásla zem a na několika místech se v půdě vytvářely praskliny, které se v nových záchvěvech stupňované síly rychle rozšiřovaly a prohlubovaly. Z některých vyrazila na povrch kalná, bahnitá voda a zběsile bublala.

„Telefon! „ zařval z plna hrdla Weadheer, pokoušeje se překřičet strašlivý zvukový orkán. „Musím zpátky do observatoře! Musím zavolat do Hila, aby lidé okamžitě utíkali!“

Kulhavě se rozběhl k budově stanice. Stačil však udělat jenom několik kroků, když k nim dorazila z hloubi kráteru nová vlna otřesů, daleko překonávající svou intenzitou všecky předchozí. Teď už se nemohli udržet ani na nohou. Kde kdo stál, tam upadl, jeden z džípů, které stály opodál, se pohnul a začal klouzat pozadu k okraji kráteru. Ještě okamžik – a vůz se zřítil, obraceje se podle všech svých os, do rozžhavené hlubiny! A právě v té chvíli se propadla i plochá střecha observatoře. Nad troskami se rozestřelo temné mračno prachu.

Lidé dole v Hilu a v dalších městech nádherného ostrova Havaj zatím ani netušili. Jaké smrtelné nebezpečí na ně číhá. Stmívalo se. Několik chodců, kteří se vraceli domů z odpoledni procházky, si přece jenom povšimlo, že odkudsi od jedné ze vzdálených sopek občas zazní podivné burácení a že se půda tu a tam poněkud zachvěje. Někteří dokonce zahlédli i sloup páry, zvedající se stále výš k nebi. Takové jevy ovšem nejsou na Havaji žádnou velkou zvláštností, a tak nikoho ani nenapadlo, že jsou právě svědky zlověstných úkazů, které předcházejí vulkanickému výbuchu mimořádné síly. Z rádia se linula příjemná hudba, terasy restaurací se počínaly plnit, na několika parketech v zahradách mládež tančila pod palmami. Všecko vypadalo náramně mírumilovně.

Jen ti čtyři tam nahoře na otřásajícím se okraji kráteru věděli, že kdesi v podzemí se pustila Pelé, havajská bohyně ohně. do zběsilého, divokého křepčení.

Hamilton odložil dalekohled.

„Mám dojem, že můžeš mít pravdu,“ řekl Koganovi, který stál vedle něho. „Něco se na ostrově stalo. Pravděpodobně vybuchla sopka. Jedeme tam!“

Otevřely se dveře. Vstoupila Adrienne a za ní se objevila rozložitá postava Machada.

„Pane kapitáne,“ spustila dívka, „zachytili jsme z Hila volání o pomoc. Námořní úřad volá všecky lodě, aby pluly rychle do jejich přístavu, protože se evakuuje město. V časných večerních hodinách začal mohutný vulkanický výbuch a proud lávy směřuje rovnou k městu!“

Hamilton Adrienne neodpověděl, ale okamžitě volal dorozumívací trubicí:

„Přejímám velení lodě. Plnou parou do Hila!“

Ve strojovně přepnuli na maximální rychlost tak bleskově, že sebou ponorka doslova trhla a všichni se museli něčeho chytit, aby neupadli.

„Kde je Gilbert?“ obrátil se kapitán k Adrienne.

„Spí ve své kabině.“

„Buďte tak laskavá, Adrienne, utíkejte za ním, probuďte ho a řekněte mu, ať sem ihned přijde. Že na něho čekám.“

Wilkins se objevil za pět minut. Mrzutě se rozhlédl, potlačil krokodýlí zívnutí a ne právě nejpřívětivějším tónem se zeptal, proč ho vyrušili z blaženého snění. Když však vyslechl pár slov na vysvětlenou, jaká je situace, ospalost z něho bleskově spadla a cítil se svěží jako rybička.

„Co si o té erupci myslíš?“ zeptal se ho kapitán.

„Takhle zhurta se na to dá těžko odpovědět. Je to daleko a nic bližšího nevíme. V každém případě si myslím, že v tomto okamžiku je tam na břehu víc strachu než opravdového nebezpečí. Láva vulkánů na Havaji je sice řídká, teče snadno a rychle, ale Hilo je přece jenom asi třicet kilometrů od kráteru, takže podle mého názoru uplyne pěkných pár hodin, než se láva dostane k okraji města.“

„A není možné nějak ji z toho směru odchýlit?“

„To sotva. V takových případech bývají lidské možnosti až příliš omezené. Na nějaký krátký čas se sice mohou pokusit buldozery postavit lávě do cesty jakési překážky, ale dřív či později láva všecky umělé překážky určitě smete. Ostatně – co máš teď v plánu?“

„Za pár minut doplujeme k přístavu. Shromažďuje se tam bezpochyby spousta lodí. Nalodíme tolik cestujících, kolik se k nám vejde, a odvezeme je na nějaký jiný ostrov. Bude to asi Maui anebo Oahura. To se ještě uvidí. Potom se vrátíme do přístavu a otočíme se s pasažéry, kolikrát bude potřeba.“

Na široké nábřežní promenádě v bezprostřední blízkosti mola se shromáždil ohromný zástup lidí. Lodi už začaly připlouvat. Parník Samoa o výtlaku 25 000 t, který po vysílání poplašného volání z ostrovů vplul první do hiloské rejdy, právě odplouval na Maui. Za ním se objevila japonská nákladní loď. Na temné hladině se pohupovala záplava motorových člunů, rybářských lodí, pluly tu čínské džunky a malajské plachetnice. Všecky směrovaly na širé moře, kde čekalo několik větších osobních i nákladních lodí. Na všech člunech a loďkách se plavili lidé, kterým pak pomáhali námořníci po úzkých kovových můstcích a schodech na paluby lodí. Většinou to byli starší lidé, děti a ženy – ti mladší zatím čekali na ostrově. Čluny se vzápětí obrátily a pluly pro další cestující k molu.

Masy lidí na promenádě u mola se chovaly mimořádně ukázněně. Profesor von Hort se velice přepočetl, když se domníval, že poplach vyvolá mezi obyvatelstvem paniku! Tiše postávali anebo spolu klidně polohlasem mluvili. Občas vrhli úzkostný pohled na vzdálenou sopku, která tam svítila v daleku nepřirozenou rudou září. Teď už se dalo dobře pozorovat, jak z kráteru na temeni sopky občas vyrazí několik set metrů vysoký sloup lávy a jak oheň v jeho útrobách dramaticky ozařuje mračna kouře, kupící se nad ostrovem jako hrady.

Starosta seděl v budově přístavního velitelství u velikého psacího stolu. Neustále tu vyzváněly telefony. Na jedné lince měl náčelníka policie z městečka Onomea. Náčelník mu hlásil, že u nich jo naprostý klid a nežádají o záchranné lodě. Zato v osadách ležících na jihovýchod už situace tolik klidná nebyla. Četnictvo hlásilo, že ihned potřebují aspoň dva tucty nákladních aut, protože mají málo dopravních prostředku a jejich přístav je příliš malý, aby v něm mohly zakotvit záchranné lodě. Starosta okamžitě zařídil, aby automobily vyjely pobřežní silnicí na jihovýchod.

V tom okamžiku promluvila rádiová přijímačka. Hlásil se pilot vrtulníku, který byl vyslán, aby pozoroval situaci v bezprostřední blízkosti vulkánu.

„Observatoř je v plamenech. Láva ji obklopila ze tří stran. Na mé volání nikdo neodpovídá. Na východ od budovy se vytvořila v zemi obrovská trhlina a z ni proudí žhavá láva. Pokud to mohu odtud posoudit, myslím, že trhlina zřejmě přehradila silnici od observatoře k přístavu. Jestli včas budovu nevyklidili, tudy se už nedostanou! Žádám o nové pokyny!“

Johnson vyskočil od stolu a rozběhl se k vysílači.

„Leťte nad silnicí po celém úseku od té trhliny až k observatoři. Přibližte se k ní, jak nejvíc můžete. Posviťte si tím nejsilnějším reflektorem a prozkoumejte každý centimetr silnice. Nevracejte se, dokud je nenajdete.“

X-d4 se takříkajíc postavila do fronty. Před ní se pohupovala na vodě středně veliká loď, určená spíše pro dopravu podél břehů, a chystala se zakotvit. Za nimi se řadil ještě asi tucet nově přibylých lodí, mezi nimi i nádherná soukromá jachta, norská velrybářská loď a malá rychlá loď havajského Mezinárodního biologického ústavu, která se jmenovala Tajfun.

Na ponorce svolali rychlou poradu. Někdo přišel s nápadem, že když teď všichni, kterých není momentálně na palubě příliš zapotřebí, vystoupí a několik hodin zůstanou v Hilu, může loď nalodit při první cestě víc evakuovaných. Hamilton to pokládal za dobrou myšlenku a navrhoval, aby se rozhodlo losováním, kdo zůstane a kdo popluje.

„Jaképak losování,“ mínil Gilbert. „Mám dojem, že nás je tu víc, kdo docela rádi podniknou to krátké dobrovolné vyhnanství, nemám pravdu, mládenci?“ obrátil se k ostatním.

„Samo sebou,“ odpověděl Lorenzo. „Aspoň z nás budou mít na břehu nějaký užitek – pomůžeme nakládat.“

„V pořádku,“ řekl kapitán. „Tak kdo tady chce zůstat? Na břeh smějí vystoupit jenom muži – ženy zůstanou na palubě.“

Po krátké debatě se sjednotili na tom, že Wilkins, Lorenzo, José Amadeo a lodní lékař doktor Lehel zůstanou v Hilu – z nich mohou mít v této chvíli víc užitku lidé na souši než posádka na lodi. Mezitím se na ně doslalo místo u mola. Několik spěšných stisků ruky – a už byli na břehu.

Amadeo ve zdejším přístavu už několikrát byl a věděl, kam zamířit, když se chtějí hlásit o nějakou práci. Samozřejmě zamířil rovnou na velitelství přístavu – za chvilku byli na místě. U dveří stála ozbrojená stráž, ale když José řekl, proč přicházejí, muž u vchodu je ihned pustil.

V pracovně starosty to vypadalo opravdu bojově. Deset či dvanáct lidí tu bez přestání telefonovalo a rozčileně vyřizovalo nejrůznější záležitosti. Nejprve si jich nikdo ani nevšiml, nakonec přece jeden námořní důstojník zjistil, že je tam někdo cizí, a zeptal se jich, co si přejí.

Lorenzo řekl, že by nejraději trochu pomáhal při nakládání, aby si protáhl ty své mohutné zrezivělé svaly. Doktor Lehel dostal úkol ihned: v následujícím okamžiku už seděl v džípu, stojícím před budovou, a odjel do nemocnice na okraji města. Bude pomáhat při evakuaci nemocných. Měli sotva trochu času, aby se dohodli, že se všichni sejdou ráno kolem šesté v přístavu.

„A co ostatní?“ zeptal se důstojník.

„Já jsem vulkanolog,“ odpověděl Wilkins, „rád bych se dostal někam na takové místo, kde je čelo postupujícího proudu lávy. Kolega by jel se mnou.“

„V pořádku! Počkejte pár minut, seženu vám vůz a hned můžete vyjet. Vyznáte se v Hillu?“

„Já se tu vyznám. Řidiče nepotřebujeme,“ řekl José, „řídit budu sám. Musí se vyjet po západní výpadovce, že ano?“

„Správně. Ale až k observatoři se nedostanete. Právě jsme dostali hlášeni, že je tam na úbočí veliká puklina, z níž se vylévá láva. je to někde nahoře, v horní části silnice.“

Osazenstvo observatoře bylo v zoufalé situaci. Když se zřítila budova a jeden z vozů spadl do kráteru, okamžik zůstali stát jako opaření. Z šoku se nejdřív vzpamatoval von Hort a zavolal na ostatní: „Nasedat do džípů! Odjezd! Slečno Li-chen, vy pojedete se ranou!“

Vyskočil na sedadlo řidiče. Nečekal ani. až se dívka pořádně usadí, a ujížděl. Dívka div nespadla – taktak se zachytila přístrojové desky a dosedla v křesle.

Také druhý džíp vyrazil. Řídil ho Atkinson. Weadheer se otočil a vytřeštěnýma očima sledoval apokalyptickou scénu až do chvíle, kdy mu v zatáčce uzavřely strmé skály výhled na observatoř. Uháněli stovkou dolů svahem. Silnice vedla mezi dvěma stěnami lávy, která tu kdysi dávno a dávno ztuhla. Stěny byly stále vyšší – na jejich holém povrchu se neuchytilo ani stéblo trávy. Jako by se pohybovali divokou měsíční krajinou, tak tu bylo všecko hřbitovně němé, jako po vymření.

Sem do soutěsky mezi stěnami lávy už slunce nesvítilo, takže musel Atkinson rozsvítit reflektory Daleko před nimi se zvedal kotouč prachu: hnal se tam vůz profesora von Horta.

Následovala ostrá zatáčka, takže druhý vůz na okamžik ztratili z dohledu. Jakmile se však silnice po zatáčce opět napřímila, Atkinson zařval a sešlápl vší silou brzdový pedál. Sotva padesát metrů před nimi stál džíp von Horta a za ním se zvedal do výše špinavě rudý mrak, vycházející z mohutné praskliny půdy, přetínající příčně silnici. Svislé stěny lávy kolem nich se zvedaly v tom místě do výše bezmála čtyřiceti metrů.

Brzdy Atkinsonova vozu kvílely a džíp se zastavil těsně za prvním automobilem. Von Hort stál vedle auta celý, bledý. So Li-chen s děsem v očích pozorovala zlověstnou propast, která zela před nimi, a křečovitě se držela předního ochranného skla vozu.

„Tudy neprojdeme,“ šeptal pro sebe zoufale profesor von Hort.

„Co teď?“ křikl Atkinson.

„Nevím,“ zahučel profesor nerozhodně. Ale pak se mu najednou vrátil obvyklý tón: „Slečno Li-chen, máme s sebou přenosnou vysílačku?“

„A-ano… aspoň myslím, že ano… Pokud si vzpomínám, nakládali jsme ji do našeho vozu. Pod zadní sedadlo.“

„Tak ji vytáhněte!“

Dívka se obrátila a začala se přehrabovat mezi všelijakými bedničkami a krabicemi, naházenými ve spěchu, kam která padla. Nakonec objevila vysílačku a s velikými potížemi ji vytáhla na světlo boží.

„Prosím.“

„Všecko v pořádku?“.

„Nic mi není, pane profesore,“ odpověděla Li-chen, která jeho otázku vztahovala na sebe.

„Vy mě teď absolutně nezajímáte,“ zařval na ni vulgárně von Hort. „Ptám se na vysílačku!“

„Chápu, Herr Professor! Můžete být klidný, je v pořád ku. Prosím, vyzkoušejte si ji.“

Podala mu přístroj. Profesor jí hrubě vytrhl vysílačku 7. rukou, sedl si na okraj silnice, položil přístroj ne větší než příruční aktovka před sebe na zem a zapojil ho. Za pár vteřin to v přístroji začalo tiše šumět.

„Jawohl!“ řekl spokojeně von Hort. „Atkinsone!“

„Prosím?“

„Zkuste se spojit s Hilem. Až se vám to podaří, řekněte jim, že jsme tady uvázli, a přikažte jim, aby pro nás vyslali záchrannou expedici.“

„Pane profesore, nemyslíte si, že výraz přikažte jim je trochu silný?“ zeptal se posměšně Atkinson. „My se od nich můžeme nadít nanejvýš pomoci!“

„Nediskutujte se mnou. ale dělejte, co vám přikazuju! Rozumíte?“

Atkinson neodpověděl. Usadil se rovněž na zemi.

Weadheer pomaličku vystoupil z automobilu a šel k Li– –chen, která pořád ještě seděla na svém místě ve voze s nesmírně smutnou tváří.

„Už se netrapte! Všichni jsme nervózní a tohle je mimořádná situace. Tak se přece trochu usmějte!“

Li-chen zvedla hlavu a podívala se Weadheerovi do tváře. Byla přátelská a laskavá. Pak se dívka mírně usmála.

„Je dobře, že jsou i takoví lidé, jako jste vy a Atkinson.“ zašeptala sotva slyšitelně.

Noc byla temná jako vraní křídlo. Vrtulník už aspoň šestkrát proletěl nad silnicí od observatoře, stojící v plamenech, až k rozsedlině, která chrlila žhavou lávu. Pilot neviděl dva džípy, stojící sotva pár metrů od okraje pukliny, ani světlo jejich reflektoru. Záře žhavé lávy byla příliš silná a rudé mračno kouře a páry stoupající z rozsedliny ho oslňovalo. Von Hort a jeho druhové se stáhli od trhliny v zemi kousek dál, protože žhavé ovzduší, sálající z lávy, jim spalovalo pokožku. Ze stejných důvodů jako pilot si vůbec nevšimli, že nedaleko nich létá vrtulník. Jako uřknutí pozorovali tupě strašlivý vír ohně, který tu před nimi vířil,“ a doufali v zázrak, že se snad prasklina přece jenom někde ucpe, a pak že se mohou pokusit někudy se po lávě přehnat. Ze zkušenosti věděli že havajská láva už po půl dni na povrchu vystydne natolik, že unese lidskou váhu, aniž se do ní člověk proboří Myšlenka, že tady budou čekat v příznivém případě nějakých deset či dvanáct hodin, popřípadě ještě další dobu. nebyla nijak povzbudivá a uklidňující, ale koneckonců – nemohli dělat nic jiného, jenom čekat. Byli zásobeni konzervami i pitnou vodou, takže nebudou trpět ani hladem, ani žízní.

Profesor se konečně natáhl u silnice a za chvilku už spal. Atkinson se marně pokoušel navázat spojení s Hilem. Předal přístroj Weadheerovi.

„Trochu si odpočiň,“ radil mu kolega.

„Nejsem unavený,“ odpověděl Atkinson. „Ale napadlo mi, že bych měl sednout do vozu a jet pár kilometrů nazpátek.“

„K čemu?“

„Rád bych věděl, jestli nám nehrozí nějaké nebezpečí shora. Kdyby se totiž láva dostala k observatoři, snadno by se mohlo stát, že by se dala do pohybu stejnou cestou jako my. A pak bychom se v pravém slova smyslu octli ‚mezi dvěma ohni‘. Kdybychom se ovšem mohli vrátit až k observatoři, pak je tu jistá možnost, že bychom tu nemuseli trčet celou noc a možná ještě zítra po celý den.“

„Co tím míníš?“

Jenom to, že stěny staré lávy kolem silnice jsou nahoře u observatoře mnohem nižší. Tam bychom se ještě nějak dostali nahoru. A kdyby nám už nic jiného nezbývalo, vrátili bychom se na místo, kde se dá vystoupit na stěnu. Pak bychom nechali auta na místě a vydali bychom se do Hila pěšky, je sice pravda, že je to pěkná dálka, ale řekni sám: dá se snad dělat něco jiného?“

„Máš pravdu. Tak nasedej. Starému nic neřekneme?“

„Ani mí nenapadne! Jsem rád, že usnul. Jen ať si spí. Kdyby se dověděl, co chci dělat, ještě by začal mudrovat. A já už ho mám po krk! Ty snad ne…? Jestli se nepodaří včas evakuovat obyvatelstvo v Hilu, je tím vinna jeho povýšenost a paličatost!“

„To je mi jasné.“

„Tak ho ani nebuď. Za chvíli jsem zpátky. Radši dej pozor na to děvče. Mám dojem, že se strašně bojí. Docela ji chápu… Sopečný výbuch, zostřený přítomností profesora von Hort a je na takovou křehkou dušičku trochu moc! Buď zatím zdráv!“

Nasedl do vozu a obratně ho otočil na úzké silničce. Polom šlápl na plyn a jel zpátky.

Gilbert a José už jeli dobrých dvacet minut vzhůru točitou horskou silnicí. Jeli kolem opuštěných stavení zemědělců a prázdných víkendových domků. Země se pod nimi občas zachvěla a otřásla a od kráteru k nim zaznívalo hřmění, jako by kdosi v dálce najednou odpálil tisíc děl najednou. Záře, která k nim přicházela od pukliny v zemi, jim svítila do očí stále silněji

„To bude to místo, o kterém byla řeč „ prohlásil mladý Španěl. „Dál už se odtud nedostaneme. Co tam vlastně chceš podniknout, Gilberte?“

„Podle mého názoru je proud lávy, který vytéká právě odtud, v této chvíli pro Hilo mnohem nebezpečnější než druhý proud, vycházející z hlavního kráteru, protože tenhle zdroj je mnohem blíž městu. Chci zjistit, jakou rychlostí se láva pohybuje. Snad se mi podaří taky zjistit. kudy proud poteče Například je docela možné, že později narazí na nějakou překážku, může se stočit a bude proudil do moře. V tom případě vůbec nemusí ohrozit město. Kdyby to tak bylo, jistě by to lidi dole trochu uklidnilo Jestliže je ovšem situace taková, že proud lávy přece jenom míří na město, pak se hned obrátíme a budeme to hlásit na velitelství přístavu. Jistě sis uvědomil i ty že tam teď sídlí vedeni města“

„Myslíš si, že můžou něco proti lávě dělat?“

„Tady zřejmě nepomůže nic na světě. Ale i tak musíme vědět, co se dá očekávat!“

„K čertu, co je tam za puklinou?! Podívej se! Něco se tam vznáší ve vzduchu!“

„Opravdu… Počkej, zastavíme! Mám s sebou dalekohled, ale je mi úplně k ničemu, když se tak ženeme!“

José zabrzdil a Gilbert zvedl dalekohled k očím.

„Mám takový dojem,“ řekl, „že by to mohla být helikoptéra. Svítí reflektory dolů… Co asi dělá– přímo nad tím proudem lávy?!… Vznáší se na místě! Podívej se!“ podal dalekohled Josému.

Amadeo uchopil dalekohled a pak najednou vykřikl: –

„Proboha!“

„Co se stalo?“

„Z helikoptéry visí lano nebo provazový žebřík. Někdo se ho právě chytil, ale ztratil rovnováhu a spadl – přímo do toho proudu lávy!“

Weadheer a So Li-chen seděli vedle sebe ve tmě. Nemluvili – na to byli oba příliš unaveni. Profesor ležel na zemi asi deset metrů od nich a tvrdě spal.

Zaslechli hučení motoru. Vrátil se Atkinson. Zastavil, vypnul reflektory a kývl na Weadheera, aby šel k němu.

„Je zle. Láva už se převalila přes observatoř a je asi půldruhého kilometru odtud. Teče po silnici! Tak mám dojem, staroušku, že se můžeme rozloučit… Moc času nám nezbývá – kdoví, jestli hodina nebo dvě. Víc určitě ne!“

„Musíme to říct i ostatním.“

„Taky si myslím, že musíme. Já probudím profesora a ty to řekni Li-chem.“

Weadheer se vrátil k dívce.

„Poslyšte, Li-chen,“ spustil tiše, „vy jste lakové statečné děvčátko. Musíte se dovědět pravdu. Jsme v pasti a odtud se už nedostaneme. Proud lávy od kráteru míří přímo sem a zanedlouho dorazí až k nám.“

Dívka neodpověděla. Jenom oči se jí podivně rozhořely. Potom svěsila hlavu a sedla si na okraj silnice. Ponořila tvář do dlaní a tiše plakala.

Weadheer si znovu vzpomněl na vysílačku. Snad se ještě dá něco udělat! blesklo mu hlavou. Rozsvítil kapesní baterku, našel ve tmě vysílačku a zapnul ji:

„Hilo! Volám Hilo! Pozor, slyšíte mě? Volá Ira Weadheer! Jsem pracovník observatoře. Uvázli jsme na horské silnici. Žádáme o pomoc!“

„Tady Hilo! Slyšíme vás dobře. Zůstaňte na místě. Ihned pro vás letí vrtulník! Sdělte mi přesné místo, kde se nacházíte!“

„Jsme na západní silnici nad velikou prasklinou země asi tři kilometry od observatoře směrem k městu.“

„V pořádku! Haló, haló, haló!!! Volám pilota Hiltona! Hiltone, hlaste se!“

„Tady Hilton, pilot záchranného vrtulníku.“

„Kde právě jste?“

„Jsem nad observatoří.“

„Otočte to a leťte po západní silnici, až budete kousek od té nové rozsedliny zpátky k observatoři. Jsou tam lidi ze stanice.“

„Rozumím. Točím po západní silnici! Konec!“

Třicet sekund ticha. Potom Weadheer uviděl helikoptéru, která se vynořila nad pravou stěnou staré lávy tyčící se nad silnici.

„Hurá!“ zařval z plných plic a popadl vysílačku. „Tady jsme!“ hulákal šťastně do mikrofonu.

Přístroj promluvil:

„Spouštím provazový žebřík. Kolik je vás?“

„Čtyři!“

„Nejdřív můžou nahoru dva. Víc lidí mašina nepobere. Pro další dva se vrátím za dvacet minut…“

Z výše na ně dopadalo světlo reflektorů. Vrtulník se snesl níž, ale soutěska sevřená po obou stranách strmými stěnami lávy byla příliš úzká, aby mohl vrtulník přistát. A tak se vznášel na místě asi pět metrů nad okraji obou lávových srázů, v jejich nebezpečné blízkosti.

„Počkat!“ vykřikl von Hort. „Já půjdu první!“

„Snad nejdřív žena, nemyslíte, pane profesore?!“ zařval na něho Weadheer.

„Řekl jsem, že půjdu první, neslyšel jste?“

V ruce profesora Horta se něco zalesklo. Revolver!. Zamířil na Li-chen.

„Jestli se někdo z vás pohne, zastřelím tu holku. Aspoň bude o jednu Číňanku na světě míň! Co na tom záleží! Stejně je jich osm set miliónů!“

Ostatní tři se hrůzou ani nepohnuli. Byli připraveni na všecko, jenom na tohle ne! Vlastně ani nechápali tu podlost, která se profesorovi řinula z úst. Von Hort zvedl ruku a vystřelil, aby je varoval. Kulka zasvištěla děvčeti nad hlavou.

„Na co čekáme?“ zazněl v přístroji pilotův hlas. „Ať už někdo leze nahoru!“

Provazový žebřík visel až na zem, asi dva metry od profesora von Horta. Popadl ho levou rukou a došlápl na první příčku. V pravici stále ještě svíral revolver.

Pilot ucítil, že se stroj zachvěl – to znamená, že už první z těch dole leze po žebříku. Zatáhl za výškovou páku a vrtulník se vznesl asi o deset metrů – a to byl konec profesora Horta. Držel se totiž zatím jenom levou rukou. Prudký výstup helikoptéry způsobil, že se mu provazový žebřík vytrhl z ruky a on letěl velikým obloukem po hlavě přímo do žhnoucího proudu lávy pod ním.

„Jedeme! Vpřed! Šlápni na plyn!“ křičel Wilkins. Automobil se rozjel. Trvalo to ještě dobré dvě minuty, než dojeli k dolnímu okraji trhliny v zemi, z níž se řinuly masy lávy.

Na druhé straně stále ještě, stáli Weadheer, Li-chen a Atkinson bez hnutí. Události se v posledních okamžicích řítily divokým tempem jedna za druhou. Tragédie, která proběhla přímo před jejich očima, je proměnila v solné sloupy.

„Co se s vámi děje?!“ zachrčel v přístroji pilotův hlas. „Někdo snad spadl?“

První se vzpamatoval Atkinson. Zvedl vysílač ze země a promluvil do mikrofonu:

„Ano, právě zahynul profesor von Hort.“

„Jestli je mrtvý, pak už mu stejně nepomůžeme. Ať leze další, ale ať je opatrný a pořádně se drží.“

„Vy buďte taky opatrný, proboha! Nesmíte sebou tolik cukat! Proto profesor spadl!“

„Dobře. Zůstanu stát na místě. Můžu vzít dva lidi, ale druhý ať leze teprve pak, až bude první v mašině! Umíte po tom žebříku lézt?“

„Muži ano. Ale máme tady taky jednu ženu. Musíte ji vytáhnout kladkou.“

„Jděte Li-chen!“ řekl Weadheer. „A držte se, jak nejlíp umíte. Nedívejte se dolů. jestli máte strach nebo jestli se vám točí hlava, radši zavřete oči. Nemusíte nahoru lézt – pilot s vámi vytáhne provazový žebřík nahoru. Tak už jděte!“

Děvče bylo po všech prožitých dobrodružstvích spíš mrtvé než živé. Bylo téměř bez sebe, když uchopilo do rukou provazový žebřík. Křečovitě ho sevřelo.

„Počkejte! Ještě nenavíjejte!“ křikl Atkinson do mikrofonu. Položil přístroj a rozběhl se k autu. Z jedné bedny vytáhl dlouhý provaz a důkladně dívku k provazovému žebříku přivázal.

„Tak – teď už se nemůže nic stát! Navíjejte!“ promluvil do mikrofonu.

José Amadeo a Gilbert Wilkins, kteří stáli na druhé straně rozsedliny. zahlédli, jak se provazový žebřík i se svou zátěží navíjí do vrtulníku, ale pak jim ta podívaná zmizela z očí, protože jim ji zastřelo mračno kouře, deroucího se z nitra země.

„Teď jsi na řadě ty!“ řekl Weadheer Atklnsonovi.

„Ne! Raději jdi ty!“

Opět promluvila vysílačka. Pilot hlásil:

„To děvče je v bezpečí. Všecko je v pořádku. Na druhé straně trhliny vidím světlo. Podle mého by to mohly být reflektory nějakého auta. Počkejte chvilku na místě, podívám se, co to je.“

Vrtulník se vznesl asi o sto či dvě stě metrů, aby se vyhnul sloupu dýmu, vznášejícímu se nad trhlinou, přeletel nad ní na druhou stranu a za několik vteřin byl zpátky.

„Máte štěstí. Stojí tam nějaký vůz. Jeden z vás se může chytit provazového žebříku. Ten, co se mu míň točí hlava. Přeletím s ním na druhou stranu a složím ho tam. Pak se vrátím pro druhého.“

Atkinson s Weadheerem se opět pustili do sporu, kdo poletí jako druhý, ale pak na ně zařval pilot vysílačkou:

„Poslouchejte! Nemám zrovna moc šťávy. Jestli se hned jeden z vás nechytí provazového žebříku, tak vás tady nechám oba.“

Takže nakonec to dopadlo tak, že Weadheer vystoupil na žebřík a za chvilku v pořádku přistál na druhé straně trhliny, asi třicet či čtyřicet metrů od stojícího džípu. Vrtulník se rychle vrátil pro Atkinsona, naložil ho a odletěl směrem na Hilo.

Wilkins, Amadeo a Weadheer se hnali nazpátek horskou silnicí.

„Tak takhle se to všecko odehrálo.“ zakončil Weadheer líčení událostí, které se odpoledne zběhly. „Ostatní už víte – myslím, že jste viděli, jak se profesor zřítil.“

„Ano. Bylo to strašlivé!“ řekl José. „Ale, víte. po tom všem, co se stalo, toho člověka vůbec nelituju.“

„A já taky ne. Ten chlap byl schopen ubohou Li-chen zastřelit. Nikdy by mi nenapadlo, že je to takový zbabělec. Ani jsme nevěděli, že má revolver!“

„To jméno mi připadá známé… von Hort… Byl to geolog, že ano?“ zeptal se Gilbert.

„Byl.“

„Myslím si, že jsem o něm kdysi slyšel – ale ne jako o geologovi. Někde jsem jeho jméno četl, a nebyla to vědecká kniha, aspoň ne z oboru vulkanologie… Počkejte, pokusím se vzpomenout… Ano! Už to mám! Jednou jsem četl nějakou knihu z druhé světové války. Tam to jméno figurovalo. Některý z německých maršálků se jmenoval von Hort. Ale ten člověk přece nemůže být totožný s vaším ředitelem!“

„Samozřejmě ne. Ale co když je Ritter von Hort synem toho maršálka. Pokud vím, dostal se k nám z nějakého jihoamerického státu a je všeobecně známo, že tenkrát spousta fašistických válečných zločinců utekla do řady zemí v Jižní Americe!“

„To je docela dobře možné. A jestli je to tak, pak se jeho chování už vůbec nedivím.“

Svítalo. Na břehu čekalo v tu dobu sotva sto lidi; evakuace byla znamenitě řízena a lodě už odvezly takřka všechny obyvatele na blízký ostrov Maui. K molu přirazila veliká nákladní loď a lidé na břehu, unavení po probdělé noci, se pohnuli se svými malými zavazadly k můstku.

Lorenzo až do té chvíle bez odpočinku pracoval – teď si spokojeně otřel pot z čela. K smrti unavení námořníci, kteří stáli kolem něho, si ho prohlíželi jako nějaký div světa. Mezí sebou už obrovi neříkali jinak než „Mr Elevátor“ – a jeho ohromná, nevyčerpatelná síla jim opravdu imponovala.

Odněkud se přiřítil zaprášený džíp. Vystoupili z něho uštvaní lékaři se ztrhanými obličeji. Mezi nimi byl i doktor Lehel. I oni vykonali pořádný kus práce. Všecky pacienty z ohrožené nemocnice se podařilo evakuovat. Pavilón totiž stál na samém okraji města, přesně na místě, kde ústila horská silnice na širokou, několika proudovou městskou komunikaci, tedy na místě, kde se nejspíš daly očekávat proudy lávy, řinoucí se bez přestání z pukliny země.

So Li-chen a Atkinson byli už v tom čase na cestě na ostrov Maui. Shodou okolností pluli na lodi Tajfun Biologického ústavu. Když s nimi helikoptéra přistála, dostala dívka několik uklidňujících injekcí. Teď hluboce spala na spěšně improvizovaném lůžku. Atkinson seděl u zábradlí a lhostejně civěl na vodu. Nejraději by nemyslel vůbec na nic, ale nám lidem už je odjakživa přirozené, že toho prostě nejsme schopni. Nedokážeme jen tak odhodit bolestné myšlenky a jen těžko zapomínáme na to zlé, co se nám přihodilo. Atkinsonovl neustále vystupovaly před očima události, které od minulého dopoledne zažil.

Weadheer stál na břehu. Věděl, že jeho přítel a. ta drobná Číňanka plují na Maui. Byl by rád s nimi, ale ujela mu loď. Teď tu bezradně trčel a nevěděl, co si počít. Únava na něm ležela jako olověné závaží, ale byl příliš rozrušen, než aby se pokusil usnout. Přecházel sem a tam a pořád ještě trochu pokulhával. Potom se na chvilku zamyslel, otočil se na podpatku a zamířil na velitelství přístavu. Voják, který tam držel stráž, ho bez řečí pustil. Pamatoval si, že odtamtud sotva před půl hodinou odešel po dlouhém rozhovoru se starostou.

„Hledáte pana Johnsona, pane?“ zeptal se ho námořník.

„Ano.“

„Bohužel, už odešel. Zůstal jsem tady sám. Co si přejete?“

„Buďte tak laskav a řekněte mi, jestli ještě pojede nějaká loď na Maui?“

„Už ne. Poslední vyplula – je to teprve pár minut. Nalodila zbytek cestujících. Podívejte se, ještě ji zahlédnete – támhle míjí přístavní maják.“

„A vy tu zůstanete?“ zeptal se Weadheer.

„Příkazy znějí tak, že máme opustit ostrov teprve večer, pokud bude situace nebezpečná i tady. Láva podle zpráv směřuje přímo k městu. Právě před chvílí jsem slyšel od jednoho lékaře, který sem přijel z nemocnice na okraji města, že už je velice blízko. Všecky plantáže jsou zničeny, pane. V téhle části přístavu nás už zůstalo jen asi dvacet. Budete-li chtít, můžete plout večer s námi. Máme veliký motorový člun. Ale kdybyste chtěl raději automobil, můžete jet do Onomey. Tam se zatím nic neděje.“

„Ne. Děkuju. Mám pramálo chuti zůstat na ostrově. Co bych tak mohl dělat do večera?“

„Jestli vám můžu něco poradit, trochu si odpočiňte. Teď je tady místa nadbytek. Jak koukám, máte toho právě dost. Klidně se natáhněte a zkuste usnout. Kdyby se mělo dít cokoli, teda kdybychom odtud museli dřív, včas vás probudím.“

„Děkuji vám, příteli. Mohl bych se na něco zeptat?“

„Klidně se ptejte.“

„Mezi těmi loďmi, co odvážely lidi, byla taky jedna atomová ponorka, nemýlím-li se?“

„Ano.“

„Co se s ní stalo?“

„Obracela třikrát mezi Maui a Havaji. Naposled naložila i lidi ze své posádky. Byl mezi nimi jeden obr. Vážený pane, v životě jsem neviděl nikoho, kdo by se mu mohl rovnat! Fantastický chlapík! A co nadělal práce! Hodil si na rameno bednu, že by ji nezvedli tři nakladači! Ale i ten už je pryč. I s jejich doktorem.“

„A co ten geolog? A ten druhý mladý muž? Víte ti, kteří tu byli se mnou, když se nás starosta vyptával, jak to bylo.“

„Všichni už odjeli. Určitě je nenapadlo, že vy, pane…“

„Weadheer.“

„… že vy, pane Weadheer, se vrátíte do přístavu. Jinak by pro vás nechali určitě nějaký vzkaz. To víte, museli odplout. Přišel pro ně někdo z ponorky a říkal, že je nejvyšší čas vyrazit, protože jejich cesta nesnese odklad. Mám dojem, že měli namířeno do Mariánského příkopu a cestou nabrali veliké zpoždění.“

„Děkuji vám za tu zprávu. To je v pořádku – já lady zatím zůstanu. Ale ještě poslední otázku: kam odtud pojedete vy?“

„Na ostrov Maui, pane.“

„Cože? Vždyť jste před chvilkou říkal, že odtud na Maui už nepopluje žádná loď!“

„Je to tak, pane. Ale vy jste se ptal na loď – a my máme jenom motorový člun. Není sice zrovna malý, ale loď se tomu přece jenom nedá říkat.“

So Li chen se zvolna probírala. Posadila se a vyhlédla kulatým oknem kabiny. Přímo proti ní hořel krvavě rudý kotouč slunce s obrysy rozplizlými v obrovitou elipsu.. Vysílal své paprsky na rozloučenou s unaveným světem.

Loď se klidně pohupovala. Li-chen vstala a vykročila, i když její kroky byly ještě trochu nejisté. Otevřela malá dvířka kajuty a vyšla na palubu. Chytila se zábradlí. Kousek vlevo od přídě lodi strměl z vody mohutný horský masív – sopka Haleakala, nejvyšší hora na ostrově Maui.

„Je vám líp?“ zeptal se někdo. Byl to Atkinson.

„Ó ano, děkuju. Co s námi bude?“

„Za chvilku zakotvíme a pak nás někde ubytují. Myslím, že se budeme muset zakrátko rozloučit, ale já už si zjistím, kde vás zítra najdu. A řeknu i Weadheerovi, kde jste, protože ten přijde určitě za vámi.“

„Myslíte, že přijede? Podle čeho soudíte?“

„Přece toho mládence znám. Weadheera se tak snadno nezbavíte. Nebo snad… nebo se ho snad ani nechcete zbavit?“

Dívka neodpověděla. Hleděla někam do daleka; zasněně i oduševněle se přitom usmívala – její úsměv vyjadřoval víc než veletucet slov.

8

ÚTOKY

Adrienne ani Gilbert už se Machadovi o onom telegramu nezmínili. První radista jim hleděl jít z cesty, ale když bylo někdy setkání nevyhnutelné, mluvil s nimi zdvořile a zdrženlivě. Ostatně spolu při takových příležitostech vyměnili vždy jenom pár bezvýznamných frází.

Adrienne velmi mrzelo, že Gilbert stále ještě nejevil ochotu zasvětit ji do věci. Mladý muž argumentoval tím, že proti nim stojí nebezpeční protivníci a že bude lepší, když se dívka dění kolem jeho osoby vůbec neúčastní.

„Měj ještě chvíli trpělivost,“ řekl, „a já ti slibuju, že se v pravou chvíli všecko dovíš. Kdo nic neví, toho se nikdo nemusí bát – takže oni tě nebudou pokládat za nepřítele.“

Ponorku Fudži, loď staršího typu, kterou vyřadilo válečné námořnictvo, zakoupil soukromý podnikatel pohybné pověsti. Najal kapitána a posádku a dal ji k dispozici Evropanovi, o kterém už byla řeč. Fudži už se přiblížila ke svému cíli.

Evropan co jmenoval Hudson. V tokijském podzemí byl docela známou osobností. Kdysi se připravoval na vědeckou dráhu – měl nepochybně i dostatečnou míru talentu, aby se na této dráze dopracoval slušných úspěchu. potom se však zamíchal do jakési nečisté záležitosti a byl nucen opustit podnik, kde byl jako odborník zaměstnán. Asi rok o sobě nedal vědět a ve městě se šeptalo, že je ve vězení. Pak se často objevoval v předměstích Tokia ve všelijakých špeluňkách a námořnických zapadácích. Když se někde dostal k penězům, nikdo nedokázal povědět, jakými cestami k nim přišel, velkopansky platil za celou hospodu a tak dlouho rozhazoval plnýma rukama, dokud nepromarnil všecko do poslední vindry. Údajně neužíval hašiš ani kokain.

Na Dálném východě žil už dlouho, ale tu a tam se ukázal i v jihovýchodní Asii a ve Střední i Jižní Americe. Byly to dost tajemné cesty a Hudsonovi známí z podsvětí jenom tušili, že má co dělat s pašováním omamných drog. Jinak mluvil několika jazyky: anglicky, německy, francouzsky, japonsky, španělsky a znal i několik domorodých jazyků, mezí ním i batačtinu.

O něco víc než před rokem zavětřil „Veliký obchod“, i zločin, slibující snadný úspěch, který byl v úzké souvislosti s touto plavbou. Ovšem k tomu, aby mohl uskutečnit svůj plán, bylo potřeba spousty peněz. Najmout si ponorku Fudži i s posádkou samosebou nebyl laciný špás a padla na to suma ne právě bezvýznamná.

Hudson však znal několik lidi v Tokiu, o nichž věděl, že svého bohatství nabyli všelijakými křivolakými cestičkami. Vyhledal jednoho z nich a rozvinul před ním své představy. Japonec ho pozorně vyslechl až do konce a pak se zeptal, kolik peněz je třeba vložit do podniku.

„Jsem precizní člověk,“ odpověděl Hudson, „a předem jsem si všecko propočítal. Jsou dvě možnosti. Jestliže tomu vynálezci pěkně pohrozím, bude možná ochoten se s námi domluvit. Pak se k jeho přístrojům dostaneme takřka zadarmo. V tom případě potřebuji jenom tolik peněz, abych mohl odcestovat do Jižní Ameriky, trochu se slušně obléct a najmout si na pár dní pokoj v hotelu. Řekněme, že by to spravily dva tisíce dolarů. Nezapomínejte,“ upozornil svého partnera v jednání, když viděl, že ho chce přerušit, „nezapomeňte, že tam přece jenom musím pustit nějaký peníz. Ale až budeme mít aparát v rukou a prodáme ho nějakému japonskému soukromému podniku, spadne nám do klína nejmíň sto tisíc dolarů! Tomu chlapíkovi, na kterého se chystám, nabídneme v případě úspěchu dejme tomu dva tisíce dolarů. O zbytek se podělíme fifty-fifty – a koneckonců, oželel bych i to, kdybyste chtěl z mého podílu strhnout i ty dva tisíce, které utratím na předběžné výdaje!“

„A druhá možnost?“

„Ta by nastala, kdyby se ten mládenec stavěl na zadní. Pak sáhneme k jinému prostředku, ale ten by přišel mnohem dráž. Musíme najmout ponorku. To byste musel zařídit vy – a praktické provedení věci už bude moje starost! Jdete na to?“

Japonec dlouho uvažoval. Nakonec řekl:

„V pořádku. Tady máte peníze a dejte se ihned do práce.“

A tak se stalo; že mohl Hudson koupit letenku do Valdivie. Když tam dorazil, jeho první cesta vedla k jednomu z jeho dávných známých, který měl na nábřeží hospodu.

„Milý Bille,“ řekl, když měli uvítání za sebou, „dnes večer nemám nic na práci. Nemáš tady po ruce nějakou pěknou kočku?“

„No, pár jich tady bude,“ řekl krčmář a houkl za sebe: „Pojď sem, Miro!“

K jejich stolu přišla oblečená s přístavní elegancí. Byla sice dost hezká, ale její obličej byl bez výrazu, pomyslel si Hudson, když ji uviděl.

„To je můj starý dobrý přítel,“ představil krčmář Hudsona. „Právě přijel z Japonska, je docela sám a nikoho ve městě nezná. Nedělala bys mu trochu průvodkyni?“

„Proč ne!“ řekla žena a posadila se k němu.

„Co pijete?“ zeptal se Evropan.

„Džin.“

„Prosím tři džiny!“

„Stačí dva,“ řekl Bill. „Vy dva se napijte, já mám práci. Tak teda – bavte se dobře!“

Po šestém džinu se Hudsonovi zdálo, že je chvíle zralá, aby položil Míře otázku:

„Jestli pak, holčičko, znáš trochu námořníky?“

„Samo sebou!“

„I ty, co pracujou v Oceánografickém ústavu?“

„Taky. Znám jednoho. Je to nějaký Machado. A proč to zajímá zrovna tebe?“–

„Když nebudeš pouštět jazyk na procházku, já ti to povím. Ale tady máš nejdřív dvacet dolarů. Když mi slíbíš, že budeš malá hodná holčička a nic o téhle záležitosti nevyzvoníš, dostaneš ještě.“

„Platí.“

„Já se prostě potřebuji seznámit s nějakým námořníkem. Ale musí to být chlápek, který má rád peníze. Chápeš? Je ti jasné, odkud vítr fouká? Jestlipak ten tvůj Machado je mládeneček právě z toho těsta?“

„Je to docela možné. Slyšela jsem, že má dluhy. Zkusit se to přece dá vždycky. Kolik dostanu, když vás dám dohromady?“

„Dostaneš ještě dvacet dolarů a zítra večer tě vezmu do Alcasaru – vyhodíme si trochu z kopejtka! Aspoň si můžeš koupit na sebe nějaký hadřík.“

Mira obratně zařídila shledání. Machado byl ochoten se s Hudsonem sejít. Schůzka byla domluvena na zítřek dopoledne v deset hodin.

Radista vypadal unaveně – a také žádný div. Teprve včera se vrátil s ponorkou X-d4 z expedice do Mariánského příkopu. Byl nervózní a každou chvilku se díval na hodinky. Měl naspěch, protože na odpoledne byla stanovena schůze všech pracovníků ústavu, kde musel být přítomen – a předtím chtěl ještě něco zařídit ve městě.

Mira muže navzájem představila a pak je nechala o samotě. Hudson jí dal pohledem pokyn, jehož význam byl naprosto jednoznačný. Byla by mu teď jen překážela.

„Těší mě, seňore Machado, že jsem vás poznal. Naše krásná společná přítelkyně mi naznačila, že se s vámi dá jednat,“ řekl významně.

„Přijde na to, o čem. A na jakém podkladě.“

„Nechci vás „dlouho zdržovat, vidím, že jste jako na trní, jak máte naspěch. Jde o to, že bych vám chtěl nabídnout spolupráci na jednom naprosto bezpečném obchodu. Můžete na něm vydělat dva tisíce dolarů. Pěkná sumička, že ano!“

„Pěkná – o tom není pochyby. Ale čím bych si ji měl vydělat?

„Když mi pomůžete získat jeden erupciometr. O ten přístroj se zajímá jistá japonská firma a je ochotna ho zakoupit…“

„Co to má znamenat? Pokus o úplatkářství? Člověče, jak vy si to představujete?“

„Jaképak dlouhé debaty, seňore Machado. Zajímá vás ten obchod, nebo nezajímá? Poslyšte, seňore, vy máte docela slušné dluhy. Neptejte se, odkud to vím. Prostě to vím – a hotovo! Vám jako by ty peníze spadly z nebe!“

„Ale aspoň to byste mi mohl říct, odkud jste se dověděl o těch erupciometrech? Celá ta věc se udržuje v tajnosti! Právě jsme umístili prvních pár přístrojů na dně oceánu a můžou o nich vědět jenom lidi, co byli na palubě!“

„Opakuju, že vám vůbec nic není do toho, odkud beru své informace, seňore. To je moje záležitost. Ale tolik vám můžu prozradit, že toho vašeho vědce a vynálezce, toho mladíka jménem Wilkins, dobře znám. I já jsem kdysi pracoval na Borneu…“

„Neříkejte!… O vás by člověk vůbec neřekl, že jste taky někdy v životě pracoval!“ řekl posměšně Machado.

„Zkrátka – i já jsem byl na Borneu. Tenkrát a tam, kde se zrodil plán zkonstruovat ten přístroj. Netvrdím, že to byl můj nápad, ale přidal jsem k němu pár rad i já. Wilkins, pak jeden anglický chlápek jménem MacCay a já jsme byli kolegové, jestli vás to zajímá. Ten MacCay natáhl brka v džungli. Tenkrát u toho byli jenom dva: Wilkins a ten mrtvý. To se ví, Wilkins později tvrdil, že ho štípl nějaký jedovatý pavouk a že to štípnutí MacCay nepřežil – ale já tomu nevěřím. Mnohem pravděpodobnější je, že toho muže Wilkins prostě odkopl z cesty a ukradl mu plány přístroje, aby ho mohl později použít jako vlastní vynález!“

„To se mi nechce věřit… Gilberta Wilkinse znám dost dlouho. Je to čestný, pořádný chlap.“

„Proč byste mi nevěřil? Snad ne proto, že je Wilkins vědec?“ vybuchl hořce Hudson. „I já jsem byl kdysi vědec, nebo jsem se jím aspoň mohl stát – a podívejte se, co je ze mne teď?“

„Vy Gilberta strašně nenávidíte.“

„Ano, já Gilberta opravdu nenávidím. A proč bych ho taky neměl nenávidět? On je slavný, zavedený člověk – a já?… Éch, nechme toho!… Nemluvme o Gilbertovi. Vraťme se raději k našemu obchodu!“

„Nic proti tomu – vrátit se můžeme, ale jenom s jednou podmínkou. Vy mi povíte, jak jste se dověděl o naší poslední plavbě v souvislosti s erupciometry.“

„Čert to vzal, já vám to teda povím. Budeme přece obchodní společníci – a mezi obchodními společníky je nejdůležitěji důvěra a vzájemné pochopení. Nic jistého jsem ovšem nevěděl, jenom jsem uvažoval logicky. Ještě tenkrát, když jsme byli společně na Borneu, Wilkins říkal, že by chtěl první přístroje rozmístit v Mariánském příkopu, protože jeho okolí je jednou z prostor nejvíce ohrožených vulkanickými výbuchy. Pozorně jsem tenkrát sledoval, co Wilkins podniká. Dověděl jsem se, že zakotvil v Oceánografickém ústavu. U vás sice vyhlásili embargo na veškeré informace v souvislosti se zmizením X-d4, ale taková věc se nedá udržet pod pokličkou – a já znám spoustu námořníků. Takže i ke mně došla zvěst, že se ponorka ztratila v Mariánském příkopu. Mezitím jsem pochopitelné sledoval i Wilkinse. Mám tady ve Valdivii pár spolehlivých kamarádíčků, kteří pro mne udělali tu laskavost a občas se po tom pánovi poohlédli. Od nich jsem se dověděl, že zmizel i Wilkins – samo sebou v tentýž den, kdy vyplula ponorka. A z toho jsem usoudil, že se právě pustil do uskutečňování svého plánu. A tak jsem si o té věci promluvil s jedním velkým pánem v Japonsku – myslím, že jeho jméno není podstatné. A ten pán byl ochoten do téhle záležitosti Investovat trochu peněz. Zkrátka a jednoduše: musím dostat ten přístroj. Já tomu taky trochu rozumím. Už jsem se vám zmínil, že jsem byl u toho, když se aparatura konstruovala. V každém případě tomu rozumím dost, abych mohl příslušným japonským odborníkům, zástupcům jistého podniku, předvést a vysvětlit činnost aparátu. Oni na to skočí, na to můžete vzít jed – a vy dostanete svých dva tisíce dolarů a půjdete prostě od té věci pryč.“

„A jaký průběh by to podle vás mohlo mít?“

„Vy mě dneska vezmete s sebou na zasedání… jako svého dávného přítele.“

„My dva sice můžeme být obchodní společníci, ale nikdy ne přátelé! Ostatně jako mého přítele by vás tam stejně nepustili.“

„Tak mě teda uvedete jako novináře. Rád bych se tomu Gilbertovi podíval trochu do obličeje.“

„Nebojíte se, že vás pozná?“

„Nebojím. Když jsme se tam v džungli potkali naposled, nosil jsem plnovous – a neměl jsem tenkrát brýle. Od té doby jsem se pořádně změnil. Určitě mě nepozná.“

„No dobrá. A co pak?“

„Mám dojem, že nebude na škodu, když si poslechnu pár věcí ze zpráv, které se tam budou podávat. Tak bych se třeba mohl dovědět, kam umístili přístroje – přesné souřadnice těch míst. Ty údaje byste mi mohl samo sebou opatřit i vy, ale jak vidíte, jsem docela hodný společník!… I tenhle trapný úkol beru na sebe. Abych pravdu řekl, chce se mi hlavně podívat se na svého člověka. Jsem dost zvědavý, jak vypadá takový „úspěšný“ vědec…“

„Už zase z vás mluví nenávist!“

„City ponechme stranou.“

„Vy na něho žárlíte. Nemyslím na záležitosti s ženami. Existuje i jistá vědecká žárlivost.“

„Do toho vám nic není, rozumíte? To je moje soukromá záležitost. Jestli jste aspoň trochu gentleman, nestrkáte nos do věcí jiného gentlemana,“ řekl Hudson nestoudně.

„Teď vám zas já řeknu: nechme planých řečí. Jestli se mnou chcete uzavřít obchod, doporučuju vám, abychom v budoucnosti mluvili vždycky jenom k věci a odpustili si debaty o všech možných okolnostech. Berte na vědomí, že se mi hnusíte a že vámi opovrhuju a do toho kšeftu jsem ochoten jít s vámi jenom proto, že opravdu moc potřebuju ty peníze. Ale upozorňuju vás na jedno – kdybyste mě chtěl podvést, doplatíte na to! I já mám kamarády, a ti vás najdou. A pak dostanete někde v zapadlém koutě přístavu kudlu do zad.“

..Musíme si navzájem důvěřovat. Naše zájmy jsou společné. A když já chci navrch toho mizeru Wilkinse zničit, nemáte do toho co mluvit. Ale pokud jde o ten obchod, ten vyúčtuju jaksepatří a bez nedoplatků. Na to se můžete spolehnout. Ještě je na světě obchodní čest!“

Hudson a Machado se opět sešli v časném odpoledni před vchodem do hlavní budovy ústavu. Dostat se dovnitř nebyl žádný problém. Nikdo od Hudsona nepožadoval, aby se legitimoval, a byla tam spousta opravdových novinářů. Vzpomeňme si, že upustil na podlahu tužku právě v okamžiku, kdy Wilkins udával souřadnice, protože Hudson všechno zapisoval. V tom okamžiku po něm přejely Wilkinsovy oči, Hudsonova tvář mu sice připadala známá, přesto však ho nepoznal.

Po ústavní konferenci se Hudson s Machadein sešli na poradu ještě jednou.

„Jaké budou další kroky?“ zeptal se radista.

„Teď toho mládence trochu postraším. Zítra nebo pozítří ode mne dostane dopis. V batačtině.

Takhle to bude působivější. Aspoň uvidí, že proti sobě má někoho, kdo zná ty jeho dětské hračky z Bornea. Je docela možné, že se vyplaší a bude ochoten vyjednávat. Dostane ode mne vlnovou délku. Na ní se mi může ohlásit. Jak se dostane k nějaké vysílačce, to mě naprosto nezajímá. Pokud vím, má snoubenku, která pracuje jako radistka…“

„Víte toho opravdu hodně.“

„Víc než byste si myslel. Takže pan Wilkins může pěkně poprosit tu svou slečnu, aby podala rádiem hlášení. Mám takový malý přenosný přijímač. Zůstal mi ještě z dob, kdy jsem se maličko pletl do světové politiky.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Ale – dělal jsem trochu do špionáže. A nesnažte se ze mne vytáhnout kdy a pro koho.“

„A když Gilbert nebude ochoten s vámi vyjednávat?“

„Pak nastoupí druhá varianta Velikého plánu. V dané chvíli a za daných okolností vám to dám na vědomí.“

Nazítří Hudson zformuloval v batačtině dopis, pak počkal jeden den a poslal ho poštou. Text dopisu zněl:

„Gilberte, vzpomeňte si na mne! Vím o vás všecko. Znám vaši minulost. Zabil jste svého přítele MacCaye v kalimantanské džungli. Ukradl jste mu plány přístroje. Dejte pozor! Když od vás dostanu nákres přístroje, budu mlčet, lest li jste ochoten to udělat, podejte mi zprávu na vlnové délce 28 532 metrů!

Vzpomeňte si na KALIMANTAN!“

Víme, že Gilbert na dopis nereagoval. Nebyl si ani jist, kdo dopis poslal, ačkoli slovo Kalimantan, které je domácím pojmenováním Bornea, a text, psaný batačtinou, nepochybně svědčily o tom, že ho mohl napsat někdo, kdo byl na Bornou zřejmě ve stejné době jako on. Jenže v té době tam pracovalo mnoho lidí! Geofyzikové, geologové, technici, ale i biologové, historici, dokonce i antropologové…

Po celý den a po celých dalších čtyřiadvacet hodin hlídal Hudson přijímačku. Když však na jeho dopis nepřišla žádná odpověď, zahájil přípravy k praktické realizaci druhé varianty svého Velikého plánu. Nejprve vysvětlil jeho podstatu Machadovi. Dohodli se, že spolu budou udržovat neustálé spojení. Potom Hudson odcestoval zpět do Japonska.

Machado mu čas od času podával hlášení o nových událostech. Průměrně jednou měsíčně si vyměňovali dopisy. Tak se Hudson dověděl, že celá společnost dostala bočni distanc a nesměla vyplout na moře. Později mu Machado oznámil, že zakrátko vyplují nejprve do Mexického a odtamtud pak do Mariánského příkopu. Odpověď přišla velmi rychle:

„Ani já jsem v uplynulém čase nezahálel. Zanedlouho budu mít k dispozici ponorku a vypluji. Všecko jde jako po drátkách. Rád bych nadělal našemu milému příteli Wilkinsovi spoustu radosti – a počítám s námi. Přikládám pro něho malý milostný dopis. Nějak mu ho předejte, až budete na moři. Řekněte mu, že jste ho dostal jako rádiovou depeši a nevíte, jakým jazykem je to psáno. Dávejte přitom pozor, jak se bude tvářit, až si to přečte. Abyste se neukousal zvědavosti, přikládám anglický překlad toho dopisu. Ale ten ihned zničte!

Gilberte! Nedostal jsem do dneška žádnou vaši odpověď! Proč? Proč přece?!… Můžete si být jist, že velmi rychle získám jeden váš přístroj. Potřebuju ho! Budu velmi bohatý, protože ho prodám Japoncům. Vy nedokážete mé plány překazit!

Vzpomeňte si na KALIMANTAN!

… Tak! A teď mám dojem, že mu sloupne krevní tlak, až se mu dostane ten dopis do rukou. Blbec! Kdyby mi předal nákresy, byl bych mu snad něco z těch peněz dal. Já zas nejsem tak nepřející! Ale dost už zbytečných řeči. Připravím všecko, aby se plán podařil – čeká mě moc práce! Brzo se zas ohlásím. Hudson

… To tedy byla autentická historie oné „jisté“ rádiové depeše.

Fudži byla stále blíž ke svému cíli. Hudson kapitánovi oznámil, že může zahájit ponor a pak mu nadiktoval přesné souřadnice. Japonec si všecko poznamenal a potom řekl:

„Ostatní nechte na mne. A teď se kliďte nazpátek do kabiny.“

Jamuširo Jutagi, kapitán Fudži, vrhl poslední pohled na ciferníky přístrojů a přesvědčil se, že je všecko v pořádku. Zavolal svého zástupce a předal mu službu. Potom vyšel na chodbu, aby osobně na všecko dohlédl.

Torpéda už byla připravena. Odpalovací zařízení bylo nasměrováno správným směrem, a když byl cíl patrný už i prostým okem ve světle silných reflektorů, na Jamuširův rozkaz bylo torpédo odpáleno. Zaburácel ohlušující výbuch a ponorka se otřásla ve všech svých součástkách. Torpédo zasáhlo přesně svůj cíl!

Kapitán odešel zpět na velitelské stanoviště.

„V pořádku, můžeme plout dál.“

Ten den a v průběhu následujícího dne se obdobná událost opakovala ještě devětkrát.

X-d4 plula podél severního okraje Mariánského příkopu. Už se obrátili asi pětkrát a křižovali sem tam.

„To je nepochopitelné! Kam se ten erupciometr poděl?“ uvažoval nahlas Gilbert. Ale nikdo mu nedokázal na jeho otázku odpovědět. Přístroj zmizel a bylo to naprosto nepochopitelné.

„No, na tom nezáleží“… Budeme teda hledat druhý erupciometr,“ řekl Hamilton.

Ale i další pokus byl stejně neúspěšný – jako první!

Všichni byli stále vzrušenější. Gilbert si mezitím vytvořil teorii:

Zřejmě se stalo to, že někdo přístroj ukradl, a ten někdo není nikdo jiný než člověk, který poslal dopisy. Vždyť mi dokonce oznámil, že získá přístroj! Jenže s ním moc nepořídí…

Vyhledal Kogana a Hamiltona.

„Mám vážný důvod domnívat se,“ řekl jim, „že ty dva přístroje odtud byly ukradeny.“

„Cože – ukradeny? Kdo je ukradl?! A proč?“ zatvářil se kapitán hloupě.

„Kdo – o tom nemám nejmenší ponětí. Zato vím, proč! To je přece nad slunce jasné. Zloděj chce určitě prodat přístroje nějakému soukromému podniku. Nějak se mu podařilo vyčenichat, k čemu vlastně jsou erupciometry dobré, a tak si opatřil dva exempláře.“

„To není možné! Odkud by ten dotyčný mohl vědět, kde má aparáty hledat?“

„Vůbec to není nemožné. Jen si vzpomeňte – když jsme se tenkrát vrátili do Valdivie a podávali jsme zprávu o plavbě, udávali jsme přesné koordináty. Kdekdo si je mohl poznamenat…“

V tom okamžiku se Gilbertovi rozsvítilo a všecko mu bylo jasné! Před očima se mu promítl dávný výjev, když tehdy v ústavu přednášel zprávu – tenkrát někdo upustil tužku. Teď už věděl, kdo ten neznámý je. Přesto však zatím nechtěl s tímhle objevem jít ven.

„Podívej se,“ řekl Hamiltonovi, „něco ti musím povědět. Pokoušeli se mi vyhrožovat a vydírat mě. Čím, to v daném okamžiku není podstatné – zanedlouho se to stejně dovíte. Podstata věci je v tom, že někdo prohlásil: když mi nedáte nákres a popis přístroje dobrovolně, já už si opatřím erupciometr sám… Když znal souřadnice a podařilo se mu získat vhodnou ponorku, nebyla to ani tak obtížná úloha. Ale jedním jsem si jist: moje přístroje prostě nebudou pracovat, ať už si je budou lupiči zkoušet kdekoli!“

„Proč by neměly pracovat?“

„Je to docela jednoduché. Ty přece dobře víš, že se při umísťování musí přístroj orientovat. To se dá udělat podle jehly kompasu.“

„Samozřejmě.“

„A já jsem nikomu, ba ani tobě neřekl, že jsem použil malého technického triku. Magnetické střelky erupciometrů ukazují na jih – a ne na sever!“

„Já to nechápu…“

„Když někdo umístí na dno moře erupciometr,“ vysvětloval Wilkins, „může to udělat jenom za pomoci manipulátorů. Víš přece, že na konci chápavého ústrojí manipulátoru je umístěna malá televizní kamera – a ta má přístroj v záběru. U každé běžné magnetické střelky ukazuje na sever černý konec střelky. Ale já jsem ponechal konec, směřující k severu, bílý a natřel jsem na černo konec, směřující na jih. A když někdo obsluhuje manipulátor při usazování přístroje na mořském dně, sleduje obrazovku a naprosto spoléhá na střelku kompasu. Ani v duchu mu nenapadne, že pro správnou orientaci aparatury musí natočit přístroj tak, aby bílý konec střelky směřoval přesně na značku N, označující na ochranném pouzdru erupciometrů sever. Nikoho by nenapadlo, že orientuje-li přístroj podle konce střelky, natřeného na černo, stojí aparát v obrácené pozici vůči směru silokřivek zemského magnetismu. Když se člověk pohybuje v hlubině oceánu – a to už jsme mnohokrát vyzkoušeli na vlastní kůži – ztrácí schopnost orientace vlastními smysly. A nemá ani ponětí o tom, že by mohly magnetické střelky, umístěné na přístrojích, ukazovat místo správného severního směru na jih.“

„A jaké to má následky?“

„Spoustu následku to má! O tom triku neví nic ten, kdo ukradl přístroje – ani vědět nemůže. Umístí je někde jinde, například na dně velikého japonského příkopu, a bude je orientovat, jak je běžně zvyklý u nejrůznějších přístrojů, podle magnetické střelky, tedy obrácené. Magnetometry, umístěné v přístroji, pak ovšem pochopitelně nemohou pracovat. Erupciometry jsou ovšem řešeny tak, že všecky ostatní přístroje, které jsou do nich vestavěny, Jsou schopny práce jenom tehdy, když pracují magnetometry!“

„Geniální nápad! Prosím tě, jak jsi na tenhle trik přišel?“

„Upřímně se přiznám – náhodou. Byl jsem ještě kluk, když jsem jednou jel s rodiči na výlet k Niagarským vodopádům. Tenkrát jsem dostal dárek – takový malý kompas, na kterém proti všem zvyklostem ukazovala černá šipka střelky na jih, a ne na sever. Nemám zdání, proč to tak udělali. Ale vzpomněl jsem si na to, když jsem pracoval na konstrukci erupciometru. Snad to byla právě ta vzpomínka na příhodu z dětských let, která způsobila, že jsem to udělal stejně. Samo sebou, tenkrát jsem neměl ani zdání, že by z toho někdy mohl plynout nějaký opravdový užitek!“

„A co bychom měli podniknout teď? Co bys radil?“

„Měli bychom se podívat i po dalších přístrojích. Snad budou na svých místech.“

Pravda však je, že cestující na ponorce X-d4 byli hořce zklamáni. Podařilo se jim objevit jenom trosky erupciometrů. Torpéda z Fudži udělala důkladnou práci…

III. ČÁST

1

MEZI LIDMI Z DOBY KAMENNÉ

Na Wilkinsovu radu vyhlásil Hamilton pro celou posádku nástup.

„Jak už všichni víte,“ začal, „dva z našich erupciometrů zmizely a ostatních deset bylo zničeno. Wilkins by vám rád podal o všem zprávu. Proto jsem zařídil, že byly motory ihned vypnuty, abyste všichni mohli dočasně opustit své pracoviště. Za deset minut se sejdeme v klubu. Protože bychom si tam všichni nesedli, usaďte se na židlích, kam kdo může. Palubní mistře, přineste mikrofon a zesilovač, ať slyší i ti na chodbě, o čem bude řeč. To je všecko!“

Trvalo to snad čtvrt hodiny, než se všichni usadili. Klub byl naplněn k prasknutí, ale lidé seděli i na chodbě. Chyběl jenom palubní mistr. Hamilton ho poslal do kajuty kormidelníka, protože někdo přece jenom musel držet nejnutnější službu.

„Budu vám vyprávět dlouhou historii,“ začal Gilbert, „takže prosím předem za prominutí. Tyhle události mají začátek před řadou let, takže musím promluvit nejprve o tom, co se stalo tenkrát.“

„Začínal jsem jako geolog u Mezinárodního naftového výzkumného ústavu. Pracoval jsem nejdřív na Nové Guinei i na Celebesu, ale pak jsem byl převeden na Bornea. Prožil jsem tam dost dlouhou dobu. Úzce jsme spolupracovali s geofyziky. Z geologické perspektivy byla tehdy valná část území Bornea neprozkoumaná. Naše malá skupinka měla za úkol projít krajem křižem krážem a na podkladě geologických poznatku vytyčit území, kde se po nás mohli dát geofyzikové s Eosvosovým kyvadlem, gravimetry, magnetometry a dalšími přístroji do kompletního měření. Po nich následovali seizmologové, kteří vyráběli odpálením většího množství dynamitu miniaturní umělé zemětřesení. Pak vyhodnocovali záznamy záchvěvů, které se vracejí po výbuchu z hloubi země. Tak se dá odhadnout složení vrstev horniny, které slibuje v mělčích vrstvách nález nafty a zemního plynu. Teprve po přesném vyhodnoceni všech těch měření přicházeli znalci vrtaři a započali s prvními vrty. A když jsme měli štěstí – neboť samotnou naftu nebo zemní plyn nelze bezpečně stanovit pouhým měřením, zatím dokážeme označit jen pravděpodobnost jejich výskytu – pak mohla začít těžba.

Sešla se tam prapodivná společnost ze všech koutů světa. Taková expedice je dodneška moc nákladná věc. A tak uzavřel Mezinárodní naftový výzkumný ústav smlouvy o spolupráci s jinými vědeckými ústavy. Jejich lidé s námi pravidelně odcházeli do džungle a konali tam svou práci. Byli mezi námi biologové, například Pedro Lorenzo, milý, dobrý přítel, s nímž jsem se seznámil právě na expedici, ale byli mezi námi i historici, národopisci, dokonce i antropologové. Jednou se k nám donesla zpráva, že prý hluboko v džungli sídlí

mimořádně primitivní, zatím víceméně neznámý kmen, který žije na úrovni lidí doby kamenné. Příslušníci onoho kmene prý čas od času přepadají Dajáky, kteří mají vesnice v jejich okolí. Antropologové a národopisci chtěli poznat především ten primitivní kmen. Ve své práci jsme se beztak chtěli pustil stejným směrem, takže tu nebyla žádná příčina, abychom se nevydali společně na cestu do hloubi pralesa.

Později jsme se rozdělili do menších skupinek. Doktor Lorenzo se točil v našem blízkém okolí, ale stávalo se, že jsme ho dva tři dny vůbec neviděli. Pak se najednou odněkud vynořil, nějakou dobu byl s námi a pak se naše cesty opět rozdělily.

Dovolte mi, abych poněkud mimochodem vyprávěl o jedné příhodě, která přímo s erupciometry nesouvisí. Mohu totiž poděkovat za svůj život nadlidské síle a statečnosti doktora Lorenza. Studoval tenkrát život divoce žijících orangutanů. Toulal se hluboko v džungli na místech, kudy žádný běloch před ním neprošel.

Jednoho dne – na tohle si moc dobře pamatuju a nikdy nezapomenu, co se tenkrát stalo – bylo strašlivé vedro. Časně odpoledne nám došla voda. Zanechali jsme práce a pustili jsme se po jedné pěšině, o níž jsme věděli, že vede k řece. Museli jsme pochodovat půldruhé hodiny, než jsme se konečně octli na břehu řeky. Měl jsem takovou žízeň, že jsem se bez jakékoli obezřetnosti rozběhl k vodě, vrhl jsem se na břicho a začal jsem pít jak houba. A tu se vedle mne něco pohnulo – předtím jsem tomu nevěnoval pozornost, myslel jsem si, že je to napůl shnilý kmen nějakého stromu. Jenomže to byl krokodýl!“

„On to byl gaviál. Tomistoma schlegeli, leda malajský gaviál,“ zamíchal se do vyprávění Lorenzo

„Zkrátka gaviál,“ pokračoval ve vyprávění Wilkins. „Rozevřel ty své obrovské čelisti a s otevřenou hubou se pomalu sunul ke mně. Hrůzou jsem se v tu chvíli vůbec nedokázal pohnout. Ale najednou to zapraskalo v sousedním křoví a z houštiny vykročil Lorenzo. V jediném okamžiku mu bylo jasné, jaké nebezpečí mi hrozí. Udělal tři skoky a byl u toho krokodýla, dlouhého asi šest metrů, dosedl mu na hřbet, popadl ho za obě čelistí a táhl je od sebe. Gaviál kolem sebe šíleně tloukl ocasem, ale nedokázal Lorenza setřást. Nakonec se ozvalo pořádné rupnuti – Lorenzo roztrhl hlavu toho ještěra vejpůl! Takže jsem byl zachráněn před hroznou smrtí. Věřte mi, je to nejstrašlivější druh smrti, jaký si dovedu představit.

Vzpomínám si, jak jsem jednou v Africe viděl hrůznou scénu. U řeky pil veliký nosorožec, a když už se otočil a chtěl odejít od vody, popadl ho za zadní nohu krokodýl, který tam na něho číhal pod vodou. Nosorožec byl silný, opravdu strašlivě silný, ale nebyl na útok připraven. Takový zápas jsem ještě neviděl! Krokodýl jediným stisknutím svých čelistí rozdrtil nosorožci zadní nohu, takže pro tlustokožce nebylo úniku! Zhroutil se. A vzápětí se z bahnité vody vynořili další tři krokodýlové a všichni čtyři se ze všech stran vrhli na nosorožce. Ten, který zaútočil zepředu, dopadl špatně. Tlustokožec ho náhlým pohybem hlavy převrátil na břicho a pak ho svým rohem doslova rozpáral, protože krokodýla nechrání na břiše jeho mohutný, tlustý pancíř. Ale marně tloukl ohromný tlustokožec hlavou napravo nalevo kolem sebe, marně se snažil rozdupat předníma nohama hlavy zbývajících tří krokodýlů, všecko jeho úsilí mělo pramalý úspěch. Za chvilku ho zalila krev – a pak už si mohl být jist, že krokodýlové zvítězí. A tak svůj boj vzdal. Ještě jednou zvedl hlavu, rozhlédl se kolem sebe kalnýma očima, tonoucíma v krvi, jako by odněkud čekal pomoc, a pak s ním byl konec. Ve výši už začínali kroužit supi a v houštinách se objevily první hyeny, aby sežrali i to, co zbude po chmurné hostině krokodýlů“

Gilbert Wilkins se na několik okamžiků odmlčel, pak vytáhl cigaretu a zapálil si.

„No, přátelé, vidíte, tak tohle jsem taky zažil,“ pokračoval. „Mnohokrát v svém životě jsem se setkal s šelmami, které byly poslušný svých pradávných pudů a chtěly mě zabít, jenom jedno nedokážu pochopit, ačkoli jsem o tom už tolik přemýšlel, proč právě ty divoké šelmy nejsou našimi nejnebezpečnějšími nepřátelil? Co je příčinou, že i v lidské společnosti se vyskytují šelmy, které ovšem nejednají pudově, ale s rozmyslem. Ať už v přeneseném smyslu toho slova, nebo doopravdy – vraždí ne proto, že mají hlad, že naplňují příkaz přírody, nýbrž že jsou zlí, pociťují rozkoš, když mohou škodit! Kdykoli na to myslím, vždycky se mě zmocní hluboká hořkost. Jen to mě dokáže usmířit, že všecko má svůj protipól – tak už je to na světě zařízeno. Zlo ovšem neexistuje jen tak samo o sobě. Je i dobro, krása, ušlechtilost a další dobré vlastnosti. Jsou lidé s dobrými úmysly, lidé dobrosrdeční, a je radost být s nimi pospolu. Společná práce s takovými lidmi přináší uspokojení, klid. Takový jste vy, můj milý příteli Lorenzo,“ řekl Gilbert a s hlubokou sympatií se zadíval na obra.

Ohromný Pedro Lorenzo byl viditelně zmaten. Z té chvály mu zčervenaly uši, sepnul ruce a lámal si prsty, potom si párkrát odkašlal a přešlápl z nohy na nohu. Nakonec se vzpamatoval.

„Teda, já… já nestojím za tolik slov,“ zakoktal. „Já jsem ten trik s gaviálem – jako že mu člověk musí roztrhnout hubu – teda ten trik já jsem odkoukal od orangutanů. To vůbec není můj nápad. Ony ty opice jsou chytré a přišly už přede mnou na to, co se musí s takovým krokodýlem udělat. Takový já už jsem viděl případ. Gaviál zaútočil na orangutana. Popadl ho za nohu a nechtěl ho pustit. A to teda už ztratil ten orangutan náladu a dostal vztek. V ruce on měl pořádný klacek a tím toho Tomistona schlegeli mlátil. Jenomže gaviál ani nemukl… chci říci nemrkl. Potom ten orangutan, který mi byl moc sympatický, zahodil ten klacek a on mlátil gaviála do hlavy oběma pěstmi. Ale to byly rány, to vám povídám! Jen to dunělo! Ale ten gaviál on pořád kousal orangutana do nohy a ne a ne ho pustit – za žádné peníze. Pak už to orangutana asi pořádně otrávilo, připadlo mu asi, že se tady laskavými, řádnými prostředky nikam nedostane, tak popadl jednou rukou toho gaviála za horní čelist u chřípí a druhou za dolní čelist naproti. A nepustil ho a táhl čelisti od sebe. Nakonec uvolnil nohu z té huby gaviála, z těch zubů. A nepustil ani pak, ale roztahoval hubu pořád dál, až té bestii roztrhl hlavu. Když já jsem to viděl, pomyslel jsem si, jaký je to krásný a poučný případ. Jakou ta opice má sílu a jak ona je chytrá! Jestli pak bych to taky já dokázal? Takhle jsem uvažoval. No – a takový už on bývá osud, že jsem to zanedlouho-musel udělat i já. A to je to celé!… ,“ uzavřel tiše a sklopil oči, jako by se za to všecko styděl.

Opět nastalo ticho. Gilbert zamáčkl cigaretu a pak pokračoval ve vyprávění svého příběhu.

„Tenkrát jsme pracovali společně tři. Jeden z mých kolegů byl Angličan Thomas MacCay, původně vlastně elektroinženýr. Ptáte se, co pohledával mezi geology?… Teda – vymyslel si takovou věcičku, takový opravdu moc šikovný analyzátor. Přístroj, který nám velice usnadňoval analýzu hornin, které jsme nacházeli v terénu. A my jsme společně tenhle přenosný přístroj zkoušeli – a zkoušeli jsme ho úspěšně.“

Potom se Wilkins zachmuřil.

„Druhý kolega se jmenoval Hudson. Byl to chytrý člověk, o tom není pochyby. Ale moc rádi jsme ho neměli. Bylo v něm něco strašně odpuzujícího. Vystudoval geologii a taky svému řemeslu rozuměl. Už tenkrát jsem se dlouhou dobu zabýval konstrukcí kombinované aparatury, které by se dalo využít k předvídání vulkanických výbuchů. Moc jsem si o té věci vykládal s MacCayem a volky nevolky i s Hudsonem. Musím uznat, že i Hudson přišel s několika dílčími nápady, kterých jsem mohl později využít. Ale skutečnost je taková, že detailní konstrukce nakonec přece jenom byla dílem nás dvou, MacCaye a mne. Vždycky večer, když bylo po práci, natáhli jsme se do trávy u táborového ohně a promýšleli jsme jednotlivé detaily konstrukce složité aparatury.

Jednou ráno jsme dostali rádiovou zprávu, abychom dávali pozor na vrtulník. Brzo po poledni k nám měl přiletět od pobřeží. Tam pracovala skupina, která vyhodnocovala výsledky zkoumání, byly tu všelijaké sklady. Vrtulník opravdu ve stanovenou dobu přiletěl. Shodil nám padákem balík, jak to bylo zvykem. Takhle nám každé tři dny dopravovali konzervy, střelivo, chléb a jiné potřeby, bez nichž bychom se neobešli. Zároveň se zásobami došel pro Hudsona dopis. Volali ho zpátky do tábora na pobřeží. Nevím, co stálo v pozadí téhle věci, snad jenom musel na několik dní nahradit někoho v základním táboře a možná že k tomu mělo vedení expedice nějaký jiný důvod. Na druhý den ráno zkrátka Hudson vyrazil. Dostal na cestu střelivo, mapu, kompas a konzervy. Byli jsme od pobřeží vzdáleni dobrý denní pochod, takže měl před sebou pěkný kus cesty.“

„A proč neletěl helikoptérou?“ zeptal se Kogan.

„Jak už jsem říkal, byli jsme tenkrát uprostřed neproniknutelného pralesa. Vrtulník neměl kde přistát a naložit ho. Ti na pobřeží se s námi vždycky spojili rádiem, když k nám vypravili nějakou helikoptéru, takže jsme věděli, kdy se má objevit. Pak jsme ovšem zaslechli její motory a věděli jsme, že krouží někde nablízku. Obyčejně jsme vystřelili pár kouřových raket ze zvláštní pistole na rakety – tak jsme pilotovi dali najevo, kde jsme a kde má shodit balík. To se ví, někdy se stávalo, že padák uvázl někde ve větvích stromů, a pak pro něj musel někdo vylézt nahoru.

Před chvilkou jsem došel až k momentu, kdy Hudson na druhý den ráno vyrazil. Ale na pobřeží už nedošel. V noci nás probudilo volání rádia. Z pobřeží se pláli, co se děje s Hudsonem. Nemohli jsme jim říct nic jiného, než že Hudson od nás ráno odešel.

Z hlavního tábora nám pak oznámili, že sestavili malou pátrací expedici o deseti mužích – bylo to osm zdejších vojáků, jeden kartograf a jeden Holanďan, antropolog, který dobře mluvil batačtinou. Výprava ihned vyrazila směrem, kde mohli nejspíš Hudsona najít. Dostali jsme taky příkaz, abychom nechali tábor táborem a vyrazili rovněž hledat Hudsona. Pochopitelně jsme příkazu ihned uposlechli. Nabili jsme zbraně a vydali jsme se cestou, po níž odešel i Hudson. Doufali jsme, že se neuchýlil od trasy, kterou jsme přesně vyznačili červenou čárou – a když se po vytyčené cestě pustíme i my, musíme na něho dřív či později narazit, jestli je ještě vůbec živ. V džungli člověka snadno potká neštěstí! Nikdo z nás nebral vážně v úvahu, že by ho mohli přepadnout Dajákové, nebo členové některého jiného kmene, o kterých jsem se před chvílí zmiňoval. A právě to se, jak jsme zanedlouho zjistili, právě to se stalo!

Těžko bych vám mohl přesně vylíčit, jak dlouhou cestu jsme s MacCayem společně urazili. Snad patnáct, snad dvacet kilometrů. Už svítalo, když jsme došli na velikou mýtinu. Byli jsme přímo ohromeni, když jsme právě tady narazili na osadu, na jakousi primitivní vesnici. Uprostřed mýtiny veliká bambusová chatrč, asi pětadvacet metrů v průměru, která podle našeho odhadu mohla pojmout dvě stě lidí. Všude kolem bylo mrtvé ticho, nikde jediná živá duše. Opatrně jsme se k podivnému stavení přiblížili, ale uvnitř jsme nikoho neviděli. Bezradně jsme se na sebe podívali.

Zničehonic kolem nás zachrastilo houští. Honem jsme popadli zbraně, ale hned jsme je zase spustili. Z křoví totiž nevystoupili žádní domorodci, ale vojáci, kteří byli rovněž vysláni na pátrací operaci za Hudsonem. Měli jsme s nimi krátkou poradu, potom jsme prošli okolí velikého stavení – co kdybychom našli nějakou stopu. Ale nenašli jsme nic, co by v pátrání pomohlo.

Najednou upoutalo naši pozornost vzdálené bubnování. Hlas bubnů přicházel odněkud z hloubi pralesa.

„Dajácí?“ zeptal jsem se jednoho z malajských vojáků.

„Ne, panel Dajáci takové bubny nemají. Tohle budou určitě příslušníci kmene Karang. Oni vždycky bubnují na lakové bubny, když pořádají slavnosti, při kterých bývají živé oběti!“

Karangové nebo taky Tarangové byli členové kmene, kteří žili na úrovni lidí doby kamenné. Už jsem se o nich zmínil. Okamžitě jsme vyrazili za hlasem bubnů. Teď už jsme s určitostí předpokládali, že Hudsona zajali Karangové.

Když jsme se přiblížili k místu, odkud zněly bubny, rozvinuli jsme se do polokruhu. Otevřela se před námi jiná mýtina. Uviděli jsme asi dvacet či třicet domorodců, kteří seděli ve vysoké trávě kolem velikého, malovaného totemového kůlu. Hudson byl přivázán ke druhému, hladkému kůlu liánami. Uprostřed stál šaman a v ruce držel foukačku. Občas ji pozvedl a vystřelil Hudsonovi nad hlavu šipku. Ve kmeni nad Hudsonovon hlavou už trčelo asi třicet šipek a ten chudák se pokaždé zatřásl, když na něj letěla další a další šipka. Kdyby nebyl ke sloupu uvázán, jistě by se hrůzou zhroutil, což by nebyl ostatně žádný div. Z různého vyprávění už jsme zvyklosti Karangů znali, takže jsme věděli, že se za chvilku pustí do zběsilého tance a potom šaman… Zkrátka potom šaman člověku, určenému jako oběť, rozpoltí hlavu sekerou. Dorazili jsme opravdu v poslední chvíli, abychom ho zachránili!

Věřte mi, nestříleli jsme na domorodce rádi, ale v daném případě jsme k tomu byli nuceni. Vojáci si jich několik vzali na mušku, mezi nimi byl i kouzelník, potom zahřměla salva… Karangové se svalili na zem. Ostatní zděšeně vyskočili, a když nás uviděli, jak jsme vyrazili z houští, které mýtinu obklopovalo, bláznivě se rozběhli opačným směrem. Rychle jsme prohlédli ty, co leželi na zemi. Všichni byli mrtví. Já jsem utíkal k Hudsonovi a přeřízl jsem pouta. Tím nechci říct, že jsem to byl já, kdo mu zachránil život, ale byl jsem prostě jeden z těch, kterým mohl poděkovat, že zůstal naživu. Právě v tom je zřejmě vysvětlení, proč mě od té chvíle začal k smrti nenávidět. Jsou i takoví lidé.

V cestě jsme pak pokračovali pod vojenskou ochranou. Odpoledne jsme došli na pobřeží a podali jsme o všem hlášení. Den jsme odpočívali a pak – v doprovodu oněch osmi vojáků – jsme se vrátili na naše opuštěné tábořiště. Hudson s námi nešel.

Následující dny uplynuly bez jakýchkoli příhod. Ve dne stačilo, když hlídkovali dva vojáci – ostatní odpočívali ve stanu. O Karanzích jsme věděli, že se neodváží přepadnout nás ve dne, zato tím větší nebezpečí hrozilo v noci. Proto jsme na noc pravidelně stavěli čtyři stráže – dva vojáci zůstali v táboře jako záloha a odpočívali zbývající dva, kteří hlídkovali přes den.

Třetí den odpoledne se nečekaně vynořil z pralesa Lorenzo. Měli jsme z toho velikou radost a vyprávěli jsme mu, co se tady přihodilo. Žádali jsme ho, aby teď zůstal s námi, aby zbytečně neriskoval život a netoulal se v džungli sám. Ačkoli je velmi silný, Karangové jsou v přesile a je jich zřejmě velmi mnoho. Vždyť to primitivní stavení v jejich osadě může poskytnout přístřeší asi dvěma stům lidí. Samozřejmě jsme věděli, že proti dvěma stovkám nepřátel by našich osm vojáků mnoho nezmohlo, ale to už jsme měli tři kulomety.

Podařilo se nám Lorenza přesvědčit – od toho dne zůstal s námi. Nikdo v pobřežním táboře o tom zatím nevěděl, nedali jsme o tom zprávu ani Hudsonovi. Do dneška žije ve víře, že jsme tam byli kromě vojáků sami s MacCayem. A to mu, jak si myslel, umožnilo, aby mě vydíral. S těmi vojáky ani nemusel počítat, ti v tomto případě nemůžou svědčit v můj prospěch – vždyť od té doby uplynula řada let. Na naftových polích na Borneu se už dávno těží a vojáci se rozešli jeden tam a druhý bůhvíkam. Ty bych jistě nedokázal dát dohromady! Vždyť si nepamatuju ani jejich jména! Tímhle způsobem uvažoval zřejmě i Hudson.

Večer jsme si všimli, že se z džungle opět ozval hlas bubnů. Ale rytmus bubnování byl docela jiný než poprvé. Velitel vojáků prohlásil, že je to možná válečné bubnování a že se chystají nás napadnout. Pro každý případ stálo té noci na stráži všech osm vojáků. Poschovávali se v lese asi tři až čtyři sta metrů od tábora. Vytvořili jakýsi kruh a hlídkovali. Naštěstí k žádnému útoku nedošlo. Později jsme se dověděli, že Karangové opustili svou primitivní osadu a při své cestě procházeli nedaleko našeho tábořiště. Bubnovali zřejmě proto, aby odehnali divou zvěř. To ovšem nevím s jistotou, jenom se domnívám, že to tak bylo.

V táboře stály tři malé stany. Vojáci tábořili se svými stany opodál. Chystal jsem se ulehnout. Najednou jsem zaslechl ze sousedního stanu, který patřil MacCayovi, výkřik, který přešel ve sténáni. Okamžitě jsem se tam vyřítil. Doběhli jsme společně s Lorenzem. MacCay ležel na zádech. Tvář mu zmodrala a z krku se mu skutálel odporný, veliký pavouk, který měl celé tělo pokryté chloupky. Rozšlápl jsem pavouka a pokoušel jsem se MaeCayovi vpravit do úst trochu rumu. Ale nebylo v něm už ani trochu života!…

Tak se to stalo, přátelé,“ řekl Gilbert po chvilce. „Lorenzo mi to může dosvědčit.“

„Bylo to tak,“ zahučel obr, jako by to říkal jenom sám sobě.

„Chudáka MacCaye jsme pohřbili na místě v džungli. Lorenzo si prohlédl rozšlápnutého pavouka a řekl, že je to neznámý druh, jedno ovšem bylo po téhle události jisté – jed toho pavouka zabíjí během několika vteřin!

Vojákům jsme mohli říct, co se odehrálo, teprve ráno. To už jsme mrtvého pohřbili, takže vojáci už ho vůbec neviděli. Brzo ráno jsem podal rádiem hlášení o smrtelném případu do tábora na pobřeží, ale byl jsem pořád ještě natolik rozrušen, že jsem úplně zapomněl ohlásit, že byl u nás v džungli taky Lorenzo. Vůbec mi nenapadlo, jak to může být důležité! Ledaco by se bylo později odehrálo docela jinak, kdybych tehdy nebyl lakový hlupák!

MacCayova smrt mě natolik zdrtila, že jsem druhý den dopoledne sbalil své věci a ve společnosti vojáků jsem se vydal ha pobřeží. Lorenzo se mnou nešel. Věděli jsme, že asi čtyřicet kilometrů od nás pracuje větší skupina geologů. Řekl, že se k nim připojí. Dal jsem mu na cestu přibližný plánek s trasou cesty a potom jsme se rozloučili. Dlouhou dobu jsme se pak neviděli, až teď, v Acapulku.“

Gilbert se opět odmlčel. Zapálil si novou cigaretu a vy pil sklenici chladné minerálky.

„Když jsem se vrátil do pobřežního tábora, rozhodl jsem se, že podám výpověď. Měl jsem služby v džungli až po zuby. Společnost neměla z mého úmyslu žádnou radost, protože potřebovala každého geologa, ale já jsem se nedal umluvit. Pár dní jsem si odpočinul, a pak jsem nasedl do lodi a odjel jsem do Port Hedlandu v severozápadní Austrálii, je to malé přístavní městečko, které má pravidelné lodní spojení se Severní i Jižní Amerikou. V jedné agentuře jsem se dozvěděl, že Oceánografický ústav ve Valdivii hledá geology. Moc dlouho jsem o věci neuvažoval. Ihned jsem napsal do ústavu, že se budu začátkem příštího měsíce hlásit ha jejich ústředí. Agentura tu záležitost rychle vyřídila; práce, kterou jsem tam měl dělat, se mi líbila, a plat, který mi nabízeli, rovněž odpovídal mým představám.

Asi dva týdny jsem ještě odpočíval v Port Hedlandu, potom jsem si opatřil lodní jízdenku a odplul jsem do Valdivie. V ústavu mě přijali velmi dobře. Seznámil jsem se s vedoucím geologického oddělení a s ostatními. Tam jsme se seznámili s Adrienne.

Myslím, že nemusím znovu vyprávět o komplikacích, které nastaly s erupciometry při první expedici X-d4. To každý z vás zná. Jsou tu ovšem momenty, které vás zřejmě překvapí,“ dodal a významně se podíval na Machada.

První lodní radista se počal cítit jako na trní.

„Hudson mi poslal dvě zprávy,“ pokračoval geolog. „Obě psané batačtinou, aby to bylo co nejtajemnější, Obviňoval mě, že jsem zavraždil MacCaye a uloupil jsem mu plány. Kdyby mi štěstí neposlalo v Acapulku do cesty Lorenza, dost těžko by se mi podařilo ospravedlnit se z toho nařčení, ačkoli by se mi nepochybně dřív či později podařilo objevit a vytáhnout z kteréhokoli nejzastrčenějšího kouta světa doktora Lorenza, aby mi dosvědčil, jak to ostatně před chvilkou udělal, že jsem nevinen. Ovšem hledat ho ve světě by asi byla dost dobrodružná záležitost. Vždyť se přece pořád toulá po pralesech, v končinách, kam lidská noha nikdy předtím nevkročila!

Zkrátka – Hudson se pokoušel mě vydírat. První dopis jsem dostal do rukou ještě ve Valdivii. Chtěl mě donutit, abych mu dal popis a plán přístroje, protože on za něj dostane spoustu peněz. Z druhého jeho vzkazu jsem se dověděl, že chce erupciometr prodat Japoncům bezpochyby jako svůj vynález. Ten druhý vzkaz byl údajně radiogram, který jsem dostal už tady, na ponorce! Pane kapitáne!“ pozvedl Wilkins hlas, „dejte ihned zatknout Alfonse Machada! Je to Hudsonův komplic! Částečně je to i jeho vina, že nám Hudson ukradl dva erupciometry a ostatních deset zničil!“

Bledý Hamilton vyskočil.

„Je to pravda, Machado?“ vykřikl a postavil se před radistu.

Machado rezignovaně pokrčil rameny a s cynickým úsměvem na tváři neřekl víc než:

„Ano.“

„Alfonso Machado, jste zatčen! Okamžitě odejdete do své kajuty a nebudete z ní vycházet, jděte!… Kogane!“

„Rozkaz!“ vyskočil Jurij.

„Postavíš před Machadovu kajutu dva ozbrojené muže na stráž. Budeš je střídat vždycky po čtyřech hodinách. Zatčený smí jenom třikrát denně opustit kabinu na krátkou procházku v doprovodu obou strážných! Jakmile zakotvíme v nějakém přístavu, předáme ho polici! Machado! Odevzdejte svou zbraň!“

Důstojník radista bez jediného slova odepnul od opasku pouzdro s pistolí a praštil s ním o stůl.

„Čím se dá vysvětlit, že Hudson zničil všecky ostatní přístroje?“ zeptal se Hamilton Wilkinse, když se po zatčení Machada atmosféra jakžtakž uklidnila.

„Asi se chtěl pomstít. Nejdřív ukradl jeden erupciometr – anebo si možná odvezl hned ty dva najednou. Potom přišel na to, že nedokáže aparatury používat, protože ho zmýlila obrácená poloha černého konce na magnetických střelkách. Pak se bezpochyby rozhodl, že se vrátí ještě jednou do Mariánského příkopu. Když nemám mít přístroje já, ať už je nemá nikdo, uvažoval a zničil ostatní pravděpodobně torpédy. Bylo to jediné, co mohl v slepém vzteku udělat, když musel uznat, že se jeho plány rozplynuly jako dým.“

„To je celkem logické vysvětlení, Gilberte. Ale přesto je tu několik momentů, které mi stále ještě nejsou jasné.“

„Například?“

„Třeba ten způsob, jak se Hudson pokoušel o vydírání. Vždyť je to celé strašně prostoduché! Není to nějak v souladu s inteligencí bývalého vědeckého pracovníka a badatele. Sám přece uznáváš, že Hudson nebyl ani nějaký hlupák, ani člověk bez talentu! A veškeré jeho činy byly opravdu průhledné. Napsal výhrůžný dopis, ale napsal ho jazykem, který ihned prozradil, odkud se ty a jeho pisatel znáte. Kdybys o tom trochu víc přemýšlel, musel bys sám přijít na to, kdo je ten fantom v pozadí – nemyslíš?… Potom zapojil do svých akcí někoho, kdo se pohyboval v tvé blízkosti. Jednou mi Adrienne říkala, že ti Machado předával nějaký podvržený radiogram a že jsi z toho byl dost nervózní. Později Machado celou tu záležitost s depeší popřel. Tohle sdělení jsem ovšem nemohl přijmout oficiálně, protože Adrienne nemohla nic prokázat. Udělal jsem taky chybu – měl jsem se tě na všecko hned zeptat, ale domníval jsem se, že je to tvoje soukromá věc a že mi o tom povíš sám, až dojdeš k závěru, že bych ti měl pomoci. Ale ani ke mně jsi nebyl docela upřímný. Kdybys mi to byl hned tehdy řekl, snadno bychom se dostali až k pozadí celé věci. Byli bychom si prostě poskládali detaily jako kamínky v mozaice.“

„Máš pravdu. Teď je mi moc líto, že se všecko zběhlo právě takhle, ale na tom se už nedá nic změnit.“

„Ovšemže nedá. A teď už je to taky jedno… Na jednu otázku jsi mi ovšem zatím neodpověděl.“

„Na jakou otázku?“

„Proč pracoval Hudson tak začátečnicky a naprosto bez fantazie, když ti vyhrožoval? Je to v naprostém rozporu s celou jeho osobností!“

„Já si myslím, že je tu jednoduché vysvětlení. Asi svůj postup pokládal za nejjednodušší. Není přece vždycky nutné, aby člověk věci příliš zkomplikoval. Hudson vycházel sám ze sebe. Představoval si, že kdyby se ho někdo pokoušel namočit do podezření z vraždy a on by nemohl spolehlivě dokázat svou nevinu, docela ochotně by se vzdal takových přístrojů jenom proto, aby zachránil vlastní kůži. Kromě toho byl přesvědčen, že jsem opravdu MacCaye zavraždil já!

Ostatně, pokud jde o tuhle otázku,“ pokračoval Wilkins, „to znamená, jaké motivy ho vedly a jaké motivy obvykle vedou takzvané intelektuální zločince, kteří jsou nadáni ne právě běžnou mozkovou potenci, tady by nám mohl poskytnout vysvětlení spíš psycholog než zrovna já. V případě nás dvou jsou tu momenty, které Hudsona doslova postrkovaly – osobní antipatie, vědecká žárlivost, nenávist a v neposlední řadě i ta fata morgána snadného zbohatnutí. Ale já bych neřekl, že byla jeho metoda docela bez fantazie; počkejme si radši, jak to všechno dopadne. Mám takový dojem, že se s ním ještě jednou setkám.“

2

LÉČKA

X-d4 zakotvila v jokohamském přístavu. Ohromné transoceánské lodi, mamutí mnohasettisícitunové tankové lodi, jejichž příď byla od zádi skoro v nedohlednu, a drobné rybářské bárky – to byl přístavní kolotoč, jímž se museli prodrat k molu. Manévrovali nesmírně opatrně.

Když konečně vyhodili kotvy, kapitán a první důstojník odešli do přístavní kanceláře, aby vyřídili potřebné formality.

„Vy jste kapitán atomové ponorky X-d4?“– zeptal se jeden z přístavních úředníků.

„Ano.“

„Ukažte mi laskavě vaše doklady.“

„Prosím.“

Potom se Japonec přehraboval v zásuvkách svého psacího stolu a nakonec vytáhl obálku.

„Mám tady dopis pro jednoho z cestujících na palubě vaší ponorky, kapitáne,“ řekl a přečetl adresu: „Dr. Gilbert Wilkins.“

„Ano, ten patří k nám. Můžete mi ten dopis předat? Já už mu ho odevzdám.“

„Prosím, pane kapitáne.“

Gilbert otevřel obálku. V dopise stálo:

„Teď už sám vidíte, že není dobře být se mnou na válečné noze. Ty vaše mašiny jsou mizerné haraburdí, nejsou k ničemu. Jestli ještě potřebujete ty poslední dva kusy, můžeme se o tom domluvit, jsem ochoten předat vám je kus po tisíci dolarech, jestli je nechcete, tak zničím i je a prodám celý ten krám do starého železa.

Jestli jste ochoten jednat, přijďte večer osmého přesné v deset hodin k vedlejšímu vchodu do majáku a přineste peníze.

Varuju vás, abyste přišel sám a neopovažte se upozornit policii, jinak z toho obchodu nic nebude.

H.“

Bylo sedmého. Gilbert šel okamžitě za Hamiltonem a předal mu dopis.

„Nechoď tam! To je o život!“

„A já přece půjdu. Ať si ten gangster nemyslí, že se ho bojím. A taky chci dostat nazpátek své přístroje.“

„Ty si myslíš, že ti je ten chlap vrátí?“

„To se uvidí. Proč by jinak psal? Určitě potřebuje peníze, když požaduje takový kulaťoučký obnos… A jinde, jak už se jistě přesvědčil, to nedokáže zhodnotit. Kdyby aparáty rozebral, pak ty zabudované přístroje a součástky neprodá dráž než za nějakých dvě tři sta dolarů. Takhle by na tom obchodu přece jenom trhnul víc.“

„Neměli bychom to přece jenom hlásit policii?“

„V žádném případě. Kdyby to Hudson vyčenichal, tak se vytratí.“

„Ale měl bys s sebou vzít aspoň revolver. Máš pistoli?“

„Mám.“

„Dám ti i svou.“

„Není třeba, díky.“

„Jen si ji vezmi!“

„Tak dobře,“ zastrčil Gilbert revolver do kapsy a šel. Samo sebou se rozumí, že o tom neřekl Adrienne ani slovo. Věděl, že by ho nepustila. Zato Lorenzovi se svěřil.

„Půjdu s vámi!“

„O tom vůbec nemůže být řeč!“

„Moc se mnou nediskutujte. Já vás přece nemůžu pustit jen tak mezi ty ničemy,… tedy, nemůžu já vás pustit, abyste jim vběhl do rukou. Buď bude jednat on s námi oběma – nebo nebude jednat vůbec.“

Teď teprve se ukázalo, že v podobných případech uměl být i Lorenzo stejně mazaný jako sám Wilkins. Takže Gilbert byl chtě nechtě donucen souhlasit s tím, že ho obr doprovodí.

Druhý den večer vyšli na břeh, jako by si vyšli jenom na malou procházku do přístavu. Bylo po deváté. Museli si pospíšit, protože maják byl od přístavu dost daleko.

Dorazili na místo ve tři čtvrti na deset. Nevlídnější okolí už si ani nedovedli představit: na protější straně náměstíčka stály ošumělé domy – typické předměstí. Občas se odněkud vynořil opilý, rámusící námořník, ale jinak nikoho neviděli. Z dálky k nim doléhalo brnkání na citeru.

Od oceánu se pomalu spouštěla mlha. Pak zavanul vítr a lucerny se začaly pokyvovat. Gilbert se každou chvíli podíval na hodinky. Musel si přiznat, že je neklidný a má upřímnou radost z toho, že je s ním Lorenzo.

Přecházeli poblíž majáku sem a tam Maják jak se zdálo, byl právě v opravě, protože se všude kolem v hrozném nepořádku povalovaly žebříky, mohutné trámy a kbelíky na vápno.

„Ruce vzhůru, Wilkinsi! Ani se nehněte. A vy taky ne!“ ozvalo se najednou za jejich zády.

Obrátili se. Osm temných postav stálo u paty majáku. V rukou každého z nich se blýskal revolver. Před nimi stál Hudson zeširoka rozkročený a s rukama opřenýma o boky.

„Tak jste teda přišel…,“ řekl a na jeho tváři křivý, posměšný úsměv. „A přivedl jste si s sebou i svého obra, toho kamarádíčka, ačkoli jsem vám psal, abyste přišel sám… Ty mizero, měls přijít sám! Ale to vůbec nevadí! Aspoň skoncuju s vámi oběma najednou!“

Jeden chlapík s revolverem zvedl zbraň a namířil na Gilberta.

„Počkej, toho pána jsem si vyhlédl pro sebe! Vy se postarejte o toho druhého!“

Napřáhl revolver a vystřelil. Wilkins zařval a upadl na břicho. V tom okamžiku však letěl na bandity ohromný trám a zametal si cestu. Nejdřív zasáhl Hudsona do hlavy, roztříštil ji na kaši a ostatní smetl jako orkán suché listí. Padali na zem s přeraženýma nohama či rukama.

Co se vlastně stalo?… V okamžiku, kdy zahřměl výstřel z pistole, pozornost gangsterů se na chviličku odvrátila od Lorenza, obr popadl trám, který ležel u jeho nohou a vší svou ohromnou silou jím mrštil mezi ně.

Bylo po boji. Lorenzo přiklekl k Gilbertovi a zvedl hlavu mladého muže. Víčka měl šice Gilbert semknutá, ale dýchal. Kulka ho zasáhla do pravého ramene, ale rána nevypadala nebezpečně.

Ozvaly se kroky, jak někdo přibíhal. Lorenzo vyskočil a bleskově se otočil, protože očekával nový útok.

Od protější strany náměstí přiběhli dva strážníci s pendreky v rukou.

„Co se stalo?“ zeptal se jeden z nich japonsky, když doběhl až k nim. Lorenzo mu nerozuměl, ale ukázal na bandity.

Druhý policista uměl pár slov anglicky:

„Přepadení?“

„Ano, oni mizerové nás přepadli. Pomozte mi dostat přítele co nejdřív k doktorovi.“

Strážník, který uměl pár slov anglicky, vběhl do majáku. Druhý, s pistolí připravenou k výstřelu, šel k bandě vrahů, kteří se pomalu začínali sbírat ze země. Ne všichni – dva byli zabití. Jednomu trám přerazil páteř, druhého mrštil ke zdi a doslova ho rozdrtil. Lorenzo se o ně nestaral. Jenom s obavami pozoroval Gilberta. Poplácal Wilkinse po ruce a po tváři a pak se zoufale rozhlédl kolem sebe.

Ozvalo se ječení sirény. Téměř zároveň se vřítily na náměstí dva vozy – záchranka a veliké policejní aute s vysílačkou.

Wilkins otevřel oči až ve velikém, pěkně zařízeném nemocničním pokoji. Operaci už měl za sebou. Vyjmuli mu kulku z ramene. Cítil se nesmírně zesláblý, ale usmál se, když zahlédl tvář obrovitého Lorenza, který stál u jeho lůžka.

„Děkuju…,“ zašeptal sotva slyšitelně. „Děkuju, Pedro!“

V tu chvíli se vynořili Adrienne a Hamilton z kouta pokoje, kde převládal polostín. Gilbert je viděl jenom zamlženě.

Dívka ho pohladila po ruce.

„Je ti už líp?“

„Ano… Jsem jenom strašně unavený.“

„Prosím vás, nechte teď nemocného odpočívat,“ řekla jim tiše malá japonská ošetřovatelka. „Zítra už mu bude určitě líp.“

Wilkinsův železný organismus rychle následky zranění překonal. Po třech dnech už se mohl projít na zahradě, nejprve sice jenom s doprovodem, ale pátý den už i sám.

Sedmý den po té tragické události prohlásil lékař, že nemocný nepotřebuje další nemocniční ošetření. A tak byl Gilbert propuštěn. Posadili ho do taxíku a jeli do hotelu Oriental. Když dojeli na místo, čekala na ně v hotelu posádka X-d4.

Policejní a soudní řízení skončilo velmi rychle. Přiznání banditů, kteří zůstali naživu, podepřelo všechny výpovědi Gilberta a Lorenza. Oba byli osvobozeni s výrokem, že jednali v nutné sebeobraně.

Pak následovalo deset nádherných dní, jeli do Tokia, prošli městem, prohlédli si veškeré tokijské zajímavosti a potom podnikli výlet k sopce Fudžijama. O závěru svého velikého dobrodružství mnoho nemluvili. Všichni chtěli na ty události co nekrychleji zapomenout. Jenom jednou přišla ta věc na přetřes, když Lorenzo řekl zamyšleně Wilkinsovi mezi čtyřma očima:

„Víte, já jsem byl vždycky moc mírumilovný člověk. A přesto já jsem byl donucen zabít tři lidi.“

„Vy jste je snad ani nezabil,“ řekl-Gilbert. „To oni sami hledali svou smrt.“

Soeronjoro, třetí radista V-d4, seděl sám ve své radiokajutě. Právě volala centrála ve Valdivii. V dozorčí stanici měl v tu dobu službu námořní poručík Garthner.

„Zde X-d4, zde X-d4. Hlásí se radista ve službě – Soeronjoro.“

„Zde Valdivia. Poručík námořnictva z ústřední dozorčí stanice – Garthner.“

„Podávám hlášení. Pane poručíku, sdělte laskavě vedení ústavu, že zatím nemůžeme z Jokohamy vyplout. Posádka lodi se nečekaně ztenčila o šest lidí. Nemáme zatím prvního důstojníka, momentálně nemáme navigátora, nemáme druhého radistu – prostě chybějí nám nejlepší členové posádky.“

„Propána! Co se stalo?“ vykřikl Garthner do mikrofonu a lulka mu vyklouzla z úst. „Tajfun? Hurikán?“

„Hurikán jsme tu měli nedávno, ale ten jsme šťastně přežili.“

„Tak co teda? Zemětřesení? Příbojová vlna? Nebo vybuchla nějaká sopka? Co zase bylo u vás za přírodní katastrofu?“

„Svatba. Hned tři svatby najednou!…“