Jan Cimický

Šedobílý démon

Do místnosti v ostrém úhlu dopadaly paprsky zapadajícího slunce. Zvýrazňovaly prachem

přesně orámovaný okraj na kartotéce. Ještě před okamžikem tu ležely desky se spisem.

Teď zbyl jen lesklý obdélník.

Kapitán Hladík nespěchal. Jen ze zvyku, věren své preciznosti, naposledy pročítal některé

detaily. Každou akci, kterou začínal a k níž se po dlouhých úvahách odhodlal, měl podle

možností naplánovanou se všemi variantami a eventualitami, jež mohly nastat. Příjemnými i

nepříjemnými.

Zdálo se, že ho nijak nevyrušuje lehký hovor v jeho pracovně. Ostatně všichni dobře znali

jeho zaujetí, v takové chvíli nevnímal nic kolem. Petrák, stejně jako Kučera, Seidl nebo

Steiner vyčkávali. Byli to všichni kriminalisté z Hladíkova oddělení na městské správě VB.

Na stolku před nimi ležel identikit, portrétní studie chlapecké tváře. Tak nějak viděli a popsali

pachatele náhodní svědci, tak si zapamatovala podobu samotná oběť napadení. Chce to vzít

si do paměti rysy, hlavní, podstatné a důležité …

Kapitánu Hladíkovi se v tu chvíli řadily v paměti vedle sebe jednotlivé myšlenky. Než ukončí

poradu, chtěl mít v hlavě docela jasno. Tedy: co když pachatel vypadá jinak? Oběť zcela

ochromená zděšením, úzkostí a bolestí vnímá rozhodně zkresleně. A pachatel zřejmě jednal

stejným způsobem už podruhé. Proč? Je to nezvladatelný impuls agresivity? Bez příčiny, jen

tak, jako někde na fotbale nebo ve vlaku? A co když jsou pachatelé dva? Popis se zčásti

rozcházel, zčásti shodoval, jednalo se bezesporu o osobu mladou, vyšší postavy.

Hladík měl pocit, že vyšetřované případy jsou reakcí, která má svou konkrétní příčinu a z

něčeho vyrůstá. A tou příčinou by mohla být intoxikace pervitinem, drogou, kterou místní

toxikomané v poslední době hodně zneužívali. Není nijak neznámá, brali ji i fanatičtí japonští

sebevražední letci kamikaze před posledním letem. A kapitánův přítel, doktor Dvořák,

opakovaně upozorňoval na těžké psychózy, jež tato droga vyvolává. Především na pocity

pronásledování. K výrobě pervitinu stačí mimo potřebných znalostí chemie a určitých

ingrediencí, jednoduchá laboratoř. I domácí. Nebezpečí dalšího šíření pervitinu je nesporné,

rozšiřuje se nejen u nás, ale v současnosti upozorňuje Interpol na severské země a dokonce

se uchytil i ve Spojených státech. To vše nutí k rozhodným protiopatřením. Zvláště

vyvstává-li podezření, že závažný trestný čin, který vyšetřují, může s drogou souviset. Není

na co čekat. Kapitán Hladík byl rozhodnut. Zvedl konečně hlavu a obrátil se ke svým

spolupracovníkům.

3

„Víte, že máme k dispozici některé informace, které jste získali za poslední dva měsíce sice

nezávisle na sobě. ale vykazuji několik styčných bodů. Petrák při posledním operativním

zásahu proti překupníkům přinesl pár nových poznatků, týkajících se toxikomanické

subkultury v Praze. Upozornil na výrobní zdroj, který údajně funguje v jednom domě v

Hodkovičkách. Nejspíš v soukromém bytě nebo v nepoužívaném objektu. Tip, který by

odpovídal informacím, tedy máme. A taky prokurátorovo povolení k domovní prohlídce.”

„Máš místo už vytipované?” podivil se Steiner. Hladík přikývl.

„Zhruba ano. Dáme se do toho. Nemůžeme někoho nechat vyrábět a prodávat drogy, jenom

ho sledovat a dokumentovat jeho činnost, aby byl přesvědčivý materiál pro prokuraturu. Tím

spíš, že se vší pravděpodobností dotyčný prodává drogu i patnáctiletým klukům, jak tady

rozčileně konstatoval v zápise Petrák. Musíme riskovat i určitou improvizovanost akce a

možná i předčasnost, ale jen do jisté míry. Domnívám se, že zásah bude prospěšný i když

přinese třeba minimální poznatky. Já se jen bojím, aby se zatím něco nového nepřihodilo.

Mám pocit, že nám všechno trvá hrozně dlouho.” Nikdo si netroufal s šéfem polemizovat.

Ostatně měl v globále pravdu. „Takže pojedeme?” zeptal se Petrák. „Jak se rozdělíme?”

„Já s Kučerou zajistíme okolí. Ostatní půjdou s tebou přímo na věc. Místo znáš, vytipoval jsi

je, takže máš právo přesvědčit se první.” Z tónu Hladíkovy řeči zaznívala lehká ironie. Jindy by tím Petráka asi trochu naštval, jenže tentokrát si byl poručík jist, že jeho tip je správný.

„V kolik pojedeme?”

„Sejdeme se za dvacet minut u aut,” rozhodl Hladík. Místnost, v níž seděli, se pozvolna

vyprázdnila. Hladík zůstal sedět, bokem natočen k oknu. Kdyby se ho někdo zeptal, na co

myslí, nevěděl by, co odpovědět. Prostě na chvíli relaxoval.

xxxx

Dorazili na předměstí za večerní tmy, mezi vilky a domky, obklopené zahradami. Oba vozy s

civilními čísly zaparkovali na malém prostranství pod mohutnými kaštany. Dál se pustili

pěšky, aby nebudili pozornost.

Od kaštanového plácku, kde stály tři lavičky s otlučenými červenými opěradly, vedla ulice,

lemovaná dřevěnými ploty s kamennými podezdívkami.

4

Tu a tam se přes vrcholky omšelých laťových plotů překláněly větve stromů a po zděných

sloupcích šplhaly popínavé růže. Ulice vedla mírně do svahu a místy byla přerušovaná

vydlážděnými vjezdy. Bývaly tu nejrůznější obchůdky v době, kdy tato okrajová čtvrť žila

docela autonomním životem.

„Tam by to mělo být,” Petrák ukázal ke druhé vilce před koncem ulice. Stála uprostřed

zahrady a také k ní vedl jeden z těch malých vjezdů do bývalého obchodu, po němž tu

zůstala stažená roleta z vlnitého plechu a zašlý firemní nápis. „V tom bývalém krámku by

mohla být ta pokoutní laboratoř. Dneska večer mělo být hotové zboží, takže by pro ně někdo

měl přijít.”

„To tady máme na něj čekat?” poznamenal skepticky Kučera. „Spíš bych odhadoval, že se

včas zdejchne a že se tady neukáže ani noha.”

„O celé akci nikdo kromě nás neví,” namítl Petrák.

Kučera něco zabručel. Věděl dobře totéž co ostatní, i když to nikdo nevyslovil. Organizace

výroby drog má dost podobného s veksláckým podsvětím. Objevuje se množství peněz a

není snadné zasáhnout kořeny a celé podhoubí. Informace o akcích Bezpečnosti se šíří

neuvěřitelně rychle.

„Čekat nemá cenu. Petrák, Seidl a Steiner se pokusí zajistit předpokládanou laboratoř. My

dva, Kučera a já, se podíváme po domě,” rozhodl Hladík. „Nemusím vás upozorňovat, že

ten, po kom jdeme, může být ozbrojen. Dotazy?”

Nikdo. Plán akce jasný. Vyrazili.

Hladík kráčel směrem k vilce se setmělými okny a promítal si v hlavě dosavadní sled

poznatků. Jestliže uvažoval správně, bude v tomto nenápadném domku vybavená laboratoř

na výrobu drogy. Vyrábí ji tady někdo, koho ještě neznají, koho nemají v evidenci. Neznají

zatím ani toho, nebo spíše ty osoby, které pak vyrobenou drogu prodávají ostatním, další

distributory. Mají popis jen jednoho z nich, říká se mu Frajer. Asi metr osmdesát, štíhlý, delší

vlnité hnědé vlasy, rovný nos, chodí moderně oblékaný.

Petrák se Seidlem a Steinerem zamířili rovnou ke stažené plechové roletě. Rez ji na několika

místech pořádně nahlodala a když na ni Seidl lehce poklepal, snesla se k zemi sprška

drobných zrzavých šupinek.

K uzavřenému krámku vedly tři schůdky a uprostřed posledního, přímo zapuštěna v kameni,

trčela původní svorka, k níž byla stejně rezavým visacím zámkem upevněna roleta.

5

Dlouho ji nikdo nezvedal, ostatně taky proč. Vchod dovnitř je jistě ještě odněkud zezadu

nebo z boku, možná z chodby. „Zkusíme vejit z domu, tudy se dovnitř nedostaneme a hlavně

by to nešlo nepozorovaně,” usoudil Steiner a ustoupil o krok dozadu. Stará tmavá lucerna,

která zřejmě před lety osvětlovala vývěsní štít, se teď jen na poslední kovové nitce houpala

bezmocně ve vzduchu a zdálo se, že se při závanu větru utrhne a zřítí na schůdky.

Obešli ze strany roh domu. Za výklenkem, který ohraničoval malé čtvercové prostranství,

sloužící pravděpodobně dříve jako sklad zboží, uviděli zeleně natřené a už také pořádně

oprýskané dveře.

Petrák vzal za kliku. Bylo zamčeno na klič, ale dveře se nepatrně pohnuly, zavrzaly.

„Není někdo uvnitř?” zeptal se Seidl.

Steiner se sehnul a klíčovou dírkou pohlédl dovnitř. „Asi ne, vevnitř je úplná tma.”

„Ale nějak se dovnitř dostat musíme,” usoudil Petrák, „jde jenom o to, jak. Rozhodně ne

násilím.”

Kapitán Hladík, provázený nadporučíkem Kučerou, rozsvítil baterku a vešel hlavním

vchodem do vilky. Už vchod sám dokazoval, že dlouhé roky nikdo nevěnoval vilce ani

nejnutnější údržbu. Dveře nedoléhaly a vlhkostí a trouchnivěním se zkřížily natolik, že ani při

nejlepší vůli nešly dovřít. Také na chodbě bylo cítit zatuchlinou. V rozích u stropu se

zabydlely pavučiny a tmavé stěny přímo volaly po vymalováni nebo alespoň vybíleni.

„Starý dům, staří lidé,” poznamenal Hladík. „Co jsi říkal?” zeptal se Kučera.

„Nic, jen tak. Napadlo mě, že jedna povídka, kterou jsem nedávno četl, takhle začínala.

Úvodní slova jsem si zapamatoval. Uvidíš, že tu docela jistě bydlí jenom nějací staří lidé.”

„Zřejmě máš pravdu,” souhlasil Hladíkův kolega. Celkový stav domu svědčil o tom, že majitel

nemá ani energii, ani prostředky něco opravovat nebo udržovat.

Zastavili se hned v přízemi, u prvních dveří. Vizitku se jménem někdo dávno strhl a do

poštovní schránky určitě jen málokdy zabloudí dopis nebo noviny.

Vpravo ode dveří trčel ze zdi černý knoflík. Hladík zazvonil. Stáli tak chvilku tiše a

naslouchali, uvnitř panovalo ticho a klid, až za dlouhou minutu, když zazvonili znovu a

dlouze, bylo slyšet šouravé kroky. Někdo se blížil ke dveřím a uvnitř bytu rozsvítil. Hladík pro

jistotu ještě do třetice zmáčkl zvonek.

6

„Kdo je?” bylo slyšet mužský, stařecký hlas.

„Bezpečnost. Buďte tak laskav a otevřete nám, potřebujeme se na něco zeptat.”

Malinká pauza a zase týž hlas. „Kdo je?”

Kučera zvýšil hlas a skoro křičel: „Nadporučík Kučera, Bezpečnost. Potřebujeme s vámi

mluvit.”

Dveře se opatrně pootevřely tam kam dosahoval tenký, ale pevný zajišťovací řetízek. Ze

vzniklé skulinky mezi dveřmi a zárubni pozorovaly Kučeru a Hladíka dvě zvídavé oči.

„To vás zase poslala ta bába seshora?” Hladík s Kučerou na sebe pohlédli.

„Ne, kdepak. Potřebujeme s vámi mluvit o něčem jiném, jen malou informaci.”

„Tak ona vás nezavolala?” ujišťoval se hlas uvnitř váhavě. „A proč nemáte uniformu? Policie

má mít uniformu!”

Dveře bouchly a bylo to tak bleskurychlé, že ani jeden z kriminalistů nedokázal zareagovat.

Hladík znovu zazvonil.

„Co ještě chcete?” ozvalo se přes zavřené dveře.

„My jsme opravdu z kriminálky, tady jsou naše služební průkazy, podívejte se,” rozevřel

legitimaci Kučera. Stařík zevnitř se neozýval, zřejmě potřeboval čas na rozmyšlenou. Po

chvilce napjatého očekáváni se dveře přece jen zase pootevřely. „Tak ukažte!”

Hladík přistrčil ke dveřím svůj průkaz. Oči zevnitř krátkozrace zamžikaly. Zdálo se, že průkaz

přesvědčiI, ale dveře se stále neotvíraly docela, zůstávaly zajištěny na řetěz.

„Co byste chtěli?” znělo už přece jen o poznání ochotněji.

„Jen pár otázek,” ujišťoval znovu Hladík, „prosím vás, nechodí sem do domu nějací cizí

lidé?”„Sem? K nám? Co by tady kdo dělal?”

Skutečně, vypadalo to paradoxně. Co by tady kdo hledal, v takovéhle barabizně! Alespoň na

první pohled. A přece, se vší pravděpodobností, se v těsném sousedství tohoto bytu děje

něco podezřelého, tím si byl Hladík jist. „Třeba vedle vás, v tom zavřeném krámku?”

„Tady žádnej krámek dávno není. Za první republiky, to jo.” Hladík se nevzdával.

„Je tam teď prázdno, viďte?”

„No, to jo! Chtěli tam udělat nějaký středisko, jak se tomu honem říká, nevíte?”

7

„Agitační,” vyhrkl Kučera a strefil se.

„Právě! Ale pak z toho sešlo, protože vevnitř nejde zatopit. Vybořil se komín.“

Nebylo divu. V tomhle domě asi neopravovali ani střechu.

„A v tom krámku už nic není?” Oči nad řetízkem si je přeměřily. „A co by tam mělo být?”

„Myslím, jestli tam třeba někdo nemá dílnu nebo skladiště. A občas tam nechodí.”

„To já nevím,” odpověděl obyvatel přízemního bytu. „Zeptejte se domácí! Ta na nás v

jednom kuse chodí někam žalovat.”

„Ale jděte, žalovat?” podivil se Hladík se zájmem, „copak jste ve škole? A proč vlastně,

prosím vás?”

Jako by ta slova, která pronesl, znamenala totéž co zaříkadlo Sezame, otevři se! Řetízek

cinkl a dveře se otevřely dokořán. V nich stál hubený člověk v ušpiněném starém županu,

který měl přehozený přes kalhoty. V celé předsíni byl úděsný nepořádek. Stohy papírů se

vršily v rozích, mezi tím ležely kusy oblečení a rozházené boty. Neuvěřitelně tu všechno

páchlo zatuchlinou a nečistotou.

Stařík za nimi zaklapl a položil prst na ústa. Nasadil spiklenecký výraz a ukázal vzhůru nad

sebe, do patra. „Naše domácí je blázen! Říká, že na ni pouštím nějaký plyn!”

Kučera se pokusil pozměnit směr hovoru. „Tady v domě jste opravdu neviděl nějaké cizí

lidi?” Stařík zíral na Kučeru. „Ale vy mi věříte, že?”

Kučera bezradně přisvědčil: „Co vám mám věřit?”

„Přece, že na ni žádnej plyn nepouštím! Je pořádně šibnutá, potvora!”

Ukazovalo se, že za těchto okolnosti asi nic podstatného nezjisti. Hladík ukončil rozmluvu.

„Dobře, podíváme se na ni” Stařík jim otevřel dveře na chodbu.

„A jen se na ni koukněte pořádně, ať už dá pokoj! Baba jednal”

Hladík s Kučerou se octli na chodbě a ulevilo se jim. Kučera měl pocit, že zápach z bytu ho

pronásleduje i venku.

Do poschodí vedlo široké schodiště. Od ohybu v mezipatře se jeho obraz změnil. Schody

někdo zametl a zřejmě i umyl, takže výrazně kontrastovaly s dolní neudržovanou části. Na

zdi visely tři biblické výjevy.

8

Ostatně i na dveřích v prvém patře, na rozdíl od přízemi, oznamovala vizitka jméno, v tomto

případě paní domácí:

„Josefina Hrdličková, vdova po ministerském radovi.”

„No prosím, tomu říkám přesná informace!” komentoval Kučera a zazvonil. Tentokrát se

dveře otevřely téměř vzápětí, jako by je někdo sledoval a čekal. Objevila se v nich hubená,

starší žena, vypadala však mnohem zachovaleji a čistěji, než zažili před chvíli v přízemi.

Mžourala na ně přes silné brýle a vyčkávala.

„My jsme z Bezpečnosti, pani Hrdličková,” začal opatrně Kučera, ale nestačil dokončit. Žena

očividně ožila a jako by ji kouzelné slovíčko probudilo k životu.

„To je dobře, že konečně jdetel Pojdte dál, uvidíte sami!”

Na rozdíl od přízemku je přímo zavlekla dovnitř a ani ji nezajímalo, mají-li nějakou legitimaci

nebo průkaz. Stačilo, co řekli. Uvnitř měla úzkostlivé čisto. „Cítíte to?”

Kučera začichal a pokrčil rameny. Měl ještě plný nos zápachu zdola, tady ovšem necítil

vůbec nic. „Copak?”

Žena se najednou zarazila a oči ji podivné zpozorněly.

„Jak to, co? Plyn přece! Co mi sem zezdola pouští skrz podlahu. Přišli jste to přece vyšetřit,

ne? Kolikrát jsem to hlásila na policii!” Trochu se zarazila a ostražitě si oba prohlédla

odshora dolů. „Nebo jste s nim ve spojení?”

„Ne, kdepak, to nejsme,” pospíšil si Hladík s ujištěním.

„Asi má halucinace,” špitl Kučera v domnění, že ho není slyšet.

„Já že mám halucinace? Copak jsem nějaký blázen? Jo, to by se mu hodilo, zavřít mě do

blázince a shrábnout pak tenhle dům i s mým bytem. Jo, z bytu by mě chtěl dostat, ale to se

mu nepovede!” Dostala se rozčilením do varu a skoro křičela.

„Musíte mu to zakázat. Mě neposlechne, jenom se pošklebuje a nehne s nim nikdo!”

„Ano, zakročíme,” prohlásil rezolutně Hladík, vědom si toho, co mu vždycky jeho přítel

psychiatr Dvořák zdůrazňoval: V první fázi vždycky přisvědčit anebo aspoň nevymlouvat,

především se musí získat důvěra pacienta, zdánlivě akceptovat i sebevětší nesmysl.

„Přirozeně, že tohle nemůžeme nechat jen tak, bez povšimnuti,” zdůraznil ještě jednou

významně Hladík.

9

„Vidíte, aspoň vy mi věříte,” s uspokojením konstatovala stařena, „hned je znát, že jste

vzdělaný člověk.”

Kučera měl co dělat, aby se nerozesmál při pohledu na svého kolegu, tvářícího se

svrchovaně vážně.

„Potřebujeme od vás ještě něco, pani Hrdličková. Můžete nám říct, co je v tom prázdném

krámku dole v přízemí?”

Rozhlédla se kolem, pak prudce otevřela dveře a zase zavřela. Zdálo se, že jí to však přesto

neuspokojilo.

„Odposlouchává mne!” sdělila na vysvětlenou a pak zakývala na Hladíka a dala mu

znamení, které nepochybně znamenalo, aby šel bliž. Kapitán se k ní naklonil. Zašeptala:

„Pronajala jsem ho.“ „Ano?” zaradoval se Hladík, „a komu?”

„To já nevím, takový mladý, sympatický pán, skoro jako vy … ale o hodně m l a d š í … dal mi za to pět stovek. Považte, takové peníze. Ale slušnej pán to je. Nikdo o něm ani neví, asi sem moc nechodí.” „Jeho adresu nemáte?”

„Kdepak, na co?” „A jestlipak jste to někde hlásila?” vyjel na ni Kučera.

„Proč? On to nechtěl, říkal, že by mi ty peníze pak sebrali, kdyby se to dověděli na národním

výboře. A to víte, pět stovek je pět stovek. Přece nejsem blázen!”

Hladík naznačil Kučerovi, že se dál bude vyptávat sám.

„Paní Hrdličková,” řekl s mírným úsměvem, „jak se ten pán jmenuje, ani kde bydli nevíte,

že?“

„Nevím. Pronajal si to zatím na kvartál. A řekněte sám, pane policejní rado, kdopak by mi

dneska dal takový peníze za jeden tmavěj kumbál, kde není ani okno?”

Mělo to svou logiku. Skutečn , normálně asi nikdo.

„A na co vlastně potřeboval tu místnost?”

Domácí se zarazila. „Něco si tam potřeboval uskladnit. Neptala jsem se, co. Proč taky?

Vždyť mi do toho nic není, hlavně, že nedělá žádnou neplechu.”

„Nikdo jiný sem s nim nechodil? Nikoho jste neviděla?”

„Ne, nikoho. Vchod je stejně přímo zvenku … “

„A nikdo jiný od toho krámku nemá klíče?”

Paní domácí zbystřila pozornost, něco si bleskurychle spojila.

„Aha, vy myslíte, jestli toho člověka na mě neposlal ten zezdola, co?”

Ani ho nejmenovala, byl to prostě nájemník, partaj, co ji ohrožuje na životě a záměrně škodí.

I když tu museli společně bydlet dobré půlstoletí.

10

Nenávistně jen procedila skrze zuby: „Tomu by to bylo podobné!”

Hladík využil situace.

„Víte, pani Hrdličková, rádi bychom se přece jen podívali dovnitř, do té pronajaté místnosti.”

„Chápu, ano, že mě to taky dřiv nenapadlo! Samozřejmě, možné to je!” Najednou někde

zmizela.

Kriminalisté zůstali stát v předsíni a rozhlíželi se. Měla tu pedanticky uklizeno a všude čisto.

Na zdech viselo několik obrazů, zátiší, nepochybně originály nějakých málo známých, podle

techniky kdysi modních malířů, i nábytek svým stylem dokládal, že jej kupovala zámožná

rodina. Najednou kde se vzala, tu se vzala, byla zpátky.

„Tady je ten od rolety. Věděla jsem, že tu musí někde být! Ten ode dveří ze dvora má

nájemník.” Držela v ruce svazek narezavělých klíčů. „Vezměte si je všecky. A pěkně to tam a

pořádně prohledejte,” nabádala Hladíka, „pane policejní rado!”

Nemohli si přát nic lepšího.

„Ano, pokusíme se,” přislíbil kapitán a prohlížel si klíč po klíči. Jeden z nich patřil k visacímu zámku. „Děkujeme a zatím na shledanou. Klíče vám pak vrátíme.”

„Ovšem,” přikývla majitelka vilky. „Hlavně když ten dole přestane s tím obtěžováním! Věřil

byste, pane rado, že nedá pokoj ani v noci, ani ve svátek? Pouští mi pořád ty jedy dovnitř

nejspíš skrz podlahu, určitě si ji někde navrtal, aby to nebylo vidět. A teďko to dělá i skrz zeď

a nedá a nedá pokoj, ani po dobrým, ani po zlým. Kdybyste věděli, co já už jsem se s nim

nazlobila, co jsem se naprosila! Dokonce i na vébé jsem šla, aby si na něj posvítili, ale nikdo

s ním nic nesvede … “

Pocit jakýchsi příkoří ji rozhořčil do té míry, že nedokázala zbrzdit.

„Měli byste ho rovnou zavřít!”

Kriminalisté se raději odporoučeli a ještě na schodech slyšeli tirádu stížností.

„Vypadala ze začátku docela normálně,” poznamenal Kučera, který nepochyboval, že se

jedná o psychické zatížení, „a měla tam čisto a uklizeno!”

Hladík mlčel. Opravdu, podivný dům, plný překvapení a pochmurné nálady.

„Nikdo tam není,” hlásil Seidl v přízemí. „Zjistili jste něco?” vyzvídal Petrák.

Hladík zvedl ruku, v níž třímal svazek klíčů.

11

„Odkud jsou?” „Prý zepředu, od rolety.” Celá pětice se nahrnula před dům.

Hladík se sehnul k zarezlému visacímu zámku, klič k němu sice patřil, ale prakticky nebyl k

ničemu.

„Musíme zapáčit,” navrhl Steiner a ohlížel se po nějakém vhodném kusu železa.

„Počkej, ono to půjde!” Kapitán ještě chvíli viklal zámkem, až povolil. Uvolnil se na druhé

straně u kloubu a prakticky se Hladíkovi rozsypal v ruce. Kapitán se narovnal, odložil zbytek

rezavého zámku na parapet, otřel si mimoděk ruce o kalhoty a zase sklonil hlavu. I ostatní se

sklonili vedle něho.

Příšerný koncert rezavé rolety, která nechtěla poslouchat a srolovat se, musel být slyšet po

celé ulici.

Objevil se před nimi krámek, hokynářství s fasádou a vývěskami, jako by se švihnutím

čarovného proutku vrátili o dobrých čtyřicet roků zpátky.

Dveře se skleněnou výplní však byly uzamknuty na klíč.

„Moment, musíme najit ten správný,” prohlásil Kučera, který se ujal Hladíkova svazku a

přebíral jeden klíč po druhém. Na první pokus a bez problémů se mu to podařilo, otočil a

dveře se vzápětí pootevřely.

„Jako kasař by ses docela uplatnil,” glosoval jeho úspěšný zásah Seidl. Postupně a opatrně

vstoupili dovnitř.

To, co spatřili ve světle baterek, přesáhlo meze jejich očekávání.

„Sakra,” zaklel Steiner, když našel vypínač a otočil jím.

Očima klouzali z kolony na kolonu. Pěkně vyrovnané tu stály vedle sebe tři. A kahany i s

rozvodem na svítiplyn. Prostě všechno, co je zapotřebí pro provoz malé laboratoře na výrobu

drogových preparátů.

„Stejně mi neleze do hlavy, jak to tady zařizovali! Copak si toho vážně nikdo nevšiml?

Nikomu to nebylo nápadné?” divil se Kučera.

„To je ovšem sila!” prohlásil Petrák, který s podobnými utajenými laboratořemi v bytech nabyl několikaleté zkušenosti. Výrobce tu měl po ruce všechno, co potřeboval. Vodu, elektrický proud, plyn. A dokonce i dokonalou izolaci laboratoře od okolního světa. Že se o možnosti

její existence dozvěděli, byl jen logický důsledek vylučování a zaměřování v rámci získaných

poznatků. Měli před očima laboratoř, odkud vycházel asi poměrně čistý methamphetamin.

12

„Tady je v lékovce nějaký šedobílý prášek,” ozval se Kučera, který stejně jako Petrák dobře

věděl, na co se zaměřit při prohlídce. „Vezmu to do toxikologické laboratoře. Aspoň uvidíme,

co distribuuji na veřejnost!” Vložil lékovku do igelitového sáčku, který vytáhl z kapsy.

Tajná laboratoř nebyla doupětem diletanta. Nepochybně patřila ke špičkám. Kdo ji financuje?

Kdo ji technicky vybavil? Na koho je napojena? Nepodařilo se jim dopadnout výrobce při

činu. Možná, že shodou náhod včas odešel, možná, že ho někdo varoval. Ale kdo? A jak?

„Řekl bych, že tu měli pro výrobu fetů přímo ideální podmínky,” bručel Hladík. „Starý,

opuštěný, nenápadný krámek uprostřed odumírajíc! čtvrti, ve zchátralé vilce.” Prohlížel si

zblízka baňky, kádinky a zkumavky jako by se chtěl přesvědčit, že nejde o optický klam. Že

se nemýlí. „Zajistíme to tady?” zeptal se Steiner. Hladík přemýšlel a chvíli váhal.

„Ne, počkáme si tu na toho alchymistu. Zatím jenom podrobnou fotodokumentaci. Vilku

budeme nepřetržitě sledovat, pomůže nám místní odděleni a obvod.

xxxx

Rocková skupina jela naplno. Jednoduchý, strhující stereotypní rytmus rozvášnil dvě nebo tři

stovky mladých lidi v sále bývalé zájezdní hospody. Rytmické dupání a souhlasné výkřiky

místy úplně přehlušovaly vlastní hudební produkci.

Milena s Laděnou v chumlu pod pódiem prožívaly s ostatními rockovou extázi. Intenzita

prožitku byla u všech stejná.

Kytarista klesal na kolena, padal, zakláněl se a zase vstával v taktu s potleskem

přihlížejících. V sále panovalo nedýchatelné vedro. Konečně se přiblížila pauza a po té měla

následovat normální diskotéka, kterou pořádala místní svazácká organizace. Kuřáci se

začali trousit na chodbu. Někteří kluci si od výčepního pultu nosili pivo a rumy.

Na chodbě postával elegantně oblečený kluk se zapálenou cigaretou. Zřejmě na někoho

čekal. Znaleckým pohledem přitom přejížděl po dívkách, vcházejících do dveří s panenkou.

Milena musela projit těsně kolem něho, až se ho málem dotýkala.

„Pardón,” omluvil se jí s lehkou, leč hranou úklonou, jako by si teprve teď povšiml, že překáží provozu. Jistě tam však stál úmyslně.

13

„Nic se nestalo,” řekla Milena a vklouzla dovnitř, za dveře. Na dámském WC stála fronta. A

před zrcadlem v chodbičce to spíše připomínalo kadeřnický nebo kosmetický salón krásy.

Každá, co sem přišla, alespoň letmo přičernila stíny na očích, nedalo ji, aby zase vyšla ven

jen tak. Nějaká zmalovaná patnáctka se před umyvadlem směšně natřásala a kroutila jako

by byla kdovíjaká hvězda. Dvě holky za ni nespokojeně bručely. „Ty špeky stejně nezakreje,”

syčela jedna a druhá jí přizvukovala. Milena si našla skulinku mezi nimi a přihladila si vlasy.

Ani mě nenapadne se tady tlačit, řekla si v duchu a vyběhla zase na chodbu. Tak prudce, že

vrazila do stejného kluka jako před tím. Ztratila rovnováhu a div se nenatáhla na podlahu.

Jeho ruce ji v posledním okamžiku zachytily.

„Promiňte…“zakoktala a chtěla zmizet. Kluk ji však jemně a zlehka zadržel za ruku.

„To nic. Můžu vás pozvat na skleničku?”

Připadalo ji hloupé jen tak utéct jako nějaká venkovská husa. Pokrčila rameny, ale neřekla

ani ano, ani ne.

Ukázal směrem k sálu, kde u jednoho stolu seděla parta, k níž mladý elegán zřejmě patřil.

Možná, že i tahle drobná okolnost hrála roli, když se Milena rozhodovala. Vypadal

sympaticky, měl na sobě pěkné věci a to ji imponovalo. Líbil se ji. Konečně, asi nebyla

jediná, v tom si nedělala iluze.

„Dovolte, abych se vám představil,” řekl nadneseně. Jako by ani nepatřil k těm, co tu před

chvílí, divoce opájení rytmem, málem zbořili hlediště. Milenu napadlo, že to na ni jen hraje,

že je to póza, na kterou tenhle kluk lovi holky, ale nelámala si s tím příliš hlavu. V podstatě ji lichotilo, že dává před ostatními přednost právě jí. A že si s ním sedne a něco vypije, to přece vůbec nic neznamená. „Honza.” Podala mu také ruku. „Já jsem Milena.”

„Jseš tu sama nebo s někým?” změnil okamžitě vykáni na tykáni, ale Mileně tenhle důvěrný

způsob vyhovoval mnohem víc než nějaké strojené chování.

„Je tu se mnou kámoška, ze školy,” ukázala směrem do blikajících barevných světel na

parketu, kde nebylo možné detailně rozeznat někoho konkrétního.

„Ona sice moc ráda netancuje,” dodala, „ale mysli si, že takhle spíš zhubne.”

14

Došli ke stolu, odkud je zkoumavě pozorovalo několik párů očí. Na první pohled však bylo

zřejmé, že kluk, který ji přivedl, je o něco starší a má u stolu hlavni slovo.

„Udělejte místo,” pokynul rukou. A skutečně, stolní osazenstvo se srazilo. Milena nevěděla,

jak se tvářit. Nasadila obrannou neutrální masku a předstírala lhostejnost. Pustili ji mezi

sebe, ale nikdo z nich se s ní nebavil, jen jeji hostitel se posadil vedle ní a zdvořile se optal: „Co budeš pít?” „Nejradši kolu.”

„Výborně, tak jednu kolu. A co k tomu? Vodku nebo koňak?” snažil se hádat.

„Ne, nic, já nepiju,” řekla tiše, jako by se styděla přiznat v téhle společnosti abstinenci. To tak, aby z ni byl doma cítit alkohol. Hned by se mohla na dlouho s návštěvou diskoték rozloučit.

„Jak je libo,” pronesl Honza a dal světáckým lusknutím prstů znamení číšníkovi.

„Dvakrát kolu a koňak.” „Oboji dvakrát?” zeptal se pro jistotu číšník. „Ovšem.”

Milena se zaraženě podívala na svého hostitele, ale netroufala si protestovat. Hovor kolem ni

se nijak neměnil, jediný, kdo ji dál věnoval pozornost, byl jeji soused. Ostatní zaujatě

diskutovali o předchozím koncertu a protože hluk kolem vytvářel šumivou kulisu, Milena

rozeznávala jen některá, vzájemně spolu nesouvisící slova.

Číšník donesl objednané a s lehkou úklonou k Milenině sousedovi odcouval. Vypadalo to

komicky, ale ještě víc to zdůraznilo zvláštní suverenitu, kterou Honza dával neustále najevo.

U stolu se zvedl jeden z kluků, vypadal jako čára. „Kdo chce eště pivo?” zeptal se.

Zvedly se tři ruce.

„Dobrý,” přikývl a klátivě zamířil k nálevnímu pultu. Honza se k Mileně naklonil a diskrétně

konstatoval. „Ten je dlouhej jako tejden, co?”

„No, to je,” přisvědčila ochotně, „mohl by hrát dobře košíkovou, tam takovýhle dlouhány

potřebujou.” Pozvolna a nenápadně si prohlížela ostatní kolem stolu.

Z druhé strany seděl kluk s dlouhými vlasy, které se mu vlnily. Tvářil se taky dost nafoukaně

a moc nemluvil. Vedle něj blonďák s velkou pihou nebo mateřským znaménkem na horním

rtu a ten proti němu zase vypadal trošku jako cikán.

16

Měl kudrnaté černé vlasy a hodně snědou pleť. A konečně tu byl hubeňour s řídkými vlasy,

v kožené bundičce. Ani jeden z těch kluků nevypadal nic moc, až na Honzu, který ji pozval a

přivedl. „Neotravuješ se?” „Ne,” předstírala, i když měl vlastně pravdu.

„Takže si připijem.” Zvedl skleničku s koňakem a podíval se skrze světlo, jak pronikají

paprsky tekutinou. Labužnicky upil, poválel koňak na jazyku a pak znalecky polkl. Milena

udělala přesně to, co on. Koňak pálil, až se rozkuckala. Měla v tu ránu pocit, že se hanbou

propadne.

„Tenhle koňak je dost nekvalitní,” vysvětloval Honza. „Táta přivez kartón originál

francouzskýho Martelu. To je jiný pití!” „On byl ve Francii?” zeptala se zvědavě.

„Jo, jezdí tam často. To víš, jako filmovej režisér pořád někde jezdí. Hlavně na exteriéry, ty

se nedají natáčet vždycky u nás.” Dívala se na něj se stále větším obdivem.

„Mně by se taky líbilo zajet si do Francie,” prohodila. „Já byla nejdál na Rujáně, u moře. A to jsme ještě chytli blbý počasí a většina dnů nám propršela.” „Když táta koupil nový volvo, vzali jsme to do Cannes z Paříže po dálnici. Švihal to sto osmdesátkou,” pochlubil se, ale na Milenu to nijak nezapůsobilo. „Tady je to pivo,” přerušil jejich rozmluvu košíkář, který donesl celý vějíř půllitrů. „Já z toho novýho fára takovouhle rychlost nevytáhnu, kdybych se zbláznil,”

pokračoval Milenin soused. „Ty máš auto?” zeptala se naivně. „Jo,” přisvědčil, jako by se jednalo o holicí strojek a dával si záležet, aby to vypadalo samozřejmě. „Uno.“ „Fakt?” Už se nijak nesnažila zakrývat překvapení. Kolik mu může být? Devatenáct? Dvacet? A má svůj zápaďáckej auťák. Honza se tvářil pobaveně, jako by se ho to netýkalo. „Ty si už

vyděláváš?” dodala, aby si nějak vysvětlila fakt, že se její soused vozí ve vlastním autě. „Ne,”

mávl ledabyle rukou. „Eště pořád študuju. Na umprumu. Ale táta mi dává slušnou apanáž.”

Milenu to zcela vyvedlo z konceptu. Nevěděla v tom okamžiku, jak zareagovat. Je jí tenhle

kluk opravdu sympatický? Něco jí na něm imponovalo, něco vzbuzovalo nedůvěru. Hlavně jí

nešla dohromady s ním parta, s kterou tu on, vlastně vysokoškolák, vysedává. Blonďák proti

ní vypadal jako puberťák.

17

Jemný, téměř dívčí obličej a pod nosem pár chlupů, které mají představovat knírek.

Pak ten dlouhán v džínsách, který přinesl piva a kousek dál kluk, černý jako cikán. Ten, co

sedí v pravém rohu stolu, jí zase připadá jako vekslák. Na první pohled domýšlivý. Už

způsob, jak si neustále prohlíží kalhoty jakoby měl strach, aby si nepomačkal puky a nebo

mu někdo nepošlapal a neušpinil naleštěné boty! Je na něm něco odpuzujícího. Poslední z

celé party, úplně vlevo, má vlnité vlasy, sčesané dozadu a vypadá jako libový frajer. Milena

si všimla, že se po ní nejvíc dívá, ale dává si přitom pozor, aby se jeho pohled náhodou

nesetkal s Mileniným. Cítila se dost nesvá. I hovor kolem ní vázl.

„Já už musím jít,” vstala od stolu.

Honza, který nesporně byl starší než všichni kolem, ji zachytil lehce za ruku.

„Kampak utíkáš?” „Jdu zase za kámoškou.”

„Nikam ti neuteče. Ještě jsi nedopila tu svoji kolu.”

Podívala se na stůl a bezradně se posadila.

„A co vlastně děláš ty?” zeptal se, nepouštěje jí ruku. „Já chodím na ekonomku do druháku.”

„Co děláš o prázdninách? Já jedu v létě do Itálie. Mám v autě volný místo. Nechtěla bys se

mnou?” Vyčkával, jak jeho nabídka na Milenu zapůsobí.

Dívala se na něj zkoumavě a neříkala nic. Oboustranné vyčkávání přerušil blonďák s

pubertálním knírkem. „Já bych s tebou jel, Honzo.”

„Ty? Jo? Máš devizák? Já ti ho zařizovat nebudu.”

Obrácen k Milené dodal: „Tobě bych ho sehnal.”

Blonďák zrudnul jako ředkvička. Cítil se uražen do hloubi duše. Honza ho ještě víc podpíchl.

„Taková dovolená by pro tebe nebyla. Jseš zvyklej chodit brzo spát, s tatínkem a

maminkou.”

„Co kecáš?” zmohl se blonďák na ubohou reakci, ale Honza už neposlouchal. Všímal si jen

Mileny. Přitiskl se k ní blíž a vzal ji kolem ramen.

„Dovedeš si představit, jakej je západ slunce na Sicílii? Jo?: Když je mořskej příliv a vlny se

zdvíhaj na dva metry? A když si k tomu vyjedeš na plachetnici?”

Představa sice hezká, znala ji podle pohlednic a barevných filmů. Jenže peníze na devizový

příslib by nikdy nenašetřila! Zatím u velkého moře nebyla, mimo jedněch nepovedených a

deštivých prázdnin u Baltu.

18

„Už musím jít,” vstala ze židle, tentokrát mnohem rozhodněji. Jako by ji něco popíchlo.

Nestačil ji zadržet, zmizela ve zmatku zmítajících se těl a zbyl po ni u stolku jen nedopitý

koňak a sklenice koly.

„Husa,” procedil mezi zuby Honza a obrátil do sebe její koňak. Měl před ostatními trapný

pocit, že se sám poněkud shodil.

Diskotéka skončila o půl jedenácté a trvalo sotva půl hodiny, než se sál vyprázdnil. Milena se

rozloučila se spolužačkou, která příliš nespěchala, kdežto Milena měla ještě dalekou cestu

domů, navíc tramvaji. Vzala to zkratkou, kudy, jak věděla, musí dojít na nejbližšl stanici v

předměstské vilové čtvrti. Nejkratší cesta vedla v posledním úseku přes neosvětlený park.

Blížila se rychlými kroky k nízkému křoví na jeho okraji. Jen kousíček se tu kdosi pokoušel

zahradnicky upravit, sestříhat a urovnat, ale nechal toho.

Už abych seděla v tramvaji, pomyslela si. „Heleď, to je vona!” uslyšela ze tmy před sebou

zřetelně a nepochybovala, že se to týká jí. Lekla se, až v ní hrklo a celá se roztřásla. Posedl

ji strach a panika, ochromilo ji vědomí, že někde nablízku hrozí neznámé nebezpečí. Ještě

zrychlila, skoro utíkala. „Vona se nás bojí,” vykřikl jiný hlas, „chytíme ji.“ Slyšela, jak ve tmě proti ní někdo supí. Cítila, jak se jí prudce rozbušilo srdce a zděšení se rozlilo po celém těle.

Dala se ze všech sil do běhu. V duchu zmateně rozhodovala, má-li pokračovat parkem nebo

se vrátit někam na ulici. Nikde, ani v parku, ani na ulici neviděla živáčka. Jen slyšela, že se k

ní tmou někdo blíží.

V téhle lodičkách se přece nedá rychle utíkat! Měla chuť zakřičet, ale celá zadýchaná

nevydala ani hlásek, hrdlo se jí sevřelo úzkostí.

Něčí ruka ji zezadu chytila za rameno, smýkla jí, ještě se vytrhla v posledním záchvěvu

zoufalého odporu, ale ruka ji držela za baloňák tak pevně, že látka jen zapraskala a povolila.

Snažila se otočit hlavu a poznat útočníka.

Zapotácela se, jako kůň v postroji se pokoušela vytrhnout, zbavit se otěží a běžet dopředu.

Slyšela za sebou chraptivé dýchání, tep vlastního srdce ji ohlušoval, bránila se ještě

mechanicky, jako zvíře chycené do sítě, zběsile a neúčelně. Další ruce z ní strhly baloňák a

přetáhly jí jej na obličej.

„Pomoc! Au!!“ vykřikla konečně, protože jí bolest navrátila na chvíli orientaci.

19

Stisk malinko povolil, ale někdo jí přitom vecpal do úst kus jejího pláště a držel tak, že se

začala dusit. Kopala kolem sebe, ale útočníci ji srazili na zem.

Z posledních sil se ještě pokoušela bránit. Marně. Cítila, jak z ní strhávají džíny, punčocháče

i kalhotky. Kamínky na cestě, kam ji povalili, ji bodaly do nahého těla. Stud, bezmocnost, děs

a hrůza ji ochromily.

Cítila, jak na ni někdo lehá, vnímala čísi chroptivý, opilý dech. A z té hrůzy pronikla najednou

touha přežít, hlavně přežít, za každou cenu, ať se děje, co chce. Celá zběsilá obrana se

stáhla do strachu, aby ji ještě nezohavili, nezmrzačili nebo dokonce nezabili. I zvířata, která

pochopí marnost obrany proti silnějšímu soupeři, se aspoň pokoušejí zachránit tím, že

ztuhnou, stavějí se mrtvými, v jakési dávno zažité a zakódované snaze obelstít protivníka.

„Pusť, vole, a nezdržuji” sykl kdosi podrážděně.

Jako by přestala být živou bytostí, jen předmět, kolem kterého se něco děje, nic víc.

„Bacha!” Nejprve povolil tlak a ruce, které ji svíraly, pustily.

„Co je?” ozval se vzteklý hlas. Na okamžik se jí zdálo, že tenhle hlas někdy slyšela, ale

všechno splývalo do neurčita. „Někdo sem jde!”

Větve křoví kolem zapraskaly, ale trvalo ještě chvíli, než se vůbec odvážila otevřít oči a

pohnout se. Roztřásl ji chlad. Ale nikdo ji už nebránil, začínala si uvědomovat bolest, Bolely ji

ruce, nohy, hlava i celé tělo. Stáhla kabát z obličeje a hřbetem ruky si otřela tvář.

„Támhle někdo leží,” zaslechla hodně nablízku. Neměla však sílu zavolat, ani se pohnout.

„Já se tam kouknu,” řekl někdo jiný. I ve tmě uviděla postavu. Přiblížila se asi na dva kroky, nerozeznala, kdo to je.

„Tady leží nějaká holka … úplně svlečená … “ Zvolání zaznělo zděšeně a bezradně.

Obstoupili ji tři kluci a holka.

„Co tak blbě čumíte!” křikla holka, „dyť ji asi někdo znásilnil a možná přizabil!” Sklonila se a přehodila přes ni svůj kabát.

„Na co čekáte? Zavolejte záchranku!” Dva kluci se okamžitě rozběhli pryč. Dívka si k ní

klekla a řekla: „Co je ti? Bolí tě něco?” Pokusila se ji posadit.

Milena se nechala podepřít, ale nevydala ze sebe jediné slovo. Místo toho se jí z očí začaly

řinout slzy, které nemohla zastavit.

20

„Přepadli tě?” naléhala dívka, „počkej, já ti pomůžu ustrojit, abys nenastydla. Je ti zima?

Jseš celá podrápaná, samá krev.” Vytáhla z kabelky kapesníček a snažila se jim otřít obličej.

Milena se třásla, nebyla schopna pohybu. „Jak se jmenuješ?”

Milena něco zamumlala, ale nebylo ji vůbec rozumět. Odněkud se blížily rychlé kroky.

„Máme zůstat tady a počkat, až dojedou,” oznamoval klukovský hlas.

Milena chtěla z náhlé vděčnosti, z radosti, že to všechno přežila něco říct, ale hlas se ji

zadrhl. Jenom zaštkala. Dívka ji pohladila po vlasech, jako by ji chtěla uklidnit.

„Neboj,voni toho darebáka dostanou!”

xxxx

„Můžeš mi říct, kde ten kluk pořád courá?” zeptal se zlostně doktor Hronek a pohlédl na

sloupkové hodiny.

Manželka seděla v hlubokém ušáku a pletla. Vždycky, když se nad něčím rozčilila, pletla.

Tvrdila, že ji to nesmírně uklidňuje a přitom vydrží čilá. Na čtení by se jednak nesoustředila a

jednak by ji prý písmenka skotačila před očima, až by šla hlava kolem.

„Proč nic neříkáš? Tobě je zřejmě jedno, co synáček dělá!” dorážel Hronek neodbytně.

Jeho žena zvedla hlavu a pokrčila rameny.

„A co mám podle tebe dělat? Pobíhat po bytě sem a tam? Nebo vykukovat z okna, jestli jde?

Anebo co?”

„To ne … ale mohla bys projevit zájem. Stejně je to tvoje vina, protože jsi ho od malička

rozmazlovala. Kdyby bylo podle mého, dostal nejpřísnější výchovu.”

„Asi špatně slyším? Já že jsem ho rozmazlovala?”

Zlověstné skřípání znamenalo, že doktor Hronek zřejmě zasáhl na nejcitlivějším místě.

„Já?! A kdo mu kupoval motorku, aby se mohl před klukama vytahovat? Já? A kdo mu dal

volkmena a kdoví co ještě? Taky já? Já snad?”

Hronek se malinko stáhl z útoku, cítil, že zvolil nesprávný postup. Vydráždil tím manželku do

protiútoku.

„Ano, mě by taky zajímalo, o kom jsi mluvil a vůbec koho jsi měl na mysli při tom

rozmazlováni! Pokud si dobře vzpomínám, tak jsi ho hlavně ty vždycky omlouval. Mladý pán

byl jedináček a odjakživa tvůj miláček, že ano? Tatínek se v něm přímo shlížel!”

21

Protiútok byl veden nesmlouvavě, bez jakýchkoli krycích manévrů.

Doktor Hronek už litoval, že se nechal tak hloupě unést k vyprovokování konfliktu a jedinou

omluvou bylo, že nesnášel manželčin věčný a fatalistický klid. A ještě víc ho rozčilovalo, že

se dokázala v každé hádce, kterou v životě spolu vedli, mnohem rychleji orientovat a

zasahovat ho na nejcitlivějších bodech. Byla silný soupeř.

„Nechtěl jsem, aby z Olóuše vyrosti slaboch a posera,“ bránil se bezmocně a citil, že jeho

argumentace pokulhává a jde nějak mimo. „Sama přece víš, jak se mu ve škole posmívali,

že je k ničemu. A taky byl pořád marod.”

Věděl, jaký štít zvolit, aby odvedl pozornost jinam. Manželka odložila jehlice do proutěného

koše pod stojací lampou.

„Do kdy na něho chceš čekat?” zeptal se. „Nechceš si jít raději lehnout?”

„Ani ne. Počkám s tebou,” uzavřela příměří.

Chvilku se místností obývacího pokoje vznášelo ticho a odtikávání sloupkových hodin. Velké

pergamenové stínítko stojací lampy vrhalo na zeď podivně tvarované stíny, které se navíc

lehounce vlnily a působily dojmem, jako by byly živé. Příjemná a klidná atmosféra obývacího

pokoje ještě víc kontrastovala s rostoucím napětím.

Na dlouhé stěně viselo několik originálů. Oleje a pastely. Pár zapaspartovaných grafik a

akvarelů. Vše svědčilo o dobrém vkusu a odborné umělecké znalosti toho, kdo je vybíral.

Domácí galérie reprezentovala první desetiletí dvacátého století. Všechny obrazy měly svou

hodnotu. Vybírali je a sbírali ostatně již po tři generace, Hronkův otec a děd, oba známí

pražští advokáti.

Hronek teď přecházel od jednoho obrazu k druhému, zastavoval se jako na výstavě

neznámého malíře, působil dojmem, že chce proniknout do smyslu díla, ale zatím vůbec

nevnímal, na co se dívá. Jeho pohled klouzal do hloubky vlastních neurovnaných myšlenek.

Manželka ho sledovala pozorně a trochu ironicky. Nakonec nevydržela, vstala a také

popošla směrem do arkýře, tvořícího zákoutí secesní místnosti, o stupínek výše nad úrovní

ostatního pokoje. Zastavila se u okna, vedoucího do zahrady a ulice.

Vilka na Hanspaulce, v níž bydleli, se dědila postupně bez velkých zásadních úprav z

generace na generaci. Patřila k ní velká zahrada, táhnoucí se daleko za dům, s ovocným

sadem a málo používaným bazénem. Snad právě pohled na prázdný, trochu popraskaný

beton jí připomněl blížící se léto a dovolenou.

22

„Poslyš, Karle, jak je to letos s tím příslibem do Jugoslávie?”

Každý rok jezdili na Jadran, ale vybírali si spíše pobřeží trochu severněji, směrem k Itálii, v

okolí Puly a roztroušených ostrůvků Brioni. Čtrnáct dnů na kamenitém pobřeží mezi zbytky

arén, divadel a akvaduktů římské kolonizace patřilo k zaběhnutému zvyku, že je ani

nenapadlo něco na něm měnit. Pokládali za zcela přirozené, že se každé léto vydají na

známá místa k moři, stejně jako jiní vyjíždějí jenom k řece nebo na chalupu.

„Ano, zlato, už jsem všechno zařídil,” zachytil se první příležitosti, kterou mu poskytla, „ale musel jsem tentokrát najít cestu až k řediteli pobočky.”

„Hlavně, že to máme,” prohlásila paní Hronková s ulehčením, „teď bychom měli napsat

Vukotičům, aby nás čekali.”

Bydleli u nich každé léto v soukromí. Vukotičovi si postavili hezkou vilku na pobřeží a

pronajímali jim celé patro přímo s výhledem na moře.

„Je nejvyšší čas,” uvědomil si Hronek, „opravdu. Letos nějak všechno příšerným způsobem

letí. Ještě aby to nakonec nepronajali někomu jinému!”

„To by nám přece nemohli udělat! Po těch letech!”

„Proč by nemohli? Co když jim nějakej západní Němec zaplatí víc?” Hronek se zastavil u

těžkého dubového psacího stolu, vedle něhož stála komoda s diskrétně zabudovaným

trezorkem.

„Už se těším na sluníčko,” zasnila se Hronková, „až se do člověka opře. I v t o m moři si

nádherně odpočinu.” Myšlenka vyvolala jasnou vzpomínku a zcela konkrétní představu.

V dlouhé vyřezávané skříňce u posledního arkýřového okna měla pečlivě srovnané

diapozitivy a pohlednice. Jestliže se kdy s manželem na něčem bezvýhradně shodla, byla to

jistě preciznost až pedantérie, s níž udržovala pořádek a systém v celém bytě. Protože

nechodila do zaměstnání a starala se jen o domácnost, měla na všechno dost času a věděla

přesně, kde co hledat.

„Nechceš se podívat?” Nečekala, co manžel odpoví, neomylně sáhla po krabičce s datem

1986 Pula a na nízký stolek postavila diaprojektor. Bílé místo na zdi se vmžiku proměnilo v

barevnou krajinu istrijského pobřeží.

„Taková nádhera,” posteskla si, „hned bych všeho nechala a jela.”

23

Na dalším snímku, v tříšti vlnek, jel někdo na vodních lyžích a na dalším stála paní Hronková

se synem Oldou u pulského amfiteátru a lízala zmrzlinu. Pohled na kornout osvěžující

pochoutky vyvolal další myšlenku, či spíše pochybnost.

„Jak na tom je letos dinár? Budeme mít dost peněz?” Hronek se sebevědomě usmál, nikdy

nic neponechal živelnosti a náhodě. Myslel na budoucnost, i tu nejbližší, velmi intenzívně a

snažil se předvídat, co vše bude pro ni třeba učinit. „Ovšem. Zase devalvoval, za dinár

dostaneš pomalu tak málo, jako v Itálii za liru. Ale nemusíš se bát, mám navíc dvě stě dolarů

a asi tři sta marek. Něco ještě určitě seženu.”

Nikdy se neptala, odkud a jak peníze získal. Věděla, že jich bude mít natolik dost, aby si za

těch čtrnáct dní pěkné dovolené nemuseli nic odpírat a ještě si něco nakoupit na sebe.

Tajná valutová rezerva stála za tu chvilku strachu na hranicích, ne? Brala tenhle devizový

přestupek jako nutnou samozřejmost a vůbec ji nenapadlo, že se úmyslně dopouští porušení

předpisů.

Další obrázek pláže přímo lákal lehnout si do písku na nafukovací matraci a znovu prožít pár

hodin jadranského solaria.

Vyrušil ji přidušený výkřik. Zaznívalo z něho překvapení i leknutí. „Copak je? Stalo se něco?”

Doktor Hronek však jako by otázku neslyšel. Zcela pohroužen do hledání přehraboval vnitřek

trezorku. Přitom si ustavičně pro sebe něco mumlal. Nakonec začal vyhazovat jednu věc po

druhé z trezorku na stůl.

„Sem jsem to dával. Určitě jsem to sem dával, krucinál. To přece … to snad není možný!

Tady někdo musel bejt, jinak by to nemohlo zmizet.”

„Co se stalo?” opakovala manželka, i když začínala tušit, co se stalo. Manžel kamsi založil a nemůže najít načerno získané valuty, které měly toto léto jako obvykle vylepšit ekonomickou situaci a koupěschopnost rodiny při dovolené v Jugoslávii.

„Někam jsi ty peníze schoval, prostě někam jinam a teď je nemůžeš najít.”

Ničím jiným nemohla manžela tak naštvat. Byl velice hrdý na svou pedantickou pečlivost, v

životě se mu nestalo, aby něco nemohl najít na svém místě.

„Tady byly. Ještě předevčírem tady byly,” křičel rozrušeně, přece nejsem blbej!

25

Dyť jsem převčírem do téhle přihrádky ukládal dalších sto marek. A všechno tu bylo!“

Manželka poněkud zpozorněla. Když se jednalo o peníze, měla vždy velice vytříbený smysl

uvažovat realisticky.

„Říkáš sto marek? A nemohl jsi je opravdu uložit nakonec jinam? Vzpomeň si, třeba někdo

zvonil, možná telefon…To se stává, že když v takové chvíli zazvoní telefon,

člověk má klamný dojem, že něco někde uložil, ale docela mechanicky to položí jinam. Mohl

jsi ty peníze strčit jen tak do psacího stolu, pomáhala mu, jen se podívej.

Doktor Hronek vrtěl hlavou, sama skutečnost, že peníze nebyly na svém místě, přece jen

nahlodala jeho jistotu. A tak otevřel velkou zásuvku psacího stolu a ponořil se do jejích

hlubin.

„Nic?“ dorážela manželka, zatažená do hledání ztracených peněz víc než pouhou

zvědavostí.

„Nic,” povzdechl její manžel a přivřel zásuvku. „To přece není normálně možné! “

„Ukaž, podívám se. Někdy člověk pro oči nevidí,” navrhla, ale sama začínala být nervózní.

Zpřevracela znovu všechny věci v trezorku. Osobní listiny, zlaté hodinky po dědečkovi,

nějaké šperky a miniaturní originál Pabla Picassa. Obálka s valutami tu však očividně

chyběla.

„Přece kdyby nás chtěl někdo vykrást, vzal by Picassa a střelil ho. Když řeknu hodně lacino,

za půl miliónu! Ježíšmarjá, já se z toho snad zblázním,” zvolala otřeseně.

„Kdo by mu u nás dal za maličkej obrázek takový prachy,” podotkl doktor Hronek skepticky,

a to ji stimulovalo k dalším úvahám.

„Proč by bral zloděj jenom valuty a nevzal si taky šperky?”

„Protože šperky by se eventuálně mohly poznat, zatímco ztrátu valut, které majitel sehnal na

černém trhu, nikdo hlásit nebude. Ani nemůže, to dá rozum,” dedukoval Hronek a začal

propadat malomyslnosti. Kdo mohl vědět, že má doma valuty? Pár lidí, především Moravec,

od něhož je s h á n ě l …Věděl však naprosto jistě, že peníze do trezorku dával a jakákoliv

pochybnost zůstávala jen hypotetická.

Manželka sama pečlivě zpřevracela celý trezorek. „Byl otevřený, když jsi k němu přišel?”

„Ne, zavřený, normálně.” „A klíč?” „Klíč taky na místě, ve stole.”

„Měl jsi ho schovávat jinam … “

26

Bylo to volání po bitvě. A stejnou logikou odpověděl i Hronek.

„Nikdy se zatím nic neztratilo … nebyl důvod … “

Najednou se zarazil. „Poslyš a neztratilo se ještě něco?”

Rozhlédli se po místnosti. Tady, kolem nich, byly shromážděny se sběratelským vkusem

všechny nejcennější věci. Obrazy, starožitnosti, orientální ruční práce, trofeje.

„Myslím, že nic,” řekla po chvíli Hronková a zavrtěla hlavou.

A v tom okamžiku doktor Hronek zbledl tak, že připomínal bílou pokojovou stěnu. Mátožně

se vrhl k trezorku a znovu zběsile vyházel jeho obsah na stůl.

„Co je?” hlesla manželka, podvědomě tušíc nějaký malér navíc. Hronek jako by ji neslyšel.

Nevnímal nic, co se kolem něho děje, počínal si jako šílenec.

„To přece není možný! Ježíšmarjá!”

„Ztratilo se ti ještě něco?” zeptala se manželka jak nejtiššeji dovedla.

„Ztratilo, ztratilo! To se ví, že ztratilo! Bankovní kód, potvrzení, doklad Curyšské banky s

číslem našeho devizového konta … doufám, že chápeš, co to znamená! To přece není

možné! Kristepane, kdyby se to někdo dozvěděl, to by byl teprve průšvih!”

Bankovní kód, stejně jako devizy, prostě zmizel. Byl pryč, najednou a překvapivě. S něčím

takovým Hronek ani ve snu nepočítal. Nechápal. „A měl jsi to opravdu tady?”

„A kde jinde? Takový důležitý věci přece nenechám jen tak někde válet! Vždyť by mě to

mohlo děsně kompromitovat a možná i … ” zarazil se, když domyslel celou souvislost.

JUDr. Karel Hronek byl vedoucím referentem v podniku zahraničního obchodu. Kontraktoval

pro dovoz nejrůznější přístroje pro medicínu, chemii a biologii, kterým sice moc nerozuměl,

ale jeho právnické vzdělání, znalost jazyků a obchodní cit nahrazovaly určitou odbornou

nejistotu. Hronek za čas do oboru pronikl, takže se celkem slušně orientoval v nabídce,

kvalitě i vlastním trhu.

Zpočátku se skutečně snažil vybírat podle svého názoru to nejvhodnější, nejrozumnější a

přirozeně i nejkvalitnější. Až před pěti lety stál najednou tváří v tvář zajímavé ofertě. Jejich

podnik dovážel z Velké Británie laboratorní analyzátor, s nímž byla celá léta spokojenost a

fungoval i servis. V době, kdy se měla obnovovat smlouva, se objevil jistý pan Stein,

švýcarský zástupce mezinárodní firmy se sídlem v Hongkongu. Předložil zajímavou nabídku.

Firma dodá prakticky stojný přistroj, který sice nenese tak zvučnou tradiční značku, ale bude

kvalitní a navíc o třetinu levnější.

27

K tomu třicet tisíc švýcarských franků, které za prosazení smlouvy uloží firma doktoru

Hronkovi na jeho soukromé tajné konto v Curychu. Doktor Hronek dlouho váhal a nakonec

souhlasil. Před vlastním svědomím se omlouval tím, že tahle vzácná příležitost je vlastně

logický důsledek světové konkurence, kdy schopnější vytlačí méně schopného. A já jsem

měl štěstí, že jsem byl zrovna u toho, uklidňoval sám sebe.

Přístroje byly obratem dodány, konto doktoru Hronkovi založeno.

Během nejbližší dovolené si Hronek nenápadně, aby rodina netušila, vyzvedával v

jugoslávské pobočce švýcarské banky devizy na přilepšenou. Hlavně švýcarské franky, ale

podle potřeby i dolary, ne mnoho, aby to nebylo nápadné. Doma předstíral, že získává valuty

načerno. O založení konta neměla manželka tušení.

„Co to bylo za konto? Měli jsme na něm hodně peněz? Slyšíš? “ „Co jsi říkala?”

„Kolik tam vlastně bylo?”

Zavřel oči a vzdychl, odhodlal se svěřit, alespoň někomu musel, ale příliš se mu to nevedlo.

„ H o d n ě … něco kolem třiceti tisíc Švýcarů. A nějaký úroky.”

„Tolik?” Musela se překvapením posadit. „A kde se tam ty peníze vzaly?”

„To víš, obchod . . ř e k l neurčitě.

„Obchod … ” hlesla zamyšleně. „A ty myslíš, že by nám ty peníze mohl někdo vybrat?”

Zavrtěl hlavou. Tak jednoduché to zase není. Musel by znát princip, systém. Ale kdo má v

ruce bankovní kód, kartičku z plastiku, nenápadnou, ale mocnou, má klíč k celé uložené

sumě. Tohle vypadá, bohužel, na něco jiného.

Představou mu projelo něco jako blesk a studená vlna zároveň. Zděsil se, co když v tom má

prsty Bezpečnost? Co když ho odhalili a teď sledují? Co když čekají, jak se zachová, co

udělá?

Ale ne, to je nesmysl. Nikdo není tak opatrný, jako on. Kdyby na něho něco měli, sbalili by ho

rovnou. O tomhle nikdo neví. Nikdo o tom nemůže vědět. Opravdu nikdo?

„Nebyl tady někdo na návštěvě?” Manželka se zamyslela.

28

„Počkej, Karle, včera tu byl opravář na pračku.”

„Opravář na pračku?” opakoval po ní zděšeně. „Ale ten vůbec nevkročil sem, do pokoje.”

Manžel mlčel, jen neznatelně pokývl hlavou. „Kdo všechno o tvém kontě věděl?”

„Nikdo!” vykřikl skoro zoufale, „takové věci nebudu nikomu vykládat! Copak jsem blázen?”

Diapozitivy z Jugoslávie dávno přestaly zajímat. Pozornost obou byla upřena jinam.

„Nemůže to být nějaká rošťárna toho našeho klacka?” chytal se každého stébla.

„Ale Karle!” napomenula ho manželka, „máš rozum? Pročpak by to dělal?”

„Proč by to dělal? A proč vůbec není doma, když je tolik hodin!” zlobil se Hronek.

„A proč kvůli tomu křičíš na mě?” odpověděla klidně jeho žena a trochu zchladila manželovu

horkou hlavu.

„Promiň, rozčililo mě to! Ani nevím, co vlastně říkám … dovedeš si představit, jaké budou

nepříjemnosti, když to všechno rychle nenajdu a padne to do ruky někomu nepovolanému?

A zrovna teď, když se tolik mluví o negativních jevech!

V každém případě by z toho bylo trestní řízení a soud!” Získával postupně klid, ovládal se.

„Stejně mi to nejde na rozum … co kdyby to udělal jen tak … jako klukovinu?”

„Ty jsi před ním něco říkal?”

„Neříkal, ale … ” Hronek se zarazil a horečně kombinoval, „co když něco hledal a našel

valuty? To víš, pro kluka můžou být zajímavé, třeba si chce něco koupit v Tuzexu, ne? Tak je

vzal a aby to nebylo nápadné, přibral si k tomu i kartičku s bankovním kódem, všechno bude

vypadat jako obyčejná zlodějna a jeho nebudeme podezřívat… co říkáš?” kombinoval dál.

Znělo to celkem rozumně, neboť jistá logika v tom byla. Ztratily se věci, jejichž odcizení nelze

ohlásit.

„No, jestli myslíš, podívám se do jeho věcí, třeba tam něco z toho má,” navrhla Hronková.

Obava z následků byla totiž větší, než nechuť prohrabávat se v synových věcech.

Vešli do pokoje, který obýval jejich syn. Na zahradu vedlo velké prosklené francouzské okno,

ukončené dveřmi na terasu. Právě tudy se dalo projít nepozorovaně dovnitř, dveře fungovaly

jako letní vchod přímo do bytu. Na terasu mohl vlézt i zloděj.

Tohle všechno teď probíhalo Hronkovi v hlavě.

29

U okna stál studentův stůl s rozházeným učením. Systematicky, kousíček po kousíčku

začalo hledáni, na němž se oba rodiče podíleli.

Nepořádek v synově pokoji výrazně kontrastoval s celým bytem. Ale byl to jeho pokoj a jeho

soukromí, které až do tohoto okamžiku respektovali. Až k jisté hranici a tou bylo dnešní

podezření, ještě zvýrazněné synovou nepřítomností.

„Kde může ten Olda být? Snad se mu něco nestalo? Neměli bychom p o č k a t … “ Hronková

se ohlížela kradmo po manželovi. Zřejmě měla na jazyku návrh, že by měli počkat, až bude

syn doma, ale netroufala si.

Doktor Hronek zamířil ke stolu. Na jeho desce trůnil malý přenosný magnetofon. Vedle pár

popsaných papírů, sešit a dvě učebnice. Syn doktora Hronka studoval druhý ročník

gymnázia a i když nepatřil k nejlepším, což rodiče přikládali jeho pubertální roztěkanosti,

prozatím s ním nebyly ve škole problémy.

V zásuvce psacího stolu se krčilo několik otevřených krabiček cigaret, sparty a dvoje

winstonky, sluchátka a složka cizích pop časopisů.

Vtom zazvonil zvonek u dveří. Hronkovi pohlédli vylekaně jeden na druhého.

Kdo by to mohl být? V tuhle hodinu? Co když se Oldovi něco stalo … Napadaly je samé

nepříjemné možnosti.

Zvonek neodbytně zacinkal znovu.

Konečně doktor Hronek zamířil k zahradní brance. Spatřil za ní paní Michalcovou ze

sousední vily. Ulevilo se mu tak citelně, že by ji snad málem objal.

„Copak nám nesete?” zeptal se s nehranou žoviálností, která měla zakrýt jeho vzrušené

rozpaky.

„Promiňte, pane doktore, já jsem úplně sklerotická ženská,” omlouvala se sousedka, „docela

jsem zapomněla, že pro vás mám zásilku do vlastních rukou. Celý večer si říkám, že k vám

skáknu, ale v televizi běžel ten s e r i á l … “

Sousedka pracovala jako poštovní doručovatelka a tu a tam, i když předpisy zní jinak, jim

ulehčovala, aby se nemuseli obtěžovat na poštovní úřad.

„To jsem moc ráda, že se nezlobíte,” sousedka podala doktoru Hronkovi doporučený dopis

do vlastních rukou adresáta. „Ještě, prosím, tadyhle ten útržek podepsat.”

Doktor Hronek se po paměti podepsal. Sousedka Michalcové se odporoučela.

„Ze školy,” konstatoval Hronek a držel obálku s natištěnou hlavičkou mezi dvěma prsty, jako

by ho pálila.

30

Když se vrátil do vily, ukázal ji mlčky ženě. Prohlédla si natištěnou hlavičku školy, mhouříc

oči a bezradně pokrčila rameny. Začínalo toho být i na ni moc.

Doktor Hronek nervózně roztrhl obálku, moc se mu to nevedlo, rozškubl ji na dvě nestejné

části, obsah však naštěstí nepoškodil. Na složeném úředním papíru s razítkem školy a

podpisem ředitele stálo velice nepříjemné sdělení.

„Sděluji vám, že váš syn Oldřich Hronek, student II. ročníku našeho ústavu, již několik

měsíců neplní řádně studijní povinnosti, má padesát neomluvených hodin absencí a k

veškerým domluvám a kárným opatřením se staví odmítavě.

Vzhledem k těmto závažným porušením studijního řádu a v souladu s dalšími předpisy o

středoškolském studiu Vás žádám, abyste se dostavil osobně k projednáni celé záležitosti na

ředitelství gymnázia, ve středu, dne … “

Doktor Hronek jen zalapal po dechu. Bylo toho najednou příliš. Opravdu příliš.

„Jak to, že nám už dřív nic neřekli? Třeba na rodičovský schůzce?”

Hronková zoufale rozhodila rukama. Přečetla si sama na stroji psané sdělení ze školy,

jakoby mu stále nevěřila.

„Ulejval se a my o ničem nevíme. Padesát hodin!” povzdechl Hronek.

Ani valuty, ani bankovní kód v synových věcech nenašli, nicméně právě doručený dopis

zapůsobil do atmosféry jako bomba.

„Jak je to možný?” vzlykala Hronková, „že jsme si ničeho nevšimli?”

„Možná, že nás už zvali do školy na pohovor dřív,” usoudil manžel, „jestli to neposílali

doporučeně, ten hajzl to ztopili”

„Jak teď vypadáme? Jako bychom se o syna vůbec nezajímali,” bědovala Hronková.

Nedovedla si všechno srovnat v hlavě. „Oni ho můžou vyloučit? Co bude dělat, vždyť nic

neumí!”

„Já ho snad roztrhnu, až přijde!” zapřísahal se. Všechen vztek, úzkost i napětí se v něm teď

vzpříčily.

„Táto, vzpamatuj se! Nejdřív s ním musíme klidně promluvit! Určitě měl ve škole nějaké

problémy, víš, jak to chodí a náš Oldřich je moc citlivé dítě!”

Otec Hronek v tuhle chvíli neřekl nic. Uvědomoval si jen jedinou jistotu, ze sejfu mu zmizely

nejen peníze zahraniční měny, ale taky bankovní kód švýcarské banky a jeho syn má

padesát hodin neomluvené absence.

31

To vše se dozvěděl teď v noci. A syn navíc není doma. Přinejmenším příliš podezřelá souhra

náhod.

„Citlivý dítě? Je to syčák, uvidíš. To jenom ty ho pořád omlouváš!” vykřikl.

,,Cože, já? Najednou! A kdo se v něm pořád viděl? Já ne! A kdo mu omlouval každou

lumpárnu? Já taky ne!“ Doktor Hronek podruhé toho večera kapituloval.

,,Co mám dělat?“ zeptal se bezradně. „Musíme počkat, až přijde. Třeba nám něco vysvětlí.

Zvedla beze slova úřední oznámení ze školy a vyšla ze synova pokoje první, manžel krok za

ní. Čas se vlekl pomalu.

Kolem půl druhé se ozvalo klapnutí u domovních dveří. Po chvíli i kroky u bytu.

„Oldřichu,“ zavolala paní Hronková a postavila se vedle manžela, „pojď sem k nám.“

V okamžiku, kdy syn vstoupil do pokoje, se o doktora Hronka pokoušel infarkt. Jeho

manželka na tom nebyla o moc lépe.

Jejich syn Oldřich se potácel ze strany na stranu, div neupadl a jen ztěží držel rovnováhu.

„Co má bejt?“ vypravil ze sebe ztěžka. Jazyk se mu pletl v ústech, překážel ve výslovnosti.

„Takhle se vracíš ze školy?“ vykřikla matka nešťastně. I ona ztratila při pohledu na syna

rovnováhu a klid. Nedovedla si v tu chvíli uvědomit, že se nejedná o zlý sen.

„A kdo říká, že … du … ze školy?” koktal syn pomalu, dávaje si záležet na slovech, aby zněla srozumitelně. Dalo mu to ovšem dost práce.

Tahle odpověď velice přesně zapadala do zjištění, které doktor Hronek s manželkou před

chvílí učinili. Mohl to být protest, ano, obyčejný protest v pubertě! Pitomý a bezmocný protest

proti autoritě, co jiného! Přece by si Oldřich, jejich syn, s nímž nikdy nebyla žádná starost,

nezačal z ničeho nic libovat v opilství! „Jak to s maminkou mluvíš!” rozkřikl se doktor Hronek.

„Normálně,” ušklíbl se syn a opřel se o sekretář, v němž se zakymácela ucelená sbírka

míšeňského porcelánu. „To mě tu budete vyslejchat nebo co? Já jdu spát!“ mávl rukou a

rotace mu zase ubrala rovnováhy, popoběhl drobnými krůčky a zapotácel se. To ovšem

doktora Hronka podráždilo na nejvyšší míru. Skokem byl u syna a začal jím lomcovat.

32

„Co si to dovoluješ, ty hajzle? Jak si to představuješ?” Mával mu druhou rukou před očima

dopisem ze školy a křičel dál, „proč jsi nám zatajil absence? A kde jsi byl těch padesát

hodin’?” Syn si ho měřil zpomaleně, ale přesto s pohrdáním.

„Jo, tak! Vo to vám běží? Teď už je všechno jasný.”

Jeho suverénní pubertální drzost na okamžik odzbrojila i otce, nenašel honem účinnou a

rychlou protizbraň, nevěděl, co na tuhle drzost říct, jak citelně udeřit, aby argumentace byla

pádná a vůbec k synovi dolehla. „Co z tebe bude? Povaleč!” zmohl se na povzdech. Zřejmě

to synovi naopak zalichotilo. „Zatímco ty seš hrdina práce, jó?“ odsekl. Už se tolik nezdálo,

že by měl přebráno. Reagoval zpříma a trefně, i když šokujícím způsobem. To by ale

znamenalo, že není opilý. O to však bylo přímé střetnutí horší.

„Jak to, že jsi nám nic neřekl? Oldřichu, ještě ti není ani osmnáct, máme za tebe

odpovědnost, nejsi plnoletý,” otec se dostal do varu a myšlenka skákala z jedné na druhou,

asociace se volně družily, skládaly a rozptylovaly.

Syn si ho ironicky měřil. Z jeho postoje se snadno dalo vyčíst pohrdání autoritou a nadřazený

úsměšek ještě víc provokoval k souboji, který zatím z nepochopitelných důvodů prohrávali

rodiče, ač měli v ruce všechny trumfy. I přes jejich rozčilení však chápal, že mu chtějí ještě

něco důležitého sdělit. Vyčkával. „A co ty valuty?” vypálil na syna. „Jaký valuty?”

„Jaký? Naše! Co jsem schoval na dovolenou do Jugoslávie.”

„Vy jedete zase na dovolenou do Jugoslávie?” tvářil se překvapeně, ale očividně si dělal

legraci. „Ty jedeš přece taky! Jako každý rok!”

„Vážně? No to je ale překvapení,” hrál si na neinformovaného, protože cítil, že tím otce ještě víc podráždí, a přímo se v tom vyžíval. „Tak vzal jsi je nebo ne?“

Syn ponechal za otázkou dramatickou pauzu, vychutnával situaci.

„Já? Ne! Co bych s nima dělal?” „Nevím, třeba sis chtěl něco koupit.”

„Nic nepotřebuju.” Díval se výsměšně a v očích měl zvláštní lesk, kterého si matka nikdy

předtím nevšimla.

34

Co je s ním? Tohle nikdy neudělal, nikdy nebyl tak drzý, tak vzpurné vyzývavý. Co se s ním

stalo? Je to opravdu jenom puberta? Kladla si v duchu otázky, na které potřebovala odpověď

hlasitou a jasnou, netroufala si však něco vyslovit nahlas. Synovo chování i vzhled ji

ohromily, stejně jako manžela ji všechno zastihlo nepřipravenou a teď se začala zmítat v

pochybnostech. „Přece není možné, aby se ty peníze ztratily jen tak!”

Syn pokrčil rameny, dávaje najevo, že se ho tahle starost vůbec netýká.

„Třeba je potřebovala maminka!” „No dovol!”

Syn Oldřich se jen zašklebil, bavil se tím, jak se oba jeho rodičové dostávají na tenký led.

„Tak ty jsi je nevzal? Ani peníze, ani bankovní kód? Takovou l e g i t i m a c i … “

„Legitimaci do banky?” zeptal se Oldřich jako by nerozuměl a tónem, který naznačoval, co si

o celé věcí myslí. Hlavně co si myslí o těch, co takové otázky kladou.

„Něco jako šekovní knížku, prostě průkaz s děrováním na počítač, potvrzení banky, že tam

mám vklad . . v y s v ě t l o v a l otec zoufale, „dovedeš si snad představit, co by se stalo, kdyby se tyhle věci měly dostat do ruky někomu cizímu?” A doktor Hronek dodal skoro prosebně.

„Tak nedělej hlouposti, jestli jsi tady něco vz a l . . „Co by se stalo?”

„Vyšetřovali by mě. A možná i vyhodili z práce.”

„To bys musel konečně taky pořádně makat.” Doktor Hronek se ještě pořád držel.

„Copak nechápeš tu děsnou ostudu, možná mě i zavřou,” snažil se přesvědčit a citově zlomit

synův podivný a nepochopitelný postoj. Zdálo se, že to naopak ještě přispělo k synově

zvláštní náladě. Oldřichovy oči jen zářily.

„Jo, voni tě zašijou? Tak to s těma penězma ve Švýcarsku asi nebude úplně v pořádku, co?“

Jeho ironie byla nesnesitelná a o to horší, že doktor Hronek naprosto nechápal, proč a

hlavně proč tak najednou. Vždyť synovi dosud poskytoval všechno, co mu na očích viděl. A

určitě víc, než si mohli dovolit ostatní. A to jenom dík Hronkové podnikavosti. A to by mělo

teď prasknout? Proč? Co tím kdo sleduje? A jaký je na tom všem synův podlí?

JUDr. Hronek pokrčil bezradně rameny.

Matka mlčela, zdrcena nečekaným vývojem situace, který si nedovedla vysvětlit a stále víc ji

to ochromovalo.

35

„Zbláznil se. Musel se zbláznit.” Oldřich se kymácel ze strany na stranu.

„Není divu. V takovýhle rodině.”

To byla poslední kapka, kterou míra trpělivosti přetekla a napětí se uvolnilo.

„Tak rodina ti není vhod?” vykřikl doktor Hronek, „bože, to snad ani není můj syn.”

„To je dost možný,” odpověděl syn klidně.

I matka sebou škubla, tahle drzá nehoráznost ji umrtvila, vytřeštila oči a zalapala po dechu.

Doktor Hronek k synovi přiskočil a vrazil mu facku.

K jeho obrovskému překvapení se Oldřich také rozpřáhl. Otec uhnout nestačil, přesně

umístěná rána do obličeje ho odhodila k psacímu stolu. Na něco takového nebyl připraven.

„Co sis to dovolil?” zasípal.

Oldřich se ušklíbl a pomalu odkráčel do svého pokoje, jako by se vůbec nic nestalo.

Doktor Hronek se sesul do křesla u psacího stolu, hlavu v dlaních. Cítil jak mu nabíhá tvář,

ale bolest si neuvědomoval. Byl v šoku, který ho naprosto odrovnal, snad ani nevnímal

manželku, která došla drobnými krůčky až k němu. „Viděla jsi to?” třásla jím zimnice.

„Já tomu nerozumím,” hlesla. Musela se opřít o desku psacího stolu, protože i jí se zdálo, že ji nohy dál neunesou.

„Hrůza! Co budeme dělat?” drmolil Hronek mezi zuby a sykal bolestí. Naivně si stěžoval:

„Viděla jsi? On mě praštil!” Třel si přitom tvář, jako by nechápal, co se vlastně odehrálo.

„Byl opilý, určitě byl opilý, vyspí se z toho,” snažila se ho žena uchlácholit.

„Ne. Nebyl opilý.” To ovšem bylo ještě mnohem horší. „Já jsem nic necítil.”

Podívali se po sobě a vyhrocená situace je po letech vzájemné lhostejné izolovanosti zase

spojila.

„Ty myslíš, že … ? “ netroufla si ani vyslovit, co ji napadlo. Všechny pohromy se pozvolna

slévaly do drobných mžitek, tancujících před očima.

„Co teď budeme dělat,” opakoval doktor Hronek a tupě zíral před sebe.

Události této květnové noci pořádně zamíchaly až dosud ustálenými hodnotami.

A doktor Hronek se cítil najednou tak slabý, že neměl sílu ani promluvit.

36

xxxx

Dřív než se Dvořák stačil převléci do bílého pláště a přezout, zazvonil neodbytně telefon.

Neměl tohle zvonění v lásce, nejradši začínal svůj den s čerstvým voňavým čajem, vypitým v

pohodě ještě před začátkem dopoledního zmatku na oddělení. Měl tak čas seznámit se s

údaji a zápisy v předávané knize hlášení, což mu sestry pravidelně připravovaly na jeho

psací stůl ještě než přišel do práce. A většinou v prvních minutách telefon mlčel.

Trochu otráveně sáhl po sluchátku.

„Nezlob se, tady Hladík,” ozvalo se. „Mám k tobě prosbu.”

„Copak je? A tak časně?” divil se Dvořák. Hodiny na zdi ukazovaly sotva půl sedmé. Podle

toho, jak však znal svého kamaráda z kriminálky, tušil neodkladnou naléhavost.

„Dovezli k vám na oddělení včera v noci mladou dívku. Jmenuje se Milena Peterková a

prožila krátce předtím přepadení a znásilnění partou nějakých chuligánů. Zaútočili na ni v

odlehlém parku na okraji Prahy, cestou z rockového koncertu nebo diskotéky. Já se pojedu

na místo teprve podívat, měli jsme tuhle noc poněkud jiné úkoly. Teď si musíme ověřit, zda

nejde o souvislost a prohlédnout i sál, kde se to všechno konalo.”

Dvořák poslouchal netrpělivě dlouhý a obsažný hovor, na kapitána Hladíka i poněkud

rozvleklý. „O jakou souvislost ti jde? Chceš si ji asi vyslechnout, ne?”

„Ani ne, mám v ruce záznam, který udělala hlídka v noci a to je zřejmě zatím všechno, co

byla a je schopna říct. Tedy upřímně, nic moc.”

Dvořák se usmíval, věděl, že teď to vlastně přijde. Ostatně Hladík neuměl nikdy chodit

kolem.

„Vím, že ty dokážeš citlivě dostat z lidí podrobnosti, když si s nimi jen tak povídáš … chtěl

jsem tě prostě za nás poprosit, aby sis dal tu práci a zkusil z ní vysondovat a rekonstruovat

nějak lidsky, jak se to všechno událo a co nejvíc detailů a podrobností. Na co všechno si

dokáže vzpomenout.”

„Rozumím. Ale předem tě můžu ujistit, že výsledek je víc než nejistý. A hlavně, ještě jsem

pacientku neviděl a nevím, v jakém je psychickém stavu. Musíte být trpěliví!”

„Ale ty si nějak poradíš, vid?” ujišťoval se Dvořákův přítel. „Pokusím se.”

Kapitánovi se zřetelně ulevilo.

„Díky, Petře, moc nám tím pomůžeš. Já se ještě dneska o z v u … “

„Dobře. Měj se!” Dvořák konečně odložil telefonní sluchátko a vrátil se k věšáku, kde odložil bundu.

37

Oblékl si plášť. Stejné navyklými pohyby nasypal do porcelánové konvice směs voňavých

lístků a zalil vroucí vodou. Připravil si šálek a letmo pohlédl na hodinky, aby zkontroloval

přesný čas louhování. Příprava čaje byl totiž přesný obřad, který se nesměl pokazit. Pak se

posadil do křesla u psacího stolu a rozevřel knihu hlášení.

Skutečně, v půl třetí ráno byla na pavilón přijata dívka Milena Peterková, sedmnáct let.

Dostala lehkou injekcí na uklidnění, aby se trochu do rána prospala. Čaj po jeho pracovně

zavoněl. Dvořák si zálibně nalil a odzkoušel srkavým douškem jeho kvalitu. Byl spokojen.

Když se do jeho pracovny začali trousit ostatní na ranní hlášení, měl program na celý den

náležitě promyšlen. Dvacetiminutovka se odbyla rychle. Jeden pacient požádal o něco proti

nespavosti a u jiného se objevil průjem a zvýšená teplota.

„Ta nová pacientka vstala?” zeptal se.

„Viděla jsem ji, myslím, sedět v jídelně,” prohlásila staniční sestra téměř s určitostí. Měla na pacienty obdivuhodnou paměť.

„Jestli je po snídani, pošlete ji za mnou. Zatím si prohlédnu její papíry,” rozhodl Dvořák.

Dveře se zavřely a na krátkou chvíli osaměl.

Jediným skutečně záchytným a úplným bodem z dokumentace Mileny Peterkové bylo

vyšetření z gynekologie ve fakultní nemocnici. Mimo zhmožděnin nebyly naštěstí shledány

větší známky přetrpěného násilí. Vyšetřující lékař však konstatoval těžký psychický šok a

rozhodl pro okamžitý převoz na psychiatrické oddělení. Doporučil sledovat její stav po

psychické i interní stránce, případně další gynekologickou kontrolu při zhoršení. Kopie

protokolu hlídky VB zase opakovala fakta, která ovšem Dvořák od Hladíka již věděl.

Připravil si na stole čistý arch papíru k poznámkám a zamířil ke dveřím. Když došel asi

doprostřed místnosti, objevila se na prahu v doprovodu sestry nová pacientka.

„Tohle je Milena Peterková,” prohlásila sestra a než stačil Dvořák alespoň přikývnout, byla

zase pryč. Na oddělení je po ránu shon a zmatek a každé ruky je potřeba.

Pacientka stála dál bezradně ve dveřích, měla na sobě vypůjčenou ústavní košili a

proužkovaný župan. Oči lemovaly tmavé kruhy od nevyspáni a prožitého traumatu.

„Pojďte dál, slečno. Posaďte se,” vyzval ji Dvořák a ukázal do křesla.

38

Dívka se poslušně posadila. Chvíli se těkavě rozhlížela kolem sebe a pak se nejistě zavrtěla.

Ticho, které se rozhostilo, ji zřejmě silně znervóznilo.

Možná kdyby se nalíčila, upravila si vlasy a oblékla se do něčeho moderního, vypadala by

starší. Takhle připomínala přece jenom pouze dospívající dívku.

„Vy jste Milena Peterková?” ujistil se doktor Dvořák. Prošel po pracovně, zvedl porcelánovou

konvici a druhou rukou vzal ze závěsné skřínky na zdi ještě jeden šálek. Obojí postavil na

konferenční stolek před dívku a posadil se do křesla vedle ní. „Ano,” přisvědčila opožděně.

„Výborně, tak si dáte se mnou trošku čaje, co říkáte?” Jenom přikývla.

„Ale doufám, že nesladíte!” Zavrtěla mlčky hlavou.

„To jsem moc rád. Já totiž nemám c u k r . . N a l i l do šálků tmavý čaj, ze kterého stále ještě vyráželo voňavé aróma. Trochu se usmála a mechanicky uchopila lžičku, kterou zamíchala obsah šálku a krouživými pohyby, jako by chtěla rázem a nedočkavě úplně ochladit svoji

porci čaje, pokračovala v míchání. Byla to však spíš známka nejistoty a vnitřního neklidu.

Doktor Dvořák se zaklonil v křesle. „Chvilku si popovídáme. Jak se cítíte?”

„Hrozně. Jako bych dostala přes hlavu ránu palicí. Mám vůbec takový pocit, jako by se mi to

všechno jen zdálo.” „Jenže nezdálo!”

„Já vím, že ne. Ale byla bych r a d š i … vypadá to asi hloupě, ale já i když je to už všechno za mnou … byla bych radši, kdyby se to vůbec nestalo! Kdybych tak mohla vrátit čas nazpátek!

Asi bych nikam vůbec nechodila!” „Mohlo to skončit mnohem hůř!”

Odmlčela se. Doktor Dvořák nijak nespěchal, všechno potřebuje čas.

„Právě proto,” hlesla potichu.

„Myslím, že vás úplně chápu. Nejlepší by bylo na tohle všechno co nejrychleji zapomenout,

rychle vygumovat z paměti. Ale tak, aby v člověku nezůstalo příliš mnoho trpkosti a hořkosti.

Někdy stačí, aby se z toho člověk vymluvil.” Dívala se na Dvořáka nedůvěřivě.

„Docela chápu, že máte vztek na celý svět a že byste i tady všechny kolem sebe poslala

nejraději k čertu, aby vám dali pokoj. Ale oni za to nemohou. Nemohou za to, co se stalo.”

39

„Mně se o tom vůbec nechce mluvit, nechci na to myslet.”

„Tohle taky chápu. Jenže si představte, Mileno, že totéž, co potkalo vás, může dneska v noci

potkat jinou dívku a ublížit jí ještě mnohem víc než vám. Ti, co napadli včera vás, běhají

někde po Praze a mají pocit, že jsou nepolapitelní a že se jím nemůže nic stát, že je nikdo

nechytne a nedokáže jim, co udělali. A přitom každá drobnost, každý detail, na který si

vzpomenete, může být důležitý a může přispět k tomu, aby jiná dívka nedopadla ještě hůř.”

Seděla vmáčknutá v křesle, nereagovala, jen mlčky svírala ouško šálku.

„Já mám strach, co tomu řeknou doma,” vyhrkla. „A proč?”

„Protože máma bude určitě vyvádět a ještě mi vynadá. Ona dycky tvrdila, že si za tohle

může holka sama a že když nechce, tak se dycky ubrání. Má na to svoji teorii. A nebude mě

už nikam pouštět,” začala popotahovat a hřbetem ruky si roztírat slzy. „Bude vykřikovat, že

to dávno říkala a že to nemohlo jinak skončit!”

,,A vědí doma, co se stalo?” Pokrčila rameny. „Mně je to jedno!”

Zdálo se, že největší strach má dívka z toho, co jí řeknou rodiče, jak ji přijmou.

„Řeknu sociální pracovnici, ať jim zavolá a pozve sem. Promluvím s nimi. Povíte mi telefonní

číslo?“Popotáhla a přikývla. Dvořák si poznamenal na lísteček sedm číslic, které ze sebe

vychrlila, jako by se obávala, že je snad zapomene. Očividně se jí ulevilo, že nejtěžší

vysvětlování za ni udělá někdo jiný, kdo jim všechno dokáže říct lépe než ona.

„Rozumíte, bojím se, že to pro mámu bude argument, aby mě nikdy nikam nepustila. Bude

říkat, že má za mě odpovědnost a vůbec.. „Vy žijete jenom s maminkou?”

„Jo. V tom je asi potíž. A s babičkou. Táta se předloni zabil v autě..

Doktor Dvořák se dlouze odmlčel. Pokoušel se představit si prostředí, ve kterém Milena

Peterková žije. Měla v tom okamžiku nedefinovatelný výraz, snad směs nejistoty, obavy a

strachu, ponížení a bezmocnosti. Ale rozhovor ještě pokračoval. „Co myslíte, Mileno, kdo to

mohl být?”

40

Trhla sebou, jako by ji uštkl had. „Co já vím. Bylo jich víc ..

„Ale mě by zajímalo, co si o tom sama myslíte? Máte přece nějaké podezření, ne? Mohli to

být nějací docela neznámí lidé? Náhoda? Nikdy před tím jste se s nimi nesetkala? Nikdy jste

je neviděla? “ Zarazila se.

„Copak v té tmě můžete něco pořádně rozeznat? Ale bylo jich víc .. A kolik?”

„Nejspíš tři… možná i čtyři.”

„A opravdu nemáte tušení, kdo by to mohl být? Třeba někdo, s kým jste se setkala na

diskotéce.” Myslíte koncert?” Zdálo se, že dívka se poněkud vzpamatovala.

„Poslouchám vás,” řekl Dvořák, „nebude vám vadit, když vás občas přeruším a na něco se

zeptám?”

Zavrtěla hlavou. Vypadala jako ztrémovaná školačka, která má memorovat úkol z předchozí

lekce a není si jista sama sebou.

„Šli jsme včera s kamarádkou na koncert, do kulturáku Na Hadovce, víte, kde to je? Nahoře

na kopci, mezi vilkami, musí se tam pěšky, nic tam nejezdí, jenom přes den, blízko je taky

starý kino. Na jedný straně toho kopce jezdí tramvaj a na druhý straně taky, ale od stanice je

to tak jako tak nejmíň čtvrthodinka chůze.”

„Myslím, že jsem tam už někdy byl,” pomáhal jejímu úsilí Dvořák. „Jsou to úzké uličky mezi

domky a zahrádkami, dlážděné chodníky a špatně osvětlené. Sem tam parčík, a dost

zanedbaný, ne?” Poněkud překvapeně souhlasila.

„Víte, asi bych na koncert nešla, ale když mi kamarádka přinesla lístky a říkala, že nechce jít

sama… Sehnala je od nějakého kluka, co chodí na gymnázium a vypadalo to docela slibně.

Měli tam být Žentouři a ještě jedna skupina, docela nová, ještě není moc známá, ale

bezvadná. Jenže nakonec Žentouři nepřijeli… prostě podfuk.”

„Ale koncert se vám líbil i tak, ne?”

„Jo, líbil,” přisvědčila ochotně, „i ta diskotéka potom docela ušla. A lidí tam byla spousta, aspoň dvě stě.” „V kolik jste se vracela domů?” „Asi v jedenáct, abych stihla tramvaj.”

„A proč jste šla sama?”

41

Povzdychla, těžko si teď něco vyčítat!

„Když moje kamarádka nespěchala… Přece ji nebudu nutit, aby se mnou šla jako garde.

Copak jsem trapná?” „Vy jste se nebála jít těmi opuštěnými uličkami?”

„To se ví, že bála,” vyhrkla, „a jak. Jenže mě v životě nenapadlo, že by takováhle věc mohla

potkat zrovna mě.” Trochu se roztřásla, ale Dvořák dělal, že si ničeho nevšiml.

„Dobře, Mileno, ale teď kdybyste mi podrobně popsala, co se všechno včera večer na

koncertu nebo diskotéce odehrálo. Co jste dělala! Rozumíte mi? I ty nehloupější podrobnosti,

ano?”

Pacientka se schoulila ještě víc do pruhovaného županu a začala kroutit roh límečku rukou,

v druhé držela šálek. Právě v tom okamžiku zaskřípaly pod oknem brzdy škodovky.

Tenhle zvuk poznal Dvořák naprosto spolehlivě, a proto se mimoděk začal usmívat. Věděl,

že za pár okamžiků se dovnitř přiřítí jeho přítel, kapitán Hladík, který věčně spěchal. Prostě,

nedalo mu to…. Skutečně, za dvě minuty někdo klepal na dveře.

Na dlouhé představování nebyl čas ani podmínky.

„Tohle je slečna Peterková a tohle kapitán Hladík z kriminálky.”

„Vyšetřujeme váš případ,” usmál se Hladík a podal dívce ruku, „nebude vám vadit, když tady

chvíli zůstanu společně s vámi? Rád bych si některé věci upřesnil a vy jste jediná, kdo mi

může pomoci.”

Posadil se do křesla proti ní a Dvořákovi přenechal židli za psacím stolem.

„Nevadí?” zeptal se ještě jednou, neadresně, obou.

Dvořák pohlédl na ztrápenou dívku a pokrčil rameny. Milena Peterková jen mlčky přikývla.

„Řekl jsem si, že přece jen zajedu hned po ránu, za čerstva,” zamumlal ještě Hladík na

vysvětlenou.

„Já vím,” přikývl Dvořák, „víte, slečno, tohle je nejpoctivější kriminalista, co znám. Je jako buldok, zahryzne se a nepustí. Zkuste mu říct všechno, na co se bude ptát, ano?”

„Mám povídat úplně všechno?” Doktor Dvořák přisvědčil.

„Ale já nevím, jak bych začala… přišly jsme s kamarádkou Hankou Frýbovou asi v půl

sedmé. Od sedmi to mělo začínat a už tam všude čekala děsná spousta lidí, co neměli lístky

a chtěli dovnitř. Ale to je tak vždycky. Vědí, že se tam nakonec nějak propašujou a obvykle

se jim to povede. Mohlo jich čekat nejmíň padesát.

42

My jsme mohly jít rovnou dovnitř. Chtěly jsme si dát ještě kolu.”

„Mám dojem, že jsem slyšel nebo četl v předběžném protokolu něco o kamarádovi. Patřil k té

vaší přítelkyni? Ale přišel současně s vámi, ne?”

„Ale kdepak. Přišel až potom … jenže ona se s ním moc nebavila. Našla si tam … jinýho

kluka . . o d m l č e l a se zkoumavě a podívala se, co doktor na to. Ale Dvořák se tvářil

neutrálně.

„Jestli myslíte… tak ten to určitě nebyl, jeho bych poznala,” dodala ještě.

Hladík chápavě přikývl. Přebíral pozvolna iniciativu.

„Chápu. Tak jste si daly kolu. Vevnitř je zřejmě nějaký bar nebo espresso?”

„Ale kdepak, to je bývalá hospoda, teď z toho udělali kulturní dům.”

„Chodíte tam často?”

„Párkrát tam kluci od nás ze školy uspořádali koncerty skupin. Já jsem tam byla celkem

dvakrát…” „Poslyšte, přemýšlejte teď chvilku! Nesetkala jste se během toho koncertu s

nějakými chlapci, na které byste si víc pamatovala, nepohádala jste se s někým z nich, nebo

že by vás obtěžovali, nebo … sledovali. Víte, jak to bývá ..

„Jestli mě někdo obtěžoval? Kdepak, to ne! Určitě ne, já bych se ani nedala. Nejdřív jsem

poslouchala koncert a pak při díze … to se tancuje a nikdo si moc ostatních nevšímá.”

„A s nikým jste se tam nesetkala?” naléhal kapitán Hladík.

„Ne! Ledaže … ale to je blbost!” „Co je blbost?”

Dívka zavrtěla důrazně hlavou, jako by odháněla absurdní a nesmyslný nápad.

„Seznámila jsem se tam s jedním docela prima klukem, ale ten s tím nemůže mít nic

společného.” „Byl tam sám?” „S kamarády..Zarazila se nad sledem otázek a vytřeštila na

Hladíka oči. Jako by odmítala uvěřit myšlence, nápadu, že ti kluci kolem stolu ji sledovali a

nakonec přepadli…proč by to dělali? „Ne, to je blbost, úplná blbost,” prohlásila přesvědčivě.

Doktor Dvořák se, zřejmě spokojen průběhem hovoru, v klidu zahloubal do nějakých papírů.

Ale jen zdánlivě. Pořád dával podvědomě pozor, aby v případě potřeby přispěchal na

pomoc.

43

„Možná,” přisvědčil smířlivě kriminalista, „ale stejně si zkuste vybavit, jak vypadalo vaše

setkání nebo seznámení. Jak se ten kluk jmenoval, kdo byli ti jeho kamarádi.”

Svým způsobem nerada a s nepříliš velkou ochotou se podvolila.

„Šla jsem na toaletu, asi tak v půlce, mezi koncertem a dízou. Já tam nerada chodím, je tam

plno holek a čeká se ve frontě. Na chodbě jen tak stál a kouřil kluk.” „Jen tak?”

„Vlastně ne. Vrazila jsem do něj. Myslela jsem si, že asi čeká na nějakou holku, co je vevnitř.

Docela se mi líbil, vypadal pěkně, měl na sobě moderní koženou vestičku a v ní staromódní

zlatý kapesní hodinky,” vybavovala si poměrně snadno, co jí ulpělo v paměti nejvíc. „Říkal

mi, že se jmenuje Honza a že jeho táta je režisér a hodně jezdí do ciziny, tedy, jestli se

jenom nevytahoval. Taky povídal, že má svoje auto, uno, a že chodí na umprum.”

„Byl vám sympatický?” Zaváhala. „Celkem j o … “ „A vy jste se mu taky líbila?”

„Asi,” usoudila Milena Peterková, „aspoň dělal, jako že se snaží. Jenže takovejhle frája a

suverén musí mít holek na každém prstu fůru. Ani se tím moc netajil, že mu holky na kývnutí

skáčou do náruče.”

„Ale vy jste o tenhle sportovní výkon zřejmě neprojevila zájem,” vmísil se Dvořák do hovoru.

Dívka v županu se poprvé trošinku usmála. Snad jí stouplo i sebevědomí.

„Ne! Ani náhodou! Taky jsem odešla, když … když mě nutil pít koňak.”

„Koňak na diskotéce?” podivil se Hladík. „A co ti ostatní kolem něj? To tam byla celá parta?”

„Myslím, že jo. Patřili k němu. V každém případě je znal.”

„Zkuste si na ty ostatní vzpomenout.”

Zadívala se na Dvořáka, jako by očekávala nápovědu. Něco jí nesporně vrtalo hlavou, i když

se snažila nedat nic najevo. „Seděli kolem stolu a pili pivo.”

„Tam se kromě nalévání koňaku čepovalo i pivo?” kroutil hlavou Dvořák. Dovedl si

představit, jak to v bývalém hospodském sále, přejmenovaném na kulturní dům, musí potom

vypadat. Zřejmě si s tím nikdo nechce dělat starosti. Akumulace je na prvním místě. Proč na

takovou diskotéku nepřijde častěji kontrola?

44

Takhle se může donekonečna omílat, že se nesmi nezletilým čepovat alkohol…

„Mohla byste popsat ty další kluky?” připomněl kapitán. Milena Peterková se zamyslela.

„Řekla bych, že byli mladší.” Zadívala se do jednoho bodu v místnosti, jako by si chtěla

vybavit všechny detaily. Snad si v duchu vykreslovala i jejich tváře. Snažila se. Z prvotního

šoku se už dostala, snad jen místy ji překotnost v řeči usvědčovala z nakumulované úzkosti.

„Jeden kluk tam byl děsně dlouhej, takovej akorát na košíkovou.”

Hladík si vzal propisovačku a téměř neznatelně přikývl.

„Zkusíme si udělat takové shrnutí. Tak nejdřív číslo jedna: Frajer. Moderně oblečený,

suverén, studuje umprumku. Číslo dvě: Košíkář. Nic víc jste si na něm nevšimla?”

„Nosil od výčepu pivo. Nemluvila jsem s ním přímo.”

„A další? Trojka?”

„Takový protivný puberťák s dlouhými vlasy a blond knírkem. Vypadal dost nafoukaně.

Myslím, že s tím Honzou si moc nerozuměli. Posmíval se mu, že je domácí mazlíček nebo

co a že by ho rodiče nepustili samotnýho na prázdniny.” „Kdo se posmíval komu?”

„Honza tomu puberťákovi s knírkem.” „Proč si z něj dělal legraci?”

„Myslím, ž e … možná, že … ale ne, to je blbost!” „Co je blbost?”

„Zdálo se mi, že se po mně ten protivec kouká!”

„Třeba jste se mu taky líbila a neměl dost odvahy před silnějším kohoutem,” nabídl doktor

Dvořák první příměr, který ho napadl a zase se odmlčel, nechávaje příteli z kriminálky volné

pole. „Možná.”

„Takže máme frajera, košíkáře a puberťáka. Dalších jste si nevšimla?”

„Byla jsem celá nesvá, nevěděla jsem pořádně, co mám dělat, Honza mi objednal koňak a já

přemýšlela, jak nejšikovnějc zmizet…

Ale ještě s nimi seděl kluk v džínsový bundě, s velkou pihou nebo možná bradavicí nad

horním rtem. A taky možná, že tam měl jen nějaký opar nebo něco podobnýho.”

„Tedy číslo čtyři byl pihoun.”

„Ještě k nim patřil kluk, co vypadal trochu jako cikán. Měl dost tmavou pleť a černé kudrny.”

„Cikán, číslo pět,” konstatoval Hladík, zatímco si Dvořák charakterizační přezdívky pečlivě

zaznamenával.

45

„Nejmíň sympatický mi připadal ten na konci stolu. Takový nepříjemný, slizký, fuj!” otřásla se a přitiskla si župan skoro až k obličeji, jako by ji najednou roztřásla zima. „Měl řídké, sčesané vlasy a černou koženou vestu s cvočkama. Připomínal mi veksláka, nemůžu si pomoct.”

„Musím přiznat, že máte vynikající vizuální paměť,” pochválil dívku Dvořák. „Málokdy se tu

setkávám s člověkem, který by dokázal tak přesně formulovat a popsat někoho, koho viděl

jen chvilku a nesoustředěně. To vám musí ohromně pomáhat při učení ve škole, ne?”

Milena Peterková jen povzdychla. „Kdepak, já mám vždycky hroznou trému!”

Doktor Dvořák pobaveně zamrkal.

„Máte všechny předpoklady, abyste žádnou trému mít nemusela. Vraťme se ale k tématu:

Zatím jste si vzpomněla na šest lidí. S kým jste se tam ještě setkala, koho si pamatujete?”

Pacientka zavřela oči a zavrtěla hlavou.

„Už nikoho. Když skončila diskotéka, hnala jsem domů. Přes park. A jak to všechno dopadlo

přece víte, z toho si fakticky nic nepamatuju … “

Hladík se ošíval, cítil se nesvůj. Nebyl si jist, jestli to se svými otázkami poněkud nepřehnal.

Docela zapomněl, že dívka má za sebou šok, těžké trauma. V duchu si dal pohlavek.

Doktor Dvořák se tvářil schválně nezúčastněně, nezasahoval. Snad ji nechtěl v tuhle chvíli

ničím rušit. Po chvilce, když hledala kapesník, řekl smířlivě:

„Samozřejmě o tom nemusíte vůbec mluvit. Teprve časem si určitě vzpomenete na nějaký

detail. Lidská psychika prostě takhle funguje: když pomine všechno napětí a šok, srovná se

a pak vypluje nějaká podrobnost, kterou si předtím člověk vůbec neuvědomoval. Představte

si, že jeden můj pacient, který byl dlouho, skoro měsíc v takovém podivném stavu

zmatenosti a toulal se, sám nevěděl kudy, si po čase uvědomil, že v té době viděl nějaký

věžní orloj a když jsem mu ukázal olomouckou věž, poznal jej docela bezpečně. Zvláštní,

co?” Přikývla. „Já bych vám vážně všechno řekla, jen kdybych něco věděla. Ale jako bych

měla v hlavě úplně prázdno. Byla jsem strašně rozčilená, to víte, bála jsem se že mě třeba

zabijou … já vím, je to asi hloupý. A pak, nikomu z nich jsem v té tmě neviděla do obličeje,

snad jsem je ani pořádně nevnímala .. Doktor Dvořák vstal, s Hladíkem se dorozuměli

pohledem. „Jste statečné děvče, nevěřil jsem ani zdaleka, že mi tolik pomůžete. Opravdu

vám moc děkuju,” řekl kapitán.

46

„Už vás dneska nebude nikdo trápit otázkami, můžete se vrátit na oddělení. Chtěl bych,

abyste se dala co nejrychleji do pořádku a pak vás pustím domů,” připojil doktor Dvořák se

samozřejmosti.

„Nebudu tady dlouho?” zeptala se s obavou, těkajíc očima z jednoho na druhého. Nebylo z

toho však patrno, zda je ráda a nebo ne. Měla jistě na jazyku ještě něco, co potřebovala

vědět, ale netroufala si. Otázka ji pálila na jazyku. „Uvidíme. Jak se budete c í t i t … “

„Pane doktore, myslíte, že … to, co se stalo … nebude m í t … následky? Rozumíte mi?”

upřela na něho vyděšené oči, otřesené skutečností, ale zároveň připravené na pravdu, ať je

jakákoliv.

Hladík se diskrétně otočil, jako by se jej otázka netýkala. Uvědomoval si příliš dobře, v jakém

psychickém stavu se dívka před nimi, přes veškerou snahu se ovládnout, nachází.

Vždycky si v téhle chvíli říkal, že musí něco zásadního udělat. Teď to zásadní znamenalo

najít pachatele. Hlavní slovo měl však Dvořák.

„Teď, v tomhle okamžiku, vám nic definitivního neřeknu, ne že bych nechtěl, ale prostě to

zatím nevím. A nechci vás planě chlácholit. Musíme počkat, až se vyjasní laboratorní nálezy

a budou možná další specifická vyšetření. Zatím víme jen, že naštěstí nedošlo k

závažnějším poraněním.”

Mileně Peterkové i tohle stačilo, aby se trochu uklidnila, ne však docela. Postávala

nerozhodně dál před dveřmi, přešlapujíc z nohy na nohu.

„Já vím,” mávl rukou Dvořák, „ale tohle já sám taky v tuhle chvíli nevím a nemůžu říct. A

žádný doktor na světě. Ale ujišťuji vás, že kdyby náhodou došlo k těhotenství, všechno

vyřešíme miniinterrupcí. Nemusíte se bát.”

Pořád ještě stála a velkýma, vystrašenýma očima těkala po místnosti.

„Opravdu, můžete mi věřit.” Hladík otočil hlavu a dodal:

„A co se týče maminky, taky nemusíte mít strach. Když tadyhle pan doktor slíbil, že si s ní

promluví, můžete si být jistá, že dá všechno do pořádku. Já ho znám. Je na něj spolehnutí.”

Dvořák se zašklebil, ale zbývalo jen přisvědčit. Jeho kamarád z kriminálky si tentokrát

vzpomněl na detail, který se týkal především skutečně jeho. Někdy si lámal hlavu, jak to, že

si dokážou tak navazovat myšlenky. Vždyť se vším všady jsou každý úplně jiný.

47

„Spolehněte se. Promluvím s ní, co nejdřív ! “

Při všem, co se stalo, to Mileně Peterkové připadalo najednou jako báječná a uklidňující

zpráva.

„Děkuju. Děkuju mockrát!” Vyklouzla s mírnou úklonou z Dvořákovy pracovny.

„Jak je vidět, ze všeho nejvíc se boji maminky,” povzdechl kapitán.

Doktor Dvořák vzal útržek s telefonním číslem a zavolal sociální pracovnici.

„Zastavte se u mne! Mám pro vás svrchovaně důležitý, ale diskrétní úkol. Pozvat na pohovor

jednu nešťastnou matku … ale sežeňte ji ještě dnes, ano?”

Kapitán Hladík už na nic nečekal, co se potřeboval dovědět, si odnášel načrtané Dvořákovou

rukou. Měl před sebou náročný den a chtěl proto dorazit na správu co nejdřív. Podle všeho

se mu to mohlo podařit. Navíc se tvářil opravdu spokojeně.

„Děkuji ti, Petře a ještě zavolám!” ujistil doktora Dvořáka a zmizel.

xxxx

Krátce po poledni zazvonil telefon, nepříjemně a imperativně. Doktor Dvořák se natáhl přes

stůl a chvíli na jedné noze balancoval jako varietní ekvilibrista. „Dvořák.”

„Sekretariát, dobrý den. Předám soudruha ředitele.”

V telefonu zachrastilo.

„Haló, Petře,” ozval se ředitel, „teď jsem tu měl návštěvu.

Právě ode mne odešel inženýr Pauli.” „Zase nějaká stížnost, co?”

„Kupodivu, ani v podstatě ne. Spíš snaha ovlivnit situaci.

Obrací se na mne, protože prý jistě budu mít pochopení. Že jsi na jeho syna moc přísný. A

jestli bych nemohl syna přeložit na jiné oddělení.. A že mne pozdravuje náměstek ministra. A

tak d á l . .

Na rám otevřeného Dvořákova okna vletěl nádherný barevný motýl, asi babočka, a lehce

potřásal křídly.

Cestou k pavilónu se blížila rázně kráčející postava.

„A co jsi mu řekl?”

„Pochopitelně, že to nepřichází v úvahu a že nemohu měnit svoje vlastni závazná

rozhodnutí. Mladý Pauli k tobě na odděleni patří, tak jaképak fraky.”

48

„Diky,” řekl Dvořák, „víš, ale ten jeho syn je syčák non plus ultra. Máme s nim neustálé

potíže, nic nerespektuje, chová se hrubě, vyzývavě, pořád jsou na něho nějaké stížnosti.

Dokonce byl v podezřeni, že bil jednoho oligofrenika, který se nemůže bránit.”

„Dovedu si to představit. Proto ti volám dřív, než dojde pan inženýr na odděleni, abys věděl,

jak to je. On by se třeba mohl ohánět něčím, co není vůbec pravda.”

Z ředitelova hlasu zaznívala únava. S Dvořákem se znali dlouho, od dob středoškolských

studil, i když ředitel psychiatrické léčebny byl o něco málo starší, dobře si rozuměli. Doktor

Dvořák patřil typem spíš k sangvinikům, zatímco ředitel byl rozvážný kliďas.

„Tak ono mu nestačí, že otravuje tebe, ještě tady obšťastní nás?” divil se naoko Dvořák a

pošilhával přitom po nástěnných hodinách, kde se blížila druhá a tedy, protože byla zároveň

středa, i hodina povolených návštěv na pavilónech.

„Co jsem mohl dělat? Má na to dneska právo,” povzdychl ředitel a s malinkou odmlkou se

zeptal, „zpracoval jsi už tu statistiku o drogách, mám s tím v pátek zajít na ministerstvo,

chtějí o tom jednat.” „Ano, mám to hotovo, pošlu ti to hned po někom na sekretariát.”

„Tak děkuju. A přeju hezkou zábavu,” zakončil ředitel s lehkou kamarádskou ironií. Ještě

nedávno sám podobné oddělení vedl a dobře věděl, že často je práce s pacienty z hlediska

náročnosti úplně zanedbatelná oproti námaze, kterou musí člověk vyvinout při uklidňování

nejbližších příbuzných v době obvyklých informaci. Těm je někdy velmi těžké vysvětlit i ty

nejelementárnější věci. Doktor Dvořák odložil telefon a už někdo klepal.

Ve dveřích se objevil pětačtyřicátník a zůstal bez pozdravu suverénně stát jako by vyčkával.

„Prosím, co si přejete,” zareagoval doktor Dvořák, tváře se jako by ho setkání s inženýrem

Paulim překvapilo.

„Asi víte, proč jsem tady,” představil se v bojovném duchu inženýr Pauli, připraven kdykoli

zaútočit. „Nevím, ale předpokládám, že něco potřebujete.”

„Přišel jsem za vámi, aby se tu definitivně vyjasnilo, co budete dál dělat s mým synem.”

„Ještě jste se nepředstavil,” upozornil ho doktor Dvořák, „a máte-li na našem oddělení syna,

bude lepší, když se posadíte. Prosím, třeba tady do křesla.”

49

Měl zkušenost, že i největší bojovníci v křesle zjihnou. S měkkou a poddajnou pohovkou se

otupuje přirozené ostří. I výjimka potvrzuje pravidlo. Na inženýra Pauliho neplatilo nic.

„Jsem inženýr Pauli, tady je moje navštívenka,” a podal doktorovi vizitku tak rázně, že

doletěla na stůl, jako by poslal vlaštovku. Stálo na ní ing. Dušan Pauli, generální ředitel PZO

IMPEX, adresa a telefon.

„Jistě chápete, že nemám moc planého času, abych se zabýval lapáliemi a dětinskými

schválnostmi, které osobně pokládám za zcela zbytečné.” Sledoval přitom ostřížím zrakem

Dvořáka. Zřejmě ho naštvalo, že jeho suverénní řeč, ba ani společenské a pracovní

postavení neučinily na doktora patřičný dojem.

Ano, chápu vás, sám na tom nejsem o nic lépe. Jistě se tedy snadno dohodneme na

stručnosti a věcnosti,” usmál se s přehledem doktor. Do toho zazvonil nový telefon.

„Mohl bych, prosím, mluvit s doktorem Dvořákem?” „Prosím, u telefonu.”

„Tady doktor Hronek. Pane doktore, vy mě neznáte, ale já jsem se dostal do strašné situace

se synem. Nevím, jak z toho, je to opravdu hrozně naléhavé a jeden můj kolega mi poradil,

abych se obrátil přímo na vás, prý jste v tom oboru skutečná kapacita, nezlobte se,” chrlil

hlas z telefonu překotně, jako by chtěl co nejrychleji říct všechno možné co nejvýstižněji a

hlavně nejpřesvědčivěji.

„Ano, chápu vás, ale nejlepší by bylo, kdybyste se obrátil třeba na Linku důvěry, nebo na

příslušného obvodního psychiatra. Nevím, v čem bych vám mohl takto na dálku pomoci a

pak tu mám právě naléhavou práci,” snažil se Dvořák ukončit hovor.

Takových žádostí bylo každý den několik a všem se věnovat nešlo i při největší ochotě,

člověk se nemůže rozpůlit. Navíc otec jiného nezdárného syna seděl přímo v pracovně a

tvářil se jako uražená ješitnost sama, jak si může někdo dovolit telefonovat, když právě on,

generální ředitel Pauli, chce mluvit s doktorem.

„Prosím vás, neodmítejte mě. Já i manželka jsme na pokraji sil, nevíme kudy kam. Situace je

opravdu nesmírně závažná a zamotaná.”

Dvořák se nadechl, aby něco řekl, ale hlas v telefonu přesvědčoval dál.

„Doporučila mi vás taky paní Fajglová, prý si jistě vzpomenete, vaše sousedka.”

51

Používal zřejmě nejsilnější kalibry, které měl v zásobě, jen aby přesvědčil. Vypadalo to

najisto, že se Dvořákovi odmítnout nepodaří.

„Tak přijďte ještě dneska,“ povolil Dvořák a pokrčil rameny, „co nejdříve.”

„To myslíte…jako,že tam mám přijet za vámi?Tam…do toho … na psychiatrii? … já jsem

myslel, jestli byste neměl čas … někde se sejít?“ Bylo to moc i na Dvořáka.

„Přirozeně, že tady, jinou možnost nevidím. Vlezlý návrh Dvořáka popudil, vadilo mu

vždycky, když lidé neznali míru a zneužívali jeho ochoty. Kroutil hlavou, zapomínaje na

přítomnost návštěvy v pracovně. „A jak jste si to vůbec představoval? Že se snad teď seberu

a pojedu za vámi?”

„Ne, proboha, to ne … jenom … že si asi budu muset vzít propustku z práce,” vykoktal

volající hlas z telefonu. „Asi budete muset.”

„A kde vás najdu?” ještě se ujišťoval dál.

„Zeptejte se ve vrátnici, oni vám řeknou kudy kam. Ale pospěšte si, prosím, budu tady jen do

půl páté,” odložil sluchátko a zahleděl se směrem ke generálnímu řediteli Paulimu. Tihle lidé se domnívají, že lékař na psychiatrii je dostupný permanentně, ve dne i v noci, v sobotu i ve svátek. A vůbec jim nedojde, že také má svoji rodinu, svoje zájmy, záliby. A taky potřebuje

odpočinek a volný čas. Nemůže být k dispozici pořád.

Inženýr Pauli nervózně poklepával dlaní o desku konferenčního stolku, dávaje tak

ostentativně najevo svůj despekt k celé psychiatrii.

„Abychom se vrátili k vašemu problému,” připomněl Dvořák, jakoby nevnímal návštěvníkovu

nervozitu, „co si vlastně ode mne přejete?” Inženýr Pauli se mnohovýznamně zatvářil.

„Byl jsem u vašeho ředitele.”

Dvořák vyčkával, nedával najevo nic, z čeho by Pauli mohl vyčíst nějakou reakci nebo

usoudit, že o tom ví. „Říkal, že mi jistě vyhovíte.”

„Jistě. Bude-li to možné. Tak přejděme k meritu věci!”

„Chtěl bych vědět, co zamýšlíte dál s mým synem. Vladimír Pauli. Znáte ho, ne?” Lehká

arogance, umně smíchaná s dobře kalkulovanou suverenitou na pokraji únosnosti.

Rukavice byla vhozena. „Pauli,” opakoval Dvořák, „říkáte Pauli. Nevím, co vám není jasné.

52

Já sám jsem vám to, pokud vím, několikrát telefonicky vysvětloval.”

„Ale to jste přece nemohl myslet vážně!”

„Ovšemže ano. A jak jinak? Váš syn je toxikoman, má na svědomí nedovolenou výrobu a

distribuci omamných látek, prosté zneužíváni ve smyslu paragrafu 187. Za normálních

okolnosti by za všechno, co se naprováděl, měl být ve výkonu trestu. Jestliže tam není, je

spíše dáno nedostatky ve znaleckém posudku a výjimečnými schopnostmi advokáta, který

zpochybnil, co se dalo.” Ředitel Pauli se zamračil.

„Posuzovali ho zkušeni znalci. Ukázalo se přece, že můj syn za to nemůže, je nemocný a

závislý na drogách. Má se tedy léčit, že? Nechápu, proč můj advokát tvrdil, že jste vynikající

odborník. Asi vás neznal.”

„Vidíte a právě proto, že musíme pacienty léčit, nemůžeme léčbu narušovat.” Byly chvíle,

kdy i doktor Dvořák se dokázal suverénně ovládat, jako třeba právě teď.

„Váš syn je nemocný a bude se léčit jako ostatní, prosím. Jenže má-li někdo soudem

určenou ústavní ochrannou léčbu, nemůže si dělat, co by chtěl. Není tu v sanatoriu, ale na

určeném léčení, o němž se bude soudu podávat hlášení a o jehož ukončení také rozhodne

soud a nikdo jiný. Znovu musím zdůraznit, že ochranná léčba je místo uloženého trestu.

Zřejmě jste si neuvědomil, že všechno nelze dosáhnout postranními cestičkami.”

Inženýr Pauli se naježil. „Co tím chcete říct?”

„Jenom se vám snažím vysvětlit celou situaci.” Pauli se ušklíbl a mávl nadneseně rukou.

„Ostatně, říkejte si, co chcete. On už se najde někdo, kdo to pak všechno vysvětlí vám.”

Zdá se mi, pane inženýre, že další rozhovor v tomhle duchu by neměl smysl. Jestli máte na

srdci něco důležitého, vraťte se k tomu, jinak je škoda času.”

Inženýr se trochu zarazil, ale ihned zase s rozběhem vypálil.

„Proč jste mu odmítl dát propustku na sobotu a neděli, když jiní pacienti ji dostali?”

„Protože má ochrannou léčbu, která je stanovena soudem a má svá neměnná kritéria. Jak

už jsem vám vysvětlil, soud ji uložil místo výkonu trestu, a proto obnáší nezbytná omezení.

Váš syn je u nás teprve čtrnáct dni a za celou tu dobu se usilovně snaží prokázat, že se léčit

nechce a nebude. Našli jsme mu zase drogy v moči.”

53

Inženýr si doktora pohrdlivě změřil.

„Jak vidím, děláte si tady z toho s chutí kriminál. Konec konců mě vaše bachařské způsoby

ani moc nepřekvapují. Něco jiného propagujete, něco jiného realizujete.”

Doktor Dvořák v duchu přemýšlel, proč vlastně toho nafoukaného inženýra ještě nevyhodil a

proč se přes ustavičné provokování nerozčílil. Mladý Pauli patří k té části hýčkané zlaté

mládeže, na jehož výchovu neměl nikdo čas, rodiče si ho kupovali penězi. Nikoho však

nezajímalo, co s nimi dělá, za co je utrácí, jak tráví volný čas. Údajně netušili, že si doma

vyráběl drogy. Věděli jen, že se hodně zajímá o chemii. A tak z něho vyrostl pozvolna grázl,

který má pocit, že si může všechno dovolit a že ho ze všeho protektivní tatínek vytáhne. A

tohle byl první případ, kdy to vyšlo jen napůl, kdy konexe a peníze nezabraly, respektive

neměly vůbec šanci.

„Je mi líto, ale závazný pokyn pro terapii těchto ochranných léčeb říká, že propustky se

mohou vydávat až po ukončení nejméně pátého měsice léčby a za předpokladu, že si tím

ošetřující lékař potřebuje ověřit, jak léčba uspěla.”

„Přece nemůžete zavřít někoho na půl roku a nepustit ho ven! To mohl jít rovnou sedět!”

pobouřeně vykřikl inženýr Pauli, „měl s námi jet na dovolenou do Španělska, mám všechno

zaplacené!” Doktor Dvořák pokrčil rameny.

„Nedá se vážně nic dělat. Věřte, že by bylo pro nás oboustranně příjemnější, kdyby se váš

syn podrobil zdejšímu režimu. Pokud bude dál ostentativně ignorovat všechno, co má

respektovat, může být léčba ještě delší a nebo může být přeložen na zcela uzavřené

oddělení. Tam je režim v izolaci mnohem tvrdší než tady.”

„A jak byste si to představoval?” pokusil se otec Pauli o smír.

„Především nezanášet tajně drogy na odděleni, nefetovat tady a nestrhávat k tomu další

pacienty. To je z hlediska léčby nejzávažnější porušeni pravidel,” vysvětloval doktor Dvořák

trpělivě.

„Dobrá, nebudu vás zdržovat. Když dovolíte, podívám se za nim a promluvím s ním. Děkuju

za ochotu,” neodpustil si dvojsmyslnost a vyšel z Dvořákovy pracovny.

Doktor zamyšleně otevřel knihu hlášeni. Zíral na řadu zápisů před sebou, ale nedokázal se

správně soustředit. Předchozí rozhovor ho stál hodně sil i trpělivosti: Neudivovalo ho, že

rodiče, kteří nejčastěji sami ve výchově svých dětí něco podstatného zanedbali, se potom se

vší vehemencí snaží očistit a zbavit viny hledáním viníka jinde.

54

A stejně bezhlavě a možno říci i bezohledně, jako to dělali dosud ve vlastním životě.

Nalistoval si chorobopis s hlavičkou Vladimír Pauli. Tomu chlapci je pouhých šestnáct let. Má

na svědomí celou partu ještě mnohem mladších, ani ne patnáctiletých chlapců a děvčat,

které nejdřív naučil čichat ředidla a pak je i zásoboval po domácku vyrobenými drogami.

Znalci, kteří ho zkoumali, konstatovali u něho plnou závislost. Jenže jak vést účinnou

protitoxikomanickou léčbu u člověka, který nemá motivaci, nevěří, že se mu může něco stát

a prostě nechce! Tak vzniká zcela neřešitelný kruh. Protidrogová léčba spočívá na jasných

podmínkách, především na dokonalé prostorové izolaci, kam by nepronikla droga vůbec.

Tady, na psychiatrii, je izolace čistě formální, nemá smysl si namlouvat, že se sem

nedostane zvenčí alkohol nebo droga. Jestliže se bude někdo z pacientů v tomhle směru

cíleně snažit, určitě se mu to nakonec podaří. Nato by nestačil ani pětinásobný počet

personálu. A pak, nelze zapojit do psychoterapie někoho, kdo odmítá spolupracovat a ze

všech sil a prostředků podrývá autoritu a vůbec dělá všechno proto, aby strhl i ostatní, dosud

spolupracující pacienty na svou stranu. Přesně takový je Vladimír Pauli. Má navíc nekritickou

oporu ve svém otci, který se začal ohánět teprve v okamžiku, kdy syn toxikoman by ho mohl

nějak ohrozit v dosud perfektní kariéře. Dnešní intervence nebyla první. Už se podobně

pokoušel ovlivnit léčbu na třech nebo čtyřech místech a odmítal pochopit, že tohle všechno

dělá proti budoucnosti vlastního dítěte. Jediné, o co se snažil od začátku hospitalizace, bylo

zpochybnění všech lékařských rozhodnutí. Patří také zřejmě do kategorie nepoučitelných.

Před Dvořákem ležely výsledky z toxikologie. Analýza ukázala, že mladý Pauli si

předevčírem vpíchl dávku připravenou nejméně za třiceti tabletek analgetik. A nejhorší bylo,

že podobný nález se objevil u kontrolního vzorku, u pacienta, o němž až dosud nebylo

známo, že by se o fetování pokoušel. Léčil se tu po sebevražedném pokusu z nějaké

dlouholeté nešťastné lásky. A teď tohle. Nebylo by poprvé, kdy si pak rodiče stěžují, že jejich

syn nebo dcera se tu ještě něco přiučili. Jenže jak tomu zabránit?

Tak teď i Marek Vydra.

Zvedl telefon a vytočil inspekční pokoj sester.

55

„Pošlete za mnou pacienta Vydru, ano? A raději hned, než přijdou návštěvy.”

Sotva za tři minuty vtrhla do jeho pracovny povodeň v podobě staniční sestry. Ani

nezaklepala. „Vydra utekl!”

Dvořák vstal od stolu tak prudce, že židle za ním se skácela na podlahu. „Jak to? A kdy?”

„Nevíme. Asi teď někdy. U sklepa jsou vytržené dveře a dole v chodbě je vypáčené okénko ..

Tohle byla odjakživa nejsnadnější cesta. Tedy od té doby, kdy musel nechat celé odděleni

právě kvůli toxikomanům zamřížovat. „A prošli jste okolí?”

„Ano, volali jsme i na v r á t n i c i … jenže oni půjdou přes plot. Nebudou přece riskovat, že si jich někdo všimne a zadrží je. I když v tom zmatku před budovou při návštěvách … “

„Říkala jste ONI? Rozuměl jsem dobře? Zmizelo jich víc?”

„No právě,” zarazila se sestra, „nemůžeme najít tři.” Dvořák vyčkával.

„Vydra, Kalousek… a P a u l i … ” Sestra asi čekala hromobití, proto se snažila vysvětlovat a omlouvat. „Nevím, jak je to možné. Ještě před chvílí s ním mluvil jeho otec.”

„Inženýr Pauli je ještě na oddělení?”

„Ne, odešel asi před čtvrt hodinou, nechal mu tady nějaké peníze na kapesné, prý aby měl

na cigarety a hned zase chtěl, abychom mu otevřely, že spěchá na nějakou důležitou

schůzku.” „A se synem opravdu mluvil?” ujišťoval se Dvořák.

„Ano, dobrých deset minut. Máme to zapsané,” přisvědčila staniční. Každá podobná

mrzutost ji značně otrávila, sama měla ráda pořádek a nedokázala se vyrovnat s ustavičnými

dohady s pacienty, u nichž ona i ostatní sestry měly pochybnost, že skutečně potřebují

psychiatrickou léčebnou péči. Pauli patřil od počátku mezi ně.

„Já jsem si byla jistá, že stejně uteče!”

„Nic si z toho nedělejte,” chlácholil ji Dvořák, „pošleme hned hlášení na VB, ať sociální

zavolá na místní oddělení a na ty dveře do sklepa pozvěte zámečníky.”

Sestra zmizela na chodbě a doktor Dvořák se zase posadil na převrácenou židli. Košík

nepříjemností se podezřele vršil.

S odevzdaností otevřel fascikl s dekursy a začal soustředěně zapisovat všechny nové

skutečnosti.

56

Co času zabere tahle administrativa!

Zprvu ani nepostřehl nesmělé zaklepáni, teprve po chvíli, kdy se v intervalu opakovalo jako

když datel otlouká nemocný kmen, zvedl hlavu a zavolal: „Vstupte!”

Dveře se otevřely pozvolna, nesměle. Z chodby velice pomalu vstoupil statný muž a díval se

tázavě. „Dobrý den, já jsem doktor Hronek a jdu za panem doktorem Dvořákem.”

„Ano, to jsem já,” přisvědčil Dvořák, „co si přejete?”

Muž udělal dva nejisté krůčky ke stolu a zase se zastavil.

„Já jsem vám před chvílí v o l a l … “ začal značně zajíkavě. Rozhlížel se kolem sebe jako

typický úzkostný případ. „Ano, vzpomínám si, posaďte se, pane doktore,” nabídl Dvořák a

ukázal na křeslo. Už na první pohled bylo jasné, že ten člověk se chce s něčím velice

důležitým svěřit, poradit se o něčem životně nezbytném, ale neví teď jak do toho. Možná i

prostředí, samo pomyšlení, že je v psychiatrické léčebně, o které se vypráví tolik historek,

trochu zablokovalo jeho schopnost se rozhovořit.

„Nezlobte se, že vás tak přepadám, pane doktore, ale já si nevím r a d y… Mám

sedmnáctiletého syna.” Dvořák přikývl a zavřel desky chorobopisů na stole. „Vy jste lékař?”

zeptal se klidně. „Ne, prosím, pane doktore, já jsem právník,” vykoktal muž v křesle před

Dvořákem a tvářil se dál jako hromádka neštěstí. Vůbec to nějak neodpovídalo jeho postavě

a vzezření. Dvořák by se vsadil, že návštěvník je spíš rázný a rozhodný člověk.

„Z toho si nic nedělejte,” uklidňoval ho nesmyslně jako v nějaké absurdní grotesce, kde

každý mysli na něco jiného, „udělejte si pohodlí a řekněte mi v klidu, co máte tak

naléhavého, že to nesnese odklad.”

JUDr. Hronek se začal ztrácet v křesle a nějak i propadat, očividně ztrácel odvahu a to, co

chtěl říct, nešlo ven. I v hrdle mu z toho vysýchalo.

„Jak bych to m ě l … já mám syna, je mu sedmnáct, ale to jsem vlastně asi ř í k a l … studuje na gymnáziu… teď má neomluvené absence. Právě dneska jsem mluvil s ředitelem, je to hrozné. Flákal se za školou a my jsme to nevěděli, rozumíte? A přitom se ještě loni učil

docela d o b ř e … Na gymnázium se dostal na odvolání a po intervenci, to je sice p r a v d a … “

vyrážel ze sebe polohlasně doktor Hronek a stále se nešťastně nořil do křesla. Přesto se

zdálo, že i pouhé formální sdělení ho trochu uklidnilo.

57

Snažil se sám zachytit nit a kultivovaně pokračovat. Dvořák mu k tomu poskytoval dost

příležitosti, jen občas zasáhl. „Měl hodně zameškáno?”

„Padesát hodin. A už nechce dál studovat.”

„A proč mu tedy nevyhovět? Třeba by byl v učení šťastnější?”

„On? Kdepak! Nechtěl by vůbec nic dělat. A stydím se, to mi můžete věřit, když se takhle

přiznávám. Mám pocit, že se musel dostat do nějaké party, nedovedu si to jinak vůbec

vysvětlit, museli ho strhnout nějací špatní kamarádi! Takový nikdy předtím nebyl! Trochu

zlobil jako dítě, ale nic výjimečného, spíš byl bábovka. Já prostě nic nechápu … nevím … “

nešťastně vysvětloval otec Hronek. S předchozím sebejistým tatínkem si nebyl podobný.

„Zatím všechno, co jste mi řekl, svědčí spíš pro výchovný anebo pedagogický problém. Nic

psychiatrického, nic, co by se mělo léčit. Nebo, co by se dalo léčit,” namítl doktor Dvořák.

„Jenže to není všechno.” Doktor Hronek se narovnal v křesle, „já se obávám, že v té partě

asi taky f e t u j i … říká se tomu tak, ne?“

„A jak jste na to přišel?” podivil se Dvořák, „něco z něho bylo cítit? Nebo jste u něho našli injekční stříkačky?”„Nenašli, to zatím ne. Ale jeho chování se změnilo. Prostě, je celý nějaký jiný, drzý, vzpurný. Jen si představte, včera v noci přišel domů až dlouho v noci. Oči se mu leskly, choval se agresivně, ale opilý nebyl, šel z něho až strach. To přece nemůže být

normální! Nebo snad ano? A dovedete si představit, jak z toho byla šokovaná manželka?”

Dvořák mlčky přikývl. Tohle by mohlo být horší. Mívali na oddělení, spíše náhodou, podobné

případy. Většinou šlo o nezralé dorostence, kteří si chtěli vyzkoušet drogu.

„Pane doktore, to ještě není všechno! Máme podezření a domníváme se s manželkou

oprávněně … ztratily se nám totiž peníze z trezorku a nějaké cenné věci. Jediný, kdo je mohl

vzít, je náš syn, nikdo jiný! Jedině on věděl, kde je klíč. Ty věci prostě zmizely, nikdo trezor

nepoškodil, ale normálně otevřel. Ani ohlásit to nemůžeme!”

„Tohle je ovšem velice vážné podezřeni. Mluvil jste o tom se synem?”

JUDr. Hronek se trochu zakabonil.

„Mluvil, jenže marně. Vysmál se nám do o č í … a tohle, pane doktore, přece taky není

normální,” vztyčil se, aby snad svému líčení dodal ještě větší vážnosti, „tohle mám od něj.

58

Od vlastního syna. Vztáhl na tátu ruku!” dodal dramaticky. „To nemůžu ani nikomu říct,

musel bych se propadnout hanbou!

„Chápu, pane doktore,” přisvědčil Dvořák, „ale tohle všechno, málo platné, pořád není

záležitost psychiatrie … Ztratilo se vám ještě něco? A stává se to teď častěji?” Doktor Hronek zřetelně zbledl. V duchu uvažoval, má-li přiznat celou pravdu, ale zvítězila opatrnost.

Nemůže přece jen tak někomu přiznat, jaké choulostivé věci ukrýval doma v sejfu. Teď o tom

vlastně ví jen manželka. Ale třeba se ještě bankovní kód objeví. Jestli jej vzal Oldřich, nemá

pro něj žádnou cenu, nemůže si nic vybrat. Snad by nešel tak daleko, aby chtěl zničit

vlastního tátu. Nemá důvod … pořád nějaké přece … nějaké snad … ale co, když … Sám v

tuhle chvíli nevěděl, co má udělat. „Říkáte, že jste to zjistil včera? Co dělal váš syn?”

Hronek pokrčil rameny.

„Nevím, neřekl nám nic. Snad byl někde s kamarády, na nějaké diskotéce a nebo v

kdovíjakém doupěti!” „Neznáte jeho kamarády?”

Hronek stáhl hlavu mezi ramena a neřekl nic. „Ztratilo se hodně peněz?”

„Kolik korun ani nevím … hlavně v a l u t y … měl jsem … j a k s i … malou zásobu. I když se to nesmí, já vím…taky proto s tím nemůžu na VB! Rozumíte?”

Ano, doktor Dvořák mu rozuměl dokonale.

„Proboha, poraďte mi, co mám dělat? Ten kluk přece není normální? Měli byste ho tady

zavřít!” Doktor Dvořák zavrtěl hlavou. Takhle to nejde. My nemáme právo tady někoho

zavírat, I když se vám třeba zdá, že hoch jedná nenormálně! Směrodatné je vyšetření

odborným lékařem a pouze na jeho doporučení můžeme pacienta k nám na psychiatrii

přijmout. Takže váš syn by se musel dát vyšetřit u odborníka na psychiatrii. To znamená tam

sám dojít a pakliže odborník zjistí, že s ním něco není v pořádku a že zaslouží hlubší

vyšetření, pošle ho k nám do léčebny. Pak bychom ho přijali a pokusili se vyšetřit, jestli to

není v důsledku nějaké duševní choroby nebo poruchy. Ale podle toho, co o něm od vás

vím, v tomto směru můžete být klidný. Duševně chorý nebude,” vysvětloval Dvořák trpělivě.

„Ale on dobrovolně na žádné psychiatrické vyšetření nepůjde!” „Pak se nedá nic dělat.”

60

„Ale jak to? To mám jen tak čekat, až něco skutečně provede a zavřou ho?“

„V zásadě to tak je. Nemůžeme nikoho zavírat předem, aby náhodou něco neudělal, pokud k

tomu nevedou nějaké zvláňtní důvody. A ty musí někdo konkrétně a v rámci platných norem

konstatovat. Ale protože vašemu synovi ještě není osmnáct, můžete se obrátit na příslušný

národní výbor a požádat o pomoc, protože na jeho výchovu nestačíte.

Bude zařazen, pokud příslušné oddělení uzná oprávněnost vašeho požadavku, do seznamu

čekatelů na výchovný ústav mládeže. Ale protože mu je skoro osmnáct, už se nástupu určitě

nedočká.” „Myslíte polepšovnu?”

„Ano. Ale jak říkám, nedělejte si iluze, že ho hned přijmou. Mají plno skoro ve všech

ústavech.”

„A vy ho tady opravdu zavřít nemůžete? Nešlo by to nějak? Když je jasné, že nemůže být

normální?” Doktor Dvořák se usmál.

„Víte, vybočuje-li někdo ze společenské; normy, ještě neznamená, že je nenormální. Ruku

na srdce, pane doktore, vám by se víc líbilo vysvětlení, že váš syn je nemocný, a proto dělá

lumpárny, že ano? Za takových okolností je docela společensky únosné mít doma blázna,

který za nic nemůže, protože to nemá v hlavě v pořádku. Jenže podle všeho, co jste mi řekl,

nic takového tu zdaleka není. Je jen velmi malá pravděpodobnost, že se jedná o duševní

poruchu. Ale i tak, kdybych vám chtěl maximálně vyhovět a přece jen jej vyšetřit, musel by

se dostavit do léčebny s lékařským doporučením. Jinak to prostě nelze. Nemáme právo, jak

si lidé myslí, bohužel i mylně představují, někoho vzít a tady zavřít.”

„Takže mi v tom vůbec nepomůžete?” hlesl doktor Hronek a schoulil se v křesle jako

hromádka neštěstí.

„Obraťte se, jak jsem vám poradil, na národní výbor. Uvidíte. A pokud by váš syn z nějakého

objektivního důvodu měl být i psychiatricky vyšetřen, rádi to, pochopitelně, uděláme.”

„Ale myslíte si, že to není na léčení, že?” zeptal se znovu JUDr. Hronek a vstal. Zdálo se, že se snaží ze všech sil vyrovnat s právě získanými informacemi.

Dvořák přisvědčil. Nelze směšovat skutečnou psychickou poruchu s výchovnými problémy.

„A nemůžete pro mne vlastně vůbec nic udělat,” dodal opět, spíše pro sebe doktor Hronek.

„Tak vám pěkně děkuju, že jste mi tak ochotně věnoval svůj vzácný čas.” Hronek podal

Dvořákovi ruku, očima zatěkal někam mimo, jako by se styděl a zamířil ke dveřím.

61

Střetl se v nich se sestrou, která přinášela igelitový sáček. Od dveří, bez ohledu na návštěvu,

hlásila:

„Našli jsme nádobíčko. A víte, kde ho měli? V rezervoáru na záchodě. Prý to patří Paulimu.”

Položila na stůl sáček s použitými stříkačkami a jehlami.

Otec Hronek vyplul z Dvořákovy pracovny. Sestra jen zavrtěla hlavou.

„Vy tedy ale dneska máte návštěvníky! Já se stejně divím, kde se v lidech bere vůbec to

sebevědomí. Já kdybych něco ve špitále chtěla od doktora, budu takhle malá a ušlápnutá.

Kdepak oni. Jsou to mistři světa. Mají pocit, že nemocným bychom neměli sloužit, ale

posluhovat. A ještě by nebyli spokojený.”

Dvořák na ni krátce pohlédl, ale neřekl nic. Měla v podstatě pravdu. Bezprostředně za

sestrou vklouzla do Dvořákovy pracovny sociální pracovnice, provázená asi čtyřicetiletou

ženou s ustaraným výrazem.

„Přál jste si mluvit s paní Peterkovou,” prohlásila, „tak ji přivádím. Právě přišla.”

Dvořák se usmál jak nejklidněji dovedl.

„Prosím, posaďte se, hned se vám budu věnovat.” ještě se obrátil k sociální pracovnici:

„Staniční vám dá údaje. Před chvílí utekli tři kluci, mezi nimi Pauli. Zavolejte na místní

oddělení VB, aby po nich vyhlásili pátrání. Co nejdříve jim to taky pošlete písemně. Návrat

žádoucí!”

Sociální pracovnice přikývla a vycouvala na chodbu. Doktor Dvořák se posadil k návštěvě a

začal přímo.

„Jak už víte, je u nás od dnešní noci hospitalizovaná vaše dcera. Víte asi taky, že byla

napadena skupinou chuligánů.”

„ A … znásilnili ji?” vyhrkla matka Mileny Peterkové a prosebně dodala, „mohla bych ji vidět?

Jak je jí?” „Samozřejmě, za chvilku se s ní uvidíte. Uvědomte si ale, že prožila šok.

Podle předběžného gynekologického nálezu došlo ke zhmožděninám, větší zranění naštěstí

nemá. A pokud by došlo k nějakým následkům, myslím případné těhotenství, bylo by

automaticky a bez nějakých komplikací přerušeno.” „To by musela na potrat?”

„Ano. Ale jen na miniinterrupci.” Zdálo se, že tím se matce poněkud ulevilo. Rozhovořila se.

„Nedovedete si představit, jak jsem se lekla, když mi v noci volali z Bezpečnosti, ještě teď

jsem z toho zoufalá. Na nás se teď valí jedna pohroma za druhou! Já bych se tu snad

potřebovala léčit sama.

62

Podívejte se, jak vypadám. Za poslední dva roky jenom hubnu a skoro nespím.“ Natáhla

ruce do předpažení a prsty se jí opravdu třásly, snad jako by chtěla doktora utvrdit, že si

nijak nevymýšlí.

„Dobrá, víte co? Až skončíte návštěvu u dcery, ještě jednou se u mne zastavte, napíšu vám

recept, abyste se dala dohromady. Ale nejdřív vás chci taky o jednu důležitou věc požádat:

Vaše dcera má především veliký strach, jak ji přijmete, co na to řeknete. Bojí se, že o ni

budete mít ještě větší strach než dosud a nebudete ji nikam pouštět. Rozumíte mi? Ale tím

byste jí ani nepomohla, ani před ničím neuchránila.” Podívala se na něj.

„Měla bych dělat, jako že se nic zlého nestalo?” „Tak by to bylo lepší.”

Malounko se zamyslela.

„Asi máte pravdu. Hlídala jsem ji. Hlídáním, jak vidíte, se nic nespraví.”

„Děkuju vám,” řekl Dvořák krátce, „jste rozumná a hodně nám i Mileně tím pomůžete. Jděte

za ní, čeká na vás, je asi na ložnicí nebo na denním sále, sestry vám řeknou přesně.” Podal

jí ruku a doprovodil ke dveřím.

Odbila třetí a před vchodem do jeho pracovny se tísnila téměř desítka příbuzných, dychtících

po čerstvých informacích. Doba povolených návštěv začala.

xxxx

Když přijel kapitán Hladík s nadporučíkem Kučerou na místo, měl už zprávu výjezdovky.

Psovod sice nasadil na čerstvou stopu, ale u zastávky tramvaje se ztratila.

Ani ve dne se tu nepohybovalo moc lidí. Zválený a polámaný živý plot. Místo činu.

„Našli něco?” zeptal se Kučera.

„Knoflík od džíns značky Riffle, nějaké nitky, pár různých vlasů. Prohledali to tu podrobně a

nejpečlivěji, jak to vůbec šlo. Snad se z laboratoře něco dozvíme.”

Hladík pomalu obcházel nepravidelný obdélník parku. Přicházela shora, zřejmě tou

zalomenou uličkou. Útočníci ji dohnali právě tady. Byli rychlejší, měli asi kratší cestu,

nemohla jim uniknout. Ale jak to, že neměli strach? Vždyť ještě nebylo pozdě, mohl je

kdekdo vidět a vyrušit. A co víc, mohl je honit, popsat, možná i chytit. Čím to, že si tolik

věřili? Že jsou nepolapitelní? Chtěli se jeden před druhým vytáhnout?

63

„O čem přemýšlíš, Jirko?” zeptal se Kučera. „Snažím se to pochopit.”

Šli oba zpátky k vozu.

„Snad si to děvče ještě dodatečně vzpomene na něco konkrétního,” řekl Hladík.

„Víš, co mně vrtá hlavou?” prohodil Kučera, „čím to je, že někteří mladí lidé chtějí jenom

něco ničit, vandalsky rozbíjet, že přepadají, znásilňují… Proč? Je to vliv decibelový muziky a

alkoholu?” Kapitán se zastavil a upřeně se zadíval do místečka na okraji parku. „Zatím

nemáme důkaz, že Milenu Peterkovou znásilnili účastníci diskotéky.” „Máš pravdu.”

„Chtěl bych si ještě prohlédnout ten kulturní stánek, odkud se vracela domů.

„Hospodu Na Hadovce?” „Přesně tak!” „Pochybuju, že budou mít otevřeno.”

„Neboj se, nějak si cestu dovnitř najdeme.” Když si Hladík vzal něco do hlavy, nemělo smysl

mu to rozmlouvat. Prokurátorské povolení k domovní prohlídce měl v kapse.

Zamířili k nízkému bloku budov mezi vilkami, minuli vchod do kina a zastavili se před vývěsní

tabulí Kulturní dům Hadovka. A pod ní poněkud menší tabulka diskrétněji sdělovala, že je tu

také oblíbená restaurace téhož jména, provozovaná Rájem. Hlavní dveře však byly

zamčeny. „Zkusíme to výčepem, tam snad někdo bude,” navrhl Kučera.

Vchod do výčepu byl asi padesát metrů stranou, z boční stěny. V otevřených dveřích stála

napříč postavená židle, čímž se zřetelně dávalo najevo případným zájemcům, že je zavřeno.

Hladík s Kučerou překročili práh i židli a vešli do výčepu.

„Tady nikdo není, tady se uklízí,” křičela na ně žena v zástěře, která přejížděla hadrem na

smetáku zašlapanou podlahu. Ani nezvedla hlavu.

„Bezpečnost!” oznámil suše Kučera. Na ženu to neudělalo žádný dojem.

„Bezpečnost, samá Bezpečnost. Ale práci za mě nikdo neudělá!” Hladík obešel stoly a

postavil se přímo před uklízečku. „Kudy se dostaneme do sálu?”

Zřejmě zapůsobil. Možná taky, že ho teď lépe vnímala. Narovnala se, odložila smeták, ale

pořád mlela svou:

64

„Dyť vám povídám, že tu nikdo není. Sál budu teprve uklízet!”

Nad výčepním pultem viselo na zdi několik klíčů.

„Nevadí, my si odemkneme,” řekl Kučera, „jen se s námi nijak nezdržujte. Až přijde pan

vedoucí, pošlete ho za námi.” Vzal klíč z prvního hřebíku a zamířil k proskleným lítačkám.

Na první pokus se mu podařilo odemknout.

Skutečně, nebylo uklizeno. Na zemi, po parketách se válely zašlapané nedopalky cigaret,

kousky papírů, tácky od piva. Všelicos. Velká místnost s pódiem v čele připomínala spíš

tělocvičnu, z jedné strany se vycházelo mezi sloupy, kde ještě přetrvávala neuklizená stolová

úprava. Původně bílé ubrusy ovšem citelně poznamenal čas a konzumace. Ze sálu se dalo

vyjít i na chodbu, kde byla šatna a toalety, směrem k hlavnímu, samostatnému vchodu.

Vyzkoušeli další klíče. Za dveřmi do chodby měli hudebníci složenou zesilovací aparaturu.

Zřejmě patřila skupině, která tu včera hrála. Odvezou si věci až dnes, to se dělává.

Něco Kučerovi napovídalo, aby se šel podívat na WC.

Uvnitř to vypadalo ještě otřesněji než venku. Ale Kučera se tu nemusel pohybovat dlouho,

stačilo se sehnout pro věcičku, pohozenou u okénka. Byla to injekční stříkačka i s jehlou.

„Myslíš, že v ní něco zbylo?” zeptal se Hladík.

„Doufám. A jestli ano, udělají mi u nás perfektní toxikologickou analýzu vzorku. A budeme

vědět, co se tu fetovalo … “

V tu chvíli se na chodbičku přihnal silný, poněkud obtloustlý muž a bez dlouhých okolků

začal vykřikovat.

„Co tady děláte? Co si to dovolujete?”

Hladík jen mlčky vytáhl svoji služební legitimaci a povolení prokurátora k prohlídce.

„A co tu děláte vy?”

„Já jsem tady v e d o u c í …“vykoktal muž a nabral zpátečku.

„To je dobře. Stejně vám chceme položit pár otázek.”

Vedoucí se zatvářil nejistě.

„Přejdeme do sálu, jestli dovolíte,” navrhl Kučera.

„Máte tady často zábavy?” zeptal se Hladík.

„Od podzimku, mimo pár měsíců v létě, až zase do podzimku. To víte, lidi se chtěj bavit. A

jsou zvyklí sem chodit odjakživa.”

„Mládež také?”

„Ty mladý tu moc rád nevidím. Dělají děsnej kravál a celá čtvrť si stěžuje, že pak v noci

rušejí. Ale to víte, mladejm se přece musí vyhovět!”

65

„Měl jste s nimi nějaké větší problémy?”

„Asi před rokem jsem musel zavolat Bezpečnost, teď byl klid, nic výjimečnýho se nedělo …

až na tenhle svinčík, co tu nadělali.”

„Včera v noci, kousek odtud, byla nějakou partou znásilněna sedmnáctiletá dívka.”

„O tom já nic nevím.”

„A teď jsme na záchodě našli tohle,” ukázal Kučera injekční stříkačku. „Jestli se prokáže, že v ní byla d r o g a … “

Vedoucí pokrčil rameny a pronesl, že to není jeho starost. O pořádek má dbát pořádající

organizace. A to byla tentokrát svazácká organizace z gymnázia. On tady vlastně jen otevře

a má na starosti konzumaci.

„Je vám známo, že mladistvým je zakázáno podávat alkoholické nápoje? Jak to, že se včera

prodávalo při diskotéce pivo a taky koňak?”

„A jak mám poznat, kdo je mladistvej a kdo dospělej?”

Hladík zastával jiný názor, ale neměl teď ani čas ani chuť o tom s výčepním polemizovat.

„Nevšiml jste si včera mezi hosty někoho nápadného?”

Vedoucí upřel na oba kriminalisty lehce pohrdavý pohled.

„Vy jste asi nikdy na takovým koncertu nebyli, že jo. Muselo by vám bejt jasný, že podezřelý

individua jsou všichni. Viděli jste, jak choděj dneska vymustrovaný? A jak vyvádějí, když pár

tajtrlíků začne mlátit do kytary a bubnů a řvát? Tomu se totiž nedá říct zpěv.”

„Samozřejmě, tohle chování známe, ale nám šlo spíš o něco nápadného z jiného hlediska.”

„Tak to tedy nevím, co chcete slyšet,” prohlásil vedoucí, „já se staral o pípu a o kasu, to je práce až až. Abych nakonec neměl maňasa. Na nic víc jsem při lepší vůli nestačil. A to jsem měl na place ještě dva brigádníky jako výpomoc!”

Kapitán usoudil, že další otázky by neměly význam. Důležitou,nebo možná důležitou a

podstatnou věc tu našli.

„Děkujem vám. A tady jsou klíče,” řekl Kučera, „kdybychom něco potřebovali, ozveme se.”

Vyšli před restauraci.

Teplý vzduch se rychle vrstvil a ze zahrádek vonělo čerstvě ozářenou přírodou, rozkvetlými

záhony i keři. Kapitán s nadporučíkem sešli po náměstíčku zvolna k parku, kde na ně čekalo

jejich služební auto. Kučera se zastavil.

„Stejně mě zajímá,” odmlčel se a udělal dva kroky k místu,

66

kde živý plot přerušoval pomalu se vzpamatovávající zválený keřík pámelníku a šípkové

růže, „co ty mladý lidi dneska na takovýhle zábavě přitahuje? Myslel ovšem nejen koncert,

ale především stříkačku a jehlu, které měl schované v igelitovém sáčku v kapse u saka.

„Když to pak skončí takhle… a nebo ještě h ů ř … “

A tím vlastně připomněl, že mají před sebou ještě další práci. Nastoupili do vozu a vydali se

zpět, na správu.

Hladík rychle pročetl poštu, kterou měl na stole, informace a zprávy, dokonce zavolal i

Dvořákovi, aby mu řekl pár podrobností a ubezpečil ho, že se za ním ještě zastaví, možná v

léčebně, možná večer doma, podle toho, jak se všechno podaří skloubit.

Asi v půl jedné se ozval telefonicky Seidl.

„Nechceš přijet za námi? Někdo právě prošel dovnitř.”

„Zkuste počkat, ale kdyby odcházel dřív než s Kučerou dorazíme, zadržte ho,” rozhodl

kapitán, „přivezu s sebou nové povolení k prohlídce.”

Kučeru zastihl v laboratoři, kde právě dojednával uspíšení analýzy.

„Slíbili, že to udělají hned, jak dokončí, co mají rozdělané. Jsme první v pořadí.”

„Výborně,” přisvědčil Hladík a trochu mu tohle zjištění dodalo na lepší náladě. Vždycky, když se připravené provázky začínaly hýbat, povzbuzovalo to v něm energii a pracovní nadšení. V

takových chvílích nemusel jíst ani spát a utahal všechny kolem sebe.

„Kam jedeme?” zeptal se Kučera.

„Za Seidlem a Petrákem. Někdo se objevil ve vile v laboratoři. Sledují objekt a pokusí se

počkat na nás, to ovšem záleží na okolnostech.”

Vilky na rozhraní Lhotky a Hodkoviček se krčily v zeleni slunečného dne. V parčíku na

lavičce seděli dva staříci a vykuřovali.

Zastavili s autem stranou, pod košatým keřem černého bezu, aby nebyli příliš na očích.

Voněl tu pronikavě, až omamujícím způsobem.

Sledovanou vilku měli jako na dlani. Teď, v popoledním slunci, nevypadala tak chmurně a

zchátrale. Odněkud z okolních keřů se konečně vynořil Seidl.

Jsem tady nahoře,” ukázal do směsice bezinek, hloží a trní, „a ten člověk je pořád vevnitř.

Řekl bych, že se pustil klidně do vaření. Zmáčknem to?”

67

Hladík neváhal, na co dál čekat? Že přijde ještě někdo? Třeba kupec? Přísloví o vrabci na

dlani a holubu na střeše platí v kriminalistice jako kdekoliv jinde. S tím rozdílem, že vrabec

může obvykle k holubovi dovést.

Vyškrábali se stráni nahoru. Průhledem v trní, mezi větvemi, byl slušný výhled přímo na

rezavou roletu. Stál tu poručík Petrák. Hladík zdvihl ruku a máchl jí dopředu.

Čtveřice mužů vyrazila směrem k zadnímu vchodu, vedoucímu do laboratoře.

Škvírami kolem dveří prosvítalo světlo.

Kučera mrkl na ostatní. Byl ze všech nejrobustnější a nesporně on si zasloužil otevřít akci.

Trochu se schoulil, přitáhl ramena a vyrazil jako divoký býk, který se chystá zaútočit na

toreadora. Dveře povolily tak snadno, že Kučera proletěl dovnitř. Zastavil přímo před

vylekanou postavou, stojící u laboratorní destilační kolony.

Hubený mládenec ve vytahaném roláku jen pomrkával. „Co tu, co tu chcete?”

„Bezpečnost,” ohlásil mu Kučera a vytáhl odznak Kriminální služby. Hladík předložil

povolení prokurátora k domovní prohlídce.

„Já nevím, proč … ” koktal mladík a snažil se za zády něco rychle a naivně schovat.

Kriminalisté se cítili téměř trapně. Nebylo to jaksi na úrovní, kterou očekávali.

Seidl pomalu procházel po rozsvícené místnosti provizorní laboratoře. Petrák s Hladíkem

činili stejně.

„Jen se nenechte vyrušovat, my si to tu nejdřív prohlédneme a pak si s vámi popovídáme,

ano?” oslovil vylekaného laboranta. „Můžete mi podat ty skleničky, co se vám tam pletou za

zády. Ale opatrně, aby náhodou nevypadly z ruky a nerozbily se. To by byla škoda! Tak

honem.” Chemik neochotně podal dvě poloprázdné lékovky.

Kučera k nim přičichl a znalecky pokýval hlavou.

„Kolik toho pervitinu vaříš a pro koho?”

Mládenec si bleskurychle uvědomil, že nemá naději.

„Dneska dvaceti.” Kučera hvízdl.

„Docela slušné. A za kolik prodáváš gram perníku?” „To já nevím.” „Jak to, nevíš?”

„Já jenom vařím. Džony mi dává pětikilo za každou dodávku, ale prodává sám. Teda myslím,

že sám,” opravil se rychle.

69

„Jak dlouho v tom jedete?”

„Asi dva měsíce … Nemám prachy, nedodělal jsem vejšku, chemii na technice … Džony mi

nabídl tohle, moc práce s tím není, tak nanejvejš dvakrát tejdně, jak dojde materiál, mám za

to měsíčně čtyři klacky. Normálně bych si tolik nikde nevydělal. Ani kdybych měl hotovou

vejšku.”„Je ti jasné, co vyrábíš?”

Sklopil hlavu. Nemělo smysl, aby předstíral nevědomost. „Methamphetamin.”

„A víš, že je na vyhlášce o drogách. Takže tě prokurátor bude žalovat podle paragrafu sto

osmdesát sedm za nedovolenou výrobu omamných drog.”

„Kolik z toho kouká?” zeptal se prakticky.

Hladík s Petrákem dokončili obhlídku a Petrák třímal v ruce dvě zabroušené dózy s

šedobílým práškem.

„Tohle vezmu na toxikologii, aby udělali analýzu,” ukázal Hladíkovi.

„Jo, výborně. Budou z nás mít dneska ohromnou radost. Zase budou vykřikovat, že pracujou

jenom pro nás.“

„Asi tak rok natvrdo,” odpověděl mladíkovi Kučera. „Ale nejdřív nám musíš ještě říct pár

podrobností, abychom na něco nezapomněli nebo něco nepřehlédli, jasné? A snaž se!

Pořádně si rozmysli, co do protokolu řekneš!” Obrátil se k Hladíkovi. „Takže my pojedeme.”

Hladík přisvědčil.

„Ano, jeďte, my se tady ještě poohlédneme, zapečetíme a jedeme taky. Zastavím se.”

xxxx

Kučera se Seidlem neztráceli ani minutu. Za slabou půlhodinku byli i s chemikem v Kučerově

pracovně.

„A pěkně po pořádku! Jméno, adresu, datum n a r o z e n í … “

Jmenoval se Martin Hora, bylo mu dvaadvacet, bydlel na Novém Městě a momentálně bez

pracovního poměru. Vyhodili ho ze školy, protože ani na poslední termín nesplnil limity

zkoušek.

„Poslyš, prověř na obvodní vojenské správě, jak je možné, že ho nepovolali do základní

vojenské služby? Z vysoké jim přece museli poslat hlášení, ne?”

„Třeba jim vypadl z evidence . . u v a ž o v a l Seidl a sáhl po telefonu. Kučera zatím pokračoval.

„Kdo je to Džony?”

70

„Já vlastně ani nevím, jak se skutečně jmenuje. Je to tak lepší. Seznámil mě s ním v

hospodě u Kotvy nějakej pingl.” „Taky feťák?”

„Je to možný. Každopádně se mezi feťákama vyzná.” „A co ten Džony? Taky fetuje?”

„Ne, sám určitě ne. Jenom s tím kšeftuje.” „Co o něm ještě víš?”

„Je to takovej divnej kofr. Jeho kámoši z něj mají strach.” „Strach? Proč?”

„Já nevím. Prostě se ho bojej. Jako by je ovládal, prostě má je v hrsti, nevím proč. Tancujou,

jak píská.” „Ale ty jsi taky tancoval!” „To je rozdíl, já jsem u něj vydělával!”

„Víš, kde je zaměstnán? Pracuje někde?” Hora se usmál.

„Myslím, že má jen razítko zaměstnavatele v občance. Ale, že by taky p r a c o v a l , . . Ale v

balíku je.” „Kolik má roků?” „Asi t a k … jako já. Kolem třiadvaceti, plus mínus.”

„Chodil za tebou?”

„Ne, to nikdy! Já jsem mu nosil hotovej perník a on mi dával tašku s novejma skleničkama …

no, s kapkama, abych moh vařit zase dál!” vysvětloval Hora s určitou profesionální hrdostí.

Vypadalo to, že vůbec ničeho nelituje, téměř se chlubil.

Kučera přijal Horovu hru, nespěchal, bylo jen otázkou času, kdy bude chemik sdílnější. Kdy

se přestane vytáčet a přizná celou pravdu.

„Měl bys nám, Martine, vysvětlit něco odborně.” „A co, prosím?”

„Dobrá, zeptám se takhle! Kde jsi vzal platinu a fosfor? A odkud máš paladium?”

Nedostudovaný chemik Hora zbledl. Uvědomil si, že zatloukání mu nedává šanci. Dvojice

před ním nejsou řadoví kriminalisté, nýbrž odborníci, kteří rozumějí věci. A chtějí, aby to i on

rychle pochopil.

„No jo, tak teda … z výzkumáku. Šlohnul jsem to v jedný laborce asi před čtvrt rokem. Hlásili

to?” Kučera se usmál.

„Samozřejmě. A já jsem od začátku tvrdil, že to má na svědomí nějaký výrobce fetu.” V

duchu cítil zadostiučinění a představoval si, co na to řekne kapitán Hladík, až mu odevzdá

protokol.

71

„Pověz nám něco víc o spolupráci s tím Džonym,” navrhl chemikovi. „Kdo přišel na nápad

zařídit si tajnou laboratoř? Kdo ji financoval? A kdo ji ve vile instaloval? Muselo to přece

vzbudit v nejbližším okolí pozornost!“ Hora se nervózně zavrtěl.

„Chlapče, radím ti, přiznej se sám, je to polehčující okolnost. Povídej, ještě než jsi otevřel

ústa víme, že taky vaříš brauna. Stejně za chvilku budeme mít důkazně podrobnosti z naší

laboratoře. Ovšem pro tebe by bylo lepší, kdybys to řekl sám. Jasné?”

„Džony mi nabíd, že bych pro něj mohl dělat. Myslel jsem, že se jen tak vytahuje. Ale vzal

mě do tý vilky, abych to tam šel omrknout. Od tý doby tam nepřišel. Dal mi klíče a dva klacky

zálohu. Ať prej sebou hodím, dám laborku do kupy, aby dostal za tejden první perník. A taky,

že mě tam nesmi nikdo vidět.”

„Takže ty sis tu laborku dal do kupy. Plyn tam byl zavedený, elektřina a voda jakbysmet. Ale

copak ten Džony přesně věděl, co budeš k vaření potřebovat?”

„ T a k … zčásti. Já jsem toho měl dost doma. Nebylo nic těžkýho to tam přenýst a sestavit

kolonu, to umí dneska každej bažant z prvního semestru chemie.”

„Dejme tomu. A co ty? Ty jsi souhlasil. A vyráběl jsi pervitin jako dneska. Jestli jsem dobře

pochopil, máš zítra předat celou dávku. Je to tak?”

„ A … a n o … ” vyhrkl Hora, „zejtra v pět odpoledne.

V J i z e ř e … v tý vinárně na Václaváku.”

Kučera se Seidlem se dorozuměli pohledem.

xxxx

Když Hladík s Petrákem osaměli v tajné laboratoři, zbývalo ještě několik nezbytných úkonů.

Provést fotodokumentaci, vzít vzorky pro toxikologii, zapečetit místnost a uvědomit o tom

majitelku vily. Hladík v duchu kombinoval.

Organizátor a překupník, zvaný Džony, bude zřejmě dost podnikavý muž. Zná dobře zdejší

čtvrť, proto vybral místo pro laboratoř právě tady. Bydlí někde v okolí? Má možnost

kontrolovat pohyb kolem téhle vily?

Když se vrátil do své pracovny, ze všeho nejdřív otevřel okno. Slunce tu v odpoledních

hodinách vytvářelo přímo nedýchatelnou skleníkovou atmosféru. Kapitán vytáhl z chladničky

plechovku s džusem a nalil si do sklenice. Jediným douškem ji žíznivě vyprázdnil.

72

Na stole našel obálku. Vedle jeho jména připsala čísi ruka červeně a tiskacími písmeny:

POZOR! SPĚCHÁ!

Netrpělivě roztrhl obálku.

„Analýzou vzorku dodaného před týdnem z akce byty a dnes z akce Hadovka se podařilo

prokázat totožné struktury látek. Jedná se o základní bázi methamphetaminu s příměsí 60 %

phenobarbitalu. POZOR! Látka je v této koncentraci životu nebezpečná. K vitálním

komplikacím může dojít především blokádou dýchacího centra.”

Hladík v duchu zaklel. Tohle všechno nestačí, někdo navíc ještě úmyslně znečišťuje pervitin!

Někdo vylepšuje drogu, která je sama o sobě pěkné svinstvo.

S nálezem z toxikologie v ruce vletěl do kanceláře, kde Kučera se Seidlem vyslýchali

chemika Horu.

„Dejte mi materiál, co jsme zabavili tady u pana Hory, na toxi.”

Z jeho výrazu mohli snadno vyčíst, že jde o něco důležitého. Seidl mu podával dva igelitové

sáčky se zajištěnými sklenicemi o dosud neznámém obsahu. Zatím neznámém.

Hladík jak vletěl, tak vyletěl. Hnal po schodišti dolů, do suterénu. Právě tohle je teď ze všeho

nejdůležitější. Nesrovnatelně!

xxxx

Paní Hronková nedočkavě postávala u okna, které vedlo před dům. Čas jako by se vlekl

ještě pomaleji než jindy.

Syn odešel z domova brzy ráno a dosud se nevrátil. S hrůzou očekávala každé zazvonění

telefonu. Co když jí někdo oznámí zlou zprávu?

Konečně spatřila povědomou postavu. Doběhla rychle ke vstupním dveřím vily a pootevřela

je.

Doktor Hronek vpadl dovnitř a zavřel za sebou, opřel se o dveře, jakoby se dusil.

„Táto, tak co je? Jak jsi dopadl ve škole u ředitele? A byl jsi také u toho psychiatra?”

naléhala na něho, čekajíc nějakou uspokojivou odpověď, po níž by se jí ulevilo.

„Když to nejlépe dopadne, čeká Oldu podmínečné vyloučení ze školy. A na psychiatrii nic.

Vlastně vůbec n i c … že si musíme poradit sami. Psychiatrie je v tomhle bezmocná, je to prý

výchovou .. „Cože? On nám nijak nepomůže?” „Prý neví, j a k … “

73

Pani Hronková si nedokázala v hlavě srovnat, jak je možné, že ten psychiatr Dvořák, kterého

si kdekdo považuje, zrovna jim nechce pomoci. Proč? „Ty jsi ho asi nějak urazil, ne?“

„Ale ne, kdepak!”

„Asi čekal peníze! Měl jsi mu něco dát! Určitě, že mě to nenapadlo. Tebe někam p o s l a t … “

Doktor Hronek zhluboka vzdychl. „Myslím, že v tom to nebude.” „Řekl jsi mu všechno?”

„Skoro všechno.”

Stáli pořád v předsíni, prostorné a dlouhé, mramorem obložené, ale poněkud chladné a

neosobní. JUDr. Hronek jen tak v ponožkách, přešlapoval, záblo od podlahy, i když pokryté

běhounem. Manželka rozhodila rukama. „Co tedy budeme dělat?”

„Co myslíš ty?” unaveně zašilhal stranou, po stěně předsíně až k obývacímu pokoji. Nějaké

vnitřní nutkání ho vedlo přesvědčit se, zda se včera nemýlil, zda se mu to jenom nezdálo.

Přitom mohlo jít ze synovy strany o hloupý žert, klukovinu … Co když teď najde všechno

normálně na svém místě a poplach byl jenom planá hysterie? Nevydržel, neovládl se.

Přihnal se až k trezorku, třesoucíma se rukama jej otevřel. Zel stejnou prázdnotou jako

včera. Manželka chvátala krok za ním, ale přes rameno mu neviděla.

„Tak co? Co je?” naléhala. Manželovi poklesla ramena. „Nic. Vůbec n i c … “

„Říkal jsi o tom ještě někomu?” Vytřeštil oči.

„Blázníš? Copak tohle můžu někomu říct? Přemýšlel jsem o tom celý den a zrovna jako

schválně. Dneska u nás kdekdo mluvil o případu inženýra Švajdlera.” Odmlčel se, očekávaje

manželčin zájem, ale paní Hronková jeho úzkost v hlase nepostřehla, myslela zřejmě na

něco jiného. „Dostal osm let!” „A co proved?” zeptala se konečně.

„Co proved?” opakoval doktor Hronek sarkasticky, „vlastně nic moc. Jen si nechal

poukazovat provizi od francouzského partnera na svoje k o n t o … ve Švýcarsku.”

Nastala těžká a dramatická pauza.

74

„Kolik jsi říkal?” opakovala sklesle Hronková. „Kolik čeho?” „Kolik mu dali?” „Osm let!”

„Ale to přece není spravedlivé,” rozhořčila se, „copak provedl něco tak strašného? Copak

někoho zavraždil? Nebo přepadl a oloupil? Poctivě si vydělal svoji provizi! A potrestají ho

jako nějakého vraha! Pro pár pitomých korun!” „Šedesát tisíc franků.” „Prokristapána…“

Doktor Hronek se prošel po své pracovně, ztěžka a jakoby bez energie.

„Copak já chtěl někoho poškodit? Prostě se mi naskytla příležitost. Každý druhý by udělal

totéž, to se klidně vsadím. Člověk je na světě jen jednou. A co jsme z toho zatím měli? Nic!

Kdybychom si žili na kdovíjak vysoké noze, prosím. Nedivil bych se, že to někoho naštve a

že se mi takhle bude chtít dostat na kobylku. Jenže co my: jezdíme na dovolenou do

Jugoslávie, ve škodovce, žádný mercedesy nebo oply, žádný cesty kolem světa jako řezníci

nebo zelináři, nic takovýho, skromně, nenápadně! A přitom bychom si to vlastně mohli taky

dovolit!” začal litovat sám sebe a přesvědčoval se, že je chudák a oběť povolání. Nebo spíš

příležitosti. Ani jeho manželka neměla realističtější pocit.

„Stejně nechápu, jak k tomu mohlo dojít! Pořád se mi nechce uvěřit, že by to mohl udělat náš

Olda. A když ne pro sebe, tak pro koho? Myslíš, že by si ty peníze mohl za nás někdo

vyzvednout?” Logická otázka.

Jen pokrčeni ramen, mnohovýznamné. Kdo má kód, má klíč k vkladu.

„Takže,” dedukovala, „jestli nám někdo ukradl peníze, neni to nic proti té pitomé kartičce.”

Poslouchal ji a nijak nezasahoval, říkala najednou v podstatě nahlas i jeho myšlenky.

„Ale k čemu? Třeba nás chce někdo vydírat! Proč se tedy ještě neozval?”

„Anebo mě někdo chce držet v hrsti. A já přemýšlím kdo. Ale řekni, jak se mohl cizí

domáknout, co mám v trezorku? Víš, dneska jsem se díval po lidech u nás v podniku a

přemýšlel, kdo z nich by v tom mohl mít nějak prsty. A představ si, že nejmíň pět z nich by to

podle mého názoru bylo schopno udělat. Jenom nevím jak!” „Kdo třeba?”

75

„Barchánek. Nebo Pojezdný. Pošilhávají po mém místě. Jezdili by ven uzavírat

k o n t r a k t y … a nakonec by stejně udělali to co já!“

„Ale jak by se sem dostali? namítla.

„Já vím, je to hloupost. Ale třeba ten náš kluk to mohl ukrást pro ně!“ Zase mechanicky

obešel místnost a zastavil se u okna. Nezdálo se to věrohodné. Jak by se s Oldou mohli dát

dohromady? Že by mu za to zaplatili?

„Uvažoval jsem dneska, že dám výpověd a přejdu někam jinam.“

„A kam?“ zděsila se ještě víc, „kam bys šel? Vždyť děláš pomalu na důchod! A kde bys měl

takovou pozici jako tady?“

Ovšem jestli se něco provalí, hrozí skandál, který dolehne na celou rodinu. Na celou rodinu.

„Já si myslím,” vedla dál úvahu manželka, „jestli někdo ví, co má proti tobě v ruce, nebude

váhat použít to při nejbližší příležitosti a na správném místě ..

„Co tím myslíš?“ zeptal se přidušeně.

„Asi s tím nepůjde na Bezpečnost. Ale mohl by to dát ofotografovat a poslat tvým šéfům.

Nebo by z toho chtěl něco vytřískat pro sebe. Jenže to je taky nebezpečná hra!“ začala

uvažovat kupodivu velmi racionálně.

Ano, to všechno by někdo neznámý mohl. Úvahy o možnostech blížící se katastrofy ovšem

doktora Hronka neuklidňovaly, naopak, čím přesvědčivější byl obraz budoucích variant

vývoje situace, tím víc se vnitřně otřásal.

„Já si vážně nevím rady. Jenom si říkám, proč se s tím někdo nevytasil. Proč se někdo

neozval? Že by chtěl jen peníze .. povzdechl Hronek.

Podívala se na manžela v náhlém osvícení, které jí rozšířilo zorničky.

„A co když ten kód někdo ukradl jen tak náhodou a až zjistí, že mu to k ničemu nebude,

prostě to z a h o d í . . Tuhle variantu by při vší té smůle bral asi ze všeho nejradši.

Skoro se jim oběma ulevilo. Proč by to nemohlo být právě takhle?

„A kde je vůbec Olda?“ zeptal se klidněji.

„Nevím. Se mnou ráno vůbec nemluvil. Snad byl přece jen ve škole.

„Bože můj!“ zaúpěl doktor Hronek, „za co nás tak trestáš?“

Přivřel oči. Nepřemýšlel, nekombinoval. Historie, která se mu rozvinula pozvolna před očima,

musela mít nutně nepříjemný konec, ale on jej teď nedokázal dořešit, ani akcí, ani úvahou.

76

Vypadalo to, jakoby vyčkával. Byl sám paradoxně pozorovatelem filmu, kde hrál hlavní roli.

Najednou zazvonil zvonek a přerušil nervózní, napjatou atmosféru. Telefon.

Doktor Hronek několika chvatnými kroky doběhl k aparátu na nízké etažérce v předsíni.

„Hronek,” řekl, jak nejpevněji dovedl.

Na druhé straně bylo ticho. Slyšel jen, jakoby někdo dýchal do mluvítka a mlčel.

„Prosím? Co si přejete?” naléhal dál. Zlomyslné, dramatické ticho však trvalo.

Sám zmlkl a zaposlouchal se. V tom okamžiku na druhé straně klaplo a ozval se obsazovací tón.

Pani Hronková sledovala manžela s překvapenou zvědavostí a nedočkavostí.

„Kdo to byl?“ Hronek jen pokrčil rameny. „Já nevím. Neozval se.“ „Třeba ještě zavolá.” „Třeba.”

Byla to jen náhoda? Nebo někdo volal cíleně? A čeká …

„Myslíš, že nás budou vydírat?” zeptala se do neurčitá, „ale kdo? Kdo, proboha? A co s tím má společného náš Oldřich?” Rysy doktora Hronka ztvrdly.

„Jestli budou chtít výměnou za kód a za mlčení peníze, tak si buď jistá, že to nebude málo!”

Mozek začal horečně pracovat. Myšlenky se míhaly, střídaly jedna druhou. Hronek se je snažil

zastavit, uspořádat, ale marně. Neposlouchaly ho.

Manželka v tu chvíli myslela také na plné obrátky.

„Můžeme něco prodat,” snažila se vyjít vstříc s úvahou. „Připravit se na to.”

„A co prodat? Co, prosím tě?” „Třeba toho malého Picassa!” „Obraz od Picassa! To nikdy, to raději..

Manželka se nadechla a dokončila jeho řeč, zaznělo to najednou docela civilně a veškerá patetičnost se vytratila.

„Půjdeš raději do kriminálu? Tomu já neříkám statečnost, ale blbost!” Přebrala iniciativu za manžela, který jakoby ztratil nejen soudnost, ale i pověstnou klidnou hlavu. „Proč se deprimuješ předem?

Hronek zmlkl a udělat několik zmatených kroků do kruhu.

„Měl bych dát příkaz bance, aby nevyplácela na můj kód. Aby zablokovali můj vklad.”

78

„Dej přikaz bance, ať z tvého účtu založí nové konto. Nemusí přece být na tvé jméno, můžeš použít

krycí heslo.

„Kdybych se pokusil uskutečnit takovouhle transakci tady odtud, písemně nebo telefonicky na dálku, budu riskovat prozrazení. A pak sám teď nemám v ruce vlastně žádný důkaz, žádný doklad, že nějaké konto mám, nemám ani kód, ani potvrzení. Kdoví, jestli by to vůbec bez toho šlo!”

„Potom ti celé konto není k ničemu, když nemáš kód a ani si netroufneš vklad zablokovat! Nevime,

co zloděj chystá. Podle mě tě bude vydírat. Protože mu kód taky není k ničemu. Proč by tě tedy

neudal, když s tebou nebude řeč? Přece mu na tobě nebude záležet. Tobě jde o kůži, jemu ne!

Konec konců to pro něj bude jen zajímavá hra. Má tě v hrsti!”

Manželka měla pravdu. Celé devizové konto je najednou k ničemu, absolutně k ničemu. A nemůže

se bránit.

„Já si pořád myslím, že to pro někoho ukradl Olda,” uvažoval nahlas Hronek. „Podle toho, jak se chová, bych tomu docela věřil.”

Paní Hronková se na manžela dlouze podívala. Uvažovala, zda má říct, co ji právě napadlo.

„Měl bys s ním pořádně promluvit. V klidu se zeptat. Všechno rozčilování není k ničemu. Musíš si s nim promluvit! Cloumá jím puberta. Uklidní se, uvidíš!”

„Tak proč není doma? Proč nechodí do školy?” chrlil otázky a vykřikoval je, jako by chtěl žalovat čtyřem stěnám bytu o nevýslovném a nezaslouženém ponížení a zklamání, které teď prožívá.

Ani matka nedokázala tento šokující fakt přenést lehce přes srdce. Oldřich je její syn, nemohla ho jen tak, kvůli podezření zatratit, odvrhnout.

„Myslíš, že se dostal do nějaké špatné party?”

„Zřejmě. Jinak si to neumím vysvětlit. Možná, že mu hrozí i nebezpečí,” snažil se uvažovat Hronek, pokoušeje se odmyslet si včerejší noční extempore a přizpůsobit se aktuální situaci.

„Že by ho k tomu donutili?” rozvíjela myšlenku Hronková, které se zdálo mnohem přirozenější, že syn by byl oběť, nikoliv pachatel. „Sám by na takovou věc jistě nepřišel!”

„Ukrást bankovní kód?”

„Ne, myslím hlavně na to podezření z drogy. Mám takové divné tušení. Měli bychom zavolat na

Bezpečnost a požádat, aby ho našli a přivedli, než se něco stane!”

„Nakonec, proč ne! Ať má ostudu a poučí se. Třeba dá chvíli pokoj”

79

Doktor Hronek si od toho mnoho nesliboval, ale proč to nezkusit?

xxxx

Hladík nedočkavě přešlapoval na stanici tramvaje na Malostranském náměstí a vyhlížel dvanáctku.

Znal Dvořákovu přesnost. Schůzku si dohodli narychlo, telefonicky. Dvořák totiž potřeboval koupit

nějaké koření u Salvátora a Hladíkovi se to hodilo, protože chtěl obstarat lístky do kina U hradeb.

Dvanáctka skřípavě zastavila ve stanici. Dvojice dívek, která se přihnala jako by šlo o život, vtrhla předními dveřmi, hlava nehlava. Dvořák, vystupující ven, div neupadl.

„Kdyby ty dvě byly kapsářky, parádně by tě obraly a ani bys nevěděl jak,” pronesl Hladík zkušeně.

Dvořák si podvědomě přejel rukou kapsy, zda mu nic nechybí.

„Naštěstí nemáš vždycky pravdu,” pronesl místo pozdravu, „ale zato jsi neuvěřitelně deformován svým povoláním. Za chvíli s tebou nebude normální řeč!”

„Že zrovna ty mluvíš o profesionální deformaci. Od psychiatra to opravdu sedí!” smál se Hladík.

Horda dětí se s vřískotem přehnala kolem nich na druhou stranu ulice, ke Stánku se zmrzlinou.

„Nedáme si taky?”

Podívali se na sebe. Byl to signál, který dokázal rychle navodit téměř klukovskou komplicitu.

„Ovšem.”

Za chvíli důstojný doktor z psychiatrické léčebny a neméně seriózní náčelník oddělení pražské

kriminálky lízali z kornoutu zmrzlinu jako by jim bylo, řekněme, o třicet míň.

„Potřeboval bych si s tebou dneska chvilku poklábosit,” začal Hladík, „mám skutečně pocit, že nejsi moc daleko od pravdy, když tvrdíš, že to neustálé stíhání feťáků, vandalů a všech možných sort mladistvých pachatelů mi leze na mozek. Člověče, já mám dokonce pocit, že tomu čím dál míň

rozumím. Můžeš mi nějak vysvětlit, proč se v takových partách grupují děti z výborných, sociálně

skvěle fungujících rodin spolu s přihlouplými, naprosto nevzdělanými jedinci a všechno pohromadě,

všechno bez rozdílu. Jak to, že si vůbec rozumějí, co je tak stmeluje?”

Dvořák přikývl, trochu na rozpacích. Pomalu se blížili ke Karlovu mostu.

„Není na tom nic zvláštního, obecný jev v celosvětovém měřítku.

80

Porucha komunikace, lidé se díky televizi a videu uzavírají do sebe mnohem víc než dřív. Nemají

potřebu se vzájemně ovlivňovat, mluvit na sebe, ztrácejí pomalu i schopnost hovořit, stejně jako

naslouchat. To je moc nebezpečný a podceněný jev. S tím ruku v ruce narůstá i společenská

agresivita a především, zejména u části mladých lidí ze všech vrstev, povážlivý autodestruktivní

trend.”

„Cože?“ Hladík se nechápavě obrátil k Dvořákovi. Stáli zabráni do řeči, jako by je někdo kouzelným proutkem přikoval na místě, překáželi kolemjdoucím, aniž si to uvědomovali.

„Někteří odmítají věřit starším i sami sobě. Je jim lhostejné, co bude, a tak hazardují s vlastním životem mnohem víc než předchozí generace. Hodnotu života nepřijímají, pohrdají vším kolem sebe, vědomě či nevědomě, nadprahově vzrušující hra je pro ně jen v kontextu dráždění smrti. A

nebezpečí vůbec. Buď to vyjde a nebo nevyjde!”

Když oba zakoupili co potřebovali, pokračovali v chůzi zvolna dál, po Karlově mostě dolů, na Kampu.

„Jak se daří Mileně Peterkové?”

„Rychle se vzpamatovala, zvlášť po návštěvě maminky. To víš, promluvil jsem s ní předem, uklidnil a hlavně doporučil, aby jí nic nevyčítala, nepřipomínala a dopřála ji trochu víc volnosti. Domluvili jsme se docela dobře a myslím, že to byla pro její dceru největší vzpruha po takovém šoku. Doufám, že ji koncem týdne, po posledních testech, pustíme domů. Případně vyšetříme zbytek ambulantně.”

„Budu ji potřebovat ke konfrontaci… pokud někoho chytneme,” vysvětlil Hladík. „Doufám, že nám to nebude dlouho trvat.”

Přímo před nimi zastavila trojice návštěvníků odněkud z venkova. Nejstarší se optal :

„Prosím vás, pánové, kde tady bydlel Jan Werich?”

Dvořák ukázal na dům obehnaný vysokou zdí a turisté se odporoučeli v tom směru.

Zastavili se pod kvetoucími kaštany.

„Uložil jsem Kučerovi, aby zjistil a prověřil všechny mladíky, o nichž nám Milena Peterková

vypověděla, že s nimi seděla u stolu. Dělá na tom.” „Nebude to snadné,” podotkl Dvořák.

xxx x

81

Na Václavském náměstí se mohli unavení chodci vyhřívat na nových lavičkách, postavených ve

střední zóně, kde dříve jezdily tramvaje. Pro milovníky chládku přibyly lavičky i pod stromy po obou stranách náměstí.

Vůz s poručíkem Petrákem však zastavil na rohu ulic Štěpánské a Žitné a zařadil se mezi parkující

auta. Bylo půl páté. Do okamžiku setkání, kde měl chemik Hora předat vyrobený pervitin, zbývala

necelá půlhodinka. „Můžeš jít, Martine,” řekl Petrák a otevřel dveře.

Hora se na něho podíval s jistou nedůvěrou. „Mám jít… tam?”

„Ano. A dělat, jakoby se nic nestalo. Kdyby se divil, že toho je tak málo, řekneš, že jsi víc nestačil.”

„A mám dělat všechno jako obvykle?” ujišťoval se Hora, očekávaje v poslední chvíli nějaký zádrhel.

„Ano, jako vždycky!”

Martin Hora se vysoukal z auta, v ruce igelitovou tašku, a vykročil směrem k automatu Jizera na

Václavském náměstí. Petrák ho sledoval, dokud nezmizel.

Hora vešel do automatu a po schodech sestoupil do vinárny. V suterénním přítmí bylo poloprázdno.

Dvě servírky se bavily u barového pultu a jenom zběžně sledovaly, co se kolem nich děje. U několika předních stolů seděly mladé dvojice. Vzadu popíjel osamělý host dvoudeci červeného a poblíž šatny se tři muži, zřejmě cizinci, o něčem polohlasně, ale vzrušeně dohadovali.

Hora se posadil k prázdnému stolu při stěně v rohu. Měl odtamtud dobrý přehled a hlavně viděl na

přístupové schodiště.

Teprve po dost dlouhé chvíli se jedna ze servírek odpoutala od barpultu.

„Budete si přát?” pronesla bezvýrazně. V pološeru a umělém osvětlení vypadala ještě unavenější a bledší, než ve skutečnosti byla. „Kávu a malej rum,” pronesl potichu.

Napsala cifru na konzumační lístek a zmizela. Martin Hora sledoval ručičku na hodinkách, jak se

pomalu blíží k pětce. Občas pohlédl ke schodišti, zvláště když se odtamtud ozvaly hlasy nebo kroky.

Ten, koho očekával, však nepřicházel. Servírka přinesla objednané a vrátila se k barpultu.

Hora vzal lžičku a začal soustředěně míchat kávu. Napjaté očekávání pomalu přerůstalo ve vnitřní

paniku. Velká ručička na nástěnných hodinách minula dvanáctku a pozvolna se sunula dál.

82

Až do dnešního dne přicházel Džony včas. Tohle je poprvé, kdy se opožďuje.

Co když nepřijde? Budou mu věřit, že tu s ním měl mít skutečně schůzku? V žádném případě ho

nemohou podezřívat, že by Džonyho varoval, neměl přece příležitost.

Třeba tu někdo sedí, kdo teď sleduje i jeho. Určitě tu někoho mají. Ale kdo to je? Kdo z těch

nenápadně se tvářících hostů je od Bezpečnosti…

Rozhlížel se. Kdo by to mohl být? Někdo z těch, co se usadili u vchodu?

Proč Džony nepřišel? Zavětřil, že něco není v pořádku? Ale jak? A co když přijde? Co se bude dít

potom?

U šatny se právě objevil nový host, zůstal chvíli stát jako by očima někoho hledal. Měl na sobě

černou koženou bundičku plnou cvočků a vlasy napůl fialové, napůl zelené, natužené tak, že trčely

vzhůru jako ostny dikobraza. Vzbuzoval pozornost do té míry, že hovor ve vinárně utichl. Pankáč se rozhlížel mezi stolky, jako by se rozhodoval, zda se má někde posadit.

Pak se lhostejně otočil a pohrdavě odešel. „Teda, to je ale svět, ozvalo se od jednoho stolu.

Čas plynul dál. Chemik s igelitovou taškou, položenou na polstrované lavici vedle sebe, dopil kávu i rum a marně hleděl dát ke schodišti. Bylo půl šesté. Ani si nevšiml, že si k němu přisedl host, který dosud osamocen upíjel víno o stůl vedle. „Nepřišel?” Martin Hora trhl hlavou.

„Já jsem praporčík Steiner,“ řekl muž polohlasně. „Takže asi půjdeme, dál nemá smysl čekat.”

Chemik pokrčil rameny. „Já si to sám nedovedu vysvětlit.“ „Nemohl ho někdo varovat?”

Martin Hora se zarazil. Sám však nevěděl o nic víc, nechápal to. Ještě se nestalo, že by si Džony

nepřišel pro zboží. Až doposud všechno klapalo. Že by přece jen dostal od někoho echo? Ale od

koho? Steiner se zvedl a opustil vinárnu.

Hora po chvíli zaplatil a pomalu vyšel ven. Došel k zaparkovanému autu. Když dosedl, zeptal se ho

poručík Petrák: „Tak co? Nepřišel? „Ne.“

xxxx

83

Když se vrátili na správu, dal Petrák odvést Horu zpět do cely předběžného zadržení.

Zanedlouho se sešel ve své kanceláři s praporčíkem Steinerem.

„Myslel jsem si to, že nepřijde,” řekl Petrák, „napadlo mě, že jsme si zapomněli ověřit jednu dost důležitou věc. Hádej jakou?” „Nevím.”

„Zavolal jsem k Horovům. Mladý pán bydlí skutečně s matkou a babičkou a mají naštěstí domů

telefon. Jeho babička mi řekla, že nevědí, co je s Martinem. Že ho dvakrát telefonicky sháněl nějaký kamarád, kterému měl Martin něco donést. Prý ho chce na něco upozornit. Bylo jim to divné, jak babičce, tak matce. Ten volající prý přímo řekl: aby mě poznal… Proč by Hora neměl Džonyho

poznat?” „Já tomu nerozumím,” přiznal se Steiner.

„U Horů mu totiž řekli, že Martin nedošel domů a dneska, když zase ten údajný kamarád volal,

babička to potvrdila znovu.”

„Aha. Tak proto do Jizery nepřišel. Tušil, že se s Martinem něco děje.”

„Není vyloučeno, že poslal na obhlídku někoho jiného.”

„Přišel tam jeden pankáč. Hora ho mohl varovat pohledem očí, to jsem nemohl zaregistrovat,”

vysvětloval Steiner.

„Zjistíme si, kdo ten pankáč je. Už ho sledujeme od chvíle, kdy opustil Jizeru. Nasadil jsem na něj dva kluky ze zálohy, ty nejschopnější. Věřím, že ho neztratí z dohledu.”

Vstali a odešli informovat kapitána Hladíka. Zastihli ho, jak nad něčím usilovně medituje. Skoro se zdálo, že ho nezajímá výsledek jejich akce. Něco zřejmě mnohem závažnějšího ho zaujalo.

„Zavolejte ostatní. Chci vám něco říct.”

Bez dalšího vyzvídání šli vyplnit kapitánův příkaz. Za půl hodiny seděla celá čtveřice opět kolem stolu u Hladíka.

„Mám pro vás několik novinek, které musíte znát,” začal kapitán. „Během odpoledne se ukázalo, že klubíčko se začíná rozmotávat. I když trochu jinak, než jsme očekávali.”

Nadporučík Kučera si zapálil cigaretu, sledován přísným Seidlovým pohledem. Zapomněl totiž v

návalu pracovního zaujetí, že se před měsícem v rámci boje za vlastní zdraví společně dohodli, že

se v kancelářích nebude kouřit a za každou zapálenou cigaretu se bude platit deset korun do

společné kasy.

84

„Já vím, já vím,“ řekl nervózně a jednou rukou zhasil cigaretu, druhou hledal po kapsách u saka dvě kovové pětikoruny, které měl pro všechny případy připraveny… Petrák mu velice ochotně přistrčil velké porcelánové prasátko.

„Poslouchejte,” začal Hladík. „Po obědě mne volali z anesteziologicko-resuscitačního oddělení fakultní nemocnice, že k nim předevčírem přivezli studenta gymnázia, jmenuje se Vladimír Pondělíček a je mu sedmnáct. Dostal se k nim v bezvědomí, pracovní diagnoza zněla intoxikace

neznámými léky,” četl z načrtaných poznámek, které měl před sebou na několika lístcích, jak je zachytil z telefonu.

„Jenže dneska ráno měli hotovou toxikologickou analýzu a v ní jim vyšlo, že ten Pondělíček měl v

sobě asi gram pervitinu, našli i vpich na předloktí. Jenže to by ani nebylo tak zlé, jako fakt, že pervitin byl kontaminován, což právě způsobilo bezvědomí. A hádejte čím? Pochopitelně barbiturátem.

Ani nemusím vysvětlovat, že dávka barbiturátu v takové výši, jakou měl v sobě Pondělíček, ho mohla klidně zabít. Předpokládal jsem, že ten student sám o sobě pervitin nevylepšoval… Bohužel, dosud s ním kontakt navázat nelze, i když je prý podle všech známek mimo nebezpečí. Prozatím. Z ARA mě ujistili, že mi dají okamžitě vědět, kdyby se něco změnilo, jak k lepšímu, tak pochopitelně k horšímu.

Ale já jsem zatím podnikl jinou věc: sehnal jsem si Pondělíčkova kamaráda a rovnou jsem za ním

zajel. Nemám to ještě přepsané, tak si poslechněte ze záznamu, co říkal.”

A cvaknutí magnetofonu zaznělo do vyčkávajícího ticha.

„Já nevím, co chcete vědět… jo? Vo Vláďovi? Dyť už jsem vám to jednou řek . Fakticky všechno.

My jsme ještě nikdy žádnej průšvih neměli, teda myslím velkej průšvih, malý, to jo. Občas. To byl můj nápad, že půjdem na tu pitomou diskotéku. U nás ve škole se prodávaly vstupenky, že je třeba, aby se vybralo dost peněz, že musej zaplatit tu skupinu, co nejdřív hrála. No a pak jsme tam šli na

záchod, ani přesně nevím kdy, asi ještě při koncertu. Vevnitř se nás jeden kluk zeptal, jestli máme zájem. Já jsem se ptal o co a on říkal, že bysme mohli zkusit bezvadnou věc. Já jsem pořád nevěděl vo co de, ale Vláďa dělal, že ho to zajímá. Ten kluk vypadal docela slušně. Co měl na sobě? Myslím, že nějakou koženou bundu nebo vestičku. Říkal, že by nám udělal cenu, za sto padesát nám prodá něco úplně senzačního a úplně bezpečnýho, že pojedeme na vejlet jako nikdy. Prej to má dovezený

ze Západu. Vláďa měl prachy u sebe, tak mu je dal… já vím, že byl vůl… zvědavej.

85

Teda hlavně byl už parádně nalítej, já taky, no jo … Ten kluk tam něco machroval s injekcí a pak mu to píchnul do žíly. Jo, jen tak, ale prachy si vyinkasoval předtím. Vláďa dělal jako by nic. Vrátil se ke stolu a tvářil se blaženě. Pak, ke konci, Vláďa už usínal. Já jsem ho doved domů, musel jsem ho podpírat. Šel s náma ještě Pinďa, z prváku, co bydlí vedle. Ten o ničem neví. Myslel si, že Vláďa je jenom ožralej. Dovlekli jsme ho k nim, zazvonili jsme a tam jsme ho nechali stát. Přece nebudem čekat, až nám jeho máma vynadá a bude chtít vědět, kde se tak zřídil. Já jsem pak šel domů. Měl

jsem strach, když Vláďa nepřišel do školy.

A pak si pro mě do školy přišli tamti… dva soudruzi… jak mě vyšetřovali první. Já přece nemohl vědět, že ho z domova převezli ještě v noci do nemocnice. To jsem fakt nevěděl… Ne, nikdo ho nenutil, von si to nechal píchnout dobrovolně. Teda, dobrovolně … Je to blbec. Je dycky do všeho moc hr!“

Hladík zamáčkl tlačítko, magnetofon ztichl. „Teda, pěknej případ,“ konstatoval Seidl.

„Jo. Zajímalo by mě, který kluk mu to prodal,” podotkl Petrák. A Hladík, jako by právě na tuhle otázku čekal, opět spustil pásku kazetového magnetofonu.

„Předtím jsem toho kluka nikdy neviděl. Říkal, že to teď frčí na Západě, že to musí každej správnej študák zkusit…” Zase cvaknutí. „To je ale syčák!” vyskočil Seidl, „já bych …“

„A co vzorek toho,” zeptal se Petrák, „co vařil Hora v té jeho laboratoři?”

Hladík mávl rukou. „Nic, žádná příměs, jen opravdu čistý pervitin.” Po chvilce se ozval Petrák.

„Víte, co je divné? Že ten organizátor vaření si to dneska v Jizerce od Hory nepřevzal. A že Horovi volal domů a sháněl ho. Napadá mi, jestli se neobává ještě něčeho .. Hladík souhlasně přikývl.

„Právě. Třeba se bojí něčeho navíc. A když si dáme dohromady dvě a dvě, proč by nemohl mít ještě

s někým prsty v tom znásilnění. Na té zábavě zřejmě byl. Zatím to do sebe všechno zapadá. Takže

si musíme trochu pospíšit a najít ho. A pak pořádně, skutečně pořádně pročíst a v případě potřeby v některých bodech doplnit detaily od toho poškozeného děvčete, co leží u Dvořáka.”

Jakoby někdo spustil načasovanou smyčku, zazvonil telefon.

87

„Prý si ještě na něco vzpomněla,” řekl Hladík, když odložil sluchátko. Ani nemusel vysvětlovat, kdo mu právě volal.

xxxx

Ve Dvořákově pracovně se pacienti obvykle velmi rychle aklimatizovali a vracela se jim řeč.

V příjemném, osobně zabydleném prostředí se dokázali rozhovořit i ti nejuzavřenější.

Milena Peterková seděla v křesle a postupně si vybavovala detaily, které by se mohly zdát

povrchnímu pozorovateli nepodstatné, přesto však pro celkový obraz měly význam.

Právě když nastalo malé odmlčení v toku a plynulosti její řeči, někdo zaklepal a do místnosti vstoupil kapitán Hladík.

V jedné ruce držel suchý, nakousnutý rohlík.

„Už jsem měl děsnej hlad,” hlásil místo pozdravu a jako na omluvu, „promiň, myslel jsem, že zrovna u tebe nikdo není.”

„Nic se nestalo, můžeš jít dál a někde se tu posaď. Jenom si tak s Milenou povídáme.”

Dívka vypadala nesrovnatelně lip, než když ji Hladík uviděl u Dvořáka poprvé.

„Právě jsme znovu rozebírali jeden postřeh, který tě asi bude zajímat. Je to, řekněme, taková

jiskřička,” vysvětloval Dvořák, „a sice…”

Doktor Dvořák se na okamžik odmlčel, snad záměrně, snad i v určitých rozpacích, jak správně

formulovat celou situaci. Dívka však zareagovala velmi rychle. Obrátila se ke kapitánovi Hladíkovi a vychrlila na něho celou domněnku. Zřejmě i on si získal její důvěru.

„Myslím, že jeden z těch hlasů patřil Honzovi, tomu z koncertu, jak jsem o něm už mluvila… nechci mu křivdit…”

Hladík poposedl v křesle a tvářil se soustředěně.

„Myslíte tomu frajírkovi s vlastním autem?”

„Jo, jak stál na chodbičce před záchodem, než mě začal balit. A pak jsem mu od stolu utekla…”

Doktor Dvořák podal příteli dva listy papíru, psané na stroji. Bylo to jeho původní vyšetření, které mu ostatně již jednou ukazoval.

„Aby sis osvěžil paměť!”

„Já vím,” řekl Hladík, „taky na něm pracujeme!”

Se vší pravděpodobností do sebe jednotlivé detaily začaly zapadat.

88

„Mohl bych si jednu zapálit,” zaškemral překvapivě Hladík, pohlížeje přitom na prázdný popelník.

Dvořák pokrčil rameny. „Nebude vám to vadit?” zeptal se dívky.

Milena Peterková zavrtěla hlavou, kapitán Hladík si zapálil spartu a odložil ji na okraj popelníku.

Znovu se začetl do Dvořákova vyšetřeni.

Dívka měla chuť pokračovat, mluvit, jako by ztratila poslední zábrany a chtěla se okamžitě zbavit

všech nahromaděných úzkosti. Doktor Dvořák ji však lehkým gestem zarazil. Milena Peterková

pochopila, že by neměla rušit kapitána, zahloubaného do čtení. Ve Dvořákově vyšetřeni našel něco,

co hledal a co ho inspirovalo.

„Někdo vám utekl, co? Četl jsem ve svodce,” řekl zdánlivě nesouvisle, odjinud.

„Jeden toxikoman. A nabalil na sebe ještě další dva pacienty. Ale ti s drogami až doposud neměli nic společného.”

„Já vím!” Hladík se obrátil k Mileně Peterkové, „takže vy jste si dodatečně vybavila hlas toho frajera z diskotéky, a domníváte se, že patřil k těm, co vás přepadli. Co ti ostatní, kteří s ním seděli u stolu, poznala byste je?” Chvíli zaváhala.

„Snad ano.” Pohlédla nejistě z jednoho na druhého. „Viděla jsem je jen chvíli a moc jsem si jich nevšímala. A pak vlastně už vůbec ne.”

Hladík vstal a popošel k psacímu stolu, na němž ležel telefon. „Můžu?”

„Prosím, přes nulu,” přikývl Dvořák.

„Stando, jsem u doktora Dvořáka. Chtěl bych vědět, co jste zjistili o tom režisérovi?”

„Šéfe, ty tu máš nějakou skrytou kameru. Právě jsem doletěl z kádrovky od filmu. Kluci z dopravního inspektorátu se taky činili a z evidence motorových vozidel mi tu vypsali řadu jmen, jenom se tím musím prokousat… Brnknu ti za čtvrt hodiny k Dvořákovi.”

„Jo, souhlas,” Hladík začínal mít dobrou náladu. Jako vždycky, jakmile se pátrání rozbíhalo na plné obrátky a nabíralo slibný směr. „Ještě se spoj se Steinerem a Petrákem. Zajímalo by mě, co dělá ten pankáč z vinárny Jizera, jak ho mají na háku!” Hladík se zase posadil do křesla.

89

„Váš popis z diskotéky je docela dobrý, dá se říct, že i dostatečně výstižný. Měli bychom je podle toho najít. Jenom nevím, zda je to všechno jedna parta, nebo jestli v tom nezávisle na sobě jedou dvě. Ale možná i někdo úplně jiný … uvidíme.”

Před pavilónem zaskřípaly brzdy. Sanitka. V doprovodu dvou mladých uniformovaných příslušníků z

ní vystoupili dva chlapci.

„Vedou dva hříšné útěkáře,” konstatoval Dvořák, „ale jak koukám, ten hlavní chybí. Pauli.”

Kapitán Hladík se zamyslel.

„Pauli vařil pervitin. Jestli má obchodního ducha po tatínkovi… to abychom ho co nejrychleji našli, že?” Hladík znal dobře celý případ. Pracovali na něm koncem loňského roku s Kučerou.

Zvedl se k odchodu.

„Nebudu dál rušit. Jenom bych rád věděl, jak dlouho tady slečna Peterková pobude, respektive kam

se mám obrátit, až ji budeme potřebovat.”

„Jak jsem řekl, do konce týdne. Pak ji pošleme domů,” informoval Dvořák.

Kapitán už byl na odchodu, když zazvonil telefon, pronikavě a nepříjemně. Doktor Dvořák se otočil

po zvuku a mechanicky uchopil sluchátko.

„Ano, právě se chystá pryč. Dám vám ho,” přisunul telefonní přístroj k Hladíkovi. Kapitán chvíli poslouchal, pak zavěsil a vrátil aparát zpátky na místo.

Doktor si neodpustil poznámku.

„Abys teď Seidlovi zvýšil prémie!”

Ale Hladík jen zamyšleně mávl rukou.

„Dalo se to čekat. Taky se prý ozval Petrák, pojedu za nimi. Ještě se ti dneska ozvu!”

A pak dveře skutečně zaklaply, takže ani nemohl slyšet Dvořákovo: „Já vím. Jako vždycky. A volej

do půlnoci, pak jdu spát!”

Lékař s pacientkou zase chvíli osaměli.

„Myslíte si, pane doktore, že ty… kluky… někdy najdou?” řekla pomalu, „já vlastně ani nevím, jestli to vůbec chci. Nerada bych se s nimi ještě vůbec někdy setkala.” Dvořák ji moc dobře chápal.

xxxx

90

Sídliště vyrostlo v šedesátých letech na kopci nad Bráníkem a dlouho čnělo jako poslední betonová

výspa uprostřed polí.

Patrová budova mezi velkou samoobsluhou a službami, ohraničující náměstíčko z jihu, je také

určitou obdobou venkovských hospod a jídelen. V dolní části je skutečná pivnice, kam hosté

přicházejí na stojáka nebo i chvíli posedět u stolů s deskou z umakartu, v hustém oparu cigaretového kouře. A pak je tu v horní části restaurace. Na stolech jsou ubrusy s jídelním lístkem a se zákazem kouření v době podávání oběda.

Horní části hospody se odjakživa říká skleník, protože dovnitř se dostane člověk proskleným

ochozem po šnekovitém schodišti. Za několik let původní úroveň poněkud poklesla, stejně, jak

poklesla i úroveň hostů, kteří tam začali chodit. Postupně se přizpůsobila novým nárokům, až ji od dolní dnes odlišuje jen zařazení ve vyšší cenové kategorii. I ty ubrusy. I vedoucí se tu několikrát změnil.

Poručík Petrák seděl na lavičce u stříkajících vodotrysků, sledoval zčásti vchod do restaurace a

přitom se občas ohlédl, protože ulici měl v zádech a čekal, že odtud přijde jeho nadřízený, který

nemůže nikde jinde zaparkovat, než právě na okraji vozovky.

Kamelot na stanici autobusu u kiosku PNS vykřikoval titulky z Večerní Prahy. Petrák však vnímal

okolí jen jako kulisu k přemýšlení o všech posledních souvislostech. Drogy naštěstí pořád ještě

netvoří převahu kriminalistické praxe, ale není možné je podceňovat, vymstilo by se to. Informace

kriminální služby ze Západního Berlína uvádí ve své výroční zprávě velice otevřeně, jak doplatili na podcenění vzestupného trendu drogové závislosti u mladých a prakticky nedospělých lidí. Jak nyní narůstají prudkou křivkou úmrtí a zločinnost . Prostituce a všechny možné s tím související nešvary, vedoucí k tomu, sehnat peníze a tím i drogy … A přitom stále klesá průměrný věk těch, kteří se s drogou dostávají do kontaktu.

Petrák měl před očima fotodokumentaci dvou mrtvých, ani ne čtrnáctiletých dětí, které zabilo první zvědavé načichání těkavé látky, což jim někdo jako kdovíjaký zážitek poradil. Už se nezjistí kdo …

Zamyšlený Petrák si ani nevšiml kapitána Hladíka, který se pomalu přiblížil odzadu a poklepal mu

zlehka na rameno.

Poručík chtěl vstát, ale Hladík ho zarazil a přisedl si k němu. „Tak tedy, abys věděl,” začal Petrák.

„Džony se jmenuje Jan Říha, nejezdí ve vlastním voze a ani není synem filmového režiséra.

91

A už vůbec nepatří mezi posluchače Vysoké školy uměleckoprůmyslové. Vyučil se aranžérem, na

vojně nebyl, má modrou knížku a snad má být zaměstnán jako uvaděč v kině.”

,,Jak jste se k tomu dopracovali?”

„Dovedl nás k němu ten pankáč, na kterého jsme se pověsili, když odcházel z automatu Jizera.

Zatím nemá ani tušení, že o něm víme. Předpokládám, že on řídí a organizuje výrobu pervitinu v té

vile a prodává jej. Zřejmě má prsty i v pančování drogy barbiturátem. Vypadá to, že měl prsty nebo se přímo zúčastnil na tom znásilnění jako šéf party, s kterou teď sedí tam nahoře v restauraci.”

„Mám pro tebe taky zprávu,” řekl kapitán Hladík. „Cestou od Dvořáka jsem se zastavil u nás. Už chytili pachatele, co přepadl tu dívku ve Vršovicích a druhou se pokusil stejným způsobem napadnout ve výtahu nožem.”

„Na tom sídlišti?”

Chtěl se vlastně zeptat, zda to nějak souvisí s jejich akcemi, ale Hladík jej předešel: „S drogami nemá nic společného. Je to patnáctiletý učeň a oznámila nám to jeho matka. Přiznal se jí. A přiznal i všechno ostatní.” Poručík zakroutil hlavou. „Tak mladej kluk!”

Přes náměstíčko se hrnula parta výrostků v ocvočkovaných bundách, za ušima vyholení, samá

ozdoba. Mohlo jim být tak patnáct, víc určitě ne. Snažili se vypadat co nejvíc nápadně. Asi dva z nich drželi v ruce kus řetězu, točili jím a bedlivě sledovali, co tomu říkají a jak na to reagují lidé kolem.

Dělalo jim zjevně dobře, že se jich báli a ustupovali jim z cesty.

„U toho kluka se už předtím projevovaly agresívní sklony, jenže nikdo na ně neupozornil, nikdo s tím nic nedělal. A proto to došlo tak daleko! Bude se teď znalecky zkoumat…”

„Co je to všechno platné, když je pozdě!” povzdechl Petrák.

„Ale hlavně, že už je pod zámkem. Také nás nemusí mrzet, že v tom zrovna nebyla drogová

závislost, jak jsme si mysleli.”

Vodotrysk rozstřikoval kapky vody, které dopadaly jako déšť na hladinu a příjemně šuměly.

„Jak to vypadá vevnitř?” zeptal se Hladík.

Skupina výrostků, která přecházela po náměstí, se zastavila u vody v nádrži, pár metrů od Petráka a Hladíka. Z ničeho nic se opřeli do jedné z prázdných lahviček, uchopili ji a rozhoupali. Měla zřejmě putovat do bazénku. A Petrákových skoro sto devadesát centimetrů se začalo zvedat. Nemusel však svůj zásah realizovat. Z podchodu totiž právě vyšla uniformovaná hlídka VB.

92

To stačilo, aby kluci lavičku rychle pustili a než se hlídka vůbec zorientovala, celá parta bleskurychle vyklidila pole.

„Vidíš, s tímhle by se mělo něco dělat! Vždyť příslušníci na místních odděleních, všude po sídlištích, jsou z toho nešťastní. Sídlištní anonymita, velká koncentrace lidí a k tomu poměrně málo možností kulturního a vůbec zájmového vyžití, to přímo vede k takovémuhle otřesnému proflakování spousty

volného času u dospívajících puberťáků. Zábava musí být smysluplná,” rozhorlil se Hladík. „Když jsem ještě dělal na obvodním oddělení, pravidelně se do tří let od osídlení sídliště na našem obvodě objevila nějaká skupina závadové mládeže. Páchala nejčastěji loupežná přepadení, vykrádání nebo krádeže aut, někdy i byty. Francouzi o tom zpracovali studi a zjistili, že sídliště tvoří ideální podhoubí pro některé současné typy trestné činnosti, proto postupně ustupují od stavění velkých kolosů, sídlištních měst a vracejí se k menším celkům.”

Trestná činnost dospívajících ve velkoměstě byla Hladíkovým pracovním koníčkem a vyznal se v ní

jako málokdo.

„Chtěl jsi vědět, jak to vypadá tam nahoře.” navázal Petrák na Hladíkův dotaz. „V prvním patře v restauraci sedí parta a s ní i ten pankáč, co si přišel do Jizery něco vyzvednout, ale nakonec od toho ustoupil.”

„Ale jeden detail nechápu. Proč si nevyzvedl perník v Jizeře? Proč nakonec zaváhal a vzdal to?

Všiml si něčeho? Tušil něco? Upozornil ho na poslední chvíli někdo? Dal mu Hora nepozorovaně

nějaké znamení? Co se vlastně stalo?” Petrák pokrčil rameny. „Nemyslíš, že by bylo nejjednodušší zeptat se přímo jeho?” „Zeptáme se. Ale je dobré mít určitou představu. A pak dosazovat za jednotlivé neznámé.” Hladík rád stavěl dedukční křížovky a se zvídavostí čekal, která z nich vyjde.

Takováhle, řekněme profesionální posedlost ho držela, když se třeba díval na detektivku v televizi.

Snažil se postupovat s dějem a spoluvyšetřovat s kriminalistou, v duchu komentoval každý jeho krok, rozhodnutí, dedukci. Souhlasil s ním i nesouhlasil. Říkal, že tím tříbí své kombinační schopnosti. A pochopitelně je poměřoval tím, zda by on sám jako detektiv uspěl, či nikoliv. Samozřejmě, že to byla pouze hra, jejímuž kouzlu nedokázal odolat. Konec konců i doktor Dvořák se mu jednou přiznal, že i on při televizních inscenacích nebo filmech, kde se něco dotýká jeho oboru, podvědomě kontroluje, zda je to věcně a obsahově správné.

93

„Jsem zvědav, co nám řekne. A hlavně, jak se bude chovat.“ Hladík konečně vstal a narovnal se.

Pobolívalo ho v zádech, protože v neděli řezal celé odpoledne kulatiny z pokácených suchých

švestek za domkem na Libuši. „Půjdeme dovnitř. Jak je to zajištěno?”

„Máme tam čtyři příslušníky v civilu, rozmístěné po restauraci. Jsou připraveni na náš pokyn

zasáhnout. „A tys byl uvnitř? „Ano, chovají se podle své přirozenosti. „Kdo? Naši?“ usmál se Hladík.

„Ne, objekt našeho zájmu. Tlučou do sebe pivo za pivem, samozřejmě dvanáctku.

„Takže teď půjdu dovnitř sám, ty počkáš na místním oddělení. Předjedou tam naše dva vozy. Dáš

jim instrukce. Přivedeš nahoru dva příslušníky v uniformě. Až přijedete, vejdeš do restaurace a dáš mi znamení, že jste připraveni eventuálně zakročit. Já se postarám o zbytek. Budu sedět blízko dveří, abych měl přehled. „Jasné.

Hladík se vydal pěšky přes náměstíčko ke vchodu do horní restaurace, Petrák zamířil za roh do

nízké budovy, kde sídlilo místní oddělení VB.

Lavičky kolem bazénku s vodotryskem se mezitím pozvolna zaplnily lidmi, kteří tu většinou se

zakloněnou hlavou užívali sílu odpoledního sluníčka. Z cukrárny v přízemí, vedle samoobsluhy s

potravinami, vycházeli stále častěji nedočkavci s kornouty zmrzliny. Opravdu se již hlásilo léto.

Kapitán se na okamžik zastavil u vchodových dveří. Velká skleněná tabule v nich byla podélně

prasklá, nejspíš po hozeném kamenu. Ze skel, dávno neumytých, přímo žalovala špína a zaschlé

bláto. Hladík trochu štítivě, jedním prstem zatlačil do kliky, dveře se skřípavě otevřely a kapitán mohl projít. Uvnitř, na točitém schodišti, to štiplavě páchlo.

Vystoupil vzhůru a byl docela příjemně překvapen pořádkem a čistotou. V předsálí na sebe

upozorňovala prázdná, ale otevřená šatna.

Zamířil přímo do jídelny a ve dveřích okamžitě zmapoval situaci. V restauraci s několika sloupy,

ozdobenými modrou kameninovou mozaikou, sedělo porůznu více hostů. Jen u velkého seděla

parta podivně postrojených mladíků. Díky podivnému oblečení se nedalo blíže uhodnout jejich

skutečné stáří. Hladíka si nikdo z nich nevšiml. Nový host jako každý jiný. Zato jej ihned

zaregistrovali příslušníci v civilu. Znali ho totiž z několika předcházejících akci, kde operativně zasahovali.

94

Kapitán si vybral nejbližší stůl a posadil se k zasmušilému muži, tak o deset let staršímu, než byl on sám. Seděl tu u svého piva, před nim prázdný talíř od poněkud předčasné večeře. Zvedl hlavu a hned navázal hovor, jako by na nějakého společníka už dlouho čekal.

„Tak co tomu říkáte? Já se divím, že jim to trpí! Že je nikdo ze slušný hospody nevyhodí! To se jich všichni bojej nebo co? Že i policajti dělaj, jako by nic neviděli!”

Hladík svého náhodného souseda u stolu chápal.

„Každou chvíli se o tom píše. Nejdřív se nalejou a pak kvůli padesátikoruně zamordují člověka, jen tak, z bujnosti. Já se vážně divím, že se sem třeba nějaká hlídka nepřijde podívat. Když překročí šofér rychlost o pár kilometrů, je zle, div ho nezavřou, ale tadyhle to jim nevadí?” Útočil na Hladíka sveřepě a očekával jeho souhlas. Ale ani to, že kapitán stále mlčel, mu nevadilo. Pokládal to za tichý souhlas. Mluvil důrazně a hlasitě, jistě jej bylo slyšet po celé restauraci.

Hladík přehlédl situaci v lokále. „Dám si jeden tonik,” učinil objednávku u servírky.

Jeho soused ho zkoumavě sledoval.

„No jo, taky řidič, co? Máš strach,” začal důvěrně tykat, „že by tě zastavili a dali ti fouknout. A tyhle grázly přitom klidně nechaj, aby si dělali, co chtěj!”

Hladík přikývl a pokrčil rameny. A to sousedovi stačilo, aby se pustil do dalšího rozboru.

„Jestli to takhle půjde dál, přestanou sem normální slušný lidi chodit. Budou se bát! Vždyť tohle je vo strach!”

„Chodí sem často?” zeptal se kapitán, který chtěl využít mužovy sdílnosti a doplnit si obraz, „myslím tamti!” Hlavou ukázal směrem k partě rozkurážených mladíků.

„Kdepak, vůbec ne! Já se jen divím, odkud se sem stahujou. Co tu hledají, to je u boha…”

„Vážně tu jsou poprvé?” ujišťoval se Hladík. „Já sem chodím denně, tak to musím vědět.”

Hladík potřásl pochybovačně hlavou, jako by nevěřil. „Třeba sem zapadli jen náhodou.”

„Kéž by!” vzdychl soused a upil z půllitru, jako by tím chtěl zalít své skromné přání. „Chodili sem všelijaký, ale takovíhle ne.

Hladík se zahleděl pozorně na skupinku, která se zřejmě docela dobře bavila. Nikdo z nich nedával

najevo zneklidnění nebo nervozitu.

96

Maji dokonalý pocit sebejistoty, jsou-li v houfu. Vypadají všichni stejně vyzývavě a tváři se silácky.

„Zajímalo by mě, kde jsou ti kluci zaměstnaný,” prohodil Hladíkův soused. „Přece mají nějakého mistra, nebo vedoucího, kdo je nad nima.”

V té chvíli se otevřely dveře. Nestál však za nimi Petrák. Rozhlížel se v nich sotva sedmnáctiletý chlapec v plísňákách, džínovém našedlém oblečeni. V ruce držel plastikovou tašku. Jakoby zvažoval, má-li vstoupit. Hladík okamžitě zpozorněl. Zahlédl za sklem také Petráka, který ho zřejmě hledal. Dal mu očima znamení, zatím nic nepodnikat.

Příchozí došel mezitím až ke stolu, kde popíjela pivo parta. Kývl na jednoho z nich, který seděl vedle pankáče. „Čau, Džony!“ Oslovený vstal a přistoupil blíž. „Jak jsi mě tady našel?”

„Poptal jsem se …” „Jo? A koho?”

„To je moje věc. Nemysli si, že jsem odepsanej. A dej si na mě bacha. Zatím jsem mlčel. Ale

nemusel bych. Vím, že sis našel jinýho dodavatele! “ „Přece nebudu čekat, až tě pustěj.”

„Jak vidíš, jsem venku.”

„Jo? Ale to jsi zdrhnul, ne?” Pohlédl přitom na plastikovou tašku, kterou příchozí držel pevně v ruce.

„Potřebuju prachy, Džony. Přines jsem ti ňáký zboží, samá fajnovka!”

Dívali se na sebe tiše a zvědavě. „Ukaž, kolik toho máš?”

„Dvě velký klinický balení áčka. A třicet velkejch kapek.” „A vodkud?”

To byl okamžik, na který Hladík čekal.

Věci v plastikové tašce určitě nepřinesl ten kluk jen tak. Uvidí se. S Petrákem se domluvil pouhým kývnutím hlavy. Z chodby se vynořily dvě uniformy příslušníků SNB. Vše připraveno, jen spustit…

Hladík sám vstal, aniž by zasunul židly zpátky ke stolu. Došel až k pivní partě. Petrák se dvěma

strážmistry SNB dorazili z druhé strany.

„Dobrý den, kontrola osobních dokladů,” řekl jeden ze strážmistrů.

„Nejdřív si prohlédnu váš,” vyzval Hladík posledního návštěvníka.

97

„Já k nim ale nepatřím,” bránil se mladík v plísňákové džinovíně.

Hladík natáhl ruku s jednoznačným a nesmlouvavým gestem. „Tu tašku!”

Plastiková kabela změnila držitele, který se hned ponořil do jejich tajů. „Občanský průkaz!

„Já jsem si ho zapomněl.” „Ano? Tak jak se jmenujete?”

„Vladimír Pauli,” odpověděl samozřejmě. „Jestli nevěříte, můžete zavolat mému otci, řeknu vám přímý telefon.” Hladík očividně ožil.

„Opravdu? Pauli? Pak jste ovšem utekl z psychiatrické léčebny a je po vás vyhlášeno pátráni, s

žádostí dodat vás zpátky do léčebného zařízení.” Bez řečí a aniž se ohlížel na dojem, který vyvolal, pokynul jednomu z operativců.

„Prověříme si ho u nás a po výslechu ho buď předáme zpátky do léčebny, nebo do cely

předběžného zadržení. Odveďte ho do vozu.”

Dvojíce vykročila ke vchodu. A kapitán se obrátil ke zkoprnělému osazenstvu stolu.

„A teď vy!”

Kapitánův dlouhý a významný pohled spočinut na výrostkovi, kterého oslovovali jako Džonyho.

Neochotně vytáhl z elegantní kožené vesty občanský průkaz.

„Jste Jan Říha, narozený 15.9.1965?”

Přikývnutí. A další občanský průkaz v kapitánově ruce. Patřil mladíčkovi s blonďatým knírkem.

„Jste Oldřich Hronek, narozený 21.1.1970?”

Opět přikývnutí. A tak to šlo dát. Pestrobarevný pankáč měl civilní jméno Jaroslav Mičan.

Přítomnost stejnokrojů a s nimi příslušníků v civilu celou šestici zřejmě zmátla. Byli v podstatě

připraveni na eventuální kontrolu ze strany běžné hlídky VB, jakých jistě zažili nemálo. Patřilo to nějak k jejich životnímu stylu, provokovat. Seděli teď nezvykle zakřiknutě, což vzbuzovalo u dalších stolů živý zájem. Zejména Hladíkův spolustolovník hlasitě vyjadřoval svůj souhlas s postupem pracovníků Bezpečnosti.

„Půjdete s námi,” vyzval partu Hladík, třímající v rukou šest občanských průkazů. „Prověříme si některé údaje o vašem zaměstnání a podobně.” Většina z nich zírala tupě před sebe.

98

„Vyrovnejte každý svůj účet za konzumaci. Odvezeme vás na místní oddáleni VB, je to kousek

odtud. A kdyby někoho z vás napadlo utíkat, upozorňuji, že je to jednak zbytečné a jednak by vám to jen přitížilo.”

xxxx

Hned po vstupu na oddělení je kapitán rozesadil od sebe. Mimo Pauliho. Toho odvezli příslušnici

operativní skupiny na městskou správu.

„A teď bez řeči vyložíte na stůl všechno, co máte po kapsách a vůbec u sebe. Rozumíte? Nic

nezatajovat. Tak honem!”

Moderně oblečený frajer, který před krátkou chvíli konverzoval s Paulim a vypadal ze všech nejstarší, pomalu položil na stůl klíče od bytu, nějaké další papíry, obálku, peněženku a izoprenový sáček.

„Všechno?” zeptal se Hladík.

Jan Říha přisvědčil. Hladík podal Petrákovi izoprenový sáček s bílým práškem, zbytek věci schoval

do většího igelitového pouzdra a vložil do aktovky. „Teď ostatní.”

Znalec Petrák zkoumal zatím obsah sáčku s bílým práškem.

„Tohle necháme rychle analyzovat! Myslím, že mám právě v ruce to, co hledáme! Že ano, pane Řího? A bude moc zajímavé, až srovnáme tenhle vzorek s tím, co jste měl vyzvednout v Jizeře, ale nevyzvedl. Ostatně tohle nám budete muset taky vysvětlit. Jak vidíte, budeme mít ještě vzájemně

dost co do činěni, a hlavně co do vysvětlováni. Ale času máme dost..

Obličej Jana Říhy se trochu zkřivil. Suverénní sebejistota zcela vyprchala.

„A co já s tím mám co dělat? Nic jsem neproved, nikdo nemá právo mě omezovat!” protestoval

dlouhán, sedící hned vedle Říhy.

„Nás přece nemůžete jen tak pro nic za nic sebrat,” přidal se k němu pankáč. I ostatním asi dodal odvahu, začali reptat.

„Zadrželi jsme vás, protože detailů, které potřebujeme vysvětlit, a to od každého z vás, bude asi víc.”

„Nic jsem neudělal a jak chodím ostříhanej, to je moje věc!” rozčiloval se pankáč.

„Jenže k vaší identifikaci neodpovídá fotografie ve vašem občanském průkazu. Ostatně to je naše

věc, tím se nemusíte znepokojovat. Ale než dojedeme k nám na oddělení a začneme s výslechy a

protokoly, doporučuji vám, abyste si všechno srovnali v hlavě.

99

Ušetříte čas všem. Ujišťuji, že se k pravdě dostaneme tak jako tak.”

A v tu chvíli ten, co seděl přímo před Hladíkem, drobný hoch s jemnou tváří a tmavou skvrnou nad

rtem, začal mečivě křičet, celý zahlcený strachem.

,, Já jsem hned říkal, že z toho bude průser! Já jsem to přece říkal!”

„Drž hubu, vole!” okřikl ho Džony - Říha.

xxxx

„Šlápnem do toho, hoši. A pojedem,” oznámil Hladík na improvizované poradě ve své kanceláři, kde se kriminalisté sešli. „A jak to vidíš?” zeptal se prakticky Kučera.

„Ty a já utvoříme jednu skupinu, Petrák se Seidlem druhou. Budeme se průběžně informovat. Já

zavolám doktoru Dvořákovi, že budeme potřebovat Milenu Peterkovou ke konfrontaci. Abych

nezapomněl,” obrátil se na Petráka, „zajdeš do laboratoře s tím práškem, co jsme zajistili u Říhy a s těmi preparáty z Pauliho tašky. Steiner si zjistí rodiče zadržených a oznámí jim, že jejich ratolesti jsou dočasně u nás.” „To abych se přímo rozčtvrtil,” povzdechl Steiner.

, Ale jen když nebude jiné řešeni,” usmál se Hladík. „Jdeme na to, mládenci.”

To byl poslední pokyn. Petrák si vzal z Hladíkova stolu sáček s práškem a igelitovou tašku. Seidl

převzal osobní věci a občanské průkazy zadržených Mičana, Brychty, Mikulčáka a Lakatoše.

„Nám zbyly větší ryby,” odhadoval Kučera. „Říha, Hora, Hronek. S kým začneme?”

„Říhu necháme na konec.” „Tak třeba” toho Hronka?”

„Dobrá. Zavolej službu, aby ho předvedla.” Posadil se za stůl a vyčkával. Kučera si připravil do stroje čistý list formuláře protokolu a magnetofon. Netrvalo ani pět minut a otevřely se dveře. Hladík poučil zadrženého, že bude předběžně vyslechnut jako svědek a upozornil ho, že je povinen vypovídat pravdivě. „Jak se jmenujete?”

„Já? Přece Oldřich Hronek. Máte to v občance,” začal drzým tónem.

100

„Já vím,“ řekl klidně kapitán. „Chtěl jsem to slyšet od vás.” Prohlížel si Hronka od hlavy k patě, pozvolna a důkladně. Když zapsali nacionále a bydliště vyslýchaného, pokračoval Hladík přátelským tónem: „Jaká byla role Jana Říhy v partě?”

Oldřich Hronek se schoulil na židli a pravou rukou si nervózně hladil koleno.

„On všemu šéfoval.” „A čemu všemu?”

„Sháněli jsme mu na diskotékách zájemce o fet. Když někdo měl zájem, dali jsme Džonymu echo a

on mu pak prodal dávku. Většinou to byli hejlové, co si to jenom chtěli vyzkoušet, nebo se před

někým ukázat.” „Kolik vám za to tipováni platil?”

„Za každýho padesát korun.”

Hladík přešel od psacího stolu k oknu. Chvíli si Hronka prohlížel.

„Jak ten prodej probíhal?”

„No… když se našel někdo, kdo měl zájem, řekli jsme mu, aby si počkal na záchodě. Ostatní zařídil Džony sám.” „Co jim dával?” „Já nevím, mě to nezajímalo.”

Hronek váhal, zda má pokračovat, odhodlával se. „Něco rozpustil ve vodě. Takovej prášek… a

nabral to do injekční stříkačky.”

„Zájemcům to pak píchal on sám?” ,.Myslím, že jo.”

Do dveří vstoupil Steiner a beze slova podal kapitánovi list papíru. Stejně mlčky zase opustil

kancelář. Hladík si pročetl záznam na papíře a podal jej Kučerovi. Byla to stručná informace.

Otec Oldřicha Hronka je právník, zaměstnaný v podniku zahraničního obchodu jako vedoucí

referent. Matka je v domácnosti. Oldřich Hronek studuje gymnázium, ale pro závažné porušováni

studijních povinnosti mu hrozí vyloučení ze studia.

„Proč máte potíže ve škole?” zeptal se konečně kapitán. Hronek se zachmuřil.

„Kvůli neomluvenejm absencím.” „Nebaví vás učeni?”

„To teda nebaví. Proč se mám pořád biflovat? Protože to chtějí naši? Deset let povinný školní

docházky mám za sebou a můžou mně všichni vlézt na záda,” rozkurážel se.

101

„Nechcete si to ještě pořádně rozmyslet? Třeba budete nakonec litovat,“ namítl Kučera od psacího

stroje.

„Já? Litovat? To zrovna. Oni ze mne chtěli mít študovanýho. Na to já kašlu. Peníze se dají vydělat i jinak!” „Jak jinak?” Zarazil se.

„Nevím, prostě jinak.” Chtěl zřejmě ještě dodat snadněji, ale netroufal si.

„Dobře. Teď se vraťme k poslední diskotéce na Hadovce. Řekl jste, že jste tam poprvé zkusil fetovat.

Co bylo potom, když zábava skončila? Šel jste kam?”

Roztřásl se a náhle téměř plačtivě vykřikl:

„Já ne. Já jsem se jí ani nedotknuli” „Koho jste se nedotknul?” „Tý holky, jak ji měl Džony u stolu.”

„Byla cestou domů v nedalekém parku znásilněna partou kluků, pane Hronku.”

„Já vám přísahám, že jsem se jí ani nedotknul,” přešel do vzlykání Hronek.

Kapitán si ho pátravě prohlížel. „Přerušíme zatím výslech.”

Kučera zazvonil a než se otevřely dveře, Hladíkovi neušlo, že Oldřich Hronek má ještě něco na

jazyku, co by rád řekl, přiznal, ale zatím to nedokáže. Když jej služba odvedla, obrátil se Hladík na Kučeru. „Koho vezmeme dalšího? Třeba toho pankáče.”

Kučera vytáhl občanský průkaz Jaroslava Mičana.

Vyslýchaný, jemuž trčelo na hlavě fialově zelené strniště, se při úvodních formalitách choval zcela suverénně.

„Kde pracujete, pane Mičane?” zeptal se kapitán. „Teď nikde. Hledám si flek.”

„A co by to mělo být?” „Já jsem vyučenej kuchař - číšník.”

„A proč jste odešel ze Slovanského domu?”

„Moc práce a málo prachů. Já chci dělat něco výnosnějšího.” „Například co?”

„Chtěl bych jít k ČSD. Do restauračních vagónů.” „S tímhle účesem?”

„To je teď móda v celým světě, pánové.” Hladík zachoval klid.

„Váš zevnějšek neodpovídá fotografi v občanském průkazu.”

„Heleďte, co tyhle fintičky. O co vám jde?”

102

„O znásilnění Mileny Peterkové,” řekl suše Hladík. „Když se vracela z diskotéky na Hadovce. Co o tom víte?” „Prosím vás, já na žádný diskotéce nebyl a o ničem nevím. Neměla domů chodit sama, pak se nemůže divit.”

Kučera přestal psát a nechápavě zíral. Měl dojem, že špatně slyší.

„Heleďte, když ženská nechce, tak nechce. Kdyby nechtěla podržet, tak se ubránila,” pronesl klidně pankáč.„Máte zajímavou teorii. Ta je z vlastní zkušenosti?”

„Samo. Mám je přečtený. Ještě jsem nezažil na dýze holku, která by mi nedala. Tam choděj jenom

povolný…“ Kučera zatnul zuby. Měl totiž doma šestnáctiletou dceru,

která aspoň jednou týdně chodí na diskotéku. Ale nedal na sobě nic znát, jen Hladík chápal, co se v hlavě jeho kolegy v tu chvíli odehrává. „Kdy a kde jste se seznámil s Janem Říhou?”

„Chodil k nám do Slováče. Znám ho asi rok.”

„On vás poslal včera do automatu Jizera na Václavské náměstí, že?”

„Já vám nerozumím. Chtěl jsem si tam sednout sám, na dvojku červenýho. Ale nelíbila se mi tam

společnost, zírali na mě jako …” Ušklíbl se a neodpověděl. „Tak jsem šel zase pryč.“

xxxx

„O Martinu Horovi jsme zatím zjistili vše, co se dalo,” informoval Hladíka ještě před výslechem Kučera. „Jeho rodiče jsou vědečtí pracovníci, rozvedení. Matka chemička, otec biochemik, kandidát věd. Oba působí ve výzkumném ústavu Akademie věd. Hodnoceni jako úspěšní a perspektivní

pracovníci, schopní řešení složitých úkolů. Volal jsem včera domů a mluvil jsem s Horovou babičkou.

Je to matka jeho maminky. Ještě zřejmě čiperná osoba. Hovořili s ní i kluci, když zjišťovali, zda Horu někdo sháněl. Babička tvrdí, že o tom všem, co jejich syn dělá, nemají rodiče ani tušeni. Jsou úplně mimo svět, vědátoři. Asi jediný, kdo stojí v této rodině na zemi, je babička. Prý mu vždycky všechno zařizovali, ale nic víc, žádný lidštější kontakt. Neprověřovali si, co je s ním. Naposledy mu zařídili poměrně slušné místo ve výrobě léčiv v Modřanech, ale už je nezajímalo, jestli tam Martin nastoupil či nikoliv. Prostě ho nechávali napospas sama sobě, což se ukázalo jako neuvážené. Ale i babička si myslela, že chodí do práce. Domnívala se, že když jde z domova až v poledne, chodí na odpolední směny..

103

„Takže abychom shrnuli všechno, co o vás víme,” oslovil Hladík Martina Horu, když ho přivedla služba. „Máme už něco zaprotokolováno a celou společnost pohromadě, i pana Říhu - Džonyho.

Brzy budete mít tu čest pozdravit se s ním osobně.”

Chemik seděl před nimi klidně, poslouchal, ale na první pohled bylo zřejmé, že sotva vnímá, co mu

říkají.

„Nedostudoval jste chemii. Máme tu vaše poslední studijní hodnocení z VŠCHT. Píšou, že jste byl

jednostranně orientovaný, inteligentní, ale pracoval jste jen v předmětech, které vás bavily. Všechno ostatní jste doslova hodil za hlavu. V praktickém životě jste prý neobratný. To psali ze školy …” řekl Hladík zamyšleně, „i když jste nám jasně dokázal, že se o sebe prakticky postarat umíte.”

Psychologické vyšetření z polikliniky pro vysokoškoláky, podepsané nějakým doktorem Junkem z

doby před ukončením studia, ukázalo, že se prý jedná o osobnost schizoidní, výrazně

introvertovanou, se suspektně se rozvíjejícím psychotickým procesem.

„Léčil jste se někdy na psychiatrii?”

Hora seděl nezúčastněně na židli a lhostejně zakroutil hlavou.

„Proč jste nenastoupil do těch léčiv?”

Martin Hora se probral ze zdánlivé letargie. „Musel bych brzo vstávat.”

A kapitán se vážně zamyslel, zda by neměl navrhnout rovnou v této fázi znalecké zkoumání

duševního stavu.

Něco se mu tady nezdálo. Snad díky příteli psychiatrovi měl cit pro takové nalomení životní linie, které obvykle signalizovalo počátek duševní choroby. Ale protože se v tu chvílí otevřely dveře a vešli Seidl s Petrákem, třímajíce spoustu popsaných papírů, ponechal Hladík úvahy na pozdější dobu a poslal pro službu, aby Martina Horu zase odvedla.

„Jsme hotovi,” oznámil Petrák, „můžeš se podívat,” podal kapitánu protokoly.

„Brychta je ten dlouhán, který by mohl hrát košíkovou,” vysvětloval Seidl, nahlížeje Hladíkovi přes rameno.

Podle protokolu pracuje Brychtův otec v Tatrovce jako mistr na kovárně a jeho matka je zdravotní

sestra ve fakultní nemocnici, na chirurgickém oddělení. Slouží v třísměnném provozu, stejně jako

otec, takže se doma někdy střídají, někdy se nevidí vůbec.

104

Zřejmě to mělo na výchovu syna neblahý vliv, pomyslel si Hladík.

„Učí se jako tesař ve stavebním závodě. Steiner nám zjistil, že s nim neměli větší problémy, snad jen nějaké menší přestupky, absence. Ale v té sestavě u nich se to prý ztratí. Nemají s nimi lehkou práci. Jak vychovatelé a mistři, tak ve škole.”

„Je mu šestnáct, ale vypadá mnohem starší,” vysvětloval Seidl, „asi před dvěma roky hrával prý slušně házenou, byl nadějným juniorem, hrál za žáky. Ale pak mu prý něco našli na ledvinách, maminka je zřejmě velice úzkostlivá a dala ho vyšetřit a pak prý na radu lékařů zakázala synovi

sportovat.”

„Možná, že právě proto se chytil party,” prohodil Hladik. Věřil a hájil tezi, že člověku, který je na něco navyklý, se musí na oplátku, když mu to vezmeme, dát náhrada. Za aktivní sport třeba jiného, fyzicky méně náročného koníčka.”

„Důležité je,” připomněl Seidl, „že tvrdí, že tu dívku on neznásilnil, že s ní nic neměl. Říha prý taky ne.

Jinak se na ni všichni zbývající vystřídali.”

Hladík s Kučerou na sebe pohlédli. Takže Hronek jim lhal. „Ostatní to potvrzují?”

„Ano, podívej, tohle jsou jejich výpovědi.”

Kapitán si vzal nejdřív protokol Aloise Mikulčáka. Anamnéza leccos napovídala. Byl už trestán za

útok na veřejného činitele, v opilosti, s následným protialkoholním léčením. Je vyučen

autoklempířem a naposledy pracovat ve škodováckém servisu. Jeho otec před šesti lety nelegálně

emigroval přes Jugoslávii a žije prý někde v Kanadě. O chlapce se stará matka, která je poštovní

úřednice. „Jak ten kluk vypadá,” zeptal se Kučera, který si chtěl vybavit tvář.

„Měl na sobě černou koženou bundičku, ocvočkovanou kde se dalo. Vypadá jako vekslák a taky je.

Matka na něj dávno nestačí, žádala národní výbor, odbor péče o dítě, aby zasáhli a dali ho do

pasťáku. Zatím prý neměli místo. Přirozeně, že v poslední době pořádně nepracuje.”

„Doznal znásilnění?” zeptal se Kučera. „Jo, jako druhý,” potvrdil Seidl, „první byl Jaroslav Mičan.”

„Ano, to souhlasí,” přisvědčil Hladík a natáhl ruku po posledním protokolu z druhé skupiny.

Byl sepsán s Ladislavem Lakatošem, cikánského původu. Jeho rodiče obhospodařují kolotoč a

střelnici a jezdí po republice. Lakatoš kamarádí hlavně s Brychtou. Jinak se nic nevyučil, je

zaměstnancem lunaparku jako rodiče.

105

Účast na znásilnění popírá. Hladík už předem věděl, že Lakatošovi rodiče určitě budou tvrdit, že tu noc, kdy došlo k znásilněni, byl syn s nimi doma a vůbec nevyšel z maringotky a necouvnou ani na naléháni a před důkazy, naopak budou mít nejmíň deset svědků, že Laco byl s nimi…

„Ten synáček generálního ředitele Pauliho k partě sice nepatřil, ale přesto si dovedl najít jejího šéfa Říhu. To je pro mě dost nepochopitelné, že kluk z tak exponované rodiny se nakonec neváhá přidat k takovéhle sortě lidí,” poznamenal Seidl.

Tahle parta je vlastně důkazem, jak se odbouraly rozdíly. Dneska už není jenom galérka a vedle ní

děti ze spořádaných rodin. Mísí se nám všechno pěkně přímo před očima. A jak vidět, vůbec to

nevadí. Žádné kastovnictví, vždyť podívejte, nedostudovaný vysokoškolák je z rodiny vědeckých

pracovníků, Hora, Hronek a Pauli, středoškoláci rovněž ze spořádaných rodin a rozumějí si a mají

stejný životní program, jako živly typu Říha a spol. To je skutečně zarážející,” řekl Hladík.

Vzápětí vtrhl do dveří uniformovaný příslušník služby.

„Soudruhu kapitáne, ten Hora …“ „Co je s ním?”

„Jak jsme ho vedli dolů, najednou se vyškubl a skočil do okna.”

„Cože? Skočil z okna?” Hladík vstal ze židle, „jak je to možné?”

„Ne, neskočil, zarazil se o rám a my jsme ho stáhli zpátky,” snažil se vysvětlit příslušník, „ale tím sklem se pořezal a krvácí…“

„Tak na co čekáte, ujíždějte s ním na nejbližší chirurgii a potom, až ho ošetří, na psychiatrii. A proč to vlastně udělal?”

„Nevíme, prostě z ničeho nic. Choval se do té chvíle docela normálně, mluvil s námi, nic. Teď se

jenom třese, jakoby byl v šoku.”

xxxx

Zbýval jim poslední a nejdůležitější článek. Šéf party Jan Říha. Jak se z výslechu ostatních ukázalo, organizoval pokoutní výrobu a prodej pervitinu a spoluúčastnil se přepadení a znásilnění Mileny Peterkové. Služba ho přivedla. Hladík mu mlčky pokynul na židli a ponechal mu chvíli, aby se v

místnosti orientoval.

106

Nijak na něho nespěchal. To Říhu poněkud zmátlo.

Nakonec nevydržel a s hranou podrážděnosti spustil na Hladíka: „Nic neřeknu, jenom za přítomnosti

svého právního zástupce! ” Znělo to směšně. Zvláště v jeho situaci.

„Pane Řího, tohle je teprve předběžná fáze.”

„Nemáte právo mě tu držet. Z čeho mě vůbec obviňujete? Chci obhájce! “

Zvolte si ho a my vám ho zavoláme,” usmál se Hladik. „Žádnýho neznám.”

„Tak vám ho doporučíme. Až na vás uvalíme vazbu, což předpokládám, že nám prokurátor

odsouhlasí, máte nárok na obhájce ex officio.” „Co to znamená?”

„Že dostanete obhájce, nebo chcete-li advokáta z moci úřední.”

Rozhostilo se ticho. Sdělení o vazbě zapůsobilo jako studená sprcha. Říha jakoby si začal

uvědomovat teprve teď svou situaci.

„Kdy jste zahájil výrobu pervitinu?” položil Hladik první otázku. „Já ho nevyráběl…”

„Máte pravdu, vy ne, ale Martin Hora. K tomu se ještě vrátíme. Vy jste vyrobenou drogu šířil a

rozprodával, což je z hlediska trestního na stejné úrovni a paragraf na to pamatuje! Jak jste přišel na myšlenku, zřídit si v té vile laboratoř?”

„Já tam kdysi blízko bydlel, jako malej kluk, než se naši rozvedli. Tak jsem si vzpomněl, jakej je tam klid a pohoda, a taky, že je to pěkně za větrem. A za pár stovek vám lidi pronajmou co budete chtít, můžete se se mnou vsadit!”

Nikdo se však s Janem Říhou vsázet nechtěl. Frajer Džony ztrácel vůčihledně půdu pod nohama.

Čekal možná tajený obdiv i víc. Rozhodně v sobě neměl kritickou korekci a to vysvětlovalo mnohé.

„Dobrá, připusťme, že vás napadlo zorganizovat laboratoř. Kde jste sehnal chemika, který by se k

tomu propůjčil?”

„Takovejch jako on seženete po hospodách! Tam vždycky někdo někoho zná. A tenhle pakouš dělal

vejšku, chemi a docela tomu rozuměl. To se pozná. Musel bych bejt blbej pustit takovou příležitost, když se sama nabízí. Tohodle mi náhodou doporučil jeden známej kluk.”

„Který známý kluk?” zeptal se Kučera.

107

„Funebrák… teda on není funebrák, jenom pořád chodí v černém, proto mu tak říkají.”

Tohle Kučera věděl, Funebrák byl v registraci toxikomanů.

„Ověřil jste si nějak kvalitu Horových výrobků?” „Ne.”

„Cože?” nevydržel Kučera, „vám nezáleželo na tom, co jste prodával? Vždyť jste mohl zabít řadu lidí!” Říha sklopil hlavu a mlčel. „Vy jste to sám nezkoušel?”

„Já? Ani nápad. Na to se mám dost rád!” „A kde jste bral suroviny?”

„Myslíte, jestli jsem je náhodou někde nekradl? Kdepak. Všechny řádně zakoupený v lékárně.”

„V lékárně? Ale jsou přece na recept!”

Říha se v rozjezdu přestal kontrolovat, měl pocit, že kriminalisty ohromil.

„To se dá za prachy zařídit.” „V které lékárně?” Teprve teď se Říha zarazil a zpozorněl.

„V které? Skoro ve všech …“ Ale zřejmě chodil do jedné. Bude jen otázkou času, kdy přizná i tyhle podrobnosti. Hladík stále nijak nespěchal.

Do kanceláře vstoupil praporčík Steiner.

V noci na včerejšek byla vykradena výdejna léků na sídlišti Novodvorská. Pachatel vnikl do bývalého obchodu, kde je nyní výdejna umístěna, přes blokové garáže, škoda není velká ve finančním objemu, zato medikamenty, které byly odcizeny, jsou použitelné k

toxikomanickým účelům, jejich seznam se podobá těm, které přinesl Pauli nabídnout do restaurace

Říhovi. „Necháme zatím pana Říhu odpočinout, aby si mohl všechno v klidu rozmyslet. Informuj

prokurátora a zařiď souhlas k vazbě, sjedu teď s Kučerou na psychiatrii.”

xxxx

Na psychiatrické léčebně vládl ruch a shon jako každé ráno. Časně, někdy kolem čtvrté, přivezla

sanitka patnáctiletého chlapce, utekl z domova kvůli špatným známkám ve škole. Našli ho příslušníci VB při náhodné kontrole na okraji Prahy, v přístřeší zastávky, kde chtěl nocovat na lavičce. Podle jeho psychického stavu a zoufání, že domů nemůže, usoudili, že bude lepší dopravit ho do léčebny, aby si nakonec něco neudělal.

108

Doktor Dvořák vykonal vizitu, přepsal ordinace, změnil léky a napíchal připravené intravenostní

injekce. Od devíti hodin měl vyhrazený čas pro kontrolní pohovory. První, s kým si chtěl toho dne

promluvit, byla Milena Peterková.

Těch několik dnů v léčebně ji nesmírně prospělo. Uplynuti času a chtěné zapomenutí na nešťastnou

událost se jevilo jako nejlepší cesta ke znovunalezení životni rovnováhy. Když vstoupila do

Dvořákovy vyšetřovny, dokonce se trochu usmívala.

„Posaďte se, Mileno,” vybídl ji doktor Dvořák, „musíme si spolu promluvit o tom, co dál. Myslím, že nejtěžší máte za sebou a jste dost silná, abych vás mohl pustit domů. Co tomu říkáte?”

Asi očekával souhlas, ale Milena Peterková překvapivě mlčela.

„Nechce se vám? Necítíte se na to?”

„Ale ne … cítím … jenže, jak bych to honem řekla … já mám strach. Ještě pořád se bojím, že se s nimi zase potkám. A to bych nechtěla.” Schovala tvář do dlani, jako by se za svoji úzkost styděla.

Zbytečně. Dvořák ji úplně chápal. Snad ho její upřímnost dokonce i potěšila.

„V tomhle směru se nemusíte obávat. Kapitán Hladík mi sdělil, že zadrželi celou partu, která přiznala i vaše napadení, jsou ve vazbě. Všichni.”

Dívala se na něho značně nejistě. Nezeptala se, jen vyčkávala.

„Bude zapotřebí vaše svědectví,” řekl pomalu a opatrně. Opřela si hlavu do dlaní.

„Já se děsně bojím! Nevím, co bych udělala, kdyby najednou stáli přímo proti mně.”

Doktor Dvořák chápal její podvědomou obavu.

„Víte co? Promluvím o tomhle našem hovoru s kapitánem Hladíkem, protože bych vás rád

odpoledne pustil domů. Jděte si zatím připravit věci!”

Když se za ni zavřely dveře, Dvořák se nejprve marně snažil dovolat k Hladíkovi na kriminálku. Pak usedl k psacímu stroji a pustil se do propouštěcí zprávy o Mileně Peterkové. Sotva začal, vstoupil do jeho pracovny Hladík. „To je telepatie,” konstatoval doktor Dvořák.

„Přivezl jsem ti pacienta, pro jistotu, kdyby sis ho chtěl nechat.”

109

Za kapitánem se v doprovodu příslušníka VB objevil Pauli.

„Máš radost, co?” Dvořák jen odevzdaně povzdychl.

„Jak vidím, nebudeš nic namítat, když si ho vezmu zase zpátky a dám ho do vazby. Budeme ho

stíhat nejenom pro maření ochranné léčby, ale taky pro vloupání a krádež v lékárně. Jestli sem nikdo nevolal, prokurátor souhlasí.”

Dvořák nic nenamítal. Podepsal Pauliho propuštění a potvrdil, že je schopen vazby. Pauli se vrátil s doprovodem do auta. Když s Hladíkem osaměli, Dvořák kapitánovi oznámil: „Dneska taky pustím domů Milenu Peterkovou.” „Co její maminka?”

„Mluvil jsem s ní už dvakrát, zdá se, že se uklidnila.”

Případ byl pro Hladíka prakticky objasněn. Pachatelé zadrženi, důkazní materiál se shromažďuje a

probíhají protokolární výslechy.„Víš, Petře,” svěřil se Dvořákovi, „nejvíc člověka překvapuje, jak jedno zlo hned vyvolává další. Před znásilněním Mileny Peterkové řetěz výroby a prodeje drog.

Takže vyšetřování vlastně nikdy nekonči úplně. Mám někdy pocit, že jsme něco zanedbali, jinak to

není možné.”

Doktor Dvořák pokrčil rameny. „Podívej, šest kluků, parta, která vznikla bez nějakého jasného cíle.

Copak je spojuje jen ta droga a agresivita? Kde je příčina? Myslím, že to je především věc rodiny, konkrétního otce a konkrétní matky. Kdyby se chovali správně a nikoli pokrytecky, kdyby dávali dobrý vzor chováni, nemuselo by k deviantnímu chování jejich potomků dojít. Dítě je odrazem a

obrazem rodičů. Nejčastěji kopíruje životní styl, který mělo před očima, když se vyvíjelo a dospívalo.

Ani jako člověk, ani jako kriminalista nemůžeš jejich rodiče litovat. Je to možná kruté hodnocení, ale svůj osud si připravili sami. Znáš tu báseň o dědově míse?”

Hladík přikývl. „Já vím, jak se do lesa volá..

„Tak zlom vaz, kamaráde,” řekl Dvořák a doprovodil přítele ke dveřím.

xxxx

Když se kapitán Hladík vrátil od doktora Dvořáka, měl na stole lístek od Kučery, který s ním nejel za Dvořákem, ale šel do laboratoře. Přinesl toxikologickou analýzu vzorku, který našli u Říhy při jeho zadržení. Bylo v něm 40 % methamphetaminu a 60 % barbiturátu.

110

Kapitán se v duchu otřásl.

„Mám zavolat pro Říhu? Budeme pokračovat ve výslechu?” zeptal se Kučera.

„Nejdřív mi pověz, jak to vypadá s Horou.”

„V pořádku, nebylo třeba šít, dali mu dvě svorky a stáhli obinadlem. Dostal protitetanovku, zatím s ním na psychiatrii nejeli. Už se uklidnil.” Kapitán Hladík si ulehčené oddechl.

„Dobrá, jdeme na to!” Za chvíli dovedla služba Jana Říhu. Posadil se na nabídnutou židli a vyčkával.

„Proč jste přidával do pervitinu barbiturát?” spustil Hladík rovnou. Čekal, že Říha bude lhát, vytáčet se, vymlouvat. Nebo vysvětlovat. Nic takového.

„Aby toho bylo víc! A bylo to účinnější. Poradil mi to jeden magistr. A všimli jste si, že je to k nerozeznání?” „Takže jste barbiturát přidával vy sám?” „Jo. Odhadem. Asi tak půl na půl.”

„Víte, co jste mohl takovou směsí způsobit?”

„Co by? Dyť to bylo jen trochu prášků navíc… na spaní… aspoň nikdo neblbnul…”

„Ale v takovéhle koncentraci a v tomhle způsobu podání mohou uspat k smrti!”

Říha pohlédl na Hladíka zkoumavě, jako by odhadoval, že to myslí vážně.

„Kolik jste na tom vydělal?” zeptal se Kučera. „Myslím za těch posledních asi pět měsíců?”

Říha pokrčil rameny.

„Já to přesně nepočítám, asi tak patnáct, osmnáct tisíc čistýho, nic moc.“ Odmlčel se a vychutnával dojem, který způsobil. „Musel jsem přece platit nájem za laboratoř a za léky na přípravu, a taky tomu blbci Horovi.” „Kde jste drogy prodával a komu?”

„No, kde? Jako vždycky. Na diskotékách a taky Pod ochozem.”

„A komu?” připomněl Kučera druhou, nezodpovězenou část otázky.

„Veverkovi… teda von má jenom zuby jako veverka, jak se skutečně jmenuje opravdu nevím.

A taky Funebrákovi, to jsem přece říkal…” „Jen těmhle dvěma?” „Většinou. Ostatní neznám.”

„Kolik dávali?” Říha se zavrtěl na židli.

111

„Dvě, tři kila, někdy víc. Za jednu dávku. Ale nejvýš tak pět, víc ne. Cena jde rapidně dolů.”

„Vy jste se zúčastnil přepadeni Mileny Peterkové, že?”

„Já? Přece se kvůli ňáký pitomý holce nenechám zavřití”

„Kvůli holce? Snad kvůli přepadeni a znásilněni!”

„To ty nadržený puberťáci blbli.”

Hladik vstal od stolu, opřel se rukou o desku a naklonil se k němu.

„Podívejte, pane Řího, vy si stále neuvědomujete, kolik máte na svém kontě paragrafů. Vědomé

ohrožení života, nezabráněni trestnému činu znásilnění, napomáhání, šíření drog, trestný čin

spekulace … a to ještě není všechno…” Najednou se zarazil a očima se zastavil na psacím stole.

Ležely tam poskládány osobni věci, které zajistili při Říhově zadržení.

„Co je tohle?” zvedl něco jako tramvajovou průkazku s všelijakou perforací a čísly tak, aby Říha dobře viděl. „To je vaše?”

„Ne,” reagoval okamžitě Říha, „to patří Hronkovýmu fotrovi. Má konto ve švýcarský bance.”

„A jak jste k tomu přišel vy?” divil se nedůvěřivě Kučera, který bleskurychle pochopil situaci.

„Olda nám to přines ukázat…” mluvil s klidem, jako by konverzoval o počasí. A možná i s trochu zlomyslným zadostiučiněním.

„Dobře, můžete zatím jít. Ještě si promluvíme a to detailně, počítejte s tím!”

Služba Říhu odvedla a když byl pryč, kapitán zase zvedl bankovní kód, klíč ke vkladu v zahraniční

bance a prohlížel si jej, jako by nevěřil.

„Podíváme se znovu na mladého Hronka?” zeptal se Kučera. „Zatajil nám to znásilnění a měl by

nám vysvětlit, jak přišel k tomu kódu.” Hladík odložil plastikovou kartičku na stůl k Říhovým věcem.

„Jistě. Otec Hronka dělá, pokud vím, v zahraničním obchodě.“ Nemuseli si nic vysvětlovat.

„Napadá mi něco o jablku, které nepadá daleko …“ řekl Kučera. „Takže brnknu klukům z

hospodářské, že pro ně něco máme. Ať si ho prověří.”

Nic jiného dělat nemohli. Tohle patřilo do jiné kompetence.

112

Seděli proti sobě v jídelně jako každý den, než se doktor Hronek vypravil do práce. Smažená vajíčka a kakao. V místnosti se však vznášelo dusné a těžké ticho, které podivně kontrastovalo se svítícím ránem v zahradě. Všechno tam zpívalo a cvrlikalo, u Hronků se však ztěžka mlčelo.

„Já jsem věděla, že to takhle dopadne,” vzdychla Hronková, neboť nevydržela deprimující ticho,

„myslela jsem, že si snad něco udělám, když přišel ten esenbák. Taková ostuda v ulici! Abych se teď bála vyjít ven na nákup! Budou si na mě prstem ukazovat!”

„Vím,” hlesl Hronek dutě.

„Tobě je všechno jedno, jseš v práci, nemusíš na to myslet, ale co já? Řekni mi, co já?” Odmlčela se, skrývajíc oči za dlaní levé ruky, jako by vůbec nechtěla vidět svět kolem sebe. „A víš, co mi ještě říkal? Že z vazby po soudu asi půjde hned do výkonu trestu.” „No co, koledoval si o to! Jinak nemohl skončit.” Jeho manželku to však překvapilo na nejvyšší míru. Podrážděně vykřikla: „Copak tobě je jedno, že nám zavřou syna? Tobě je jedno, že budu nešťastná? Jsi sobec, obyčejný sobec. Kdybys byl co k čemu, něco uděláš! Něco podnikneš, abys ho z toho dostal…“Křik přecházel stále víc v hysterický záchvat. „A co vlastně Olda udělal? Prý znásilnění! Dovol, abych se zasmála! To bych chtěla vidět! Ty holky jsou jedna jako druhá, nejdřív kluky nestydatě provokují a svádějí a pak se diví!” „Říkáš hlouposti,” prohlásil unaveně. Nechtěl se s ní hádat. „Já jenom přemýšlím, co mám sám dělat. Na koho se obrátit.”

Bála se o syna, to je přirozené. Ale teď si uvědomil, že nebezpečí hrozí také jemu.

„A co budeš dělat, když se provalí ta krádež kódu?” zeptala se, jako by četla jeho myšlenky.

„Nevím. Ale ať to probírám ze všech stran a zase zpátky, vidím jediné východisko. Odejdu z podniku.

Sám. A radši hned.”

„A kam, prosím tě?”

„Kamkoli. Kde mě nikdo nezná. Mám takové nepříjemné tušení, že se něco děje. Nechci nic

ponechat živelnému vývoji.”

Odložil vidličku a sevřel hlavu oběma rukama jako by měl obavu, že se mu lebka rozskočí.

Přišlo jí ho líto.

„Neboj se, to dobře dopadne. Kdo by se dneska zabýval takovou lapálii. Takových případů je jistě

spousta!” Nezvolila zrovna nejšťastnější argumenty.

113

„Právě proto! Ne, už jsem se rozhod!. Přemýšlel jsem o tom celou noc, od chvíle, cos mi řekla, že

kluk je ve vazbě. Teď teprve začnou vyšetřovat a štourat se v našem soukromí. A co když kluk

řekne, že se mi ztratily nějaké doklady… Když se vyšetřuje jedna věc, snadno se dojde i ke druhé a pak se řetěz odvíjí tak rychle, že ani nevíš jak…“ Jeho pesimismus měl opodstatnění, ostatně byl právník a mohl si snadno spočítat co a jak.

„A kam bys šel pracovat, prosím tě, v tvém věku? Copak ti někde nabídnou takové místo a takový

plat, jako máš?”

„Nic jiného mi nezbývá! Už si nemohu vybírat. Určitá naděje mi svítá, když se ztratím z dohledu.

Jinak nevím … A co se místa týče, vezmu přechodně jakoukoli práci.”

„Ale pokusíš se ještě něco pro Oldřicha udělat, vid?” Přikývl, jinak to nešlo.

Pozoroval jí tupým a bezvýrazným pohledem, šokovalo ho, že nechápe situaci a neumí ji ohodnotit,

neměl však sílu, aby něco vysvětloval. Bral to spíš osudově. Někdy je lepší předstírat, že člověk

hrozící nebezpečí vůbec nevidí.

Doktor Hronek odstrčil talíř se zbytkem snídaně. Vstal a rozhlédl se kolem sebe, jako by si chtěl

pevně vrýt do paměti vše, co ho tady obklopuje. „Uděláš něco?” ujišťovala se znovu manželka.

„Ano, spolehni se,” řekl najednou přirozeně a rozhodně. Měl svůj plán a byl již připraven jej realizovat.

xxxx

Ve čtvrt na deset zaklepal na kancelář náměstka ředitele pro kádrovou a personální práci. Znali se dlouho, prakticky od studia na právnické fakultě, Hronek byl jen ve vyšším semestru.

„Copak tě za mnou vede?” zeptal se náměstek srdečně. Hronek patřil ke kmenovým a

stabilizovaným kádrům podniku. „Potřebuješ něco?”

„Ano, jdu za tebou,” řekl doktor Hronek. Držel v ruce obálku a tvářil se vážně. Náměstek si ho prohlížet nechápavě. „Co se stalo?” „Přinesl jsem výpověď. Dohodou k prvnímu.”

„Cože? Blázníš, člověče? To přece nemyslíš doopravdy! Kam bys šel? Máš snad něco lepšího? A

kde bychom za tebe vzali náhradu, teď, najednou,” chrlil na něho, probodávaje ho pohledem za skly brýlí. Pak rychle změnil taktiku, protože Hronek stál v polovině místnosti, pořád s obálkou v ruce, jako solný sloup.

114

„Nestůj, posaď se.“ Vykročil zpoza stolu a dovedl Hronka ke křeslu, posadili se proti sobě.

„Dáš si v klidu kávu. Nejdřív mi ale řekni, co se vlastně stalo? Výpověď po pětadvaceti letech … Já tomu nerozumím, já to nechápu!” Doktor Hronek ztěžka polknul.

„Není to pro mne lehké, nemysli. Ale jinou možnost si prostě neumím představit. Chci radši odejít

sám, dřív, než bych musel.” „A proč, prosím tě?”

„Proč? Kluka mám ve vazbě, manželka se zhroutila a já sám nevím kudy kam. Prostě nejsem

schopen dál dělat odpovědně, co jsem dosud dělal, pochop to. Musím jít někam jinam, kamkoliv do

jiného prostředí, mezi neznámé lidi, aby mě nikdo neoslovoval, neptal se… až se všechno vyřeší,

třeba se vrátím, ale teď opravdu nemůžu zůstat. Ani nechci.” Věty mu šly z úst ztěžka, velice obtížně.

„Copak tě odtud bude kvůli klukovi někdo vyhazovat? Rodiče přece nemohou za svoje děti! Tak co?

Můžeš si vzít třeba neplacenou dovolenou, než se to se synem vyřídí.”

„Nechtěj po mně, abych měnil svoje rozhodnutí. Prostě nemůžu. Rozhodl jsem se, byl bych jinak

neschopný, nešťastný.”

Kádrový náměstek vrtěl hlavou. „Co provedl?”

Doktor Hronek hluboce vzdychl, jako by chtěl odvalit těžký kámen.

„Zatím ho obvinili z účasti na znásilnění a z nedovoleného šíření omamných drog. Vypadá to špatně, zřejmě výkon trestu nepodmíněně. Je v tom s celou partou.”

„A vy jste doma nic netušili?” zeptal se náměstek s účasti. Dovedl si představit, jak je asi rodičům, jejichž dítě se dostalo na scestí.

„Bohužel nic. Všechno se sesypalo náhodou. Nejdřív jsme mu přišli na to, že nechodí do školy a že

má neomluvené absence. Myslel jsem, že mě raní mrtvice a žena z toho měla málem smrt.”

Sekretářka donesla dvě kávy a postavila je na stolek. Náměstek zvedl ruku a nabídl z dózičky cukr.

„Já vím, vypadá to hrozně, ale všechno přejde. Všechno.

115

Přece takový slušný, bezúhonný člověk, vynikající vzorný pracovník pézetky nebude najednou

takhle utíkat! A jenom proto, že jeho syn uklouzli“ Doktor Hronek zavrtěl hlavou.

„Kdepak, už jsem se rozhodl a prosím tě jenom o jedno. Nedělejte mi potíže. Chci odejít!

„Rozmysli si to ještě, člověk přece nesmí jednat, když má horkou hlavu, počkej až vychladne,”

zkoušel ještě dál přesvědčovat, i když cítil, že to bude zřejmě marně, „tvoje prestiž v podniku tím nijak neutrpí. Ty jsi přece nic neudělali Proč by ses měl obětovat?”

„Chci si najit klidné místo, nějakou méně náročnou práci.” Ve dveřích se objevila hlava sekretářky.

„Soudruhu náměstku… jsou tady dva příslušnici z Bezpečnosti … chtějí s vámi mluvit.”

„Prosím,” řekl náměstek. Vyšel z pracovny a zavřel za sebou spojovací dveře.

„Promiňte, že rušíme jednáni. Máme příkaz k zadrženi.”

Náměstek přelétl očima podaný list papíru.

„To snad ne?” zakoktal a nechápavě rozhodil rukama, „koho?”

„Doktora Karla Hronka,” potvrdil jeden z příslušníků a schoval přikaz do pouzdra mezi doklady.

„Snad ne? To bude určitě nějaký omyl… jeho syn… právě mi o tom vyprávěl… chtěl dát

výpověď… ostatně, ještě u mne sedl…” Kriminalisté se tvářili nekompromisně.

„Nemůžete přece jen tak odvést jednoho z našich nejlepších pracovníků. Musím hned informovat

soudruha ředitele!” Pak zase otevřel dveře. Doktor Hronek vstal a jako by všechno rázem pochopil, pokusil se překonat trapnost chvíle.

„Já raději půjdu…s těmi pány.” Svěsil hlavu a stáhl ji mezi ramena.

Na stolku zůstala ležet obálka s výpovědi a dva šálky pomalu chladnoucí, nedopité kávy.