Eric Kraft

Ještě jednu sklenku, pane

DOVOLENÁ S OTAZNÍKEM

Nebyla to vlastně už od začátku dovolená v pravém slova smyslu. Takovou jsem měl jedině v Grónsku. Protože v té ohromné zemi nekonečných ledových pustin s rovným tuctem malých vesnic, které honosně nazývají městy, jsem se nemusel obávat, že někdo přijde a řekne, pane Tarr, volá vás Paříž. Nebo že se s tajemně nenápadnou tváří objeví místní fízl a doručí mi vzkaz, abych honem odletěl do Rio de Janeiro. V té končině, kde je blíž na severní pól než do kina, nemají žádné zašmodrchané kriminální aféry, poslední kloudná vražda se tam přihodila ještě za éry Vikingů. A tu tehdy kolega brzy objasnil pomocí přístroje na mačkání palců.

Itálie je něco dočista jiného.

Když šéf oddělení dostal k podpisu moje hlášení o dovolené, brnknul si pro mne. Posadil mě na židli, která byla jeho vynálezem. Sloužila mu k tomu, aby ho návštěvy zbytečně nezdržovaly.

„To mě těší, že jste se rozhodl pro dovolenou v Itálii a Levantě. Radím vám, abyste jel v plné polní a na jeden ze služebních pasů. Nějaký neutrální, abyste se mohl eventuálně dostat do každé společnosti.“

Řekl jsem, že míním prožít skutečnou dovolenou a dělat jen to, k čemu mne povede zájem, funkce různých žláz a péče o zdraví. Zdůraznil jsem že už dvakrát v životě jsem byl blízko ostrova Capri, ale vždy mi něco do toho přišlo, když jsem si chtěl prohlédnout Azurovou jeskyni a vilu doktora Muntheho. Tentokrát nepovolím.

Šéf pobaveně naslouchal.

„Budu jen rád, když vám to vyjde, ale pro jistotu nahlédněte do pracovní smlouvy. Najdete tam dodatek, že budou-li vyžadovat okolnosti, musíte dovolenou přerušit.“

„Jaképak okolnosti,“ mávl jsem rukou, „Pokud vím, nic zvláštního se tam neděje. Prkotiny. Vraždu toho rejdaře dělá Chevan, únos mladého Montiniho je prakticky hotov a těch pár defraudantů a podvodníků evidujeme více méně jen administrativně.“

„Ano Ale copak cukrkandl?“

„Hašiše a podobných prevítů je Levanta stále plná, to by tam našinec nikdy nemohl v klidu na dovolenou.“

„Jenže se tam od loňska děje něco většího.“

„Říká se to,“ hledal jsem východisko. Rozhovor se mi přestával líbit, „Pokud ale vím, dělají to přímo přátelé z komise OSN.“

„Správně. A v tom to je. Jenže oni jsou spíše na konference, teorie a organizací, vždyť je znáte. Jak jde do tuhého, volají Interpol, Nejde jim potom o vyhledávací oddělení, ale o realizaci.“

Už mne na tom mučidle bolelo v kříži a nevěděl jsem si rady s nohama, mám je kapku delší. Vstal jsem.

„Na příští dovolenou popluji s člunem přes Indický oceán.“

„Ale jděte,“ šéf také povstal a podával mi ruku. „Já myslím, že mořské panny nejsou váš typ. Posílejte hlášky, slibuji, že vám přeruším dovolenou jen v krajním případě. Tak zlomte vaz!“

A za tři dny se jeho přání málem vyplnilo doslova.

PRVNÍ POSEL SMRTI

Podle mne je Itálie ideální tak v polovině června. To s vámi ještě necloumají mračna turistů a dokonce na některé odlehlé pláži naleznete místo, kde neslyšíte vřeštět Luxemburg. Italské atrakce, jako Benátky, Florencie a podobně, to už mne samozřejmě nelákalo. Dovolenou jsem si představoval tak, že se konečně podívám na Capri a pak se trochu budu potloukat Levantou od Messiny po Adanu, od Bejrútu po Soluň, a tu a tam potkám nějakou příjemnou dívku a pokud možno se s ní blíže seznámím.

Teď jsem tedy v Neapoli. Mám za sebou neúspěšnou výpravu do Pompejí. S tou slečnou jsem se hned ráno seznámil na Via Mergellina, kde se nejlépe lapají pohledné a romanticky založené turistky. Pohledná byla, avšak pohříchu víc praktická než romantická. Odvezl jsem ji pobřežní autostrádou do Pompejí, cestou u Herkulánu jsme se stavili v manufaktuře, kde poloslepí umělci vyrábějí okouzlující kameje. Jednu jsem své společnici koupil a pokračovali jsme v cestě k té atrakci, kterou vykopali z nánosu popelu a lávy. Nazpátek jsem se vracel sám. Slečna dala přednost silničnímu křižníku, který patřil slušnému tělnatému šedesátníkovi s americkou výslovností.

Odsunul jsem se tedy nazpět do Neapole, abych počkal na poslední loď na Capri. Půjčil jsem si malý motorový člun a trochu se zatím promenoval po zálivu. Nakonec jsem namířil k molu pod hradem s kulatými baštami. Castel dell ‚Ovo se jmenuje. Odtud odplouvají bílým lakem a chromem vyšňořené lodi na Capri a do jiných lapáků na turisty. Kotví tu i některé osobní zámořské lodi.

Jedna z nich má libanonskou vlajku a velké nápisy z plastických liter hlásají, že je to FENICIA. Dva dělníci jeden z těch nápisů opravují nebo co, protože písmena sundávají, ale mě zajímá něco jiného.

Na palubě stojí dívka, oblečená do dlouhých bílých kalhot, na takřka průhlednou blůzičku jí spadají prstence bronzových vlasů, o jak zvedne nohu, aby ji opřela o bílé zábradlí, vidím, že chodí v něžných purpurových pantoflíčcích.

Fenicia je turistická loď, nyní až na dělníky a výše zmíněný přízrak pustá Kráska je buď cestováním tak znuděná, že dala přednost pobytu na palubě před prohlídkou města, anebo náleží k živému inventáři lodi. A jestli se dívka s bronzovými vlasy nudí, nebylo by jí třeba proti mysli malé rozptýlení. Úřední zábrany by tomu nestály v cestě, Fenicia nekotví v celním pásmu, zřejmě připlula z jiného italského přístavu a do dalšího asi popluje. Já mohu snadno na loď a kráska z paluby neméně snadno na pevninu.

Jak uvažuji o těchto okolnostech, vidím, že mne vzala na vědomí. Spíše to tuším, než vidím, její oči jsou ode mne bohužel dosud daleko. Avšak pohlédla k mému člunu a projela si ukazováčkem jeden z bronzových prstenců. Uklonil jsem se vsedě, ale krasavice nereagovala. Začátky jsou obyčejně nesnadné. Tím výrazněji pak chutná konec.

Škrtnul jsem motorem a připlul blíž. Teď už se mi zdá že začínám rozeznávat její oči. Připadá mi, že jsou šedomodré. To by mi nevadilo.

Buď mohu připlout ještě blíž a pokusit se o konverzaci. Je to způsob snadný, avšak není příliš nadějný. Anebo se mohu vynasnažit, abych se dostal na palubu. Odtud nevidím na druhý bok lodi, ale je téměř jisté, že schůdky na molo jsou spuštěny. Nemohu tam ovšem jít bezdůvodně, musím mít nějakou záminku. Mimoděk jsem koutkem oka zachytil, že těm dvěma chlapům, co opravují nápis, se něco stalo. Jak mi zaštěkal motor, upadlo jim jedno pozlacené písmeno na zavěšené lešeníčko. Zase jsem cvrnknul motorem, kormidluji blíž a povídám:

„Fenicia. S tím je fůra práce. Kdyby se jmenovala Tyr, máte to hned.“

Chlapi nic. Člun se setrvačností přiblížil až pod lešení, dívka v lákavé halence mi přechodně zmizela ze zorného pole. V kulatém okénku hned vedle zavěšeného lešení se lehce zachvěla záclonka. Hm. Slečna z paluby to za tu chvilku stihnout nemohla. Cerberus? Nedivil bych se, kdyby někdo takový poklad hlídal.

„Hej!“ snažím se pokračovat v konverzaci. Jeden z chlapů pohlédl dolů. Může to být Sicílián, ale také dobře nějaký mišmaš Levantinec. „Hop!“ a hážu mu vzhůru půlpintovou lahvičku martelu. Ten člověk ji zručně zachytil a cosi zachrochtal.

„Turistická loď, co?“ poznamenávám bídnou italštinou. Dantův jazyk se mi líbí, ale co naplat, všechno se člověk naučit nemůže. „Kdypak máte vyplout, smím-li se ptát.“

„V noci,“ povídá člověk, který si cpe lahvičku martelu do kapsy. Zdá se mi, že Moraviova mateřština také není jeho rodným jazykem.

„Docela by se mi cesta s Fénicií líbila. Kampak asi popluje?“

Chlap jen krčí rameny.

„No, já se zeptám,“ povídám a rukou pádluji k molu.

Stěna z velkých kvádrů, dole ohlodaných přílivem, je vysoká asi tři metry, avšak visí z ní řetěz; končí na pontonu s malým jeřábem, který kotví hned vedle. Pomocí řetězu a velkých štěrbin ve zdivu se lehce dostanu nahoru, přivázaný člun se kolébá dole.

Mohl jsem se sice odšinout o padesát metrů dál ke schůdkům, ale půvabný objekt mého zájmu by mohl zatím zmizet. I tak mám namále. Sotva jsem vyběhl po spuštěných schůdcích na palubu, vidím dívku odcházet. Avšak díky jejímu spíš symbolickému oblečení a také proto, že jsem ji teď zahlédl z profilu, musím konstatovat, že je to opravdu exkluzivní zjev.

Chci se za ní rozběhnout, ale – ouha. Ze závětrné strany přichází jakýsi ouřezek a upírá na mne zrak, spíš nevlídně než tázavě. Oči má tmavé jako kaňky od tuše. Je pouze v košili a kalhotech, ale podle střihu soudím, že by to mohl být lodní důstojník nebo podobný námořní činitel.

„Dobrý den,“ koutkem oka se loučím s obláčkovým přeludem. „Račte náležet k posádce?“

„Co si přejete?“

„Je to hrozně hezká loď,“ začínám zdaleka, abych rozptýlil eventuální podezření. „Jsem turista a nemám pevný program. Chtěl bych se zeptat, kam plujete, pár dní bych –“

„Všechna místa máme obsazena.“

„Tak? Ani v podpalubí by se nenašlo –“

„Fenicia je loď pro náročné turisty. Tady nikdo necestuje v podpalubí. Nejnižší třída je druhá, nemáme ani turistickou. Lituji, pane, těšilo mě.“

„Rád bych si loď aspoň prohlídl.“

Zdálo se, že důstojník na okamžik zaváhal. Jeho oči přejely molo a přístav, ukazovákem a palcem si stiskl bradu.

„Lituji, není to možné.“

Další naléhání by bylo jen nápadné, tak povídám, že také lituji, a odcházím trochu rozhořčeně. V tom rozčarování jsem zakopl o jakousi bednu, zazvonilo to v ní sklem.

Ještě se chvíli potloukám s člunem kolem Fenicie, ale přelud se již neobjevil. Tak tedy půjdu na věc jinak.

Šinu si to na plný plyn přes záliv, vpravo po nábřeží ubíhá Via Mergellina s nekonečným štrúdlem aut a za ní terasovité město, vzadu korunované Vesuvem. Příď člunu vysoko vyčnívá nad hladinu smrduté a mastnými koly pokryté vody. Tady bych se vykoupat nechtěl, a přece se to mohlo stát. Dva čluny, jeden za druhým, mi křížily dráhu, u prvního jsem měl ještě předstih, s druhým jsem se málem srazil, něco mu vylétlo z paluby, jak vzal prudce pravotočivý oblouk, ale zůstal za mnou, i vzduch, který se tetelil kletbami.

V půjčovně člunů musím chvíli čekat, motá se tam několik lidí. Konečně platím, beru si cestovní pas, ano svůj, i když na jméno Alfons Daubin, a ptám se chlapíka spíš v cirkusácké než matroské uniformě, kde je celní správa. Ukazuje mi cestu, jsou to dvě stanice autobusem, pak projdu chodníčkem mezi dvěma novostavbami, kousek směrem k zámku a jsem tam. Dávám mu ještě dvě stovky, tuzér, jaký tu nestojí ani za poděkování, člověk se v těch lirách těžko orientuje, a bujaře odcházím.

Napadá mi totiž, že když na celní správě pustím někomu do pravé kapsy dvě tisícovky, dozvím se něco víc nejen o té lodí, ale možná i o mladé ženě, která si libuje v poloprůsvitném oblečení A ostatní se uvidí. Za pokus to stojí. Koneckonců loď na Capri stále ještě mohu stihnout. Nijak nespěchám, v trattorii si dávám malou svačinu. Chodník mezi novostavbami tvoří sotva dva metry širokou uličku, dvakrát zalomenou do tupého úhlu. Z obou stran je lemovaná vysokými stěnami z neohoblovaných prken. Chodníček zřejmě nepříliš frekventovaný, jak naznačují i vlhké stopy v jeho ohybech.

Také teď je tu téměř pusto, jen při vchodu do uličky vidím nějakého mládence, který je sehnutý nad motocyklem a právě startuje stroj. Mašina chytla, a jak jdu uličkou, ustává túrování a slyším pravidelné výbuchy. Teď každým okamžikem motor zařve a motocykl se rozjede.

Vy jistě znáte tu anekdotu, ale já ji zopakuji, protože má svou funkci a řekne vám víc než učený psychologický výklad, který bych stejně nesvedl.

Tak tedy se ubytoval v hotelu host, ulehl na lůžko v pokoji a chtěl spát. Jenže dříve než ho obestřely sny, uslyšel, jak do vedlejšího pokoje přišel také host. Počínal si dost hlučně a ten z prvního pokoje jasně slyšel, jak se svléká, jak jde nakonec k posteli, která zapraštěla, když na ni usedl. Pak bylo slyšet, jak praštil jednou botou o zem. Host v pokoji číslo jedna si řekl: Sláva, už je u konce, teď praští druhou botou a bude to. Poslouchá – ale ono nic. Ticho. A přece měl logicky následovat hluk z pádu druhé boty. Nic. Minuta, dvě, pět minut. Deset minuti Teď už to host prostě nevydržel, vyskočil z lůžka, běžel na chodbu a rozrazil dveře vedlejšího pokoje. Co vidí? Ten chlap tam po hodině leží na posteli, obě boty u lůžka. Co bylo s druhou botou? zajímá se host z čísla jedna. Co by bylo, povídá ten druhý. Uvědomil jsem si, že bych mohl rušit někoho vedle, tak jsem tu druhou botu tiše položil a opatrně jsem si lehl.

A jako ten potřeštěný nervóza na druhou botu, právě tak já čekám, kdy se rozeřve motor. A ono nic! Nějak mi to nedá, a když se blížím k druhému ohybu uličky, rychle se ohlédnu. V pravý čas. Jen taktak jsem stačil padnout na zem, obě kulky mi zafičely kdesi nad hlavou, suchý praskot obou výstřelů se ztratil v rytmu motocyklového motoru. Ze střelce jsem zahlédl polovinu tváře, a to jen letmo. Pistoli držel v ruce, která vykukovala z rukávu olivové bundy.

Blahořečený šéf, který mi nařídil na dovolenou plnou polní! Zvedl jsem se, sáhl do podpaží pro kamaráda a uháním zpátky. Po dvou třech krocích konečně slyším kýžený rámus, motor se rozeřval naplno. Na konci uličky už vidím stroj, jak mizí na frekvenci k Via Mergellina. Špinavý zelený půllitr, stará besárna, blátem ohozené číslo se na tu dálku už nedá rozluštit. A v dohledu žádný taxík, nic, čím bych toho podnikavého mládence mohl dohnat.

DO NĚČEHO JSEM ŠLÁPL

Já nevím jak vy, ale já nemám rád, když po mně někdo střílí. Náhodou se může trefit. A potom – obtěžovat mne, když jsem na dovolené! Rád bych se mu dostal na kobylku.

U novostavby, kde hučí míchačky a skřípají výtahy, je hromada prken. Tak na ni usedám, klátím nohama nad kostrbatou dlažbou, zapaluji si a přemýšlím.

Tak co vím? Že se mne pokusil zákeřně zastřelit chlapík v olivové bundě, který pak odfrčel na besárně. Podle obličeje bych ho nepoznal, číslo stroje jsem nerozluštil, otisky pneumatik tu nezůstaly, veškerý svědek žádný, blízko se nikdo neochomýtal, lidé na stavbě si hledí práce, místo aby dbali na to, kde se v okolí co šustne. Kulky, které zůstaly v plotu té uličky, by možná pomohly identifikovat zbraň, ala kde ji vzít? Ne. Dát se po těchto nicotných stopách by znamenalo zabíjet čas.

A co motiv? Mohlo jít o pokus loupežné vraždy. Ten mládenec si řekl, že mám prima kvádro, takže bych mohl mít i bachratou prkenici. Jenže proti téhle verzi mluví hned několik okolností.

Ani tady na skok od Kalábrie se nevraždí jen tak na blind, je to velké riziko, a v pravé poledne a v živé čtvrti teprve. V noci je to snadnější. Jít za chlápkem, který ukázal v trattorii nabitou peněženku, a pěkně ho praštit, eventuálně mu i nějakou vrazit, proč ne? Ale v poledne? A s nabitou pistolí? Ne, to vůbec nesedí.

A pak, tady šlo zřejmě o připravenou zábavu. Mládeneček nastartoval motor proto, aby zanikly výstřely. Mašinou se obíral už v okamžiku, když jsem byl dobrých dvacet metrů od uličky. Ani nemohl s jistotou vědět, že tam půjdu. To všechno ukazuje, že šel po mně. Nikoliv po náhodném bohatém turistovi.

Teď jsou dvě možnosti: Buď si mě s někým spletl, anebo chtěl zcela konkrétně proděravět záda pana Raymonda Tarra, potažmo Alfonse Daubina, Obě eventuality jsou vyvážené, tedy stejně pravděpodobné, ale přitom každá z nich krajně nepravděpodobná.

Cítím, že šedá hmota v mých mozkových závitech tím neslýchaným náporem trpí a zmítá se v křečích. Ale znovu ji roztáčím do plných obrátek jako centrifugu. Však sis už dost odpočala.

Tak, kterápak z těch dvou nepravděpodobností je pravděpodobnější?

Že by si mě s někým spletl, je stěží uvěřitelné. Když už chcete někoho mermomocí zabít, určitě si ověříte, že je to ten dotyčný. A já šel od toho mládence na dva kroky. Ale řekněme, jen tak teoreticky, že to byl námezdný pracovník, kterého sem někdo poslal se slovy: Deset minut před půl dvanáctou půjde do té uličky člověk, který vypadá tak a tak. A popsal by ho, takže popis by byl ušitý i na mne. Jenže on se tu nikdo, kdo by se mi jen třeba vzdáleně podobal, neobjevil.

Z toho všeho dostávám odpověď, která mi není dvakrát pochuti. Nešlo ani o náhodu, ani o záměnu, ale o snahu poslat do věčných lovišť právě Raymonda Tarra.

Vstávám z haldy prken a lítostivě se dívám k přístavu. Jako pyšná bílá labuť tam u mola stojí loď, která za chvíli vypluje na Capri. V takových všelijakých zajímavých a hlavně nudných koutech světa jsem byl, ale na tenhle ostrov, o němž důvěrně hovoří kdejaký fořt z nejzapadlejší samoty, se já v životě nedostanu.

Moje rozhořčení vůči motorizovanému střelci stoupá.

Jdu k Via Mergellina, zastavuji první volný taxík a ženu ho na policejní ředitelství.

ASEKURÁK BY ZAPLAKAL

Komisař Caletoni z kriminálky povídá, že mne rád vidí a je to možná pravda. Třeba si vzpomněl na ten bujarý večer v Pozzuoli, který jsme uspořádali na závěr případu se stávkujícími bezzemky.

Tehdy jsem se do toho zamíchal docela rád. Chtěl bych napřed jaksi předeslat, že jsou mi vždycky sympatičtí stávkující, ať dělníci, dopraváci či študáci, a že zásadně souhlasím vždy s jakoukoli demonstrací, nechť je proti komukoli nebo čemukoli. Mám radost, když to mezi lidem kvasí, protože bez kvasu není nektaru. Jak patrno, minul jsem se povoláním a u policie mohu vydržet jen proto, že svoje názory nerozhlašuji na každém rohu.

Nepokojů mezi bezzemky na italském jihu chtěli využít nějací chlapíci z mafie a na vrub těch chudáků si vyřídit pár kšeftů. Nevyšlo jim to a tři hlavní patroni té akce ztuhli a vychladli při říčce Tanagro.

Šéf neapolské pátračky nejdříve posílá pro karafu vlna a pak mi pozorně naslouchá. Když jsem dospěl až k okamžiku, kdy mi mládenec na motocyklu zmizel, zabubnuje prsty na stůl a povídá:

„To jste zřejmě do něčeho šlápl. Do něčeho jste se zamotal. Nechtěně jste byl svědkem nějaké lumpárny.“

Zírám na něho dychtivě. Tahle hlavička se smolně černými vlasy, na spáncích interesantně prokvetlými, by to mohla rozlousknout.

„Mohlo jít pravděpodobně o jednu ze tří událostí. Váš výlet do Pompejí, pak to motání kolem Fenicie a konečně setkání se dvěma čluny. Nikde jste nepozoroval, že by se někdo něčeho zalekl?“

„To ano. Ve všech případech. V Pompejích se tlusťoch bál, že mu zahraju scénu, protože mi vlastně unesl společnici, na lodi se bál kapitán či kdo, abych mu neodlákal krasavici v průhledné halence, a že se lekl ten člověk ve člunu, na to vemte jed. Ale něco konkrétního, co by souviselo s nějakou lumpárnou, opravdu nevím.“

„No, podíváme se na to,“ komisař cosi vyštěkl do telefonu a vzápětí přišel štíhlý drobný Ital s úzkým knírečkem.

Komisař začal křičet a šermovat rukama, kníreček právě tak, vidět je Seveřan, který poprvé přijel do Itálie, už volal záchranku. Ale když na sebe tři minuty řvali a rukama opsali asi tři kilometry rozmanitých křivek, tak najednou knírek povídal, že to provede. To bylo jediné slovo, jemuž jsem z výměny názorů porozuměl. Potom knírek vypadl a komisař pravil, že bude nejlépe, když se zatím naobědváme. Srdečně jsem souhlasil.

Vrátili jsme se za půldruhé hodiny a to už tady bylo několik zpráv. Italští detektivové jsou opravdu klasa, chytří chlapi, snad po makarónech.

„No vida,“ komisař spokojeně vzhlédl od prvního lejstra. „Tak ten tlusťoch, to je známá a nadějná firma, pane kolego. Masseratti, Americano, nabob mezi baltimorskými gangstery, teď přijel na dovolenou a snad také za nějakými drobnými kšeftíky do vlasti. Tam jste mohl nechtěně něco zahlédnout, narazit na něco, čemu ještě nemůžete přikládat správný význam. Také pokus o vaši likvidaci by Masserattimu seděl. Nic se vám nevybavuje?“

„Nic.“

„Hm. Teď ta Fenicia. Náleží libanonské turistické a dopravní společnosti Jonasia. Mateřským přístavem Fenicie je Bejrút. Loď je na okružní cestě, do Neapole připlula z Messiny, pokračuje zítra hodinu po půlnoci do Ostie a pak se s několika zastávkami zase vrací přes Alexandrii do Bejrútu. JONASIA má ještě dvě podobné lodi. Kapitánem Fenicile je Alexandr Beno, čtyřicátník, brunet, 170 cm vysoký, široký v ramenou. Cestující jsou právě na okružní jízdě po městě, celá posádka má volno, dáma na palubě –“ tady se Caletoni odmlčí, rád natahuje na skřipec, „– ta dívka by mohla být Paulina Laurentová, dvacetiletá,“ komisař zvedne oči od lejstra, povídá „hm“ a zase pokračuje: „Studentka, narozená v Lyonu. To je zatím všechno.“

„Pokud jde o kanonádu u novostavby –“

„Střely jsou z pistole ráže 7,65, typ nelze určit. Motocykl zanechal na místě startu pár kapek oleje, je to olej Esso. V našem obvodě jsou registrovány pouze dva půllitry toho typu, jde se po tom. No. A ve věci těch dvou člunů je zatím šetření negativní. To by bylo všechno, až –“ Caletoni hledí do posledního lejstra.

„Až –?“

„Až na to, že jsme byli sledováni, když jsme šli na oběd. Vzal si nás do merku nějaký mládenec. Naši za ním moc nemohli, aby ho nepoplašili, ale dostanu později jeho snímek.“

Pokyvuji s uznáním. Dělají to opravdu ty makaróny?

„To se ví, že to s vámi vůbec nemusí souviset. Sledoval vás někdo, když jste sem jel taxíkem?“

„To se v té frekvenci vůbec nedalo poznat Vyloučit bych to nemohl, dva tři vozy se mi jaksi nelíbily.“

„Já vám něco řeknu,“ povídá komisař a tváří se dost vážně „Být asekurákem, tak s vámi pojistku na život momentálně neuzavřu. Neměl bych teď za vámi poslat bystroočko? Mám tu chlapíka, který tahá dřevo za sedm desetin vteřiny a vyprázdní celý zásobník do černého. Ne? No dobře. Tak bychom se tu mohli sejít v šest večer.“

Měl jsem tři hodiny času. Takovou dobu lze v Neapoli prožít všelijak.

Protože jsem v Itálii, a na jihu k tomu, napadá mi zákonitě dolce far niente, jedu jednu stanici metrem a pak se klátím k jachtklubu. Pomocí několika bankovek jsem přesvědčil chlapíka v pruhovaném tričku, aby mě trochu provezl k Ischii a tak vůbec kolem. Natáhl jsem se do lehátka a nechal jsem ho přehazovat plachtu podle libosti.

Je mi krásně. Aby ne. K obědu byly spaghetti s kuřecími játry – nikde tak parmazán nevoní a nechutná jako v Neapoli, pak ještě venkovský kalabrijský sýr, na to litr červeného, vidíte, člověk by ve Francii nad takovou kombinací zaváhal, a ona to byla báseň na vidličce, tedy ne doslova, protože fajnšmekr takový sýr drží v listu mladého salátu a tak ho ukusuje.

Líné vlny docela málo pohupují jachtičkou, kolem klid a mír, nikde nikdo, i když bych za to nic nedal, že odněkud z břehu nás dalekohledy bedlivě pozorují dva lidé s odlišnými zájmy.

Za dvě hodiny jsem pak zase spěchal za Caletonim.

„Tak tady máme toho fešáka,“ komisař mi podává tři snímky. Ti chlapíci je udělali na dálku minikamerou, ale jsou to bezvadné fotografie. „Ten ostrostřelec to však není.“

„Hm,“ zkoumám všechny tři podobenky človíčka, který se za námi v poledne ploužil. „Toho jsem doopravdy neviděl. Nevím.“

„Ale já vím,“ Caletoni se na mne usmívá. „Střelec to už měl za sebou, když jsme hodovali u Linetoniho. Pátračka dostala z předměstí hlášku, že někdo ukradl půllitrovou besárnu. Hodili to na rádia a pak jeden vůz ten stroj potkal na silnici k Salernu. Stavěli ho, chlap přidal plyn, propukla honička a pro chlapíka na mašině skončila v propasti. Identifikovali ho podle otisků prstů. Je to nějaký Carlo Cacaloni, dvaadvacet, ale našel byste, ho i v seznamech Interpolu. Něco kolem heroinu a podobně. Škoda ho není. Jo, a tu pistoli měl ještě u sebe, chyběly v ni dva náboje.“

„Vida, jak se to na světě podivně točí. Jinak u sebe neměl nic zajímavého?“

„Nic, co by stálo za řeč. Až na jednu poznámku na rubu fotografie nahaté modelky. Je tam napsáno Brindisi 561-37, 8, 9. Zřejmě číslo telefonu. Experti se nechali slyšet, že záznam plnicím perem není starší než od dnešního rána.“

„Podívejme. A to číslo v Brindisi?“

„Je to hotel Laurin, podnik středního řádu.“

Beru si cigaretu, komisař cvaká zapalovačem.

„Stejně mám namířeno na Levantu,“ povídám konečně, „a myslím, že to vezmu přes Brindisi.“

„Napadlo mi, že to uděláte, člověk je tvor zvědavý. Dokonce i o dovolené,“ Caletoni se usmívá. Vyhlíží teď spíš jako obchodník suknem na víkendu než jako obávaný policajt. „Díval jsem se do jízdního řádu. Expres vám odjíždí ve 20.30, ráno jste na místě. Ten expres je spíš courák, tady na jihu nemůžete brát všechno doslova.“

„Prima. To se mi hodí. Ale teď mi napadá jedna věc. Ti tam,“ mávnu neurčitě rukou, „musejí vědět, že jsem byl na policii, a s vámi. Můžou si z toho ledacos vyspekulovat.“

„Rozumím.“ Také komisař se zaměstnává šedou mozkovou kůrou. „Víte co? Je přece přirozené, že jste takovou věc šel oznámit na policii, to by udělal každý turista, ne? No, a komisař spěchal a vzal vás s sebou na oběd. To tady není tak ojedinělé. Policejní korespondence vydá ještě teď zprávu. Pan Alfons D., francouzský státní občan, včera oznámil na policii, že po něm neznámý pachatel v blízkosti zámku dell’Ovo dvakrát vystřelil z pistole. Případ se vyšetřuje. To by mohlo stačit, ne?“

Souhlasím a ještě chvíli klábosíme, komisař jinak nic nového nemá, ty dva čluny ještě nezjistili. Signor Masseratti. Americano, prožil odpoledne v intimní přítomnosti děvy, která mě zradila v Pompejích. Na Fénicii je stále pusto, jen dívka v průhledném se párkrát mihla na palubě.

Zašilhám na hodinky a vidím, že je čas jít do hotelu pro kufr a pak hajdy na nádraží.

Expres už čeká. Vyjíždíme přesně ve 20.30.

PŮLNOČNÍ ROZCVIČKA

Z hotelu jsem ještě poslal telefonogram na naši krycí adresu v Paříži. Diktoval jsem: Dvacet třicet vlakem Brindisi stop Nula devatenáct stop.

Expres má jen dva lůžkové vozy, a to ještě půlku z jednoho tvoří restaurační oddíl. Avšak místa v lůžkových vozech je dost, cestující tady přečkávají noc většinou v kupé. S potěšením konstatuji, že lůžková souprava je umístěna v polovině vlaku, to je nejbezpečnější místo při případné srážce, člověk nikdy neví, právě předevčírem byla v novinách zpráva o srážce vlaků, bylo to v civilizovaném Německu, tady je jih Itálie, to známe. To se ví, zase procházejí lůžkovým vozem cestující, co se courají do jídelního oddílu, ale jednak je mi to jedno, jednak jich není moc. Na jihu Itálie mají takový zvyk, že si lidé berou jídlo a dokonce i pití do kupé. Je to trochu komické, ale jakmile vyjede vlak, svorně vybalují dobroty a ládují se, jako by se byli nemohli najíst pohodlně v trattorii nebo bistru před odjezdem. Když se pak díváte na takový vlak, vidíte, že co chvíli vyletí z okna kus papíru nebo láhev od vína. Inu, jiný kraj, jiný mrav.

Ve spacím oddílu jsem pochopitelně sám. V tuto chvíli ovšem ne, protože sedím v restaurační části a tvrdě odmítám skopové na česneku, které mi číšník se zavilou urputností vnucuje. Jako aperitiv si samozřejmě dávám Cinzano, pak sardinku v citrónu, sekaná rajčata s vajíčkem a kaviárem, plátek pražské šunky a k ní maličké hříbky v pikantním nálevu, srbské žebírko vylepšené tatarskou omáčkou a bramborovými hranolky, plátek hovězího na česneku s mladou červenou řepou v rubínovém nálevu, bílý chléb s máslem a sýrem a pak už jen slané tyčinky a lahvičku domácího vína, které voní stráněmi Kalábrie.

Restaurační oddíl je mrňavý, nejvýš pro půldruhého tuctu hostí, ale ani tak není přeplněn. Rozvalují se tu tři čtyři fotři, kteří sekýrují číšníka a vymýšlejí si k jídlu všelijaké podivnůstky, pak je tu čtyřicetiletá lady se slečnou krásnou jak pohádka, avšak bohužel je z těch, co nemají o muže zájem, v rohu s hlavami u sebe a s papírkem před sebou sedí dva notoričtí podvodníci, kteří si vymýšlejí zbrusu nový podfuk, támhle vpravo s patnáctiletou štíhlounkou brunetou večeří její tatík, který ji hlídá tak pečlivě, že na záchod a zpět běhá tryskem, za karafou bílého vína vidím tvář, jejíž vyjevené oči běhají po stránkách detektivky.

A pak takhle stranou pokuřuje a listuje v magazínu mladý muž. Může mu být tak pětadvacet, ani jednou se na mne nepodívá. Má hezky řezanou tvář. Tu tvář zobrazují také tři snímky, které mi dal komisař Caletoni na cestu. No tak vida! Něco mi říká, že v expresu bude možná ještě veselo.

V půl jedenácté platím a přeji dobrou noc.

Jdu chodbičkou až do druhého vagónu, nejde se moc dobře, expres sebou divoce pohazuje, jsme už někde v kopcích pod Monte Cerviallo, trať tady kličkuje ve všelijakých roklích, rychlíková lokomotiva supí a vyhazuje chuchvalce jisker, které v ohnivých čarách běhají kolem oken. To se teda divím, že Italové také tuhle trať už dávno neelektrifikovali, uhlí musejí dovážet až z kdovíjakých tramtárií. Ovšem tahle trať není moc frekventovaná, z Neapole do Foggia, Bari i Brindisi vedou teď už opravdové silnice, dá se také letět, nákladní doprava z přístavu do přístavu je levnější než po železnici, ale co je mi konečně do toho, mně se stejně víc líbí parní než elektrické mašinky.

V mém lůžkovém voze je klid, nikde nikdo, půlkupíčko, určené pro průvodčího, je prázdné, ten klábosí a popíjí kdesi ve vlaku s venkovany, to přece známe, akorát ve stanici se přijde podívat, zda se mu do lůžkového vozu necpe nějaký podivín.

Před svým kupé nejdříve sahám na horní okraj dveří, kam jsem si před odchodem nalepil nitku. Je přetržena. Zkouším kamaráda, otvírám, ale nic. Dívám se pro jistotu pod přikrývky, do skříněk a do kufru, avšak žádné nevítané překvapení mě zatím nečeká.

Z krámů v kufru a z přikrývky nahoře vymodeluji na dolním lůžku nudli, kterou přikrývám dolní dekou a lezu nahoru. Zhasl jsem světlo, takže kupé ozařuje jen matná, temně modrá žárovička. Vlak ukolébává k spánku, jenomže tuhle rozkoš si zatím musím odepřít.

Jedenáct. Expres se kymácí a chvílemi hází kolem okna chuchvalce jisker.

Půl dvanácté. Zaskřípou brzdy, do okna skočí pár nádražních světel, vlak stojí, dunivý baryton nesrozumitelně vyvolává jméno stanice, pár dveří práskne, lokomotiva hvízdne a expres se znovu rozjíždí.

Tři čtvrti na dvanáct. Taková liknavost mne hněte, už bych rád spal. Z nepřetržitého civění na dveře mne začínají pálit oči.

Půlnoc. Klika na dveřích se zvolna pohnula. No vida! Hodina duchů, tomu říkám romantika spojená s účelností.

Dveře se odsunují na malou štěrbinku, v níž se rýsuje stín. Pak se minutu nic neděje, ale potom se mezera začne rozšiřovat. Dveře se otvírají a do kupé vklouznou dva stíny. Že se nestydí posílat na jednoho spáče dva chlapy!

V ruce prvního vetřelce se cosi zaleskne, chlap skočí k dolnímu lůžku a bodne, ale to už ho mých osmdesát kilo čisté váhy sráží k zemi. Padá na podlahu, ale tak nešťastně, že mu hlava zůstává jaksi na stranu. Moc se o něho nestarám, protože mám ještě jednoho pána v pořadí. Ten se však kvapně dává na ústup.

Má přede mnou náskok tří vteřin, žene si to k zadním spojovacím dveřím do osobního vagónu, jenže ouha! – jsou už uzamčeny. Hodokvas v restauračním oddílu zřejmě skončil a nastala noční pauza. V této době průvodčí lůžkových vozů podle předpisu koncové dveře uzamykají a mimo předpis se často zavírají s vhodným a kratochvíle chtivým objektem v některém z prázdných kupé.

Copak o to, kdyby ten přede mnou měl chvilku čas, odemkne si dveře právě tak snadno, jak se dostal do mého kupé, avšak času je namále. Ohlédne se s divokou zoufalostí kolem sebe, až je mi ho málem líto, musí mít pocit jako šelma, kterou lovci zahnali do pasti.

Avšak dravec se nemíní vzdát. Nechce bojovat, hledá skulinku k úniku. Rychle otvírá postranní dveře vagónu a vmžiku mizí na schůdcích, uklouzl mi tak o metr. Snad je to bývalý cirkusák nebo co, fakt je, že po železném žebříčku šplhá na střechu rychle jako opice. Chytám ho za nohu, avšak chlapík hystericky zavřískl a kopl mě druhou nohou do hlavy. Bylo mi, jako by se do mne strefil splašený mustang. Než jsem zaplašil roj tyrkysových hvězdiček, vymrštil se akrobat na střechu.

Ženu se hbitě za ním, protože vím, co má v úmyslu. To jediné, z čeho mu ještě kyne záchrana: Doběhnout na konec vlaku, otevřít koncovou záklopku vzduchové brzdy, a jak expres zmírní rychlost, seskočit a ztratit se ve tmě. Tu šanci mu nemíním darovat a chci se rozběhnout za ním, ale už je všechno zbytečné. Zakročilo něco, co se skrývá za všelijaká přízviska, například vis major.

Chlap běží, ale tu se nade mnou mihne stín. Je to úzký most, po němž snad vede horská silnička. Smetl prchající postavu jako panáčka z volavčích pírek. Kdybych byl Ital, pokřižoval bych se. Stejně je mi smutno. Nevidím rád, když lidé předčasně umírají. A to ještě na mne čeká mrzuté překvapení v kupé.

Rozsvěcím a vidím, že člověk, co jsem na něho skočil, je mládenec z fotografií, které mám v kapse. Ještě před dvěma hodinami spokojeně cucal coca colu. Teď beru do ruky jeho hlavu s kučeravými vlasy, klimbá se lehce sem a tam. Při pádu na podlahu si zlomil vaz.

Madono Sedmibolestná, co teď? Když ho tady takhle nechám a všechno ohlásím, věc se rozkřikne, padne mé inkognito. Je tu pouze jediné řešení. Bohužel cynické, ale není vyhnutí, v sázce jsou možná životy desítek lidí.

Nejdříve si beru všechny krámy z kapes toho mládence, nejzajímavější je maličký dámský browning s dvoucentimetrovou hlavní, říká se mu Minipetr, aluminiový boxer a olověný zabiják na spirálovém péru, typ, který je známý jako Pussyfoot, tedy Tichošlápek. Když si k tomu přidám dýku, jejíž tenká čepel se zabodla do lůžka, představoval ten mládenec vlastně pohybující se zbrojnici. Teď už je docela mlčenlivý.

Je tichý a bezvládný, dá mi to pěknou fušku, než ho protáhnu oknem, které lze sesunout dolů jen do třetiny. Nakonec visí polovinou těla ven, ještě ho trochu posunu a už je venku.

Potom všechno řádně urovnám, ustelu spodní lůžko, převléknu se do pyžama a lehnu si nahoru. Dívám se do bláznivých čar letících jisker, říkám si, že teď v klidu produmám, co zítra, vlastně tedy dnes ráno – ale za minutu už spím.

TAJEMSTVÍ MUŽE S KOBROU

Železnice z Bari do Brindisi vede v dlouhých rovných a nudných úsecích nedaleko břehu Jadranského moře. Na jedné straně pole a pak hned mořská hladina, na druhé také pole a daleko kopce, které pomalu a rozvážně stoupají k Altamuře do hor, vyprahlých a prašných, prašných takovým nedobrým bílým prachem. Občas nějaká vesnice nebo městečko, celkem nehostinný kraj, a tak mi není líto, že jsem ho ve spánku promeškal. Až hodně daleko za Monopoli mě budí průvodčí, že budeme na místě, zdá se, že expres dál neexpresuje.

Povídám, že nějak špatně vypadá, nevyspale, jakou měl noc, jestli se něco nedělo. Říká, že nic zvláštního, ale noční služba je těžká služba. Dávám mu pětistovku a povídám, že na jeho místě bych si takovou těžkou službu zpestřil nějakou příjemnou společnicí, a on s úsměvem na to, že i to se někdy může stát. Tak tedy dupot na střeše vagónu nikdo neslyšel, a jestli někdo něco přece jen zaslechl, nebude se o tom šířit.

Jsme v Brindisi.

Člověka, který je fandou do antiky a dějin starověku, by možná nadchlo místo, kam už za Říma vedla a kde končila a dosud končí Via Appia. Vžil by se do dob, kdy silnicí táhly kohorty a legiony římských vojevůdců do přístavu v Brindisi, aby se za pár let vrátily ověnčené slávou a obtížené kořistí podmaněných a římskou civilizací decimovaných národů. Takový fanda by viděl v duchu kvetoucí přístavní město se sýpkami, skladišti, nevěstinci, s amfiteátrem a palácem místodržícího, procházel by se mezi davy pyšných válečníků, opilých námořníků, bohatých měšťanů, závistivých sluhů a smutných otroků. To všechno je dávná, pradávná minulost.

Dnešní Brindisi je nádraží, od něhož se táhne široká rovná třída přímo k přístavu. Kolem ní se kupí baráky čistého, ale nezajímavého města. Na židlích před kavárnami na hlavní třídě lenoší muži a bedlivě sledují každého cizince, který jde nebo jede kolem. Krátce a dobře Brindisi je dnes maloměsto, protiklad Neapole. V Brindisi vám kyne za rok tolik zábavy, že byste s ní stěží zaplnili hodinu života.

Cpu se u nádraží do taxíku a poroučím k hotelu Laurin. Kdo chce chytat raky, musí do potoka.

Jak se tak dívám, tenhle hotel na nároží hlavní třídy může mít takových padesát pokojů. Ukazuje se, že má také několik apartmá a jedno z nich, v prvním patře a s balkónkem na hlavní třídu, se stává dočasným útočištěm Raymonda Tarra, potažmo Alfonse Daubina.

Po koupeli se ještě trochu šlechtím a pak jdu dolů do recepce. Recepční je Ital odněkud ze severu, zřejmě trochu šmrncnutý nordickou rasou, ale všichni recepční na světě rádi shrábnou nějaký ten tuzér. Tak mu vykládám, že jsem cesťák v lepší branži, dokumentuji své tvrzení dvěma tisícovkami a recepčnímu se počínají chvět hroty netopýřích uší.

Už při příchodu jsem si povšiml, že tu hosty hned zapisují do cizinecké knihy, prostě opravdu hotel druhé nebo třetí třídy, ale to se mi hodí.

„Rád bych si prostudoval tu bichli, kdyby tam byl nějaký typ. Když něco kápne, nezapomenu na vás.“

Recepční mi knihu podává s kradmými pohledy, jako by mi činil bůhvíjakou úsluhu, pamatuje na eventuální procenta. Odnáším si kořist ke stolku v koutě haly, listuji a dělám si výpisky. Každý, kdo už odcestoval, je přeškrtnut a orazítkován ZAPLACENO. Dva jsou také přeškrtnuti, ale místo štampilky je tam poznámka červenou tužkou a s vykřičníkem: Utekl bez vyrovnání účtu!

Toho času je v hotelu ve 22 pokojích 28 hostí. Svědomitě si o nich všechno vypisuji, typovat budu až později. Ale už napřed vím, že to bude fuška.

Až na britský manželský pár, jednoho Belgičana, jednoho Němce a dva emigranty jsou všichni buď Italové, nebo lidé z Levanty. A někde mezi nimi bude nepochybně i muž (nebo žena), na kterého se měl neúspěšný ostrostřelec z Neapole případně obrátit. Také by to ovšem mohl být recepční či jiný zaměstnanec hotelu. To se ještě uvidí nebo pozná. Snad.

V deset hodin se vydávám na obhlídku bitevního pole. Okolo města není nic lákavého. Kostrbatá světlešedá pole, mezi nimi meze s trávou, do které si nelze ani sednout, to byste se právě tak mohli povalovat na strništi, a všude plno šedivého prachu, i ptáci, až na racky, jsou tu šedí a dokonce i kosmatý pes vyplazuje zšedlý jazyk.

Město samo je už barvitější. Bílé stěny, zelené či okrové okenice, hnědá vrata, červené a žluté plůtky, rudé komíny, pokud kde jsou, a hodně květin, které v šedém zázemí města zřejmě vyhynuly. Ulice i uličky čisté, i ty vedlejší, křivolaké, dlážděné, spáry mezi kameny zacementované. Tím vším vede v trase Via Appia hlavní třída jako podle pravítka, stále kupředu, až už dál nemůže, protože jí vadí moře. Ohromný záliv ve tvaru podkovy, který se kdysi stal odrazovým můstkem Říma ke skoku na východ.

Řeknete-li však dnes v Brindisi přístav, rozumí se tím kus navigace hned u konce cesty. Tady, proti dvoupatrové budově celnice, kotví osobní lodi a tady je také přirozený střed města. Každé přistání přiláká vždy spoustu darmošlapů. Připomíná mi to některá zastrčená francouzská městečka, kde se místo na korso chodí na nádraží k příjezdu vlaků.

Hodinu studuji situaci a vtiskují si všechno, každý detail, podrobně do paměti, mohu to všechno potřebovat. Manilová lana právě přitahují Esperií, chloubu benátské Adriatiky. Je na cestě do Alexu a já si dávám pozor, co všechno se bude dít.

No, a pak jdu na oběd do trattorie, která mi připadá nejvznešenější. Maji tam však bezmála ještě menší výběr, než měli v restauraci toho podařeného expresu. Kupuji také odpoledník, ale ještě v něm není nic, co by mne zajímalo. Incidenty na Blízkém východě, další bitva ve Vietnamu, převrat kdesi v Latinské Americe, vyvražďování indiánských kmenů v Brazílii, prostě jen takové běžné denní zprávy. Nic o nálezu dvou mrtvých na trati.

Odpoledne studuji personál, hosty a vůbec poměry v hotelu, k večeru se tam už dobře orientuji, znám asi deset hostí a vím, že hoteliér má hemoroidy a záletnou paničku. Pak přinese kamelot večerník.

ZÁHADA DVOU MRTVÝCH NA TRANSAPENINSKÉ TRATI – ZÁPAS NA ŽIVOT A NA SMRT NA STŘEŠE VAGONU NEAPOLSKÉHO EXPRESU – TAJEMSTVÍ MUŽE S KOBROU

V sólokapru se praví, že tam a tam ve vzdálenosti šesti kilometrů od sebe byla ráno nalezena mrtvá těla dvou mužů, jejichž zavazadla zůstala nepochybně v ranním expresu z Neapole. Prohlídkou soupravy bylo zjištěno, že na střeše prvního vagónu za druhým lůžkovým vozem se odehrál zápas dvou mužů, zřejmě těch, jejichž těla byla nalezena. Jeden u sebe neměl nic, druhý mimo jiného doklady na jméno Stefano Camilo Arizlone, 38letého rodáka ze Sciacca na Sicílii, avšak státního příslušníka USA, neznámý mrtvý má na prsou vytetovanou kobru, atakdále, zbytek článku už většinou čerpá z bezbřehé fantazie reportéra.

Teď by se mělo něco dít. Někoho právě tady v hotelu Laurin by měla ta zpráva nadměrně vzrušit. Avšak nic takového nevidím. Všichni se tváří normálně a čtou si hlavně na sportovní stránce.

Jdu se tedy projít před hotel. Přejdu přes hlavní třídu a dívám se k průčelí budovy, na níž se rozblikal neónový nápis jako předzvěst soumraku. Z nápisu sklouznu pohledem k balkónu svého pokoje a to, co vidím, mi napovídá, že má předtucha byla asi správná. Když jsem odpoledne odcházel z pokoje, dveře na balkón jsem zavřel, protože scirocco hnal ulicí mračna šedého prachu. Teď k večeru již utichl a dveře jsou otevřeny. Takovou péči o blaho hostí v hotelu Laurin bych byl nečekal.

Courám se zase na druhou stranu a chvíli se motám v hale, ale není tu nic, co by mi signalizovalo nebezpečí nebo nabízelo vysvětlení. Jdu tedy do prvního patra. Tiše zasunuji dózický klíč a milimetr po milimetru jím otáčím. Není zamčeno. Levou rukou prudce otvírám a pravou krčím před prsa.

V zeleně čalouněném křesle u stolku se rozvaluje jakýsi elegán v brýlích.

„Doufám, že se tu cítíte jako doma,“ povídám.

NA LINCE NAHLÉ SMRTI

Nezvaný host jen pokyne hlavou a pak se ptá:

„Monsieur Daubin, jestli se nemýlím.“

„Nemýlíte se,“ ubezpečuji a dbám na to, abych pohledem pokryl co nejširší pole. Zvlášť mě zajímají dveře ze salónu do ložnice. Avšak nic zvláštního se neděje.

„Odpusťte, že jsem se předem neohlásil,“ pokračuje ten obrýlený. „Měl jsem k tomu dobré důvody. Jistě je uznáte. Potřeboval bych si nechat zarámovat černobílou fotografii sedmkrát sedmnáct centimetrů.“

Tak. To mám s dovolenou definitivně ámen. Co obrýlený říká, je styčné heslo Interpolu na Raymonda Tarra.

„To je nadělení,“ mumlám zkroušeně a sedám si naproti němu. „Tak tedy s liškou z pytle ven!“

Můj protějšek sahá po cigaretě.

„Já jsem Svenborg z OSN. Z komise pro potírání obchodu s omamnými jedy. Je nás celá parta, máme už rok na starosti západní Evropu a Levantu. Vynasnažím se, abych vás informoval co nejstručněji.“

Mlčky přikyvuji a návštěvník pokračuje:

„Trasa Levanta – západní Evropa je jednou ze tří hlavních cest, po kterých se na světě šíří to svinstvo. Během tohoto roku jsme došli k poznatku, že jde o dvě hlavní – jak bych to řekl – fáze nebo skupiny. Na této trase jednak pracují amatéři i osamělí profesionálové, nejvýš ve dvojicích, a kromě nich výborně organizovaná banda. Několik z té první sorty jsme s pomocí místních policejních orgánů načapali, ale s bandou je to horší.“

Podívá se na mne s otazníkem a já zase jen přikyvuji.

„Máme dobré styky s policejními orgány v Iránu, Iráku, Turecku, Sýrii, Libanonu, Izraeli, Egyptě, Řecku, Jugoslávii, Itálii, západním Německu, Rakousku, Švýcarsku, Francii a v Británii, jsme ve spojení i s vaším vyhledávacím oddělením. Díky tomu se nám za rok podařilo přesvědčivě prokázat existenci bandy. Nejen to. Máme i malý seznam lidí, o nichž důvodně předpokládáme, že s bandou pracují. Říkali jsme si, že někdo z nich by nás mohl přivést na stopu centrály či dokonce šéfa toho podniku, ale dosud se tak nestalo.“

Svenborg smutně potřásl hlavou a pokračoval:

„Naopak náš seznam řídne. Předtím musím vysvětlit, že se nám podařilo stanovit zhruba trasu pašování. Je to linka, která vede přibližně z Bejrútu přes Atény, Brindisi a Neapol do Marseille. Předpokládáme odbočky Bejrút-Alexandrie, Atény-Istanbul, z Neapole na severní Itálii, z Marseille pak jednu větev na Paříž a druhou na Mnichov. Zejména pak ta hlavní linka je nápadná ještě jedním jevem. Došlo na ní k řadě náhlých úmrtí, buď vyložených vražd, nebo skutečných či zdánlivých náhod. A téměř všichni ti mrtvi prokazatelně měli, nebo eventuálně mohli mít přímý vztah k pašování či k prodeji, drog. Nemáme ovšem ponětí, zda jde o boj dvou konkurenčních tlup či o rozkol v bandě, nebo jestli snad samo vedení organizace nelikviduje nespolehlivé či nepohodlné spolupracovníky. Doufám, že jsem se vyjádřil jasně.“

„Zatím tomu rozumím. A co z toho?“

„Dlouho jsme doufali, že se nám podaří bandu odhalit a likvidovat, nějaké zkušenosti tady jsou, máme za sebou například akci Manila-Jokohama.“

Podíval jsem se na něho s novým zájmem. Manila-Jokohama je slavná akce a teď se mi také vybavuje jeho příjmení. Svenborg tehdy na základě několika set nepatrných faktů a poznatků vypracoval indukční metodou obraz činnosti tlupy. Sebral potom se svými lidmi tucet strážníků a vybral celé hnízdo včetně šéfa, který byl vysoce váženou osobnosti v celém Tichomoří. Neměl sebemenší důkaz, všechno si jen vypočítal a důkazy sebral dodatečně,

„Kolik vás je?“

„Máme rezidenty v Bejrútu, Aténách, Neapoli a v Marseille a několik jednotlivců, kteří jsou v terénu. Muži i ženy. Bylo nás čtrnáct, ale dva už zemřeli. Nešťastnou náhodou. Oba na lince náhlé smrti.“

Do hotelového pokoje se položilo ticho. Otevřeným oknem sem doléhá šum davu, který se soumrakem korzuje po hlavní třídě.

„Hm,“ zaháním konečně nostalgii. „O způsobu pašování máte nějakou představu?“

„Nic konkrétního. Letadla jsme vyloučili. Hlavní díl cesty vede nutně po vodě. Pašuje se lodí. jak?“ Svenborg rozhodil rukama. „Nemám ani ponětí. Všechny namátkové superkontroly vyšly naprázdno. Jistě můžeme škrtnout takové diletantské způsoby, jako jsou dvojitá dna kufrů nebo pneumatiky. Jde o nějaký nový fígl.“

„Tak tedy banda hrdlořezů se zabývá originálním pašováním drog, které přinášejí zkázu tisícům lidí.“

Svenborg se smutně usmívá.

„Ano. Dá se to tak barvitě vyjádřit, proč ne? Musí za tím stát skvělý mozek a duše naprosto bez citu. Šéfem je člověk, který by nepodal tonoucímu ruku, protože by si ji zamáčel. A vy ho naleznete.“

„Já?“

„Ovšem. Proto jsem tady. Už jsme v posledních dnech uvažovali, že požádáme Interpol o realizaci. Dnešek rozhodl. Vidím, že jste četl večerník,“ hodí očima na noviny v mé kapse. „Ti dva zahynuli na lince náhlé smrti. A Arizione byl na našem seznamu. Spojil jsem se hned s Interpolem. Řekli, že mám štěstí, že jste na dovolené a právě tudy projíždíte, prý jste na tuhle věc jako vysoustruhovaný na zakázku. Máte dovolenou hned přerušit a dát se do toho.“

„To je hezké nadělení. Co seznam těch lidí?“

„Mám ho tady,“ Svenborg loví z kapsy prospekt loďařské společnosti Jadranska Linijska Plovidba, „je to psáno obyčejným termoinkoustem, ale když jsem teď vynechal Arizioneho, zbylo jen pět jmen. Ještě byste něco měl?“

„Jistě. Víte určitě, že nikdo neví –“

„Že jsem u vás? Vyloučeno. Ani jsem se po vás neptal. Číslo vašeho pokoje jsem vyčetl z cizinecké knihy. Ani neznám vaše skutečné jméno, to mi Interpol nesdělil.“

„Utajování až do úplného zblbnutí. Já jsem Raymond Tarr.“

„Jo Tarr? No ovšem. Vy za sebou máte ten obchod s dětmi v Singapuru a falešné dolary ve Vídni. Tak to máme hašiš v dobrých rukou.“

„No nepřehánějte,“ sahám si ukazovákem za límeček, ale mám rozhalenku. „Ještě – copak jsem to chtěl? Ano. Nechci být, pokud to nebude nanejvýš nutné, ve spojení s policií. Jeden nikdy neví. Ale v novinové zprávě se praví, že u toho mrtvého bylo nalezeno mimo jiné to a to. Mne by zajímalo to jiné.“

„Já sám v osobním spojení se zdejší policií přirozeně také nejsem, ale mám tam spolehlivou spojku. Zjistím vám to. Napíši vám seznam termoinkoustem na pozvánku na zítřejší koncert, dostanete ji ráno poštou. Nebude to nápadné, pozvánky dostanou všichni hosté v hotelu. Co byste ještě rád?“

„Moc bych se divil, kdyby už sem nejel také kolega z Interpolu, ale přesto bych rád zůstal ve styku i s vámi. Může se ledacos stát.“

„Samozřejmě. Mne naleznete v pohodlném podnájmu v čísle 110 na hlavní třídě, jsem Sven Johansson, badatel, celý divý do antické historie Brindisi, se zvláštním ohledem na přístav. A ještě něco. Třeba se někde setkáte s naším člověkem. Máme styčné heslo pro pověřence u každé policie zvlášť a jiné pro eventuální styk s Interpolem. Heslo pro Interpol zní: Umřít Napoleon v osmnácti, tak svět dneska jinak vypadá. Odpověď: Švestky na palmě nerostou.“

POVOLENÉ OČKO

Sotva se Svenborg, alias profesor Johansson, kradmo odšinul, zazvonil jsem na pokojskou. Vešla snědá dívka s náznakem knírku pod nosem a vpálila do mne očima dvě dírky. Páni! Co by ze mne asi zbylo, kdybych žil v Kalábrii nebo na Sicílii? Prosím tu dívku, jejíž sukně jsou právě tak dlouhé jako zástěrka, aby mi půjčila elektrickou žehličku. Ochotně nabízí, že mi vyžehlí a udělá, cokoli si budu přát, ale já říkám, že je to nějaká maličkost na šatech a že už v tom umím chodit, protože to chce zvláštní teplotu. Když mi ji přinese, dávám pod rozpálenou žehličku prospekt jugoslávské plavební společnosti, Za chvíli se objevuje temně hnědé písmo.

Harold McTalb, 35letý, vedoucí turistických výprav společnosti Jonasia, Bejrút,

Helicat Papangelopoulos, 42letý zástupce firmy Korinthexport,

Guiseppe Mattoni, celní respicient, Brindisi,

Jean Bordon, 23letý, přístavní dělník, Marseille,

Paulina Laurentová… kdybych byl lyrik, asi bych vzdy –

Bum! Najednou je mnohé jasné. Jen to nejdůležitější stále nevím. Co jsem tam vlastně na Fénicii nebo v okolí měl vidět. Bylo to něco, co jsem podle úsudku někoho jiného viděl, ale já to ve skutečnosti nevnímal, protože mou pozornost poutala dívka v kompletu, zhotoveném téměř z ničeho? Nebo to byl právě tento pohledný objekt, který se mi měl stát osudný a který by v tom případě už stál tři lidské, i když nevalně cenné životy?

Pauline Laurentová… kdybych byl lyrik, asi bych vzdychal: Jak sladce zní tvé jméno! Jak lákavý je tvůj vzhled! Sasanka je také sladké jméno, krásný je její zjev, a přece skrývá leptající jed. A čím nenasytnější a nebezpečnější je masožravá rostlina, tím více půvabných lákadel na povrchu.

Písmo z prospektu se zase zvolna ztrácí, avšak poselství zůstalo.

Co teď udělám, je jasné. A také se do toho neprodleně dávám.

Nejdříve jdu dolů k barovému pultu a tam si objednám whisky se sodou. Pak se courám hlavní třídou dolů k přístavu. Stále se tu promenují lidé a budou tu chodit dlouho do noci. Čím dál k jihu, tím později chodí lidé spát. Když je v Narviku osm večer, je každý poctivý člověk pod duchnou, ale už v Kodani máte živo ještě v deset, ve Vídni kolotá život na plné obrátky před půlnoci, v Aténách po půlnoci a v Káhiře ve dvě ráno.

Tak se tedy šinu davem k přístavu, těším se z příjemného chládku a dávám si pozor, abych nepropásl něco, co by potěšilo moje mužské oko. Tu a tam, ale poměrně dost zřídka, se cosi lákavého mihne, jenže každá hezká slečna má závěs. Takhle Hamburk, Vídeň či Řím! Nebo Paříž! Paříž! Ach jo.

Každý přístav má dobrodružné kouzlo a voní dálkami. Nejpoutavější je zvečera. Zvlášť takový, jako v Brindisi, který není ohlušen skřípotem obrovitých jeřábů a začouzen spálenou naftou. Brindisi ve dne neříká člověku nic, ale večer má poezii.

Na konci podkovy blikají majáky, na rejdě kotví bílý kolos pravým bokem k navigaci, v nákladním přístavu se rýsuji dlouhá těla tankových lodi, v osobním před celnicí drží silná lana řeckou turistickou loď, docela malou, ať má pět tisíc tun, to je moc, však se také jmenuje Pluto. Můstek je dosud spuštěný, ale zřejmě do odpluti mnoho nechybí, svědčí o tom postavy, které se tísní u zábradlí jedné jediné paluby a dav čumilů dole.

Také financové skončili a čekají, zda se nepřižene nějaký opozdilec.

„Že jsem se také nestal financem,“ dívám se na ně závistivě a nabízím mládenečkovi vedle mne cigaretu. Žádný italský chlapec nepohrdne morriskou.

„Gracia!“ Sympatický Ital si ode mne nechává připálit. Nijak se tady v Brindisi nepodivuje mé podivné italštině. „Financi? Taky mají své trable.“

„Vy je všechny znáte?“

„Aby ne! Borlando, Caoletti, Matanova, Mattoni –“

„Mattoni… Znal jsem jednoho automechanika, co se tak jmenoval. Z Padovy. Takový prcek, ale kluk jako šídlo,“

„To tedy jistě nebyl on!“ směje se chlapec. „Už proto, že náš Mattoni není žádné škvrně. Je to ten dlouhán vpravo.“

Pluto zahoukal podruhé a ruční jeřáb počal zvedat můstek. Dva a dva lodníci začali soukat na palubu už hodně vyleštěné lana. Třetí zahoukání. Lodivodův člun zčeřil hladinu, mezi pneumatikou na navigaci a bokem Pluta začíná růst mezera. Ozývá se pár výkřiků, trocha mávání a loď obrací příď k východu.

Dav se rozpadá ve skupinky, rozcházejí se i celníci, Mattoni jde do odbavovací místnosti, kterou pult s vysokou stěnou dělí na příchod a odchod. Široký, téměř přes celý prostor dlouhý pult na němž si cestující mohou připravovat zavazadla je asi metr a čtvrt nad zemí, stěna která ho podélně dělí na dvě části, je vysoká tak půldruhého metru. Když tam nakukuji oknem, vypadá to prakticky tak, že mezerou pod pultem vidím z Mattoniho právě jen nohy, jinak nic. Teď přibyly ještě jiné nohy. Docela pohledné, s jedinou vadou: Na pravé punčošce je od poloviny lýtka dolů zeširoka puštěné očko. Dáma zřejmě mluví s celníkem, co. to si mohu domyslet, i když nemohu ocenit její ostatní půvaby, přece jen tomu dlouhánovi závidím. Snad je to nějaká turistka, nad jejímž zítřejším odjezdem Mattoni přimhouří oči, i financové mají své melouchy.

Prostranství před celnicí se už povážlivě vyprázdnilo, mám se proto také k odchodu. Cestou slyším kvílivé tóny, které mi zprava signalizují bar. Trochu to se mnou cukne, ale hned přidávám do kroku, protože se těším na orgie v hotelovém pokoji. Mám v kufru dva ještě panenské paperbacky, detektivku a severský román. Nechám si přinést whisky, sodu, kbelík ledu, natáhnu se na lůžko, zapálím si cigaretu, a už to vidím, sáhnu po detektivce. Až obrátím na poslední list, zase mi bude líto, jaký jsem to duševní invalida, že jsem pachatele neodhalil hned na šestnácté stránce, když bylo všechno tak jasné. Pak si otevřu tranzistorové rádio, obrátím se na pravý bok, dám si pod tvář dlaň, chvilku budu závidět Mattonimu, ale nějak ke druhé už o sobě nebudu vědět.

Jenže mě ještě čeká večeře. Čas mezi jednotlivými chody. Jedl jsem velmi skromně, úvodem ústřice a závěrem Sachrův dort, trávím studiem letového řádu, zajímá mě spojení z Paříže do Brindisi. Jedno vhodné letadlo přistálo už před půldruhou hodinou, přílet příštího je až zítra v 10.15.

V jedenáct se konečně zvedám, abych šel do pokoje. Ale jak jdu z haly k balustrádě před schodištěm, něco mi odtamtud spadlo do náruče. Byla to půvabná dívka, která zakopla o kobereček.

Temně kaštanové vlasy s několika prameny do černa, k tomu modré oči, růžemi opylená pleť, postava výstavní.

„To není možné!“ povídám a držím ji v náručí, snad poněkud déle, než bylo třeba k tomu, aby znovu nabyla stabilitu. „Takový dar jsem si ani nezasloužil.“

„Všechno je tu možné!“ ohrnula rty, docela rozkošně. „Měli shrnutý koberec. Úplný atentát.“

„Ode dneška budu po něm chodit jen po špičkách, abych mu nějak vyjádřil svůj dík. Ale poslyšte – kdybych vás nezachytil, mohla jste se zle poranit, třeba si zlomit páteř. Vlastně jste se znovu narodila. Kampak to půjdeme oslavit?“

„Dost mluvíte, co?“

„Dost. A rád. Někdy. S někým. Ne s kýmkoli. Tak co? Kam?“

Rty teď sešpulila do kornoutku. Pak povídá:

„Vlastně – měla jsem v úmyslu ještě něco pojíst, něco menšího.“

„Tady nic menšího nemají,“ ukazuji palcem ruky k jídelně. „A přece nebudeme podporovat podnik, kde chystají na hosty atentáty? Myslím, že kus dole je jakýsi bar nebo co.“

Za pět minut se vrátný láme v pase a my vstupujeme do haly baru Orient. Společenská pravidla určují, abych vstoupil první, což tedy činím, i když dost nerad, protože bych si rád svou společnici prohlédl vcelku.

Dostáváme stolek pro dva u parketu, objednávám chlazenou šunku v aspiku, pstruha na másle, mladého bažanta s pikantní omáčkou, přírodní žebírko po myslivecku a k tomu strouhanou mladou mrkvičku, posypanou drceným karamelem a pokapanou citrónem se cherrym, přetavený ovčí sýr a něco k pití. Vysvětluji dámě, že si to dávám jen jako zákusek, protože jsem už po večeři, ale jí že bych ještě doporučil vložit za žebírko špikovanou kýtu s červenou řepou a před sýr ředkvičky, ale má společnice solidárně zůstává u jednoduchého chodu.

Mezi pstruhem a bažantem si jdeme zatančit, ať má kolem pasu šedesát, to je moc. Pak říká, že se jde trochu upravit, a teď mám konečně možnost si ji prohlédnout vcelku. Jak se za ní dívám, oči se mi přirozeně svezou nejdříve na nohy. Moc pěkně modelované nohy. V pavučinkách. Ta pravá má od poloviny lýtka dolů dost zeširoka puštěné očko.

Trochu nad tím zamrkám. Ne že bych byl moc překvapen, něco takového jsem očekával, to jenom ve wodehousovských povídkách slečny zničehonic náhodně padají mladým gentlemanům do náruče. Ale že mi přijde takto oštamplikovaná, to jsem přece jen nemohl předpokládat. Tak už je mám zase za krkem. Jaképak překvapení se z toho asi vyklube?

Slečna se vrací, pohrávám si se zapalovačem, klábosíme mezi jídlem o ničem, no, vždyť to znáte, říká se tomu házení udičky. Najednou se udeřím do čela, až to zaduní, a povídám:

„Ale já hňup nevzdělaný, nezdvořilý, pitomý a zaostalý, vždyť jsem vám ani neřekl, jak se jmenuju. Ono ovšem na druhou stranu není se čím chlubit. Alfons Daubin. Připadá vám ten Alfons hodně komický? Ale hodí se k mé vizáži, co?“

„To chcete, abych vám lichotila? Zrovna ne. Alfons je parádní jméno, jmenovali se tak i králové a válečníci, dokonce také jeden slavný cyklista. Já jsem Geraldina Poucheová.“

Odebral jsem jí vidličku a políbil na hřbet ruky.

„Geraldina! No ne! Krajanka? Francouzka?“

„Tak napůl. Maminka byla původem Ruska.“

„A teď se vám to pere ve vlasech a v očích, ale pere se to šťastně.“

Geraldina se mírně usmívá. Vidím, že mne považuje za blbečka. To se mu nemohli dostat dřív a snadněji na kobylku?

„Lichotíte mi. Možná zbytečně. Nebo jen předčasně?“

Už je mi jasné, že mě po večeři odpalíruje, tak se jdu před taveným ovčím sýrem zase já upravit.

Před barem, ruce v kapsách, okouní mládenec s vlasy černými jako smola na kytování rybářských bárek.

„Chtěl byste si vydělat pět tisíc?“

Odhaduje, jestli nejsem teplouš, a pak povídá:

„Když by to nebyla nějaká levota –“

„Není to levota, je to slečna. Asi za čtvrt hodiny s ní vyjdu z baru. Pak se naskytnou čtyři možnosti. Buď se mnou půjde do hotelu Laurin, a potom je všechno v pořádku. Nebo já doprovodím ji do některého baráku, a to je také v pořádku. Může se však stát, že do toho domu vejde sama a já se vrátím do hotelu také sám. V tom případě počkáte před domem půl hodiny, a když se neobjeví, přijdete do hotelu. Jasné?“

„Jako facka.“

Dívám se na chlapce pozorněji. Je sympatický. Vyhlíží inteligentně. Zřejmě dost čte a umí se dívat kolem sebe. Někam to dotáhne. Takových mladých Italů v těchto končinách naleznete dost.

„Kdyby však vyšla, tak ji budete sledovat, ale nesmí nic poznat. A až někam zajde, tak mi to přijdete říct. To platí i pro případ, že bych se s ní rozešel tady na ulici. Ujednáno?“

„Ano. A těch pět tisíc?“

Vytahuji pětitisícovku a trhám ji na dvě půle, jednu mu dávám.

„Tu druhou vám dám v hotelu, budu čekat v hale. Kdyby ta žena šla se mnou do hotelu nebo někam jinam, tak druhou půlku bankovky vytrousím těsně před vchodem, buďte v tom okamžiku blízko. Souhlasíte?“

„Jistě, šéfe. Doufám, že je to opravdová šťabajzna.“

„Leckdo by mi záviděl. Ale člověk nikdy neví, jak to nakonec dopadne.“

PONĚKUD OSTRÝ HOCH

Sedím v hotelové hale u turecké kávy a čekám.

Nastala eventualita třetí. Geraldina si prostě nemůže dovolit zdržet se déle do noci. Mohl by se to dozvědět tatíček, a tak dále. Šli jsme dolů hlavní třídou, a když uviděla otevřená vrata u jednoho činžáku, podala mi ruku a vklouzla dovnitř. Přijde prý do hotelu k snídani, přesně v deset. A pak můžeme spolu prožít celý den, ukáže mi spoustu zajímavostí, můžeme si najmout vůz a vyjet podél břehu na sever až ke Castello Villanuova, to se teprve podivím, jaké divy jsou kolem zdánlivě fádní Brindisi, dva skvělé zámky, pohádkové jeskyně, památky na Římany i předchozí řeckou kolonizaci, no, to něco uvidím. Nebo můžeme zajet do hor, romantický kaňon, také nějaké zámky, a zejména spousta opuštěných míst.

Zní to nadějně, plaším mrzutost a opět tokám, mávám jí na rozloučenou, na kratičkou rozloučenou (což zdůrazňuji, a myslím to doopravdy) a jdu hlavní třídou nahoru k hotelu. Šilhám sem a tam, ale mládence s půlkou bankovky nevidím. Buď se dovede výborně skrývat, nebo mě nechal ve štychu a půjde si vyměnit půlku pětitisícovky do banky, i když bude mít ztrátu šedesát procent. Bylo by to mrzuté, ale nemohu nic dělat.

Chlapci jsem v myšlenkách křivdil. Přihnal se za dvacet minut poté, co jsem usedl ke kávě.

„Šéfe,“ hlásí mi udýchaným hlasem, „je to nějaké divné. Vyšla z toho domu asi za pět minut, číhala na všechny strany a pak to vzala dolů k přístavu. Šla zkratkou k nákladnímu doků a tam vešla do přízemního baráku, co je v něm kantýna, ale už od devíti zavřená. Někdo ji tam musel čekat, ale světlo jsem neviděl. Je to nějaká levota, to mi věřte, taková fajnovka a. tam v přístavu, to mi nehraje. Také se stále ohlížela, jako by se bála nebo co.“

„To jsou věci. Že byste mne tam ještě odved? Rád přidám tisícovku,“ dávám chlapci půlku přetržené bankovky a sahám pro další papírek.

„Jen to nechte, šéfe, už tohle je lichva. To musí být nějaký machr, aby vydělal pět tisíc za den, i když jsou to jen ty naše liry. Rád vás tam odvedu a můžete mi tykat. Jmenuju se Antonio.“

„Tak dobře, Antonio, já jsem Alfonso,“ podávám mu obřadně ruku. „A nezlob se na mne, že jsem trhal tu bankovku.“

„To je v pořádku, nemohl jste vědět, s kým jednáte. A když to nevyjde, tak si s tou jezinkou nedělejte těžkou hlavu, Alfe. Taková klasa jako vy jich může mít na tucty.“

„Nepřeháníš?“

„Ne. Jste fešák a vazba. A žádný fouňa. Řekl bych, že jste prima chlap, Alfe.“

Už ani nepamatuju, kdy jsem slyšel chválu, která by mne tak pošimrala.

„Ty jsi taky sekáč, Antonio. Co vlastně děláš?“ ptám se už na odchodu.

„Závozníka u strejdy. Většinou jsem volný jak ten pták, tak externě studuju. Pak bych chtěl na vysokou námořnickou.“

Povšechně hovoříme a kvačíme k přístavu. Jsme na místě.

Nevyhlíží to tady zrovna lákavě. Po nábřeží vede síť rezatých kolejí, proti hvězdnaté obloze ční pavučinová konstrukce jeřábu, pozadí hyzdí krychle nějakého skladiště, u navigace kotví nákladní loď toho typu, co přepravují ovoce, za ní v neurčitých stínech tankový kolos. Po levé ruce se táhne dlouhý přízemní barák, sotva deset kroků od kraje navigace.

„To je ono,“ šeptá Antonio. „Šla do těch prvních dveří. Ty druhé vedou do skladu. A heleďte, jsou doma.“

Opravdu, prasklinou v okenici probleskuje žlutý proužek světla.

„Okey, jestli ti to vyjde, přijď za mnou ráno o půl desáté“

„Přijdu,“ slibuje Antonio. „A nebuďte moc hrr, Alfe. Nashle.“

Čekám, až Antonio zmizí v stínech, a pak jdu tiše k okenici. Dívám se štěrbinou dovnitř, moc toho nevidím, musím jezdit okem po štěrbině sem a tam, abych obsáhl větší prostor. Ale i z toho, co vidím, jsem trochu na větvi. Proti Geraldině stojí urostlý pásek a tváří se výhrůžně. Tohle milostná hra nebude, povídám si, spíš brzy nastane mela. Nerad bych o ni přišel.

Dveře jsou zamčené, klíč je zevnitř a já s sebou nemám svá speciální fidlátka. Než bych zámek otevřel, uplyne deset minut, za tu dobu přeletí družice oceán a umře řádka děvčat. Téhle bych to nepřál. Proto jdu k dveřím do skladiště, tady je zámek přístupnější, mám je za minutu dokořán. Svítím si baterkou, ano, ze skladiště vedou otevřené dveře do špinavé kuchyně a z ní druhé do sálu kantýny. Dívám se klíčovou dírkou, dívám a poslouchám. Hlas rozdurděného chlápka nezní moc přívětivě.

„Tos nečekala, ty mrcho jedna, že ti na to přijdu, co? Svítání už neuvidíš, to si piš, ale nejdřív ještě něco –“

Žene se na pobledlou Geraldinu, ale já otvírám dveře:

„Hrajete si na škatule hejbejte se?“

Pořízek na okamžik strnul, pak tvář s nevěřícným výrazem obrátil ke dveřím.

„Co tu děláš!“ řekl místo pozdravu a už po mně skáče. Uhýbám včas a lamželezo plnou silou naráží na futro dveří v dřevěné přepážce. Ale stala se chyba, já se nepodíval vzhůru a nevěděl jsem, že mám nad sebou vratkou polici s láhvemi a nějakým klumprcajkem. jak chlap vší silou narazil na futro, přepážka se otřásla a police mi spadla na hlavu.

Závojem jiskřiček vidím, jak se Geraldina prosmýkla kolem otřesného hromotluka, ale ten už běží za ní. Dvakrát se stavím na nohy, teprve potřetí se mi to podaří. Ženu se přes kuchyni a skladiště ven a vidím obraz, za jaký se platí vstupné do biografu. Chlap táhne Geraldinu k okraji navigace. Teď ji klepne do hlavy a omráčená Geraldina půjde ke dnu jako bedýnka pomerančů. Může to vypadat právě tak na nešťastnou náhodu, jako na sebevraždu. Podnikavec zřejmě počítá, že podobným způsobem vyřídí i mě.

Dostal jsem se k zápolící dvojici ještě včas a snažím se chlapa od Geraldiny odtrhnout. Mám však síly jako moucha na podzim, police přece jen vykonala své. Můj protivník sráží Geraldinu k zemi a pak se po mně rozpřahuje k ráně, která by zabila buvola. Jen taktak se stačím uhnout a levičkou mu zahákovat bradu. Byla to ubohá rána, ale přece jen pořízka trochu nadzvedla. Zakolísal, zamotal se, zakopl o poutací hák a padl do vody. Žbluňklo to, na vodě se začala dělat kola, ale v jejich středu se už nic neobjevilo.

„Je těžké říkat, aby mu byla země lehká,“ obracím se ke Geraldině, „když je ve vodě.“

V té tmě nerozeznám, jak reaguje, ale asi mě moc nevnímá, je hodně pocuchaná, nemá náladu. Také její šaty vzaly v podstatě za své, co to teď je, jedna punčoška s povoleným očkem! Nyní je Geraldina povolená celá.

„No vida, že má večerní procházka nebyla tak docela marná,“ povídám a pomáhám jí na štíhlé nohy. „A teď tatíček netatíček, Geraldina pěkně pocupitá se mnou do hotelu a dá se tam do pořádku. Řekl bych, že tuplovaná whisky vám přijde vhod.“

SVÍTÁNÍ NA VÝCHODĚ

Otvírám dost nerad oči. Z chodby je slyšet bzukot vysavače. V mezírkách mezi spuštěnými žaluziemi žhne dopolední slunce, z ložnice dávno odešel noční chládek a vpadlo sem dusno.

Obracím hlavu a dívám se na Geraldinu. V tom horku se odkopala, leží tu něžná a bezmocná, rty mírně pootevřené, pravidelně oddechuje. Únava se jen zvolna vytrácí z její tváře.

Mrknu na hodinky. Devět patnáct. Opatrně vstávám, abych ji neprobudil, jdu se osprchovat, rychle oholit, ještě pár dřepů a cviků se židlí, pak na sebe hodím šaty a tiše zavřu dveře.

Je právě půl desáté, když vcházím do haly, a v protějších dveřích vidím Antonia. Ta přesnost se mi líbí, je patrno, že už stárnu. Sedáme si stranou do baru a objednávám malou snídani: Minerálku, rohlíčky s máslem, čaj se smetanou, jikry po dalmatsku, hamandeggs, hrozny, sýr, džús a tureckou kávu.

„Tak jak ses vyspal, Antonio?“

„Měl jsem dost divoké sny. zdálo se mi, že jste byl v bryndě, Alfe, ale pak zřejmě všechno dobře dopadlo. Až moc dobře“

Postavil to decentně, ale jasně. Měl jsem ho tedy v noci v pozadí jako malého andělíčka strážného.

Hovor skáče sem a tam. Pak si nechávám přinést letový řád. Trochu si v něm listuji.

„Poslyš, Antonio, jestlipak by sis mohl udělat na takových čtrnáct dní volno?“

„To by šlo. Potřeboval byste mě?“

„Potřeboval, Antonio. Máš cestovní pas?“

„Mám. Byl jsem už v Řecku. A také v Jugoslávii, máme tam tetičku z matčiny strany.“ Zpytavě se na mne dívá. „O co kráčí?“ a jako by měl v očích zase jakési podezření.

„Antonio, jsem docela normální mužský –“

Chlapec mávne rukou.

„To už je mi naprosto jasné. Já si jen myslím, jestli v tom není něco politického?“

„Jo, James Bond a podobně? Špión, diverzant, atentátník. Ne, Antonio, tady jde o záležitost, za kterou by se postavili demokraté, socialisté i komunisté, nevím, co jsi ty, ale nedělej si starosti.“

„Dám na vás, Alfe,“ Antonio se zase usmívá. „A politicky fandím vždycky tomu, co je lepší pro co nejvíc lidí.“

„Tak tedy,“ dívám se do letového řádu, „v třináct nula třicet odletíš přes Řím do Bejrútu. Ubytuješ se tam v hotelu středního řádu a koupíš si několikery šaty, abys mohl jít právě tak na turistický výlet do hor, jako večer do kasina. Do té doby, než se sejdeme, prozkoumáš Bejrút i okolí města, zajeď si také na Baalbek, pokud to stihneš, i do některých pobřežních měst. Budeš se prostě orientovat a seznámíš se s tím, co se v Libanonu děje. Řídíš vůz?“

„Ale jo. Jenže jsem toho moc nenajezdil.“

„Nevadí. Vypůjčíš si nenápadnou káru, třeba také člun, to ti usnadní pohyb v terénu. Varuj se slečen a rvaček, pití se vyhni na sto honů, pokud už nebudeš určitě vědět, že je před tebou jen postel a spánek. Zajímej se o lodi, o přístavy, zjisti, ale naprosto diskrétně, co budeš moci o rejdařské společnosti JONASIA, ale lépe bude, když se nic nedozvíš, než abys vzbudil podezření. Každý den v osmnáct hodin přijdeš k bejrútskému přístavu a počkáš tam čtvrt hodiny. Tam se sejdeme ode dneška za tři čtyři dny, možná až za týden. Jasné?“

„To ano. Ale co když se neobjevíte ani za týden?“

„Počkáš ještě týden.“

„A když nepřijdete ani pak?“

„Vrátíš se domů a zapálíš za mi svíčku v některém starém kostele s gotickou klenbou. Všiml sis, jaká je to krása, takové žebroví?“

Vyplňuji mu ještě dva šeky, jeden na zdejší banku a druhý na bejrútskou, tiskneme si ruce a Antonio beze slova odchází.

Jdu také. Nahoru. Geraldina je už v koupelně, modřiny se jí ještě neztratily.

„Čao!“ stírá si z obličeje mydlinky. „Trochu jsem zaspala.“

„Není divu,“ usmívám se, „ale to nic. Skočím vám pro šaty, viděl jsem šikmo naproti konfekci, zatím s tím musíte vystačit.“

Geraldina se chvíli dře osuškou a pak mi na kus papíru píše, co mám koupit. Vracím se za chvíli s několika balíčky. Za deset minut jdeme ke snídani.

„Už jsem snídal,“ povídám, „dám si jen tak něco na zub.“

Skutečně jsem se odbyl jen rybou v rosolu, francouzským salátem a opečenou makedonskou klobásou. Po snídani se loučíme. Líbám jí po francouzsku ruku.

„Kdy se uvidíme?“

Geraldina se trochu usměje. Jako Mona Lisa. Určitá podobnost v těch úsměvech je.

„Quién sabe? Dnes není svět tak veliký.“

Dívám se zamyšleně za Geraldinou. Už nemá na pravé noze punčošku s puštěným očkem. Nese si to po té pestré noci docela parádně, ale to mi teď myšlenky necuchá. Quién sabe… Ukazuje to na vlast na druhé straně Pyrenejí? Nebo chce, abych se to domýšlel? Nebo jde o náhodu? Prodavač kaštanů u Ponte Vecchio říká da, da, a přesto v životě Rusko, a možná ani Rusa, neviděl. Hodně často slyším růst trávu. Ale lépe slyšet občas růst trávu, než jedinkrát přeslechnout odjišťování pojistky.

Obracím se k recepčnímu pultu. Ano, mám tam ve schránce hnědou obálku, podobné jsou i v některých jiných přihrádkách. Zase si vypůjčuji od pokojské žehličku, dívá se na mne trochu vyjeveně, nesmím to přehánět. Pod teplem žehličky se objevuje na rubu pozvánky hnědé písmo. Jsem zvědav, co u rodáka ze Sciacca karabinéři nalezli.

Pero Parker zánovní, zpola naplněné, kapesníček, kapesník. oba bez monogramu, tři klíče na kroužku, z nich dva dózické, zabiják typu Pussyfoot, kouřové brýle s černými obroučkami zn. Carry, bílá obálka bez adresy, nezalepená, s dvanácti pornografickými snímky rozmnoženými fotografickou cestou, pravděpodobně dánského původu, na obálce perem Parker slovo či jméno Saproni. Hodinky zn. Helvettime, zlaté na hnědém řemínku, pod zadním pláštěm cigaretový papírek s poznámkou psanou psacím strojem Olivetti: Jbaíl, v. Mimosa 134. Kapesní taška: 18 550 L, 300 US dol., 3 LE, cestovní pas na jméno S. C. Arizzione č. Ken 65-0096284, jízdenka z Neapole do Brindisi, malý světlemodrý kalendářík bez poznámky, s následujícími zaškrtnutými daty: 19. 1. (Mario), 16. 2. (Giuliana), 30. 4. (Caterina), 25. 7. (Giacomo), 4. 12. (Barbara). Kapsy bez stop po tabáku. Šaty konfekční, barva světlešedá.

Tak vida!

Tohleto není krok, ale skok kupředu.

Saproni… jako Francesco Saproni je tu hlášen chlapík z druhého patra, vsadil bych zlatý chronometr proti plombě vypadlé ze stoličky, že také na toho Saproniho se měl eventuálně obrátit smolař na besárně in memoriam.

Pak tady máme Jbaíl, v. Mimosa 134. Ta druhá část bude sotva znamenat von Mimosa, spíš vila Mimosa, číslo 134. První slovo by mělo označovat nějaké město nebo čtvrť, je mi ten název povědomý, jako by měl souvislost s bibli, jenže v bibli je příliš mnoho názvů, to by si možná ani teolog nevzpomněl. Cítím, že jde o důležitou, snad klíčovou stopu, a uháním do veřejné knihovny. Nechávám si vyhledat Octavianův životopis a zatím jako z nudy se hrabu v encyklopedii. No ovšem! Jbaíl – Džebajl, středověký Byblos, město v Libanonu.

Měl jsem tedy dobrý čich a mám vlastně náskok. Vyjasňuje se to od východu. Teď už se Antonio připravuje k cestě na letiště.

Letiště mi cosi připomnělo, a proto se s knížkou pod paží vracím do hotelu.

Hádal jsem správně. V hale se rozvaluje u vyleštěného stolku muž, který ani neuzná za vhodné od prospektu Starověké Brindisi a okolí zvednout oči. Rád bych blízko něho upustil náhodou knížku a šeptnul mu pár slovíček, avšak u recepce se jako z udělání povaluje signor Saproni. Tak si zatím jdu k baru zlepšit koktajlem s kapkou šťávy z pomerančové kůry chuť před obědem. Teprve když Saproni zmizí, stane se mi nehoda s Octavianovým životopisem.

„Cukrárna Palletini, hlavní třída k nádraží, dvanáct nula devět.“

Chlapík u stolu nic, stále civí do reklamního průvodce, ale na chlup devět minut po dvanácté vchází do cukrárny. Není tu jinak nikdo než tlustý malý vzteklý Ital za pultem. Horko čeří jen polední koncert z rozhlasu.

Sedím v boxu až vzadu, nový host si sedá do vedlejšího zády ke mně, dělí nás jen jakési mřížoví vyzdobené pletivem umělých růží nebo co. Dává si také ohromnou porci zmrzliny, to v Itálii nikde neprohloupíte, a spokojeně zachrochtá. Dívám se po očku na vzteklého Itala a povídám:

„Něco extra?“

„Ne. Vzkaz žádný.“

„Tím líp. Půjdeš do čísla 110 na hlavní třídě, vyhledáš profesora Sven Johanssona, je divý do antické historie. Ve skutečnosti je to šéf skupiny z Komise pro potírání obchodu s omamnými jedy při OSN. Styčné heslo skupiny na Interpol je toto: Umřít Napoleon v osmnácti, tak svět dneska jinak vypadá: Odpověď: Švestky na palmě nerostou. Máš to?“

„Jo. Nahrávám si to.“

„Fajn. Řekneš mu, aby si svůj seznam doplnil jménem Saproni, esse, á, pí, erre, ó, enne, í. Chlápek, co si takhle říká, bydlí v hotelu Laurin. Dále mu řekneš, že mám namířeno do Libanonu. Tím jsi tady hotov. Pak poletíš do Marseille, kde existuje jakýsi skutečný nebo udánlivý Jean Bordon, Bor-don, třiadvacetiletý přístavní dělník. Zjistíš, zda k němu není v nějakém vztahu Pauline Laurentová, Laurentová, dvacetiletá studentka z Lyonu, včera pobytem na lodi Fenicia v Neapoli. Totéž zjistíš o udánlivé Geraldině Poucheové, opakuji Pou-che-ová, asi třiadvacetiletá, bruneta s modrýma očima, otec údajně Francouz, matka původem Ruska, Geraldina je toho času v Brindisi. Jakoukoli zprávu dvojmo: Na centrálu a Alfons Daubin, poste restante, Mail Post Office, Bejrút. Teď ti podstrčím minifilmek se záběry té Poucheové. Všechno jasné?“

„Jako křišťál.“

S okem stále na vzteklounovi za cukrářským pultem podstrkuji kolegovi svitek filmu. Je na něm šestnáct záběrů mademoiselle Geraldiny z baru, ale hlavně na lůžku v hotelu Laurin. Pochopitelně decentních, nemám rád, když se někde diskutuje o mých služebních povinnostech. Minikamera, kterou by mi srdečně záviděli kolegové v Neapoli, je maskovaná zapalovačem, ale můžete s ní sejmout jakékoli písmo nebo obrázek a také zcela jasný portrét i za špatného osvětlení do vzdálenosti tří metrů. Když k ní našroubujete maličký váleček, můžete fotografovat i krajiny a dostanete naprosto jasné zvětšeniny.

„Tak čao! Uháněj! Letadlo ti letí v třináct třicet.“

Kolega platí a padá ven. Chvíli si ještě pohrávám se zmrzlinou, ale to není správné před jídlem, většinu nechávám a Taliána tím rozvztekluju do nepříčetnosti. Brebentí, prská jako křeček v koutě a plameny z jeho temných očí mi div nesežehnou obočí.

Povídám: „Moc dobré. Ale teď jdu pojíst. Přijdu znovu.“

Mává rukama, raději honem vypadnu.

Jdu do restaurace. Tady se podává oběd brzy po poledni, ale chutná mi jako v kteroukoliv jinou dobu. Připadám si jako řemeslník po dobře vykonané práci, což je příjemný pocit.

Co na tom, že to není ani výsledek kloudné práce, ani mé inteligence, ale štěstí, které mi přímo neomaleně přeje? Kéž bys mi zůstalo!

VĚRU PODIVNÝ START

Po obědě jdu do hotelové zahrady a v houpací židli si dávám dvacet. Už jsem říkal, že na přemýšlení nejsem žádný kabrňák a tak tedy raději na nic nemyslím, tedy na nic, co bezprostředně souvisí s mým posláním. To slovo zní vznešeně, vyvolává představy všelijakých mesiášů. Ve skutečnosti jsem zatím v rámci svého poslání absolvoval jeden odstřel vysoké, hru na babu ve vlaku, kohoutí zápas na molu a s Geraldinou bouřlivou noc, která vysvětluje, proč se mi teď klíží oči. Samé fyzické výkony. Obávám se, že se příliš nepodobám bystrozrakému detektivovi, který pracuje v rukavičkách. Já, když už při práci něco na ruce navléknu, tak leda boxer.

Jenže společnost potřebuje i lidi mého druhu. S trochou nostalgie vzpomínám na zanícení, optimismus a víru mladého Antonia, ale už raději převádím myšlenky na jinou kolej a vydávám se do říše bdělých snů, Tag-Wachträume. jak říkají Němci.

Z far niente mne vyruší hlas kamelota. Rozvírám odpolední vydání, je v něm jednosloupek o tom, že ráno vytáhli z přístavu mrtvolu muže, v němž byl zjištěn 33letý Lazzaro Sonavetti, povoláním strojník. Policie zjistila, že vnikl v noci do kantýny u nákladního přístavu, opil se, zničil část zařízení a pak v podnapilosti spadl do moře, kde utonul.

No vidíš, Lazare, zemřel jsi v Kristově věku, jenže co tys ve svém životě dobrého pro svět udělal?

Zprávu z novin bych mohl doplnit některými detaily, Geraldina by mohla říci mnohem víc.

Geraldina… Vzpomínám a s přihlouplým úsměvem se znovu skládám do houpací židle, ale pak mi napadá, že ani dneska se čas nezastavil. No, co naplat!

Už po třetí se šinu hlavní třídou dolů k přístavu. Tentokrát jedna loď připlouvá. Má libanonské barvy a nápis z velkých vypouklých písmen informuje, že je to BAALBEKONIA. ještě delší název než FENICIA, navíc trochu náročný na jazyk, jdu se podívat na vyvěšený bulletin. BAALBEKONIA náleží společnosti JONASIA, měla připlout ve 14 hodin, má tedy pětiminutový předstih, odplouvá v jedenadvacet Pro cestující je zřejmě připravena malá okružní jízda po hradech, jeskyních a vykopávkách, které mi slibovala tajemná Geraldina. Na molu stojí připraveny tři autobusy.

Ptám se jednoho z flákačů v nezbytném davu na nábřeží, zda z této lodi někdo zůstane v Brindisi, nebo jestli někdo nastoupí. Krčí rameny, bere si morrisku.

„Copak vím? Tak se dívejte, Skoro vždycky tady do Baalbekonie někdo nastupuje. Fůra turistů končí cestu po Itálii v Brindisi a pak to protáhnou dál na Levantu.“

V hlavě se mi rodí nový nápad, a to je zázrak.

Vzpomínám si na Svenborgova slova. No jo, prohlíželi lodi v přístavu. Ale co takhle po cestě?

Vracím se zpátky k cestovní kanceláři, Už chci jít dovnitř a zeptat se, zda je volný lístek na Baalbekonii. V duchu mi před očima defiluje celá ceremonie, jak mi dávají jízdenku. Vypisuje se – na jméno. Tiens! Co když na té lodi s dlouhým jménem má už někdo ponětí o monsieuru Alfonsu Daubinovi, který se v této době může vyskytovat někde kolem Brindisi? Co bodrý financ Mattoni, co dívka, z níž jsem nejdříve spatřil puštěné očko na punčošce? Jo, nějaký Alfons Daubin se nám cpe na loď? I podívejme! V nejlepším případě by mi to udělalo čáru přes rozpočet a v tom horším by si na mně pošušňali žraloci. Taková představa mi ani trochu nelahodí.

Naskýtá se ovšem ještě jedna možnost. Vážím ji ze všech stran a nakonec si říkám – proč ne, pane Daubine?

Opět začíná na Brindisi padat soumrak. Obstaral jsem jisté speciální nákupy a šourám se teď na nábřeží v dohledu tiché a jako by opuštěné Baalbekonie. Občas šilhám k hlavní třídě, abych co nejdříve spatřil vracející se autobusy. Konečně!

To už elektrická světla soupeří s končícím dnem. Beru si do ruky krabičku, vypadá jako od dvacítky cigaret, skutečně je od cigaret, avšak není prázdná, a přece v ní cigarety nejsou, je to tedy něco jako dětská hádanka.

Stoupám si stranou do vyhlédnutého místa. Když prvá vlna z autobusů dosahuje schůdků na loď, beru do jedné ruky krabičku od cigaret a cigaretu, do druhé zapalovač, opravdový, nikoliv kameru. Škrtám, zapaluji si cigaretu a potom krabičku ležérně odhazuji, stejně se po mně nikdo nedívá, všichni čumilové zírají na loď a ti z lodi zase na dav, který se cpe na můstek. Je tam financ, který má na pupku zavěšenou poličku a mechanicky jako na běžícím pásu štampilkuje pasy. Za ním stojí poddůstojník z Baalbekonie a odebírá cestujícím kartičky, které dostali před odchodem z lodi.

Vmísit se mezi zástup a dostat se až na schůdky mi nedělá žádnou potíž, ale pak musím trochu zabrzdit a nechat se několika uspěchanci předejít, protože mi v kapse ještě necvrnkly stopky, které jsem si pro tento účel odpoledne koupil. Až teď!

Ve stopkách cvaklo, ale tak slabě, že to sotva slyším sám. Honem se cpu dál. Už jsem před financem, když se to stalo.

Na nábřeží rána jako z kanónu, z koše na odpadky se vyvalil dým a vyšlehly plameny.

Kdyby se něco podobného stalo ve Francii, začnou lidé brebentit a rozhlížet se, co se děje. V Anglii by leckdo řekl shocking!, tahle mládež dneska, bad taste!

Tady v Itálii, kde mají díky tyroláckým extrémistům s výbuchy neblahé zkušenosti, by měl mít můj experiment poněkud jiný ohlas. A také že ano.

Lidé dole začínají prchat, ti v celnici i na lodi a na schůdcích vyjeveně hledí k výbuchu. Naprosto nikdo mne nevnímá, financ se štampilkou ve strnule pozdvižené ruce i pod důstojník s otevřenými ústy se dívají upřeně dolů Mihnu se kolem nich jako myška a už jsem na palubě. V tom okamžiku dostoupila vřava vrcholu, ale začíná zvolna opadávat, aby znovu nabyla na síle, když se s řevem sirén blíží policejní vůz a za ním hasiči, kteří jen taktak že nesjeli do moře.

Krátce a dobře, výsledek je ten, že Baalbekonie s kursem Alexandrie-Bejrút odplouvá s dvacetiminutovým zpožděním. Nikdo nemá potuchy, že do dálav Středozemního moře veze slepého pasažéra.

MEZI GRÁCIEMI

Držím se ve stínu a sledují, co se děje na nábřeží. Co by se tam dělo. Nic. Obvyklý dav se máváním loučí s lodí, financové balí fidlátka, je mezi nimi i Mattoni. No. A už jsme na rejdě. Cestující opouštějí místo u zábradlí na levém závětrném boku.

Většina z nich se stáhne do jídelen, později se naplní oba bary, nějaký tucet půjde od deseti do kina, dvojice se ztratí ve stínech a mezi připoutanými auty, jiní se odeberou do kajut k detektivkám, snoubenkám, manželkám či k práškům pro spaní a proti zažívacím potížím. Co však podniknu já?

Naskýtá se několik možností. Buď se vmísit mezi plebs cestující v podpalubí a nocovat ležmo na palubě až do pěti, kdy ji přijde spláchnout námořník mohutným proudem z hadice. Nebo obsadit případnou volnou kabinu. A konečně nakvartýrovat se k nějaké opuštěné dámě, která cestuje bez doprovodu. Tato třetí možnost se mi moc nezamlouvá, protože deset k jedné by to byla prachatá babice a na úlohu gigola jsem si nikdy moc nepotrpěl. První eventualita padá sama sebou, protože tahle loď, právě tak jako její sesterská Fenicia, nemá třídu v podpalubí, ba ani turistickou, jen dvojku a první.

Co zbývá? Buď proflákat noc, jak se dá, ale to bych tak od tří do pěti mohl budit nevítanou pozornost námořníků. Nebo ta prostřední možnost – zabydlet se v prázdné kajutě. Ale je tady vůbec taková? A když ano, jak ji objevit? Sama se mi nepřihlásí. Šourám se tedy chodbičkami a snažím se vytypovat dveře neobsazené kabiny, tedy kajuty, ale co to povídám, vlastně apartmá, protože jsem na první třídě a velká vzdálenost dveří napovídá, že za každými z nich se skrývá maličký salónek, ložnička a koupelna. To by se mi hodilo.

Šinu se zvolna chodbičkou a napínám sluch, abych zachytil kdejaký zvuk z kajut a mohl eliminovat obsazené. Zachycuji však něco jiného. Perlivý smích a pak hlas, který se blíží z přídě do uličky. Je to hlas, popravdě řečeno hlásek docela milý a sympatický, známý, ještě ho mám živě zaregistrovaný v paměti, neboť jsem se s ním seznámil nedávno a znám ho v různých tóninách, od běžné konverzace až k Výkřikům hrůzy a naopak k Výkřikům, vyvolaným příjemnými pocity. Je to hlas mademoiselle Geraldiny Poucheové. V Brindisi bych řekl s medovým úsměvem: Tiens! C’est vous? Avšak jsem na Baalbekonii, kterou vládne společnost Jonasia, a Geraldinu jsem poprvé viděl v důvěrném rozhovoru s Mattonim, nehledě ani k jiným událostem Za tohoto stavu věci se dávám na kvapný ústup.

Jenže –

Na druhém okraji chodbičky, tedy směrem od zádi, se objevuje jiná dáma. je ke mně dosud obrácená profilem, snad se s někým loučí, snad nemůže odvrátit pohled od něčeho zajímavého. Tuhle ženu také znám. Tou to všechno začalo a nerad bych, aby to s ní teď – pro mne nepříznivě – skončilo. Je to dívka nadmíru půvabná, a mám-li věřit referencím, i chtivá vzdělání, je to, o tom nemůže být nejmenších pochyb, Pauline Laurentová, která jakýmsi kvapným způsobem přesídlila z Fenicie na Baalbekonii.

Připadám si jako jehňátko, které prchá strmou roklí před pardálem a pojednou se proti němu vynoří tygr.

Mezi oběma tragickými eventualitami volím riskantní cestu do neznáma, cestu s otazníkem za dveřmi nejbližší kajuty, které rychle otevírám a hbitě je za sebou zabouchnu.

Za dveřmi mne mohlo očekávat všelicos. Prázdná kajuta, nebo horší eventuality. Ve skutečnosti mne očekává pohled na blondýnu s vlasy jako len, které si právě pročesává hřebenem. Ještě jí něco chybí do třicítky, pěstěná, ale ne přešminkovaná, řekl bych tak 90 – 61 – 90, štíhlé nohy, útlé ruce, tohle snad stačí. Mně ano. Upírá na mne oči, které mají barvu polední oblohy nad Jadranem.

„Přeslechla jsem asi, že jste klepal.“

Mluví francouzsky a její hlas zní příliš medově. To není dobré znamení.

„Totiž,“ povídám, „jaksi –“

„Přejete si něco?“

„Přišel jsem,“ špicuji uši a zdá se mi, že slyším z chodby jakési nežádoucí hlasy. „Já jsem sem přišel, ano –“

„To mi neušlo.“

„Madame,“ nalézám pevný hlas a mířím do černého, v dané situaci se nedá nic jiného dělat, „jsem prostě tady. Je to osud.“

„A když vás odtud vyhodí stevard, bude to také osud?“

„Zajisté. Ovšem přivolaný vámi. Ženy jako vy, madame, osudu vládnou a vytvářejí ho. Není jich mnoho a soudím, že by měly být ve svých rozmarech velkorysejší. Stevardova náruč by mi nehověla, je na můj vkus příliš hrubá.“

Oči se slabě přivírají.

„Chcete říct, že vás potrefil Amor, a proto jste sem vpadl.“

„Ne tak doslova, madame. Ten baculatý naháček mne postřelil až teď, když jsem otevřel dveře.“

„Jste tedy střelený, hned jsem si to myslela. Kdybyste mi byl řekl, že vás okouzlil pohled na mě, a proto jste sem vnikl, tak bych ten puntík stiskla. To byste mi totiž lhal. Z toho by plynulo, že máte nekalé úmysly. Ale dosud jste se mi nepředstavil.“

„Daubin, madame, Alfons Daubin, promiňte, že jsem v tom spěchu… Cestuji do Bejrútu.“

No vida, začíná se to rýsovat docela nadějně. Nikde nevidím žádné známky, které by připomínaly přítomnost muže. Je docela možné, že madame cestuje sama a že – zase registruji její celkový zjev – že počty pravděpodobnosti nevyšly. Naštěstí.

„Do Bejrútu? Kterou máte kajutu?“

„V tom je totiž ten malér, madame. Žádnou. Jsem prakticky slepý pasažér.“

Madame klouzne jadranskonebeskýma očima po mém zevnějšku.

„Na chudáka bez vindry nevypadáte.“

„O vindry by ani tak nebylo, madame, ale musel jsem opustit italské teritorium poněkud nakvap.“

„Kasa? Podfuk, který nevyšel?“

„Ne, madame, nic kriminálního. Mohlo by se říci, že jde spíše o politický delikt.“

„Vy jste komunista?“

„Něco horšího, prosím.“

„Anarchista?“

„Ještě něco horšího, madame. Idealista. Idealista v dnešním světě. A to je anachronismus. Chápete, že se utkávám s nepřízní. Proč se dostává nešťastnému světla a proč života do duše roztrpčeným?“

„To vypadá na Joba.“

„Správně! Poněkud mě udivujete, i co do duševních fondů,“ povídám. Takové křehotinky vysoce oceňují uznání inteligence a vzdělání, protože kdekdo jim cpe jen jejich tělesné přednosti. „Je to Job. Potom otevřel Job ústa a zlořečil dni svému.“

„Posaďte se, pane Daubine. Vaše přítomnost na lodi nějak souvisí s tou explozí v přístavu?“

„Bezprostředně,“ sedám si na čalouněnou židli. Madame v průhledném župánku také usedá. Nejbližší hodiny se rýsují jasněji a v podstatě uspokojivě. Tohleto vyhlíží jako vstupenka na premiéru. Ticket for the first night – jak výmluvné, za kulatým okénkem kajuty se již usídlila noc. „Byla to ovšem pouze demonstrace, pečlivě uvážená, aby se nikomu nic nestalo.“

„Vy jste Francouz, pane Daubine?“

„Američan francouzského původu, madame, který pak vystudoval v Německu.“

„Tudíž tak trochu kosmopolita. A povolání?“

„Mám něco pod cihlou, jinak se věnuji různým zájmům“

„Rozumím. Jako je třeba minikanonáda. A jiným, že? Nyní ovšem jsou před námi praktičtější otázky. Co teď? Šel byste se mnou na večeři?“

„Byl bych tím polichocen, madame, ale obávám se, že bych k své osobě strhl nevítanou pozornost.“

Madame chvilku uvažuje. Zase přimhuřuje víčka, ale její oči teď mají jiný výraz. Asi tak se na tržištích v arabských šejchanátech dívají kupci na mladičké otrokyně. Měl bych tím být dotčen, avšak nejsem. Nechci se dělat lepším, než jsem. Ne že bych byl Dorian Gray, ale přece jen mám daleko k řeholní sutaně.

„Tak tedy povečeříme tady,“ madame se rozhodla pro koupi. „Počkejte zatím vedle v ložnici.“

KDYBY POPLATNÍCI VĚDĚLI…

Na plochu je to malinká místnůstka, o málo větší než pingpongový stůl, avšak supernoblesně zařízená, je to tady zřejmě ta kajuta, které se na parnících říkává vévodská. Zdá se, že madame je Někdo. Nádherné lůžko je však úzké a také otoman jako nudlička, trochu mne to znepokojuje. Otvírám zapuštěnou skříň a už letmý pohled stačí k tomu, abych tiše hvízdl. Je tu jen pár toalet, ale každá z nich už na ramínku ukazuje, že jde o unikát od Diora nebo z podobného salónu.

Ťukám se kotníkem do čela. Kdo jen to může být? Krasavice na pohled ze všech stran, ještě mladá, distingovaná, movitá, měl bych ji znát aspoň z obrázků v časopisech. A já ji někde viděl, no na mou duši, mám dojem, že jsem si tehdy lehce povzdechl, byl to snímek na čtvrt strany takhle vpravo nahoře, na křídovém papíře to bylo, no, ano, barevný tisk, ale co do hroma tam bylo, jaký exteriér, ona sama nebo ještě s někým, ale s kým, to ne a ne si z tupé makovice vybavit, natož pak jméno. Bude to však Francouzka, je vdaná, to dokazuje hlaďounký jednoduchý kroužek na prstě vedle prstenu pro bratra za deset tisíc franků. No – uvidíme.

Vedle se otvírají dveře, dívčí hlas praví dobrý večer, madame, také ji mohla, káča, oslovit jménem. Skláním se ke klíčové dírce a zahlédnu asi tak pětadvacetiletou servírku, žádná šereda to není, ale přece jen trochu moc plnoštíhlá na můj vkus.

„Prosila bych prostřít pro dvě osoby, Lucy. A copak by tam bylo dobrého?“

Madame vybírá, dobře a také prozřetelně, protože objednává pouze jediné teplé jídlo, je to poulard s brusinkami, ostatní jsou všechno pikantní předkrmy a příkrmy v utěšeném množství a rafinovaném výběru od dalmátské směsi Donjuan až po zavináče ve velbloudí smetaně, hodokvas doplňují dvě lahvičky řeckého vína, které mi k této příležitosti připadá přece jen poněkud těžké, ale hostitelka zřejmě ví, co činí.

Večeře to byla parádní, jen co je pravda, a proběhla v pohodě, jen dvakrát jsem se po zaklepání běžel schovat do ložnice – když nesla Lucy poularda a nakonec kávu. Hovor, který těkal nad stolem v salónku, byl podle mého gusta, pohyboval se v rovině mírného sarkasmu bez narážek, jímž se říká dvojsmyslné. Mohl ho klidně vysílat lodní rozhlas a možná, že by se leckdo pobavil, aspoň poznámkami a nápady pro mě dosud bezejmenné madame.

Teprve při kávě se rozhovor stočí do intimnějších poloh.

„Možná, že jsem vás připravil o zajímavý film, dobrou knížku nebo zábavnou společnost,“ připaluji oběma cigaretu. „Je mi to líto.“

„Asi se mýlíte, Alfonso.“ Říká mi teď Alfonso, snad proto, že jsme dosud v italských vodách, Baalbekonia se plouží pár mil od pobřeží, které máme po pravém boku. „Pravděpodobně bych stála na zádi a dívala se do zčeřených vln. Ale spíš na přídi, vítr by mi odnášel vlasy dozadu a myšlenky bůhvíkam. Vy si o mně možná myslíte všelicos a nevím, co si budete ještě domýšlet. Snad bych ještě měla připojit, že mému muži bude za pár dnů šedesát. A mně osmadvacet, Alfonso.“

„Na Černé Hoře není takový rozdíl ničím senzačním.“

Madame jako by přeslechla mou poznámku.

„Zní to za této situace poněkud absurdně, ale já ho mám ráda. Ale přesto… Hloupých deset nebo dvanáct let, které tu jsou navíc. Kdekdo si myslí, že jsem si ho vzala jen proto, že je to boháč. Ne, Alfonso. Byla to před deseti lety velká láska, a já toho nelituji. To jen tak pro orientaci. Alfonso. A nelituji ani toho, že jsem se musela vzdát kariéry. Snad i závratné kariéry.“

Teď mi zčistajasna svitlo. Nancy Fochová, hvězda, která se mihla filmem šedesátých let jako oslňující blýskavice. Vytanul mi před očima obrovitý nápis NANCY FOCH ve strhující fresce LÁSKA K TŘETÍMU. Film s námětem na tehdejší dobu velmi odvážným měl senzační úspěch. Čekalo se na další filmy s Nancy Fochovou – ale už se nikdy na plátně neobjevila.

„Tehdy po premiéře mi zástupy floutků padaly k nohám, ale já jsem odjela s Julienem, ani dodnes nevím proč. Prožili jsme kouzelný den. Pak mi řekl: V tom filmu jste hrála sama sebe. Jen on to poznal. Obávala jsem se hrát v dalším filmu, váhala jsem. Pak spáchala sebevraždu Gladys Renoirová, byla to nějaká herečka! Četla jsem její deník i závěr na rozloučenou. Ne, já už hrát nebudu, svět filmu není pro mě. Vzali jsme se. Přinesl mi štěstí, nechal mi volnost. Víte, proč vám to vyprávím?“

„Ano. Snad, co snad, určitě jsem trochu pitomý. Ale ne netaktní.“

„Zkušený.“

„Do jisté míry se to dá tak říct.“

„Mám na mysli zkušenost v ženách.“

„Také tak jsem to pochopil.“

„A vaše nejzajímavější zkušenost?“

„To je těžké… každá je zajímavá svým způsobem.“

„Tak tedy ta poslední –?“

Modř očí mizí, rty se pootvírají, tváře zblednou.

Původně jsem měl v úmyslu v noci vyrazit na chvíli ven a trochu špehovat. Sešlo z toho, byl jsem zaneprázdněn. Vzbudil jsem se až ráno v deset, a ještě se mi nechtělo vstávat.

Vidím však, že Nancy je už vzhůru, slyším šplouchání z koupelny.

Násilím a nerad odtrhuji myšlenky od hodin, které předcházely spánku a několikrát si opakuji, že nejsem na dovolené, ale ve službě. Pochybuji, zda ministři financí států, které přispívají na Interpol, by byli nadšeni, kdyby se stali svědky mé služební činnosti v posledních dvanácti hodinách.

Něco mě zneklidňuje. Že jsem zklamal důvěru poplatníků Interpolu a nešmejdil v noci po Baalbekonii, na to mám svědomí dostatečně široké Avšak jedna věc, jeden detail v trochu zdramatizované a přece jen kapánek afektované zpovědi Nancy Fochové (či jak se teď jmenuje) mě znepokojuje. Byla by to náhoda, ale vzhledem k lodi zase ne tak neuvěřitelná, ovšemže značně komická, ale naproti tomu i závažná. Závažná skrz naskrz, protože by mi mohla buď ohromně pomoci, nebo naopak vrhnout Raymonda Tarra do zkázy.

„Dobré ráno!“ Nancy se vrací z koupelny oblečená do osušky a tónem pozdravu předurčuje naše vzájemné vztahy na celý den. Není mi to proti mysli. Naopak, zděsil bych se opaku „Objednám snídani. Co byste si přál?“

Hovoří teď anglicky, aby přechod z tykání zpátky na vykání nevypadal násilně. Copak o to, je to chytrá panička A vůbec, rád bych s ní propovídal celé hodiny, i kdyby jí bylo osmdesát. Pokud jde o rozmluvu, tak se obyčejně lépe bavím se starší než mladinkou dámou.

Povídám, že bych nebyl proti vydatné snídani, a Nancy, že něco sežene.

Po zaklapnutí dveří počítám do patnácti a pak opatrně otvírám její kabelku na poličce. Velice opatrně, protože mnohé ženy mají v kabelce zaběhaný pořádek a sebenepatrnější změna by jim avizovala nezvanou ruku. Naštěstí má cestovní pas v postranní přihrádce, mohu ho vytáhnout, aniž bych se něčeho dotkl. Pamatuji si, že byl titulním listem dovnitř, hřbetem nahoru.

Dívám se jen na první stránku: Nancy Glacierová, provdaná, stáří souhlasí, foto také. Dávám pas na místo a jdu se sprchovat. Napadá mi, že s holením to bude horší, copak o to, holicí strojek se tu dostane, ale přece by mohlo být někomu trochu nápadné, že ho kupuje dáma, která cestuje sama. Ona si už Nancy nějak poradí.

Když se vyhrabu z koupelny, Nancy právě přichází Vidím, že přinesla hromadu dobrot od rumunského loveckého salámu až po síťový pytlík pomerančů a dvě láhve coca-coly.

„Můžete se také podívat, co je nového ve světě,“ podává mi čerstvé vydání lodních novin. Jak tomu bývá, je tam nejdříve zpráva o plavbě, potom tříšť z toho, co radiotelegrafista přes noc v éteru nalapal, pár docela nevinných drbů o cestujících, denní vtip, program kina a několik reklamních anonci. „Je tam také pár řádek o Ohňostroji v Brindisi.“

Skutečně. Zpráva je na první straně jednolistových novin. Píše se tam, že šlo zřejmě o čin tyrolské irredenty nebo demonstraci extrémních živlů, která však neměla žádný vztah k M. S. Baalbekonia. Pachatel činu zřejmě naši loď sotva vnímal a jakékoli jiné domněnky by byly směšné.

Ještě se dívám na záhlaví lodních novin. Jsou rozmnoženy v angličtině, nazývají se Daily Times of Baalbekonia, za redakci odpovídá M. Wolkerová, kajuta č. 91, příjem zpráv a anoncí tamtéž, noviny vydává plavební a cestovní společnost JONASIA, Julien Glacier & Co., Bejrút. Libanon.

No nazdar. To je přece nadělení! Probendil jsem noc s manželkou samotného šéfa plavební společnosti!

DO ZEMĚ CEDRŮ A OTAZNÍKŮ

Po trase, kterou nyní sledujeme, vozili za starověku od východu otroky. Ubožáci trávili cestu v podpalubí bez slunce a bez naděje. Cítím s nimi. A to ještě mi kyne naděje.

Jinak prožívám plavbu v napolo mátožném stavu. Někdy se mnou zacuká křečovitý smích. Komičnost a absurdnost celé situace tkví v tom, že jsem vlastně v tomto zvláštním milostném vězení díky blízké přítomnosti tří mladých stvoření, které by klidně mohly stanout vedle sebe na stupíncích vítězek v soutěži královen krásy, jen nevím, kterou by porota postavila na stupínek nejvyšší. I já bych byl na rozpacích.

Není však zapotřebí, abych popisoval zážitky z plavby, totiž z pobytu v kajutě, ten krapet fantazie jistě máte.

Okénka kajuty jsou na levém boku, a když jsme pluli v blízkosti Kréty, díval jsem se toužebně k jejím pustým břehům. Jak by to bylo nádherné skočit do vody, doplavat k ostrovu tajuplné minulosti, plácnout tam sebou někde na kus písku ve stínu keře a odpočívat, odpočívat s vědomím osobní svobody.

Čas plynul jak do nemožnosti přeslazený sirup, ale konečně se loď přece jen dokolébala do přístavu v Alexandrii. Tady je čtyřhodinová přestávka, věnovaná prohlídce města.

Dychtivě zírám z okénka a napínám zrak. Bohové mi jsou nakloněni – dvě z grácií vystupují.

„Myslím, že se teď trochu projdu po palubě na sluncí,“ oznamuji. „Už si připadám jako brambor, co byl celou zimu ve sklepě.“

Nancy se netváří příliš nadšeně.

„Raději se brzy vraťte.“

Ploužím se tedy po opuštěné palubě, jsem poněkud mátožný, nohy mi jaksi špatně slouží. Přidržuji se zábradlí a postupuji kupředu. Nevnímám exotické prostředí, ostatně už je hodně pokažené vpádem západní civilizace. Místa, kde s chvostem ohně na hrotu se kdysi vypínal jeden z divů starověku, jak stojí v turistickém průvodci, mě dneska nepoutají. Ne. Mám zájmy přízemnější, lépe řečeno přípalubní.

Pod rukou mi klouzá hladké bílé zábradlí, ale pojednou ho zdrsňuje jakési zvlnění. No pravda, tady ho v délce asi pěti yardů kdosi znovu natřel, jak zkrabatiny dokazují. je to v místech, kde už se příď počíná nápadněji zužovat. Právě zde mívají nákladní lodi v zábradlí odsunovací část. U osobních lodí platí nařízení, že zábradlí kromě přesně stanovených částí musí být kompaktní s bokem. Asi tady někdy něco přece nakládali, jeřábník držel náklad příliš nízko a poškodil zábradlí. Jednou jsem viděl ve Rijece, že tak nabourali při nakládání auta zábradlí zrovna na přídi.

Počítám s tím, že mne třeba někdo sleduje, tak se opírám o zábradlí a chvíli plivám do vody. Pak si sedám na spodní část brlení kousek od nablýštěného chevroletu. Usedám jednak proto, že mne po té procházce bolí nohy, jsem dost unaven na tak dlouhou cestu, jednak abych si všechno promyslel.

Tak tupý zase nejsem, aby mi nenapadlo, že právě Baalbekonia je jednou z lodí, na nichž se dopravují pochutiny pro narkomany. Ale jak? Kde? Ten Švéd říkal, že udělali několik důkladných prohlídek. A nic. Proč nic nenalezli? Protože hledali v tradičních místech. Vtip je zřejmě v tom, že dobrá hlavička mezi pašeráky přišla na zbrusu nový knif, na místo, kde by drogy nikdo nehledal.

Vzpomínám si na jednu detektivku, kde kdosi uschoval nesmírně cenný drahokam do načatého balíčku obyčejného tabáku a nechal ho na stole. Ti druzí, už nevím, zda detektivové nebo darebáci, všechno prozkoumali, jako by hledali ztracenou špičku od jehly, ale nenalezli nic, vůbec je nenapadlo prohrabat paklík s tabákem, který byl při prvním pohledu na očích.

Ale kde tady na lodi by něco podobného bylo? Dutá kotva? Nesmysl, mohla by nastat okolnost, kdy je jí zapotřebí, a také se dělají revize takových zařízení, na to jsou bezpečnostní předpisy a lodní certifikáty. A co to zábradlí, kterého jsem si prve všiml. To by šlo. Vyplnit tyčky zábradlí dózami s jedy. Jejich naplnění a zase vyjmutí na místě určení by sice působilo jisté obtíže, osobní loď kotvící v přístavu musí být osvětlena, ale třeba si na to pašeráci něco vyšpekulovali, snad pneumaticky by to zboží z dutých tyček zábradlí dostali rychle a nenápadně ven, co já vím.

Tuhle možnost nesmím pustit ze zřetele.

Co dál? Nějaké nepropustné obaly a šup s tím do naftových tanků. Jenže to je místo, kde už se nejednou pašovalo, dokonce střelivo. Také by bylo možné vodotěsné kovové obaly magneticky přichytit na bok lodi pod čarou ponoru. Avšak vyjmutí by pak nebylo jen tak zcela bezpečné. Jak se v živém přístavu uchránit před zraky náhodného zvědavce?

O loď se může také otřít delfín, to ti vtipálkové rádi dělají, a drahý náklad by byl ztracen.

Ještě chvilku uvažuji, ale čím dál víc mám zamlženo. Tak se zvedám a šourám se přes palubu na druhou stranu.

Zase plivám do vody a milimetr po milimetru prohlížím nabílené kovové trubky. Zábradlí tohoto typu je pouze na přídí a na zádí, ve střední části lodi je horní opěrná plocha z nablýskaného dřeva. Možná, že se mezi tím tají určitá souvislost vzhledem k těmto znovu natřeným dílům. Ale jaká? Asi žádná. Prohlédl jsem ten kus milimetr po milimetru, ale moc bych se divil, kdyby to tady býval někdy někdo montoval.

Ploužím se dál po palubě ztichlé lodi, pár minut zase odpočívám na zádi, tady mne očima bez zájmu přejede jeden z mála lodníků, kteří zůstali. Ale abych to zkrátil: Vracím se za půldruhé hodiny a nejsem o nic moudřejší. Klesám unaveně do lenošky a říkám, že mne nějak bolí hlava.

„To vás brzy přejde,“ utěšuje Nancy a vrazí do mne dva prášky.

Vysvobození však přináší až pohled na strmý horský hřeben Libanonu. Země cedrů – ovšem kdysi, dnes až na tři malé háje má cedry jen ve státním znaku a na vlajce – a země otazníků. A tady by se na ně měla nalézt odpověď.

Konečně kýžený Bejrút, moderní východní metropole, kterou ovšem zatím vidím jen malým kajutním okénkem. Jistý Alfons Daubin bude mezi posledními, kteří opustí loď. Najdu si pokoj se širokánskou postelí nebo dvojitým gaučem Tam se rozvalím a hodiny a hodiny budu sladce spát navzdory všem těm ministrům financí z členských států Interpolu. Páni ministři! Raymond Tarr si po takové plavbě odpočinek zaslouží.

DALŠÍ POZVÁNKA DO ZÁHROBÍ

Kdoví, co si o mně myslel taxikář, kterého jsem najal v přístavu. Nechal jsem se totiž odvézt dvě stě metrů k nejbližší kavárničce. Vystoupil jsem ještě před hlavním bulvárem, který sleduje pobřeží a prodlužuje se v hlavní autostrádu země, na niž jsou navlečena města s fénickou i biblickou historií a také odbočky k bejrútskému letišti a na Baalbek.

Co je mi do taxikáře. Rozvalil jsem se do židle, dal jsem si ohromnou porci zmrzliny s ananasem a pikolíka jsem poslal do lékárny pro Energovitapinol.

V duchu se vracím k Nancy. Na nábřeží hned za celním plůtkem ji vítal bělovlasý osmahlý chlap jako hora, vzal ji do pracek, podržel si ji před sebou na vzdálenost těch ohromných rukou a pak jí udeřil o svá prsa, skrytá v bělostném sáčku. Nasedli do bouráku, jehož číslo jsem si zapsal do hlavy, a odfrčeli. Nějaký instinkt mi napovídá, že ty dva jsem v životě naposledy neviděl. Uvažuji však o přítomnosti. V podstatě jde myslím jen o to, jak to vypadá s mými vyhlídkami na další existenci na tomto světě. –

Existují dvě možnosti: Už se o mně tady ví, nebo se o mně bude vědět za krátkou dobu. Buď mne tedy už někdo sleduje, anebo ještě ne, ale raději budu vycházet z méně příjemné alternativy. To znamená, že kufr, který jsem si sem poslal z Brindisi, musím vyzvednout na letišti hodně opatrně. Třeba mají jen podezření, ale kufr by jim signalizoval vlka v patách ovečky. A já ten kufr mít musím, protože jsou tam speciální propriety, potřebné v mém řemesle.

Copak kamaráda mám v podpaží, na lodi jsem ho schoval hned, jak jsem tehdy prvně osaměl v ložnici madame Glacierové, mám také boty s podpatky, které pro mne mají zvláštní význam, i speciální zapalovač, mám také na prstě zázračný prsten s velkým kamenem, v němž je zamontovaná orientační mikrovysílačka. Jenže nemám plnicí pero s přijímačkou, nemám elektrický holicí strojek na odposlouchávání a natáčení hovorů, není tu pasta na zuby, co po příslušné manipulací vyprskne notnou dávku uspávacího preparátu. To všechno a ještě nějaké další drobnosti jsou v kufru. Tudíž nejprve pro kufr, pak do hotelu, potom na schůzku s Antoniem a ostatní se uvidí.

Za deset minut jsem si jist, že mne nikdo nesleduje, a posílen medikamenty uháním na letiště. S kufrem se vracím do města k hotelu Star a stěhuji se tam do toho nejlepšího, co mají volného. Zapisuji se pod jménem Alfons Daubin. Kostky jsou vrženy, pánové.

Před šestou se courám k přístavu. Fláká se tu dost lidí, no, jak to bývá, je druhá polovina června, tak už je zde také hodně turistů. Je za minutu celá, k navigaci si to z ulice od pošty kormidluje Antonio. Trochu sebou trhne, ale když vidí, že si ho nevšímám, jde klidně dál. Zapaluji si cigaretu, a jak jde kolem, tak povídám:

„Jdi vlevo. Nastup do projížďkového člunu.“

Antonio nic a lážo plážo okukuje loď řecké Thiraiki-Linie, která před chvílí přistála. Já se jakoby zajímám o jednu procházející se krásku, o níž jsem si jist, že by s pohrdáním odmítla i Adonise, protože tu zřejmě čeká na svou akvizici.

Snažím se s ní navázat bližší kontakt, ale když po mně dvakrát hodí ledovou krou místo pohledu, schlíple odcházím doleva. Trochu ještě okukuji a pak nastupuji do vyhlídkového člunu. Chlapík v tričku mi cpe do ruky za pět piáků jízdenku.

„Heleďte, chtěl bych, abyste to vzal kousek dál k Jonášově zátoce a na plné pecky, co to dá.“

„To je těžké, šéfe, motor pak hrozně řve.“

„Mně to vadit nebude,“ usmívám se nabubřele a pětidolarovka mění majitele.

„To je něco jiného,“ povídá tričko. „Uvidíte ten fofr, a radši si zacpěte uši.“

Je už poloobsazeno, rozhlížím se po místě a pak usedám vzadu vedle Antonia. Jsme v poslední řadě. Slyšet nás nemůže nikdo a Žádný dalekohled nedohlídne až k Jonášově zátoce.

Když to člunař rozpálil, křičím:

„Co je? Hoď mi to stručně!“

„Bydlím v hotelu Obelisk,“ huláká Antonio, „prokřižoval jsem s vozem celý Libanon, mají tady slušné silnice. Mám seznam všech lodí pod libanonskou vlajkou, osobních i –“

„I jakých?“

„Nákladních! Mám plavební řády ze všech přístavů, vím, kde a jak se přistává. Společnost JONASIA má barák tady v Bejrútu na bulváru. Je to vlastně rodinný podnik, šéfem je nějaký Julien Glacier, původem Francouz, je mu asi šedesát, ale atlet každým coulem. Slyšíte mě?“

„Slyším!“

„JONASIA je cestovní a plavební společnost. Má dvě dálkové lodí, Baalbekonii a Fénicii, jednu loď na pobřežní plavbu, Gabianu, dva motoráky, tři autokary, čtyři nákladní a osm osobních vozů. Mají sto dvacet stálých a asi stovku smluvních zaměstnanců. Glacier má šestipokojový byt v Bejrútu, jednu vilu v Džebajlu a druhou v horách. Slyšíte mě, Alfe?“

„Zatím ano. Jaký je to chlap, ten Glacier?“

„Má dobrou pověst u muslimů i křesťanů, tady se to dělí právě na dvě poloviny a jedni bez druhých nemůžou vládnout, je to velká legrace. Ten chlap je velký –“

„Co je velký?“

„Pracháč. Zazobaný i na zdejší poměry, a to něco znamená, tohle je bohatá země. Má o třicet let mladší ženu, prý moc hezká, říkají, že je mu věrná, a to je divné, protože je také rodem Francouzka. On ji má moc rád a ta ženská dvakrát za rok jede sama na rajz do Evropy nebo do Ameriky, tak nevím. Dost si zvou do Bejrútu i do víly v Džebajlu společnost, sami často chodí do Kasina, ale nikdo z nich moc nehraje. Glacier je také ve výboru, co pořádá divadelní hry a podobné srandičky na Baalbeku, je to kopec s fůrou starověkých zřícenin. To je zatím všechno.“

„Prima, Antonio. Bydlím pod svým jménem v hotelu Star, ale vyhledáš mě jen v krajním případě. Kdybys volal telefonem, tak se hlas jako Gino a řekni, že mi přineseš ten opravený dalekohled. Jinak budeš vždy ve dvanáct a v osmnáct před kinem Globe. A ještě něco. Teď půjdeš nenápadně za mnou, ale z velké dálky. Budeš dávat pozor, jestli po mně někdo nejde. Když ano, tak se mu pověs na paty a zjisti, co se dá. Ale raději si ho nech ztratit, než aby něco tušil. Kdyby ten člověk dělal nějakou habaďůru, tak ho nech, do ničeho se nemíchej, máš ho jen sledovat. Jasné?“

„Jasné!“

Člun vystřikuje gejzíry, jak se prudkým obloukem vrací k přístavnímu můstku Motor se odmlčuje a je mi, jako bych se pojednou propadl do nirvány.

„Fujtajksl,“ odplivuje si tlustý Bavorák, „tohle ale byla jízda!“

Zvolna se proplétám davem od přístavu do města. Slunce se již potopilo za horizont Levantského moře, tu a tam vyskakuji v oknech první světla.

Po bulváru se valí nekonečné proudy vozů, z nichž téměř žádný není starší než tři roky, za smutné éry francouzské okupace tu byl auťák senzací. Od konce kolonialismu se hodně zlepšilo k lepšímu, takovým Libanoncům mohou závidět v nejedné evropské zemi. Tohle asi také napadlo mudrlanta Antonia, kdepak asi je, otáčím se jako by nic, ale taliánského kamaráda nevidím.

To je tedy dost zajímavé. Ba, to je hodně zajímavé. Cítím v zádech lehké mrazení. Není to předtucha, ani intuice, jen zkušenosti a fortel. A trochu logické úvahy, rozumí se. Není-li vidět Antonia, je asi hodně vzadu. Možná, že má proč.

Zabočuji z bulváru do tišší a užší ulice, kterou po jedné straně lemuje park se všelijakými stromy a keři, o nichž vím právě jen to, že rostou ze země. Samozřejmě, i tady jsou chodci, v evropském i v orientálním, také zde jsou obchody s výklady, z nichž některé se soumrakem potemněly, jiné už osvětlují skryté zářivky.

Zastavuji se před jednou takovou výlohou, v jejímž skle se zrcadlí ulice a za ní zelený paraván. Pojednou vidím, jak se křoví rozhrne a cosi se tam třpytivě zaleskne.

Uskakuji stranou. Včas. Kolem ramene mi hvízdne stříbřitý paprsek a v dřevěném ostění výkladní skříně se zlobným, vysokým, pak stále nižším a slábnoucím bzučením chvěje se parádní dýka.

Podivný úkaz zahlédl jakýsi Arab v pruhované galábiji. Ukazuje na dýku, cosi vzrušeně brebentí, slyším z toho slovo policie, ale jen se usmívám, jako by mě taková překvapení obzvlášť těšila, vytahuji opatrně dýku, nejde to snadno, je asi dva centimetry hluboko. Obaluji tu lesklou pozvánku do záhrobí novinovým papírem a dávám si ji do náprsní kapsy. Arábek stále ještě chrlí záplavu slov, vrtí nevěřícně hlavou, ale nakonec se vzdává a jde si po svém.

Já také.

PÁN NAD LINKOU NÁHLÉ SMRTI

Povaluji se v hotelovém pokoji a čekám na telefon. Předpokládám určitě, že zazvoní.

Konečně.

„Pan Daubin? Mohu přepojit hovor?“

„Klidně.“

„Tady je Gino,“ slyším v aparátu, „dobrý večer, pane Daubine. Tak bych vám mohl ještě dneska přinést ten opravený dalekohled. Dalo nám práci usazení hranolku. Mám s tím k vám skočit?“

„No jistě – ale počkejte, něco mi napadá, půjdu ještě ven. Přineste mi, jak jen se to jmenuje, nemohu si – no tam, kde jste mě posledně viděl, ano?“

„Samozřejmě, monsieur. Hned tam jdu.“

Taxík, průchod holičstvím, další taxík a pak průchod kinem mě ubezpečuje, že jsem všem případným nohsledům vypálil rybník.

Antonio se šmrdolí u parku naproti výkladní skříni, jejíž rám nese stopu pozdravu z linky náhlé smrti.

„Půjdeme si ulevit plicím do parku, ne?“ Vyhlédl jsem v polostínu osamělou lavičku. „Tak co bylo?“

„Asi za pět minut po odchodu z lodi se mi začalo zdát, že vás někdo sleduje. Stáhl jsem se víc dozadu, a opravdu. Sunul se za vámi třicetiletý chlap, vypadal na Araba, ale měl evropské šaty, chlapík jako lasička, víte jak to myslím: štíhlý, pružný, přitom takový vláčný, ale rychlý v pohybech – to jsem ještě poznal.“

Nedalo mi to a usmál jsem se.

„Když jste zahnul sem do ulice,“ Antonio pohodí hlavou k Rue Catherine, „předběhl vás parkem. Nedalo mi práci ho sledovat, jsem vlastně ještě kluk –“

„Detektiv Danny.“

„Vy ale znáte lidi,“ směje se Antonio, „ta knížka mi učarovala. Nu, a tak jsem všechno viděl. Jak po vás mrskl dýkou. Nemohl jsem nic dělat, ale abych řekl pravdu, srdce mi na chvíli vynechalo. Jenže jste byl zřejmě připravený. Jak to? Tedy jestli se smím ptát.“

„Je to jednoduché. Na bulváru jsem se po tobě díval, neviděl jsem tě. To znamená, že jsi byl někde hodně vzadu. Proč? Protože jdeš za někým, kdo mě sleduje. Řekl jsem si, že jestli se ten někdo pokusí o útok, nepoužije ve městě střelnou zbraň, to by pro něho mohlo špatně skončit. Tak jsem si ho vlákal tam, kde se mi to hodilo. Měl jsem volbu místa. To často rozhoduje, Antonio. Tak. A potom?“

„Chlap pár kroků uháněl, ale když viděl, že se nikdo za ním nežene, zmírnil a nakonec šel docela pomalu, něco si brumlal a vypadal dost naštvaně. Pak si vzal taxíka a já také. Jel jsem za ním. Nevím, jestli byste uhodl, kam,“

„Copak o to, hádanky mi dávala už maminka. A jak tě tak poslouchám, začínám si myslet, že mohl jet třeba do Džebajlu k vile, která má číslo 134 a jmenuje se Mimosa“

„Jste sekáč, Alfe, trefil jste do černého. Že ta víla patří Glacierovi, asi také víte. Chlápek si odemkl branku vlastním klíčem, ale pro jistotu jsem ještě čtvrt hodiny čekal. Nevyšel. Tak jsem se vrátil do Bejrútu. To je všechno. Co teď?“

„Co teď? Půjdeme si zahrát ruletu.“

„Budu také hrát?“

„Samozřejmě.“

„Sázet? A co když prohraju?“

„K tomu jsou herny, Antonio, aby se v nich prohrávalo. Každá zábava něco stojí.“ Antoniovi zešpičatěla brada. „Neboj se, prohra jde na konto režie.“

„A kdybych náhodou vyhrál?“

„Tím líp, výhru si dáš pod cihlu, stejně ti ta legrace jinak nic nevynese leda dírku do kůže, když si nedáš pozor nebo něco zvrtáš.“

Antonio chvíli uvažuje.

„Já žádný profit nechci, takové prázdniny by si nedokázal vymyslet ani nejlepší kamarád,“ konečně povídá. „Ale kdybych se mohl na něco zeptat –“

„Kdo se moc ptá, moc se dozví, praví nám moudrost lidové slovesnosti. Není zdravé, aby člověk mnoho věděl, jednou se dovíš všechno… když to dopadne líp než mizerně. V ruletě se vyznáš?“

„Trochu. Moc ne.“

„Tak podívej: Hodíš se do gala, nastartuješ vůz a tak v devět budeš v kasinu. Měl by ses chovat jako synáček zazobaného, ale ne zas zvlášť bohatého tatíka, jedináček, který mu trochu pouští žilou, ale v podstatě si moc dovolit nemůže. Počítej s tím, že se tam na tebe nalepí nějaká prospektorka. Budeš sledovat cvrkot, nic víc. Odjedeš do svého hotelu dvacet minut po mně. Dřív jedině tehdy, kdybych si zapálil doutník. V tom případě bys to bral kalupem sem. Jasné?“

Antonio říká, že ano, a jdeme každý po svém. Stavuji se na poště, a jak očekávám, mám tam dopis s francouzskou známkou. Pár kroků dál je půjčovna vozů, kde se stávám dočasným uživatelem jaguára, který má najeto šest tisíc mil. Vůz má olivový kabátek, tedy nic apartního, ale barva mi právě vyhovuje, nekřičí příliš do světa.

V hotelu Star se věnuji dopisu z Francie. Jeho autorem je samozřejmě kolega, s nímž jsem hovořil v brindiské cukrárně u vzteklého Taliána.

S profesorem je všechno v pořádku. Jean Borden je skutečný dokař, ale na své příjmy si žije na vysoké noze. Souvislost s Paulinou Laurentovou či údajnou Geraldinou Poucheovou zatím nebyla zjištěna. Šetření pokračuje. Více v dalším dopise.

Splachuji útržky dopisu, pak se dávám do pucu a jedu něco pojíst do restaurantu s výhledem na Holubičí skálu. Ještě teď, dávno po západu slunce, je horko Rozpálený hřeben Libanonu žhne, teplem sálají stěny bejrútských domů i dlažba, která je čistá jak jídelní stůl. A to před jedinou generací tu ušmudlané babizny a černooké krasavice vylévaly splašky přímo na ulici.

V tom vedru se člověku ani kloudně nechce jíst. Moje večeře se skládá pouze ze čtyř studených předkrmů, bujónu se slanými rohlíčky, vídeňského řízku, nových brambůrků po francouzsku, topinek, čaje, kousku sýru a sklenky podchlazeného bílého vína.

Platím a jedu.

Po levé straně mi zůstává pobřeží Levantského moře s dvěma tucty barevných světel ze vzdálených lodí i z blízkých člunů, na pravé straně se z pronikavě vonících hájů zvedá strmý hřbet Libanonu. Jeho siluetu zdobí sprška zářivých bodů. Každý z nich signalizuje vilu, často i miniaturní palác či zámeček nějakého naboba. Mezi ně patří většinou cizinci: Evropané, hlavně Francouzi, pár Američanů, několik barevných boháčů i řada Arabů, všelijakých emírů i šejků, o jejichž bohatství a výstřednostech se vyprávějí v Libanonu legendy.

Všechny vily a paláce na úpatí horstva se užívají spíš jako víkendové chaty, jsou obydleny pár dní nebo týdnů v sezóně. Jen okna víl, které patří Libanoncům, září do noci častěji, asi stovka takových sídel se pronajímá turistům, kteří jsou stříknutí romantikou nebo okouzleni krásou té podivuhodné země a kteří samozřejmě na to mají Také na pobřeží je rozseta řada vil, zvláště tady blízko Bejrútu. Ke každé z nich patří krytá loděnice s můstkem, soukromá plovárna, někdy i nezdařený pokus o vytvoření pláže. Všude všechno pěkně upravené, čisté, účelné a nad tím nahoře vysoká, třpytná, subtropická nebesa. Tím vším chci pouze říci, že je tu krásně.

Pak se vpravo v záři tlumených světel za jezerem jako šarlat rudých růží objevuje běloskvoucí pohádka: Casino du Liban.

Terasa, vodotrysky, všelijaká loubí a tak dále, až po dětský útulek a psinec, neboť dětem a psům je vstup do kasina zakázán. Zmíněná zařízení ovšem zejí prázdnotou, protože kdopak by sem jezdil v noci s batoletem; a k dospělým tady na předělu Orientu patří všichni muži nad dvanáct a ženy nad deset let. Pokud jde o psy, dámy nechávají znuděné chlupaté mazlíčky nebo žlutooké bestie ve vozech.

Přístup do kasina je povolen pouze ve společenském úboru. To znamená, že můžete přijít třeba bos a s ubrusem kolem boků, neboť kdopak může vědět, jaký druh úboru je ve vaší domovině společenský. Nicméně pokud jde o Evropana, předpokládá se světlý smoking. Podle toho jsem se vymódil.

Boy mi přiděluje místo k zaparkování a já se pomalu loudám do hlavní herny za terasou.

V sále vpravo, kde ohromné tradiční větrníky čechrají klimatizovaný vzduch, sedí u stolů několik jednotlivců a pár skupinek.

Dominantou jedné z nich je statný bělovlasý atlet s osmahlou, výrazně řezanou tváří. Muž, který v bejrútském přístavu uchopil do svých pracek Nancy jako panenku z hračkářského pultu. Krátce a dobře, je to Julien Glacier.

A jako kupoli hvězdárny v Greenwichi protíná nultý poledník, probíhá Glacierem jiná pomyslná, nicméně také důležitá čára – linka náhlé smrti. Zatímco ani celý pluk astronomů a geografů nemá žádný vliv na onu greenwichskou čáru a nanejvýš mohou sledovat, co se na ní a kolem ní děje, monsieur Glacier je na své lince absolutním pánem i zdrojem všeho dění.

Jak dlouho ještě?

To se ukáže.

SÁZKA A CHEVAL

Celkem to mám v kupě.

Kdyby byl na mém místě Svenborg, patrně by už chystal zátah. Sepsal by si desítky faktů i faktečků, všechno by propočítal a zkombinoval, stanovil by hodinu H, angažoval pro ni kupu policajtů a podle stopek by to zmáčkl v Marseilli, Neapoli, Brindisi, Aténách i v Libanonu. Potom by najisto sáhl sem a tam, takže by pro celní správy i soudy měl dostatek důkazů, ale také by perfektně předvedl, jak se po lince náhlé smrti drogy opravdu pašovaly.

Bohužel si musím přiznat, že mezi Svenborgem z komise OSN a mnou je určitý rozdíl, který by se dal nejlépe vyjádřit v IQ nebo v počtu a hustotě mozkových závitů. Já na to prostě musím jinak. Sloním krokem, dalo by se říci. A jak se znám a jak napovídají zkušenosti z dřívějška, buď se to podaří, nebo ne. Když se věc podaří, bude výsledek poněkud jiný, než jakého by dosáhl Svenborg. Obávám se totiž, že v takovém případě přijdou soudy poněkud zkrátka.

Koutkem oka vidím, že ve společnosti bejrútského rejdaře se vyskytuje nejen madam Glacierová, ale také chlapík jako střižený podle Antoniova popisu, pak snědý čtyřicátník s fezem na kulaté lebce a konečně žena semitsko-jordánského typu, která jako by vystoupila z románových zkazek o Bereniké. Odhadl jsem, že by mohla mít pětadvacet let.

Moc bych se divil, kdyby mne Nancy nepoznala, ale nedává nic najevo, to konečně mohu čekat, není z těch, které před vděčným publikem montují na manželovo čelo rozeklanou ozdobu. Nevím ovšem, co Nancy ví. Dost by mě to zajímalo, jestlipak má tuchu, z jakých pramenů pochází bohatství, jímž ji Julien zahrnuje?

Ještě na jednu věc jsem zvědavý – co bude či nebude, až stanu tváří v tvář Geraldině Poucheové, pokud ovšem známá brindiského celníka Mattoniho už nedala Libanonu adié.

A ještě jedna otázečka na okraj: Kdopak to dal vlastně echo o přítomnosti monsieura Tarra v té krásné biblické zemi? Kdopak se přičinil, že jsem se musel uhýbat dýce na Rue Catherine?

Šinu se co noha nohu mine do velkého sálu, kde už visí hrozen kolem rulety. Lhostejný croupierův hlas uzavírá sázky. Samozřejmě, že mluví francouzsky. Franština se vždycky skvěle uplatňuje tam, kde se o sebe opírá lehkomyslnost s rizikem.

Také téměř polovina hostí v kasinu hovoří jazykem Moliérovým, jinak tu zní angličtina, arabština, němčina a italština, ale zaslechnete i jiné jazyky. Kus Babylónu pod Libanonem.

Kolo se točí, pomalu zastavuje a kulička zapadá na číslo 29. Berou tedy všichni, kdo vsadili na černou, na passe, na impair, příslušný transversal a samozřejmě na to šťastné číslo.

Vidím, že na devětadvacítce je pouze jeden desetifrankový žeton. Croupierovy hrabičky přisouvají k Antoniovi desetifrankový a ještě sedm padesátifrankových žetonů. Inu, štěstí začátečníka, který se ještě nenechal obloudit zaručeně pravými systémy.

Druhá černá, slyším čísi hlas. To znamená, že by teď měla padnout červená, a tak sázím na barvu dvacet franků. Padla však černá 31. Za sebou dvě černá lichá čísla v dolní třetině, před tím také černá. Teď už by opravdu byla zralá červená někde nahoře, nejspíš ve třetím sloupci. Řekněme některá z červených číslic v horní polovině pravého sloupce, tedy 3, 9, 12 nebo 18. Číslice 9 a 12 jsou vedle sebe, a tak na ně sázím á cheval, na dvě čísla současně, kladu tam pět stofrankových žetonů.

Není to žádná senzace, i tady jsou zvyklí na daleko vyšší částky, ale přece jen jde o nejvyšší sázku v kole, a k tomu á cheval. Budí pozornost. O to mi jde, ačkoliv kdybych vyhrál, nemračil bych se.

„Dámy a pánové, konec sázek!“

Nějakých čtyřicet párů očí sleduje osudnou kuličku, jen hlavní sázkař pozoruje něco jiného. Je to útlá ručka, která mi zprava vstoupila do zorného pole, ruka, ozdobená jednoduchým zlatým kroužkem a pak prstenem, jehož cena mnohonásobně převyšuje vsazené peníze na plátně rulety. Teď se u ní objevuje jiná ruka, silná, osmahlá, na hřbetě porostlá prošedivělými chloupky. Nedá mi to a zašilhám stranou, až mi zalupá za ušima. No pravda, stojí tu celá společnost šéfa JONASIE, oči všech sledují kuličku, která se právě zastavuje na dvanáctce.

Croupier mi přisunuje sázku a hned na to výhru, osm tisícifrankových a pět stofrankových žetonů Navíc mi zpodbrví uděluje letmý pohled, a to už něco znamená.

„No ano, a cheval, to má něco do sebe,“ konstatuje kdosi za mnou. „Sázet na dvě možnosti dává větší šanci.“

Jak shrnuji žetony, všímám si, že moudrost vyslovil muž s fezem ze společnosti šéfa JONASIE.

„To je fakt, milý Idrisi,“ slyším poprvé v životě hlas Juliena Glaciera, „ale tahle pravda platí pouze pro ruletu. Pro hru, kde –“ na dvě vteřiny se odmlčuje, „o nic skutečně cenného nejde. Život má tvrdší pravidla.“

Odcházím se žetony v pravý čas, abych viděl, jak temná barva na líci pod fezem trochu zšedla.

Tohle je přece poznatek! Stojí za víc než mizerných pět set, které jsem riskoval do sázky.

Měním si žetony za libanonské piastry, civím do rukou pokladníka, avšak roztáčím šedé buňky naplno.

Co z toho všeho vyplývá?

Monsieur Glacier je na padesát procent přesvědčen, že jsem fízl, v každém případě však všetečka, který nemá na lince náhlé smrti co pohledávat. A přece v mé blízkosti pronese slova, jejichž skrytý význam by se mi mohl stát vodítkem. Proč ta neopatrnost? Protože soudí, že taková vědomost, a vůbec jakákoli vědomost už nebude panu Alfonsovi Daubinovi k užitku, jelikož mu ztuhne paměťová i mluvící aparatura.

Podíváme-li se z tohoto hlediska na otázku, proč rejdařova společnost se dotlačila u rulety až těsně ke mně, dostáváme znepokojivou odpověď. S pohledem takřka náměsíčným si strkám paklík bankovek do náprsní kapsy a šinu se přes pobočný sál k místům, která jsou označena sérií diskrétních znamení, aby nikdo z kaleidoskopu turistů neupadl do rozpaků.

Cestu mi křižuje postavička, která toho má dole málo a nahoře téměř nic, pomineme-li dlouhou špičku s nezapálenou cigaretou.

Zvedá ke mně pomněnkové oči, kolorované jako omalovánky, pokládá je na mou osůbku se zářící něhou, ale také prostoduchostí.

„Oh – promiňte! Nějak jsem myslela, že jste bratranec Jarick.“ přede tichým, vemlouvavým hlasem, „chtěla jsem oheň.“

„I kuš,“ povídám a cvakám zapalovačem, tím pravým. „Jsem od příbuzného řemesla.“

„Já jsem fakt nějak pitomá,“ chmuří se mladinká dáma a nevrle vdechne kouř „Ale vypadáš doopravdy jako džentlas a měl jsi takový skelný pohled.“

„Gentleman svým způsobem jsem a skelný pohled nemá nic společného s marihuanou, jako spíš s momentální zažívací indispozicí. I tak však vidím, že ses hodně tlačila kupředu, když rozdávali sex appeal.“

„Děkuju. Jsi milý. Hned jsem si ale mohla myslet, že nejsi žádný trouba, když jsi výhru sbalil, místo abys tam za deset minut všechno nechal. Říkají mi Alba Pitrasková.“

„Mně Alfons Daubin. Čao!“

V kabině nejdřív opatrně prohlížím sako, zvláštní pozornost věnuji postranním kapsám, v tomhle prostředí by se dalo čekat, že mi vpašují do šatů písečnou zmiji, škorpióna či podobné zvířátko, nebo také něco pichlavého, jako trn, žiletku, prostě nějakou vstupenku do míst, kde muslimy navěky oblažují hurisky Avšak nic podobného nenalézám.

Teprve podrobnější prohlídka přináší výsledek. V cirkusovém smokingu ve frajerské postranní kapsičce Ve výši pasu nacházím ušmudlanou zápalku švédského typu. Nikdy by nevzplanula Škrtnutím o krabičku a tím méně o nehet, protože hlavička je ze zeleného kovu. Tohle znám, něco podobného, jenže v dokonalejším provedení, tají můj bombastický prsten.

Zase si bělostné sako navlékám a vracím se do postranního sálu. Dávám si u barového pultu kávu a doutník Asi pět minut z té ohavné věci čoudím a pak se Casinu du Liban poroučím.

TESKNÝ ÚDĚL ABDEL HAMIDA

Člověk nikdy neví, který poznatek se mu jednou v životě může hodit. Před dvěma léty – při vyšetřování aféry s falešným korintským kovem – jsem se chvíli potuloval mezi Bejrútem a Tyrem. Tehdy jsem při soukromé a docela příjemné záležitosti důvěrně poznal jeden koutek na pobřeží, asi dvě míle od Bejrútu. S kapkou nostalgie jsem tam dnes při jízdě do kasina vrhl pohled který mi řekl, že se to místo nijak nezměnilo. A to se mi moc hodí.

Daleko za mým jaguárem se drží jiný vůz. Tak daleko, že by ani velmi podezřívavý člověk, zatížený stihomamem, nepocítil žádné zneklidnění. Pokud by ovšem před tím nenalezl v kapsičce švédskou zápalku, která vůbec žádnou zápalkou není. Ta automatická minivysílačka má akční rádius nejméně dvanáct set metrů, což pronásledovateli zajišťuje slušný odstup. A mně je to náramně vhod.

Za zatáčkou vůz skáče kupředu, pak prudce brzdím a strhávám ho doprava, do dvakrát zalomené slepé uličky, která končí na mořském břehu. Zprava i zleva stojí temné honosné budovy v arabském slohu, tedy s okny pouze do dvora. Těsně na břehu zatáčím ostře doleva, zastavuji a vypínám motor. Vůz je dokonale skryt. Má tak tichý chod, že ho sotva kdo slyšel, jestli vůbec někdo v doslechu je, což podle mých zkušeností není moc pravděpodobné.

Pokládám na sedadlo zápalku, která zápalkou není, a spěchám pěšky zpátky. Ne daleko. Schovávám se do zvýšeného tmavého výklenku ve zdi, kdysi tam stávala – alespoň Fatima mi to tehdy vyprávěla – vzácná socha, než ji někdo ukradl.

Je právě čas.

Od hlavní silnice slyším kradmé kroky a za chvíli v marnivém svitu hvězd vidím postavu, která se blíží tygřím stylem. Vláčné pružné pohyby, tichý krok; i náhodného pozorovatele by zamrazilo v zádech, vzhled příchozího má příchuť ztělesněného Zla a Nebezpečí.

Bližší pohled však odhaluje i komickou stránku. Človíček s pardálím krokem má na uších klapky, jsou to sluchátka, jaká používají radisti. V ruce pohybuje asi půlmetrovou anténou, a tak připomíná proutkaře, který se načisto zbláznil, protože při hledání vody místo na pramen narazil na zakopané dílo sira Staratforda „Podvody proutkařství ve světle vědy“.

Směrová anténa ho však bezpečně vede k jaguáru. Jak jde podél mne, hmátnu si po něm. Sotva stačil trochu zakňučet. Přidržel jsem mu na chvilku ústa a nos. Když sebou přestal škubat, odnesl jsem si ho ke břehu. Šplíchl jsem na něho trochu vody, a když otevřel oči, kladu mu první otázku:

„Tak kdopak jsme, co?“

Chvíli prská jako křeček, ale když jsem začal palcem zkoušet ostří dýky, kterou měl u sebe, rázem se uklidnil.

„Podobná věcička mi před nedávnem hvízdla kolem ucha,“ vzpomínám. „Ptám se tě poprvé a naposledy, jak se jmenuješ. Nedělej, že nemluvíš francouzsky.“

„Abdel Hamid,“ svěřuje se dost neochotně. „Tohle vás přijde draho.“

„Tu starost nech na mně. Zbytek nám řekneš na policii.“

Syřan se ušklíbl.

„Vy s tím půjdete na policii – akorát! Zrovna vy! Zpočátku to vypadalo, že jste fízl. Teď vím, jak je to s vámi doopravdy, a dřív nebo později se to dozví i šéf. Pak vám bude zatraceně horko!“

„To bych nerad,“ stírám si s čela pot. „A kdo tedy jsem, když ne od policie?“

„Od konkurence, to dá rozum. Podívejte, dám vám návrh,“ Abdel Hamid kuje železo, které se mu zdá žhavé. „Mám u šéfa velké slovo. Pusťte mě a já se přimluvím, aby vás angažoval. Takový číman, jako jste vy, se u nás neztratí a litovat nebudete.“

„Hm,“ chvíli si masíruji bradu. „To není jenom tak. já si to ještě rozmyslím.“

Pak jsem dvěma kabely Abdel Hamida sešněroval a naložil do jaguáru. Klidně jsem vyjel a zastavil se až v Rue Catherine. Antonio tu ještě není, přijel za pět minut, jdu mu naproti, aby můj vězeň nic netušil o mém pomocníkovi.

„Trochu jsem se zdržel,“ vykládá italský chlapec. „Hned jak jste odešel, vypadl za vámi ten vrhač nožů, je to zřejmě osobní šofér pana Glaciera. Současně si ten s fezem vzal do parády slečnu, s kterou jste hovořil v malém sále. Když referoval šéfovi, vypadal Glacier dost překvapeně, jako by se dozvěděl něco, co otřáslo jeho názorem na vás,“

„Něco mi povídá, že ho ještě další otřes čeká. Antonio, ujal jsem se toho eskamotéra s dýkou, mám z něho ve voze úhledný balíček. Kam to nadělení schovat, než se nějak vyčasí?“

„Víte co?“ rozjasňuje Antonio po chvilce dumání tvář. „Mám půjčený na paušál motorák s kabinkou. Je jen o málo větší než rakev. Garážuji ho v loděnici. Co kdybych s ním někam připlul? Chlápka tam šoupnem a hotovo. Když mu dáme proužek leukoplasti přes hubu, nikdo na něj nepřijde.“

Nápad se mi zamlouvá a proměňujeme ho ve skutek. Před uložením živého nákladu do trpasličí kajuty zavazuji Abdel Hamidovi oči a říkám mu, jaké jsem pro něj připravil obydlí.

Vůbec mi neděkuje, naopak pronáší vášnivý proslov, prošpikovaný necudnými komplimenty ze sedmi jazyků. Zvlášť poukazuje na to, že trpí mořskou nemocí a jak by děsně zkusil, kdyby –

„Ale jaképak řečičky,“ přerušuji projev. „Na to, že jsi mi chtěl vrazit kudlu do zad, se k tobě chovám přímo bratrsky Hned ti to znova dokážu. Měl bych ti správně tu nectnou hubu zalepit leukoplastí, ale co kdyby ses udusil? Třeba by to velká škoda nebyla, ale nechci tě mít na svědomí. Dám do kajuty papír s několika řádky, co jsi zač. Když nebudeš zticha, samozřejmě tě najdou, padne jim do očí lístek a skončíš v base. Tak si to dobře rozmysli.“

„Alláhu, co jsem ti udělal, žes na mě seslal takový úděl?“ naříká květnatě.

„Alláhovi nic, ale Daubinovi, a na to tresty jsou. Tak račte do kajuty, vašnosti.“

PŘIČINLIVÝM ŠTĚSTÍ PŘEJE

Jestli všechno dobře dopadne – což je ovšem stále otázka pro hvězdopravec – tak přijdu za tím restauratérem nejen s bejrútským policejním prefektem, abychom mu slavnostně vrátili pytlík peněz, ale navíc ho před reportéry prohlásím za hrdinu, což pro jeho podnik jako propagační akce reprezentuje další takový pytlík. Za své leknutí si to zaslouží.

Jmenuje se Tesalos Kazamikos, prý poloviční Řek, majitel restauračního podniku Intima, Už název nasvědčuje, že nejde o restauraci s batalióny číšníků a nedozírnými sály. Ne. Je to podnik při autostrádě z Bejrútu na Zahle a dál buď na Baalbek, nebo na Damašek Nerozkládá se hned u silnice, ale o půl kilometru dál ve svahu Libanonu na konci soukromé asfaltové vozovky.

Ten malý luxusní podnik jsme s Antoniem vytypovali hodinu poté, kdy Abdel Hamid musel vzít zavděk pohostinstvím v kajutě pro trpaslíky.

Uvažoval jsem takto: jakmile člověk ve fezu, Idris, pohovořil s Albou Pitraskovou, musela teorie Juliena Glaciera doznat povážlivé trhliny. Až do té doby se mu zdálo nejpravděpodobnější, že jsem státní nebo soukromý tajný, který jde po jeho kšeftech. Alba ale Idrisovi určitě řekla, že jsem člověk od fochu, prostě z galérky.

Tuhletu možnost vezme Glacier v potaz a bude se mu zdát docela věrohodná. Jeho názor se dále upevní, když se Abdel Hamid do rána nevrátí. Kdyby Syřana potkala nějaká banální nehoda, nebo kdyby ho měla v rukou policie, musel by se to Glacier dovědět. Ale ono nic. Co z toho bude vyplývat? Že jsem na šéfova člověka nastražil léčku, do níž padl. Nebo – že jsme ji nastražili my, lidé od konkurence. A když už mi štěstí přímo vtíravě nadbíhá, tak připouštím, že by se mi hodilo, aby mě šéf společnosti JONASIA měl za osamělého vlka.

Je osm hodin ráno. Slunce se už dávno přehouplo přes hřeben Libanonu a nemilosrdně opéká Bejrút.

Město se probouzí do denního shonu, už i některé obchody mají otevřeno, ale na ulicích je ještě dost pusto. Snídám jen na lehko minerálku, tatarský biftek, vejce na slanině, topinky s máslem a džemem k čaji, krajíček ementálu, pomerančovou šťávu a dva šálky silné kávy.

Pak jdu k autu a několikrát se pozorně rozhlédnu. Nic. Startuji a jedu cikcak kolem několika rohů, zastavuji při vjezdu na bulvár, ostřížím zrakem hledím chvíli vzad a pak teprve spokojeně odjíždím. Samozřejmě jsem si jist, že můj jaguár je obohacen o nějakou nepatrnou maličkost – asi to bude napohled docela obyčejná matička, magneticky přichycená někde na spodku blatníku – věda dneska docela změnila slídičské metody. Ale případné obohacení výbavy jaguára mě nechává lhostejným, je mi jedno, i kdyby šlo o dvojče, které vysílá nejen orientační signál, ale reprodukuje i rozhovor, dokonce šeptání ve vzdálenosti tří metrů od skrytého mikrofonu. Vůbec by mi to nevadilo. Naopak.

Jedu rekreačním tempem autostrádou nahoru k Zahle, za chvíli minu odbočku s decentním nápisem SOUKROMÁ CESTA SMĚR 1NTIMA, asi tak po půl míli obracím, jedu zpátky a u odbočky šup na soukromou cestu. Křížek a kolečko, vryté do asfaltu na začátku cesty, mi signalizuje, že je všechno v pořádku. Antonio bude asi někde za keři moruší a má za úkol mít oči na stopkách.

Dvě zatáčky a už vidím konec soukromé cesty, která se rozšiřuje v parkoviště pro tucet vozů Tolik jich tady jistě nikdy není, teď je tu úplné pusto, Ve všech oknech široké jednopatrové okrové budovy jsou spuštěny zelené žaluzie, vstup na terasu uzavírá silné červené, prohnuté lano, které naznačuje, že podnik právě nefunguje. V žulovém kvádru vedle mosazným plechem pobitých dveří vidím vytesaný a pozlacený nápis INTIMA a pod ním arabský, francouzský a anglický text, který sděluje, že restaurant je otevřen denně od 20 do 4 hodin.

Jaguar má tichý chod, ale stejně dojíždím s vypjatým motorem, otáčím vůz a stavím ho čumákem k odjezdu. Pak se podívám na hodinky a tři minuty čekám. Nic.

Natahuji si rukavičky, opatrně vystupuji a jdu tiše k domu. S hlavním vchodem se vůbec neobtěžuji, obcházím barák a zastavuji se až v nádvoří před zadním vchodem je zamčeno, klíč vězí zevnitř v zámku, tak si rozevírám pouzdérko se šídly. Trubkovou objímkou otáčím klíčem, uvazuji na zub nylonovou nit, vytlačuji klič dovnitř, spouštím ho na podlahu a pak si odemykám paklíčem Přetahuji si přes obličej narychlo vyrobenou masku, otvírám a zase za sebou přivírám dveře.

Nejdříve prohlédnu přízemí; tady jsou jen provozní místnosti, mezi nimi také kancelář s těžkým moderním trezorem. Prosím, pokladnu, která dá velmistru zabrat na dvě hodiny, tady má, ale petlici na dveřích ne.

V prvním poschodí je byt a čtyři luxusně zařízené pokoje pro hosty, unavené pobytem v restaurantu, jen ty peršany by stály za loupežnou výpravu. Intima musí být zlatým dolem.

Počítám, že se tu chodí na lože tak v pět hodin ráno, což znamená, že osazenstvo je právě v nejtvrdším spánku. A skutečně, jak procházím bytem, nikdo se ani nehne. Personál zřejmě dochází, protože tu bydlí pouze jediná služka, spí v nejchuději vybavené ložnici, ale i ona má na parketách koberce a na nočním stolku stříbrný budík. Tihle Libanonci už pomalu nevědí, co zpupností dělat, jak se jim povolila uzda, hned se probudila fénická krev a do země se hrne zlato ze všech stran. Budiž jim přáno, mají co dohánět za posledních patnáct set let, bídy si užili dost.

Ložnice paní domu je pohádka sama pro sebe, spící dáma ještě dost mladá a docela pohledná. –

Za dveřmi s rudými závěsy je další ložnice. Majitel Intimy se rozvaluje na nizoučkém gauči, který zabírá třetinu velké místnosti. Všichni se tady přikrývají jen prostěradly, ale i to má pan šéf shrnuté. Ruce a nohy rozhozené, ústa otevřená, bublá to v nich a občas zapískne. Může mu být k padesáti, ale tvář mu už zpustošily pestré životni osudy.

„Tak co, strejdo!“ trochu s ním zatřepu. „Dobré ráno!“

Otevírá oči, ale hned je zase v tom pološeru za spuštěnými žaluziemi zavírá, znovu otvírá, teď si je přejede dlaní, napolo se zvedne na lokty a povídá:

„Co je?“

„Co by bylo! Malá procházka k trezoru – a pronto.“

Abych těm slovům dodal důrazu, trochu zašermuji pistolí. Je to pro toho člověka jako životabudič. Už je z gauče dole a bos ťapká ke dveřím.

„Co klíče?“

„Jsou dole,“ povídá nevrle už ve dveřích. „Buďte opatrný s tou pistolí, manželka by se hrozně vylekala.“

Mluvíme francouzsky, má dokonalý přízvuk, ale vypadá na domorodce. Ovšem Libanonci jsou přece zpola Evropané.

„Máte manželku asi hodně rád,“

Restauratér však už mlčí a jde do kanceláře. Chvíli něco kutí s malým obrázkem arabského děvčátka na zdi. Obrázek se pak otevírá, v malém trezoru se objevují dva klíče. Šéf Intimy je zasouvá do dvířek pokladny, natáčí číslicové heslo, odmyká, otvírá dveře a ukazuje k nim rukou s dlaní nahoru:

„Prosím!“

„Děkuji,“ trochu se mu klaním, ale už cpu do připraveného pytlíku bankovky. „Chápete, že musím něco udělat pro své bezpečí,“ říkám mu téměř omluvným tónem. „Trochu vás tady svážu, ale tyhle nůžky vám nechám na zemi na druhé straně. Za deset minut po mém odchodu budete volný.“

Ten člověk mlčí, co by také měl říkat, beztak je pojištěn, já mu povídám sbohem a za minutu odjíždím.

Nikde nic zvláštního nebo nápadného nevidím.

U města odbočuji doleva k letišti a v šatně si najímám malý box. Zamykám si tam parádní novou aktovku, naditou hrubou tržbou podniku Intima za jeden a možná více dní.

Teprve pak jedu do hotelu Star, abych se trochu po té nepříliš klidné noci prospal a nabyl nových sil. Je možné, že je budu potřebovat.

TAK PRAVIL SIRACHOVEC

Mnoho jsem si spánku neužil, v poledne mě budí telefon

„Zde recepce. Pane Daubine, je tu poslíček s telegramem pro vás.“

Přichází chlapec s pošťáckou čapkou, dává mi telegrafní blanket a děkuje za dva piáky.

MONSIEUR ALFONS DAUBIN HOTEL STAR BEJRÚT MADAME A MONSIEUR GLACIEROVI SI KLADOU ZA ČEST POZVAT VÁS NA DNEŠEK K OBĚDU 17 HODIN VILA MIMOSA BIBLOS Z POVĚŘENÍ ARGOS POPULOS.

Podívejme! Rybička zabrala.

Proti olovu na víčkách si naordinuji pár dřepů a zrak mi padne na dvě knihy, které leží na stolku u okna. V každém hotelovém pokoji v Libanonu najdete Korán s Biblí. Sahám po té druhé, namátkou ji otvírám a kladu prst ke středu stránky. Vidím, že jsem rozevřel Knihu Sirachovcovu a prst ukazuje na 27. verš jedenatřicáté kapitoly: Ve všech pracích svých buď obratný, i nepotká tě žádná nehoda.

Starý dobrý Sirachovec!

Tak tedy deset minut před půl pátou odpoledne vyjíždím z Bejrútu okolo směrovek, které praví, že tímto směrem je Tripolis aneb Trablos 88 km, respektive 55 mil (vidíte, že Libanonce musíte mít rádi: korán i bible, kilometry i míle, místní jména arabsky i po evropsku a v kasinu vám vymění žetony za jakoukoli volně směnitelnou měnu), Džebajl neboli Byblos leží daleko 38 km, čili 24 mil, a podle tohoto údaje trošku ubírám plynu. Vím od Antonia přesně, kde leží vila Mimosa i co je kolem ní, ale to dá rozum, že nemohu jet přímo a musím se ptát na cestu. To znamená, že u prvních baráků vesničky – kdysi metropole, která vyhlásila válku okolním městským státům pro jedovatou narážku několika inteligentů, že Byblos není nejstarším městem světa, takové jsou konce pýchy a světské slávy – že u těch prvních jako rýžákem čerstvě vydrhnutých domků se musím ptát na cestu.

Tím chci říct, že všechno jasně dopředu vidím až do okamžiku, kdy zastavím před vilou Mimosa. Pak se ovšem může stát všelicos, s předvídáním je konec…

Jinak je mi krásně jako člověku, který vykonal dobrý skutek, a ten mám tento den za sebou. Antonio mi odpoledne přivezl člun na opuštěné místo, kde jsem nasytil a napojil vrhače nožů. Chudák Abdel Hamid měl už jazyk napuchlý a chtivě vyzunkal celý kanistr pramenité vody s drceným ledem. Vděku jsem se však nedočkal, naopak se málo pochvalně zmiňoval o mých předcích. Nechal jsem ho dojít až k prašivé hyeně s bezzubou tlamou plnou červů, což byla má prababička z otcovy strany.

„Atakdále,“ pokyvuji hlavou a připravuji si kabely, abych ho opět solidně a s citem ovinul. „Jeden z mých předků byl dokonce slizký prvok a jeho pratetičkou páchnoucí mořská řasa. Nechme však toho, co bylo, a podívejme se na přítomnost. Dnes večer tě budu licitovat. Jak vysoko si tě šéf cení?“

Špinavě snědá tvář toho mužíčka změnila nádech do olivové zeleně. Teď by se mi hodil barvou jako šofér k jaguárovi.

„Opravdu budete mluvit se šéfem?“ ptá se hláskem, který se třese a přeskakuje do fistule.

„Už je to dojednáno. Tak co? jak dalece jsi mu přirostl k srdci?“

„Já – já mu vždycky věrně sloužil. Ale já – já bych – kdybych vás mohl – mám něco našetřeno – dal bych vám – třeba pět – deset tisíc – piastrů –“

Má kulaté oči s duhovkou jako úhel na bělmu s několika červenými nitkami, řekli byste, že jeho pohled nemůže být moc výmluvný, ale čtu v nich jasně strach s naději, a ještě něco, takový signál z oka šelmy, v jejímž nitru se začíná rodit představa, že vy jste vlastně velký pán, za jehož pohlazení by se dalo skočit nepříteli po chřtánu.

„A co za to, synu Hamidův?“

„No, nepřivést šéfa na myšlenku, že jste mě příliš snadno dostal. Už tam, no víte, u té výkladní skříně, jste mi hodně otřásl reputací.“ Dívá se na mne s lítostivou výčitkou. „Ale kdo mohl čekat, že sebou tak mrsknete.“

„Tak se na mě nezlob, že jsem se nedal zabít. Teď to můžu napravit, že? Když řeknu šéfovi, jaký jsi mistr svého oboru a žes měl jen neuvěřitelnou smůlu. A já naproti tomu senzační štěstí. Tak si to představuješ?“

„To bych od vás prosil.“

„A za to mi chceš dát deset tisíc piáků?“

„Ano. Můžete mi věřit. Uděláte to?“

„Udělám. Ale těch deset tisíc od tebe nechci.“

„Ne? A proč?“

„Jsi potřebný člověk, Abdel Hamide, jednou se budeš chtít osamostatnit, když tu službu šťastně přežiješ. Přece nebudu okrádat tebe, když jsou tady jiní pracháči?“

Dívá se na mne trochu užasle.

„Ale šéfovi to tak řeknete.“

„Spolehni se. Ale já taky chci, abys mi něco slíbil.“

„Když to půjde, tak ano. O co jde?“

„Podívej, já tě nechci znovu poutat, je to pro tebe nedůstojné a lezou ti pak po obličeji mouchy Dej mi čestné slovo, že se z kajuty nehneš, a já pro tebe do rána přijdu.“

V těch kulatých očích teď nežhne úžas, ale pátravý pohled. Vzápětí jako by ho něco zamžilo.

„A vy budete mému slovu věřit?“

„Budu.“

„Tak tedy – čestné slovo,“ podává mi štíhlou ruku.

A já tu ruku, která včera večer vrhla po mých zádech dýku, pevně stisknu.

Usmívám se vzpomínce na včerejšek, právě jedu kotem míst, kam jsem Abdel Hamida v noci vlákal.

Ještě se mihnu kolem příjezdu ke kasinu, letmo se podívám na záhony šarlatem svítících růží, teď odpoledne kolem hracích stolů postávají obyčejní turisté, ale malé mouchy jsou také mouchy, Féničané nikdy nepohrdali obchodem s barbary.

U prvních béžových domků Byblosu se ptám na vilu Mimosu a je za jednu minutu pět, když brzdy jaguára zaskřípou na parkovišti, dlážděném kvádry, jež jsou spojeny cementem. Kameny zšedly stopami mnoha vozů, nyní v řídkém stínu ztrnule trčící palmy stojí pouze standartní a mírně zaprášená cortina v barvě slonové kosti. Vpravo je objezd dozadu, zřejmě ke garážím, cesta pokrytá uválcovaným pískem vede vlevo k soukromé pláži, uprostřed za rozevřenými bronzovými vraty je vchod k vile.

Ke vchodu vedou tři široké schody, tesané z jednoho kusu světlé žuly, právě se na nich objevuje asi čtyřicetiletý muž. oblečený jako manekýn. Tvář falešného hráče nyní obestírá přívětivý, ba mohlo by se říci radostný úsměv.

Slyším v duchu slova Sirachovcova a povídám mu: No dobře, budu se snažit.

Elegán sestupuje se schodů a napřahuje ke mně pěstěnou ruku.

„Srdečně vás vítám, pane Daubine, jsem Argos Populos. jak je vidět, patří přesnost do sbírky vašich dobrých vlastností.“

„Vždycky včas je moje heslo, pane Populose, a raději o zlomek vteřiny dříve než o ten vlásek později.“

„To je zásada, která prodlužuje život,“ prohnaný Řek pokyvuje nakadeřenou hlavou. „Račte se mnou, pane Daubine, madame a monsieur vás také nenechají čekat.“

DOCELA OBYČEJNÉ DINER

Cestou k domu a pak halou, vyzdobenou orientálními zbraněmi od zahnutých šavlí až po bambitky, vykládané slonovinou a drahokamy, si s ohledem na Sirachovce rekapituluji strategii.

Někde v okruhu jednoho kilometru vyčkává Antonio, nabitý instrukcemi k manipulaci s plnicím perem, které nepíše, ale jakmile otočím kamenem v prstenu doleva, začne pípat ty-ty-ty, ty-ty-ty, a když otočím doprava, je z něho slyšet tá-tá, tá-tá. V obou případech může kouzelné pero sloužit jako směrová anténa a pomoci k nalezení prstu, na němž je falešný prsten. Tahle eventualita nepadá v úvahu, protože Antonio ví, kde se nalézám.

Jde však o něco jiného. Kdyby uslyšel tá-tá, tak přijede se svým vozem k vile a řekne, že pan Daubin se má okamžitě vrátit ke svým přátelům v Bejrútu. Kdyby však pero začalo vydávat poplašné ty-ty-ty, rozlepí Antonio obálku, kde nalezne vzkaz pro sebe a další obálku. Na tom lístku si přečte, že má jet rychle, ale bez riskování do Bejrútu na kriminálku a tam odevzdat komisaři Mustafovi nebo jeho zástupci přiloženou obálku a počkat, až ji otevře.

V obálce komisař objeví papír, kde je telegraficky zapsáno vše, co jsem dosud zjistil, a post scriptum s upozorněním, že v tomto okamžiku je Raymond Tarr, alias Alfons Daubin, nepochybně už in articulo mortis. To všechno jsem zapsal s ohledem na ministry financí členských států Interpolu, protože akce už pohltila slušné peníze, a nechť tedy přinese alespoň jakýstakýs výsledek; nechtěl bych hospodářskému řediteli, monsieur Dejeanovi, způsobit horkou chvilku. Moc chytrý nebyl ten hoch, – mohou mi nechat vytesat epitaf – ale snažil se, co moh.

Zdá se mi, že starý dobrý mudrc Sirachovec může být spokojen.

„Monsieur Alfons Daubin,“ ohlašuje výkvět v lítačkách do jídelny.

Vidím, že mě očekávají dvě dámy a dva pánové.

„Madame Nancy Glacierová, mademoiselle Paulina Laurentová, monsieur Glacier, Mr. Harold McTalb.“

Čtyřikrát se ukláním, dvakrát podávanou ruku líbám, dvakrát jí lehce potřesu. Tak. A jehňátko je uprostřed vlčí smečky.

Populos, který si hraje na majordoma, ale jen zlehka, aby si nezadal, mě usazuje vedle Nancy a proti Paulině, která má opravdu modré oči, ale vystrojena je docela jinak než na palubě Fenicie. Má koktejlky, na které jistě spotřebovala tolik látky, jak na dva kapesníky, a ani mrknutím nedává najevo, že mě kdy v životě spatřila. Ani v Nanciných očích nekmitne náznak poznáni a jen tak konvenčně se ptá, jak se mi v Libanonu líbí.

„Nádherná země, okouzlující napohled, vyšňořená, úsměvná, moderní i starobylá, uchvacující svými dějinami. Moc se těším do Tyru, jeho dávná sláva, krutý konec, jak mu ho připravil Alexandr Veliký – co tam z toho všeho asi zbylo?“

„Mnoho ne,“ Nancy se usmívá, „památky naleznete spíš v Tripolisu nebo na Baalbeku. Hovoříte s takovým zanícením – jako historik a básník v jedné osobě.“

„Běda! Historie nikdy nebyla disciplínou, v níž bych vynikal. A že jsem nezapomněl, kdy se strhla bitva u Thermopyl, to jedině proto, že jsem si to datum jakživ nezapamatoval. A básně?“ potřásám hlavou a spínám ruce. „Pár prokletých básníků. Snad jen jeden verš mi utkvěl v paměti.“

„Mám často zvláštní sen o ženě tajemné,

o ženě neznámé, s níž vroucný cit mé spíná,

jež nikdy není táž a nikdy není jiná,

která mě miluje a která chápe mne.“1

„To je tuším Verlaine,“ odhaduje Nancy a já v jejích očích marně pátrám po sebemenším náznaku vzpomínky či porozumění. Jako by ta žena, co mi připravila dost smíšenou mozaiku zážitků na palubě Baalbekonie, bylo její dvojče. „Sonne l’heure – Je me souviens…“

V podobných prkotinkách začíná a pokračuje dinner jako v tuto dobu na stovkách dalších míst ve Středomoří mezi snobskou společností. Žádná narážka, žádný spodní proud, nic, co by nasvědčovalo tomu, že aspoň polovina z přítomných zaručeně patří mezi gangsterskou šlechtu.

Dlouhý hubený Harold McTalb, z něhož se vyklubal šéf turistického odboru Jonasie, před aperitivem odkládá zpola vykouřenou dýmku. Nevyklepe ji, doufá, že vyhasne, a on si ji pak znovu zapálí. Inu Skot. Moc nemluví, pilně žvýká, má strach, aby mu obsluhující dívka s kyperskou mašlí ve vlasech neodnesla talíř ještě s nějakým soustem.

Zato Paulina občas něco zašvitoří. Řekli byste, že dívka, která studuje jazyky Blízkého východu a chystá se, že napíše disertačku o fénických kmenech podstatných jmen ve středomořských dialektech, je ještě přece jen trochu dětinská – i když jako žena představuje výstavní kousek.

„Jestli někdy něco dokážu, tak jen díky Nancy. Jinak bych si nemohla dovolit zbrousit s turistickými výpravami celou Levantu, ve skutečnosti jsem chudá studentka,“ povídá to pohledné stvořeníčko, které má na sobě koktejlky z mála látky, ale aspoň za dva tisíce franků.

„Nevěřte jí,“ Nancy po mně hodí mělkým společenským pohledem. „Ve skutečnosti je Paulina společnicí znuděné a zpravidla nerudné paničky.“ Po jednom soustu a pod lačným pohledem McTalba odsunuje porci salátu z račích klepet. „Úpí pod mým terorem, těch pár výletů ji přijde draho.“

„Pane Daubine, to byste nevěřil, jak dovede Nancy lhát!“

Mně budeš, holubičko, něco povídat… Usmívám se nestranně.

Nakláním se pro sklenku kurdského octa a pan Glacier zahlédne, že mám v postranní kapse noviny.

„Večerník? Nám sem do té divočiny chodí opravdu až večer.“

Podávám mu noviny a šéf jonasie letí očima po titulcích.

„Nikl ještě stoupá – co jsem vám říkal?“ obrací se na Populose. „Bombardování ve Vietnamu, no to nic, zase něco na jordánské hranici, v Basře se vzňal tank s pěti tisící tunami petroleje – a podívejte! Nancy, pamatuješ na Intimu? Na tu restauraci. Představ si, někdo ten podnik dneska ráno vyloupil. Lupič gentleman v Intimě – osmnáct tisíc piastrů – maskovaný muž s revolverem, člověk se diví, jak se v civilizované zemi něco takového může stát,“

„Třeba jde jen o reklamu,“ Nancy sahá pro noviny „Když jsme byli v Intimě posledně, měl tam ten Řek prázdno… Ačkoliv – teď mi napadá, co když se něco stalo Hamimu? Představte si, pane Daubine, že se nám včera večer ztratil šofér. K ránu nalezli vůz asi pět mil před Bejrútem a po Hamim ani stopa ještě se nic neví?“ obrací se k manželovi.

„Zatím nic určitého, ale zločin bych v tom nehledal, ani nešťastnou náhodu, to už by se našlo tělo. A že by sjel do moře? To sotva. Asi v tom bude nějaká ženská Počkáme ještě do zítřka a pak –“ krčí rameny.

„Nepřála bych Hamimu nic zlého,“ Nancy odsunuje moučník, je to řecký dort s čokoládovou polevou, snad má starost o štíhlou linii. McTalb má též štíhlou linii, ale nijak o ni nedbá, honí po talířku lžičkou i kousek polevy. „Je to zdvořilý mládenec a šikovný, darts se s ním nedá hrát, zabodne šipku vždycky přímo do středu terče.“

„Chrchr,“ nechá se honem slyšet monsieur Glacier. „Copak jsem to jen chtěl?“

Nancy není zvědava a pokračuje v úvahách nad osudem mládence, který má na strefování tak báječnou ruku „To bych si tedy opravdu nepřála, aby ho vylovili z moře Vy o tom, pane Daubine, asi nevíte, ale tady v poslední době došlo k několika záhadným případům utopení, psaly o tom noviny. Kolik bylo těch lidí?“ obrací se k Populusovi.

„Tři chlapi,“ člověk rodem od Atén odpovídá, jak se mi zdá, dost neochotně.

„Ano,“ Nancy se mi už poněkolikáté podívala upřeně do očí. Stopy poznání nebo vzpomínek na lodní apartmá v nich však nevidím. „Ti lidé neměli nejmenší důvod k sebevraždě, navíc všichni byli plavci, o nešťastné náhodě se dá také těžko mluvit, a přece zůstali při odlivu na mořském břehu. Nebylo však shledáno nic, co by svědčilo o trestném činu Jeden reportér napsal, že snad byli pod vlivem nějaké drogy.“

„Copak o to,“ povídám, „možné to je. Viděl jsem chlapíka, který vykouřil dvě reeferky a byl z toho tak zpitomělý, že se ptal sochy generála Granta, kudy se dostane do Bloomsburry. A to ještě hašiš není ta nejhorší medicína Leckdo zase kůru marihuany přežije jako by nic, je to zkrátka individuální.“

„Tady se neříká hašiš, spíš kif, jak mi bylo řečeno,“ McTalb lítostivě obzírá stůl, na němž se vyskytují už jen nápoje. „Každý účastník našich výprav na Baalbek dostane v údolí Beka – to bývalo semeniště kifu – jakoby tajně jednu cigaretu s marihuanou, turisté si potrpí na romantiku. Nepozoroval jsem však nikdy, že by se dostali do takového stavu, aby se mohli utopit. Trochu veselí, trochu zpitomělí, to ano. Ale jistěže jiné omamné jedy mohou působit hůř. Jenže tady i opium je poměrně vzácné a kokainista je úplnou zvláštností.“

„Hašiš se dostane běžně?“

„Běžně. No, jak se to vezme. Nakonec dostanete cigarety, jointky, v každém hotelu, domorodci kouří kif i z obyčejných nebo vodních dýmek po kavárnách i v kdejaké súfře. Nezapomeňte, že jste v oblasti, kde je hašiš domovem. Z Levanty se pašuje do celé Evropy.“

„Musí to být kšeft jako hrom.“

Šéf turistického oddělení Jonasie krčí rameny.

„Jistě, jinak by to nedělali. Ale je v tom také riziko. V Íránu je na to dokonce šibenice, právě předevčírem bylo v novinách, že tam zase popravili čtyři pašeráky.“

„Snad abychom zase hovořili o něčem veselejším,“ míní Paulina, „Pane Daubine, vy se zdržíte v Libanonu déle?“

„Je to možné,“ odpovídá za mne Glacier. „To také záleží na tom, jak se s panem Daubinem dohodneme,“ usmívá se profesionálně, „My jsme o vás získali jisté, hm, reference, rádi bychom vám nabídli spolupráci – ale nejdřív cigaretu, promiňte,“ přisunuje mi plató, kde jsou vyložené dunhilky, papastratosky, kleopatry, makedonské cigarety a také doutníky Portorico. Myslím na Sirachovcova slova, vzpomínám na doutník, kterým jsem v Casinu signalizoval Antoniovi, třeba je to opatrnost přehnaná, ale člověk nikdy neví, tihle lidé mají za ušima,

„Kouřím cigarety,“ povídám, „ale ke kávě si rád zapálím doutník, děkuji.“

„Přesuneme se snad na terasu,“ míní šéf Jonasie. „Obávám se, že budeme mít poněkud nudný rozhovor,“ obrací se k dámám. „Harold si s vámi jistě rád vyjede. Mám tady malou motorovou jachtu,“ vysvětluje mi a obě ženy se zvedají McTalb kluše za nimi, v zubech znovu zapálenou lulku. Ale stejně si vzal na cestu takovou hrst doutníků, jako by se chtěl plavit až ke Gibraltaru. „Tak, a dáme se do toho,“ říká Glacier změněným tónem.

VELKÁ ŠANCE PRO ALFONSE DAUBINA

S Glacierem a Populosem jdeme na terasu a usedáme do stínu obrovitého oranžového slunečníku. Za námi vila, po stranách park s palmičkami, záhony květin, vodotryskem a podobným luxusním příslušenstvím, před námi pohled na soukromou pláž s přístavním můstkem, od něhož právě odráží jachta pro pobřežní plavbu s Nancy a Paulinou na přídi. Dlouhý McTalb stojí u kormidelního kola. Dostáváme na postranní stolek kbelík s drceným ledem, z něhož trčí láhve sody a skotské whisky.

Sklenky nám nalévá dívka v supermini krémové sukničce. Ale to už není prostoduchá dívenka s cikcak vzorkovanou kyperskou mašlí ve vlasech, nýbrž, podívejme, známá z paluby Baalbekonie, kterou jsem tehdy spatřil obrysem klíčové dírky. Stevardka Lucy. Tak to už jde do tuhého. A také že ano.

Sotva Lucy odejde, aby v přípravně zaujala místo hlídky, monsieur Glacier se strefuje hned do černého.

Zabodne do mne ořechové oči a ptá se, dost nedbale:

„Tak copak je s Abdel Hamidem?“

„Co by bylo,“ povídám. „Je zdráv a relativně spokojen, ale pohyb má kapánek omezený. Ten hoch měl ohromnou smůlu a já štěstí, které si snad ani nezasloužím. Právě se chystal tam na břehu k akcí, když pod ním rupla lávka přes kanálek. Tak jsem si ho dal stranou pro všechny případy.“

„No dobře, už jsem myslel, že si to s ním musím vyřídit. Pane Daubine, musím se vám omluvit.“

„Ale že byste –“ mávnu rukou, avšak Glacier pokračuje:

„Nesmíte se divit. Vlastně až do dneška všechno ukazovalo na to, že jste fízl. První pochyby se nás zmocnily v kasinu, ale to už byl Abdel Hamid na cestě, aby si s vámi pohovořil. Tam nás totiž Informovala vaše přítelkyně, že jste vlastně pěkný ptáček.“

Zdá se, že Alba Pitrasková si trochu pustila fantazii na špacír. To je kanón od fochu, toho dobře znám. Glacierův muž s fezem, Idris, asi zůstal konsternován. Tady ho teď nevidím, asi právě šmejdí v mém pokoji v hotelu Star, ale prohrabuje se tam marně, protože s podobnou možnosti muž, který četl Sirachovce, samozřejmě počítal.

„Napadla nás ovšem další možnost,“ pokračuje Glacier a pohlédne na mne zpytavě přes sklenku skotské. „Že jste tykadlem nějaké bandy. Ale dnes ráno jste nechtěně podal důkaz, že jste osamělý lovec štěstěny, pane Daubine.“

„Ano? A důkaz? Jaký, smím-li se ptát.“

„Prve se o tom hovořilo. Ranní návštěva v Intimě.“

„Ale dejte pokoj, pane Glaciere, není to příliš odvážná spekulace?“

„Není. je to fakt.“

„Který by se ovšem asi těžko prokazoval.“

„Leda pomocí obsahu aktovky ze schránky číslo 134 v šatně na letišti,“ vyhazuje šéf Jonasie trumf. „Tak co říkáte?“ vítězoslavně se na mne podívá. Populos se blaženě ušklibuje.

„Hm. Vyznáte se v tlačenici, monsieur. Já mám ovšem také něco v rukávě.“

„Na to jsme právě zvědavi, pane Daubine. Byl bych vám vděčný, kdybyste nám vylíčil, jak jste na nás narazil a co znamenalo to vaše kroužení kolem našich lodí a lidí.“

Zapaluji si dunhilku a zakláním se pohodlně do křesla. „Tak já vám taky nalejt čisté, pane Glaciere, a pak uvidíme. V jednom přístavu jsem poznal mládence, který si žil hodně nad poměry, měl jeden dělnický a druhý frajerský byt, jen ty nájmy musely pohltit celou jeho mzdu. Skamarádil jsem se s ním, jednou řekl to, podruhé utrousil ono, znáte to, když si člověk přihne a chce se trochu vytáhnout. Nakonec jsem si z těch dílčích faktů dal dohromady, že na lodích jedné plavební a turistické společnosti se převážejí do Evropy ve velkém drogy. Ale nejen to.“

Zamačkávám cigaretu a jako by s trochou nervozity si hraji s prstenem, otáčím jím sem a tam. Kdoví, zda jí nebudu muset za chvíli doopravdy manipulovat, dělám si k takové eventualitě cestu. Ještě trochu ochutnávám skotskou a pak dál rozvíjím svou pohádku.

„Dozvěděl jsem se, že zboží se přepravuje originálním způsobem, na místě, kde by nikoho nenapadlo hledat. Víc jsem nevykoumal, ale tohle mi stačilo. Řekl jsem si, že jedna zásilka může reprezentovat pěkných pár klacků a že by se taková zaokrouhlená sumička potřebnému člověku hodila. Tak se stalo, že jsem se v Neapoli začal ochomýtat kolem Fenicie.“

„Takhle to tedy bylo,“ Glacier pokyvuje hlavou. „Také nás mohlo napadnout, že ten – že někdo žvanil. Dál můžete telegraficky, to už celkem víme.“

„Prosím. Pak mi zabzučely kolem hlavy dva olovění broučkové. Poznal jsem, že to bude pro mne dost tvrdý chlebíček, ale zato hodně výnosný, když těm lidem stojí za takové riziko. Šel jsem to hlásit na policii.“

„Vrtalo nám hlavou, proč – nejste-li fízl.“

„Proč? To je přece jasné. Někdo to mohl zahlédnout ze stavby, policajtům by bylo hodně divné, proč jsem to honem nehlásil, začali by se o mě víc zajímat, jak chápete, to by mi nešlo do figury. A naopak, když s tím půjdu na kriminálku, narazím třeba na informace, které nebudou k zahození. A vyplatilo se to. Komisař byl trochu otráven představou, že by se psalo v novinách, jak se v Itálii střílí po turistech, vzal mě dokonce na oběd a ještě večer mi řekl všechno, co věděl. Ten střelec se zabil, ale našli u něho něco, co mě dovedlo do Brindisi, vypadalo to, že se dostanu přímo k prameni. Tak jsem jel prvním expresem.“

Trochu se usmívám.

„Kapánek jsem si ve vlaku zalaškoval s nějakou dámou, a když jsem se vracel do kupé, narazil jsem tam na dva čmuchaly. Propadli panice, hnali se dozadu, bylo zamčeno, jeden spadl ze žebříku, druhého smetl ze střechy silniční mostek. Pak jsem četl v novinách, že se prý prali a spadli na trať. Tahle událost mohla, ale také nemusela souviset s věcí po které jsem šel. Měl jsem však z Neapole typ na hotel Star, tak jsem se tam také ubytoval.“

Teď se dostávám na tenký led a pro jistotu si hrají s prstýnkem.

„Seznámil jsem se v Brindisi s jakousi slečnou Geraldinou. Měl jsem dojem, že se o mne zajímá z nějakých jiných důvodů, než jaké by člověka, který vystupuje jako pracháč, napadly na prvém místě. Nic mi toto podezření nepotvrdilo, ale ani nevyvrátilo. Zůstal však ve mně takový divný pocit. Pak připlula Baalbekonia a zdálo se, že s ní Geraldina také odpluje. Vypadalo to jako pokyn osudu, na poslední okamžik jsem se vloudil na loď, abych si to tam cestou trochu prohlédl, ale nevykoumal jsem nic, to víte, příliš velká frekvence.“

Glacier i Populos mlčí. Zdá se mi, že jsem se strefil, a tak nechávám pohrávání s prstýnkem.

„Doufal jsem, že víc štěstí na mne čeká v Libanonu, protože tady se zboží zřejmě nakládá. Ubytoval jsem se v bejrútském hotelu Star, řekl jsem si, že totožnost jména s brindiským hotelem má možná v pozadí nějakou spojitost a připravoval jsem si menší obchod, abych získal něco na režii. Když jsem se předevčírem vracel z přístavu, zahlédl jsem Araba, o němž jsem se zpočátku domníval, že je to nějaký Ali, kterého jsem poznal kdysi v Kairu, Ne, nebyl to on, Ali má na tváři velkou jizvu, ale toho člověka jsem si zapamatoval, a pak jsem ho dvakrát spatřil za sebou. Tak mě tedy sleduje, řekl jsem si. Proč? Snažil jsem se ho vlákat někam stranou, abych z něho vymáčkl, oč jde. Jen díky tomu, že jsem ho měl v patrnosti, se mi podařilo uskočit před jeho nožem. No, a pak jsem ho uviděl ve vaší společnosti v kasinu. Snadno jsem zjistil, kdo jste, a tak mi svitlo. Ostatní už znáte. To je všechno, opravdu telegraficky, jak jste chtěl.“

Glacier mě chvíli pozoruje přimhouřenýma očima, Populos zase visí pohledem na šéfovi. Jsou to rozhodující vteřiny, zase jako mimoděk si hraji s prstýnkem.

„Dobrá,“ Glacier konečně spolkl vnadidlo. „Vy jste nás krátce a dobře chtěl vzít na hůl a pak třeba vydírat.“

„To první ano, to druhé ne, tak hloupý zase nejsem, docela se mi líbí na světě.“

„Tak jako tak to byl odvážný a riskantní záměr, pane Daubine. Všechno tedy začalo v Marseilli.“

„Ano.“

Oči obou gentlemanů se setkaly. Zdalipak teď Jeanu Bardonovi zazvoní v uších?

„Pane Daubine, měl jste velké štěstí.“

„Také se mi Zdá.“

„Já to ale myslím trochu jinak. Kdybychom bývali nezjistili, kdo vlastně jste, tak akcionáři hotelu Star by museli položku za nájem pokoje číslo 36 odepsat. A už hodně brzy. Ale líbíte se mi a já bych měl pro vás návrh. Potřebuji nového asistenta. Co tomu říkáte?“

„To závisí na podmínkách, pane Glaciere. Co bych dělal a co by to neslo“

„Jaký jste střelec?“

„Nechtěl bych se vychloubat – ale jde to.“

„Máte u sebe pistoli, předpokládám.“

„Předpokládáte správně, pane Glaciere. Je to má osvědčená kamarádka. Nežárlí, nevede zbytečné řeči a nechce každý týden dárek.“

Monsieur Glacier sahá do kapsy béžového saka pro stopky.

„Tak byste to mohl zkusit – třeba –“ rozhlíží se.

Cosi mi napadá. Vzpomínám na Svenborga.

Asi dvacet metrů daleko v koruně malého platanu visí hnízdo, kde pěnice, nebo co je to za ptáka, krmí mláďata.

„Mám ji sundat?“

„Má mladé,“ Glacier zamítavě vrtí hlavou. „Co ten krajní tulipán?“ ukazuje k záhonku ve vzdálenosti takových patnácti kroků. „Až cvrnknu sklenicí.“

Ozývá se cvrnknutí, sahám pod paži pro kamaráda a třikrát stisknu spoušť. Hlavičky krajního a dvou tulipánů mizí, plátky květů se snášejí ve vějířcích k zemi.

„Hm,“ povídá monsieur Glacier a dívá se na stopky. „Devět desetin, to není tak špatné, když uvážíme, že sedíte. A zásahy jsou dokonalé. Vy jste Francouz?“

„Američan francouzského původu.“

„Rozumím. A do Ameriky byste se nerad vracel, co?“

„Momentálně moc rád ne,“ říkám jakoby poněkud v rozpacích.

„Chápu,“ blahosklonně přikývne Glacier. „Ptal jste se na podmínky. Pane Daubine, jsem šéfem Jonasie, je to podnik pro dopravu a turistiku a máme také nějaké přidružené podnikání. Vy byste prostě chránil naše zájmy s použitím všech vašich schopností. Patnáct set dolarů měsíčně pevného platu, na speciální úkoly přiměřené prémie, výlohy samozřejmě hrazeny bez účtenek. Za žvanění by vám vznikl nárok na funus třetí třídy. Tak co?“

„To by šlo, pane Glaciere. Chybí mi ovšem ještě, jak bych to přesněji řekl, orientace. Předpokládám, že šéfem všeho podnikání jste vy.“

„Dá se to tak říct, ode mne byste také přijímal rozkazy a pokyny. Nebo by je tlumočili pan Populos, Abdel Hamid, kterého laskavě vrátíte, či Ben Idris, to je pán ve fezu, kterého jste si nepochybně povšiml v mé společnosti v Casinu. Ti jsou také zasvěceni. O všech jiných osobách musíte předpokládat, že o přidruženém podnikání nemají ani potuchy. Až na nepatrné výjimky je tomu skutečně tak. Oficiálně byste vystupoval jako expert pro propagaci, máme v podniku pro tuhle věc malé oddělení, tak byste mu jako šéfoval. Stačí?“

„Je mi to jasné.“

„Souhlasíte? Je to pro vás velká šance.“

„Ujednáno, šéfe,“ tisknu Glacierovi ruku.

Pak to po francouzském způsobu zapíjíme. Dívám se přes sklenku na pěnici, která zase přinesla do hnízda jakousi dobrotu.

Milý ptáčku, ani nevíš, že jsi do hlavy Raymonda Tarra nasadil podivného brouka.

O LÁSCE K LIDEM A KE ZVÍŘATŮM

Tak se stalo, že se můj život v Libanonu přesunul do jiných kolejí.

Dal jsem vale hotelu Star v Bejrútu, který se stejnojmenným hotelem v Brindisi má skutečně něco společného, ale ne tak, aby to třeba jen vzdáleně souviselo s přidruženým podnikáním monsieura Glaciera. Vyslovil jsem před ním tu domněnku, aby viděl, že jsem chodil i po všelijakých falešných stopách. Hotely Star v několika přímořských městech Středomoří jsou napodobeninou Hiltonů v třetí kategorii, hoteliéři si navzájem dělají reklamu a cpou hostům propagační materiály o dalších hotelích Star.

Bydlím na jižním okraji Bejrútu, v jednom z těch nových štíhlých barvitých věžových činžáků, postavených ve vznosné moderní středomořské architektuře; tady v Libanonu jsou fasády těch domů ještě vylepšovány alabastrově bílým krajkovím s orientálními motivy. Jsou to krásné domy s klimatizací a všemi těmi věcmi kolem dokola, bydlení v nich přináší pohodlí a zvyšuje hladinu optimismu.

Nemohu si stěžovat, že bych byl přetížen prací. Obden se stavím v propagačním oddělení a pohybuji se hlavně v trojúhelníku, který tvoří Bejrút, Džebajl s vilou Mimosa a víkendová chata pana Glaciera v horní třetině horského hřebenu ve výši tak dvou tisíc metrů.

Říkám-li chata, nesmíte to brát tak doslova. Je to kopie loveckého zámečku, jaké si Anno Domini nechávali stavět rakouští arcivévodové. Kilometr okolo na všechny strany je pouze rozbrázděný a pustý horský hřeben Libanonu, tři sta kroků daleko spadá ladnou křivkou lyžařský můstek – ano, tady, kde se o pár set metrů níž vlní palmové háje. V zimě však hřebeny Libanonu i Antilibanonu pokrývá silná vrstva sněhu, takže země má dvě turistické sezóny. Teď už je v plném proudu letní turistika, mračna návštěvníků ze všech koutů světa jezdi po biblických místech a prohlížejí si senzaci, která se jmenuje Baalbek.

Víkendová chata je ovšem stranou toho ruchu, vede tam jen úzká soukromá cesta. Na odbočce ze silnice u Sofaru je přepažená brankou, která se pomocí fotobuňky po trojnásobném bliknutí reflektorů automaticky odmyká a zamyká. V chatě stále bydlí správce Muhamed, podmračený chlápek, kterého bych klasifikoval jako hrdlořeza, o němž by mohly podat reference policejní úřadovny z nejedné země Mám tu vyhrazen jeden z hostinských pokojů a je mi tady krásně. Okno nabízí výhled na horské terasy, které spadají až k pobřeží, dalekohled mi přibližuje hezký kus tyrkysově zbarveného Levantského moře, ve dne v noci zpestřeného plavidly.

Loďstvo Jonasie je v nepřetržitém provozu, Baalbekonia křižuje právě v libanonských vodách, Saida, Tyr, Bejrút, Tripolis – tam bude pozítří, aby pak k večeru vyrazila na plavbu přes Atény do Evropy. Tento fakt mě dost zajímá, mám v úmyslu zamávat jí na rozloučenou.

Teď momentálně sedím ve svém bejrútském bytě v pohodlném ušáku a otevírám dopis, který jsem si vyzvedl na poště. Sdělení jsou lakonická, ale nepostrádají na zajímavosti. Posuďte sami:

Jean Bardon zahynul 11. t. m. v 9,20 hod. na kolejišti XII. mola nešťastnou náhodou, když ho přejel posunovací nakladač, u něhož selhaly pneumatické brzdy. Tentýž den ráno v nezjištěnou hodinu byl jeho byt na Cottelii vyloupen po pachatelích žádné stopy. – Pauline Laurentová. Studuje jazyky Středního východu, externí spolupracovnice časopisu pro populární orientalistiku Alexandra. Otec majitelem nočního podniku Poema v Lyonu, během studií v Paříži bydlela až do loňského září v St. Germain u tety, provdané Cliensové, poté ve vlastním bytě v Paříži v ulici Soufflot č. 8. Začátkem května t. r. se seznámila s bývalou herečkou Nancy Fochovou, provdanou za Glaciera, údajně presidenta plavební společnosti v Bejrútu, s níž odjela na Riviéru, více dosud neznámo. Spojitost s Bardonem nebo Poucheovou nezjištěná. Vyskytly se nepodložené pochybnosti o kvalitě vztahu paní Glacierové a P. Laureniové. – Geraldina Poucheová: Nic nezjištěno, v centrální evidenci neexistuje.

A to je všechno. Když se to tak vezme, není toho málo.

Carlo Cacaloni v Neapoli, Stefano Camilo Arizione a jeho společník na transapeninské trati, Lazzaro Sonavetti v Brindisi a teď Jean Bardon v Marseille. Tedy pět mrtvých na lince náhlé smrti. A to je počítám jen ode dne, kdy jsem se do záležitosti zamíchal. Kdyby úmrtnost ještě nějaký týden pokračovala, tak společnost a já se ocitnu bez práce.

Vlastně, napadá mi, možnost, že se banda navzájem vymorduje, není tak docela nereálná. V organizaci existují spodní proudy, jejichž zabublání jsem slyšel v Casinu du Liban. Sázet na dvě možnosti dává vždycky větší šanci… To je fakt, milý Idrisi, ale tahle pravda platí pouze pro ruletu. Pro hru, kde – o nic skutečně cenného nejde. Život má tvrdší pravidla… K tomu tvář pod fezem, která zšedla.

Cožpak o to, v každém spolku, který má víc než dva členy, se zákonitě vytváří opozice. Jde jen o to, jak je silná, energická, výbušná. Do zvlášť explozivních a bezohledných rozměrů narůstá tehdy, když má naději získat něco cenného, výnosného. Tady by taková čáka byla. Levný nákup zboží v údolí Beka mezi Libanonem a Antilibanonem, v Sýrii, v Iráku, v Turecku, snad i v Afghánistánu a v Indii, prodej drahý, odhadl bych, že se v tomto obchodě pracuje s tisíci procenty zisku. Provoz je bezpečný, protože nějaká chytrá hlava vyspekulovala zbrusu nový pašerácký fígl. A smetanu z toho ohromného kšeftu sbírá monsieur Glacier.

Ale pak si někdo z tlupy pomyslí, že by se celý obchod docela dobře obešel bez Glaciera, čímž by se znamenitě zvýšily podíly ostatních účastníků. Ten někdo si s touto převratnou myšlenkou ovšem pohrává tak tajně, že o ní uvažuje pouze v noci, ve tmě a za zamčenými dveřmi. Hlavu má při tom přikrytou prostěradlem. Nicméně jakýmsi mediálním způsobem se objevují jisté symptomy, které cosi signalizují Glacierovi a možná ještě dalším.

Samozřejmě, že by mě zajímala totožnost toho člověka, který za noci bádá v setmělém pokoji a hlavu má plnou smrtonosných nápadů. Může to být Ben Idris?

Prozatím jsem si ho dal pod drobnohled – to je řečeno obrazně, ve skutečnosti pod dalekohled. Antonio totiž už nežije v hotelu, ale v docela příjemném bytečku, který má tu vlastnost, že jeho okno je přímo proti oknu, za nímž bydlí muž s fezem. Vzdálenost sice není malá – půl kilometru. Antonio má však znamenitý dalekohled, že si musí připadat, jako by seděl přímo na římse věžáku, kde Ben Idris sídlí. Okna Ben Idrisova bytu jsou na východ, odpoledne má vytažené žaluzie, takže Antonio může ledacos zahlédnout.

Tak po stránce taktiky vyhlíží situace v okamžiku, kdy útržky pařížského dopisu proud vody splachuje do kanalizace. Pak se loudám do kavárny, poroučím si přeslazenou arabskou kávu a listuji v novinách. Francouzsky psaný deník Orient, který vychází v Bejrútu, přináší tuto zprávu:

Slavný psychopatolog, 58letý L. C. Wallenstein z Grubnerovy nadace, vědecký ředitel Ústavu pro psychopatologii v Bostonu, autor díla Utkvělé představy XX. století, přicestoval do své sezónní vily v Libanonu. Prof. L. C. Wallenstein se mj. zajímá o vznik a průběh psychózy, která se objevila v souvislosti s novými domněnkami o vzniku terasy chrámového města na Baalbeku.

Za tři čtvrti hodiny sedím tváří v tvář panu profesorovi, kterého nechávám při domněnce, že mám cosi společného s novinami. Což odpovídá skutečnosti pouze potud, že v souvislosti s výsledky mých prací se už několikrát objevily v tisku články s tučnými titulky. Nepovažuji však za nutné člověka z Gruberovy nadace tak podrobně informovat a náš rozhovor se nejdříve stáčí na profesorovo poslání.

„V každé době se objevují utkvělé představy, které vyvěrají z nových, domnělých nebo i skutečných poznatků. Takové utkvělé představy mohou mít i velmi tragické následky. Podívejte: Koncem středověku pronikly z východu do západního světa neucelené poznatky o sugesci. A výsledek? Desetitisíce upálených čarodějnic. Byly objeveny krevní skupiny a vznikl vědecký, samozřejmě pavědecký rasismus, přestože mezi krevními skupinami a plemeny není žádná prokázaná souvislost. A následky takzvaného vědeckého rasismu? Milióny zabitých a umučených. Doufám, že tyto ukázky stačí, abyste pochopil můj pohled na problém utkvělých představ.“

„Ano, Nicméně nechápu v této souvislosti váš zájem o Baalbek.“

„Já se vynasnažím vysvětlit vám to populárně,“ profesor si zajíždí prsty do ocelové, beztak už rozčepýřené hřívy. „Tak podívejte: Už od pradávna existovaly bájné vize, že na některých vesmírných tělesech existuje vyspělý život, a takové pohádkové představy se zvolna přesouvaly z náboženské mytologie k reálnější podstatě. Ale stále šlo o pohádky. Pak nastala éra fantazií, lidé na Měsíci a tak podobně. Přišel Flammarion se svým spisem O mnohosti světů obydlených. Také víceméně fantazie, ale zčásti už pracoval s racionálními prostředky. Ovlivnil řadu autorů, v literatuře se objevily utopie o mimozemských civilizacích V padesátých letech kolem Země zakroužily první družice a přibližně současně se objevila kosmická teorie o Baalbeku. Vy přece víte, oč jde.“

„Ovšem, pane profesore. Terasa na Baalbeku prý vznikla daleko dřív, než chrámy na ní postavené. Terasu tvoří kvádry těžké až 600 tun. jak je tam někdy před pěti nebo osmi tisíciletími lidé přemístili? i pro dnešní techniku je to těžko řešitelný problém. Ta teorie praví, že terasu postavily inteligentní bytosti, hosté z vesmíru, jako odpalovací rampu pro své rakety. Jejich dílem byla i zkáza Sodomy a Gomorrhy, šlo o atomový výbuch“

„Správně. Tak vznikla nová psychóza, která přispěla k rozšíření nového druhu literatury. Už ne utopie, ale science fiction. Tahle literatura zpětně upevňuje a rozvíjí psychózu, až se základní myšlenka začíná měnit v utkvělou představu. Pane Daubine, dnes přes osmdesát procent gramotných lidí věří, že existují velmi vyspělé mimozemské civilizace, s nimiž lze navázat styk.“

„To chápu. Nevidím však žádné nebezpečí –“

„Já ano. Svět se bohužel dělí do několika politicky a hospodářsky soupeřících skupin Právě tak se dělí i vědci a technici, kteří na sebe žárlí a předhánějí se v úspěších. Pracuje se už na zcela konkrétních projektech zařízení, která budou naslouchat radiovému šumu z vesmíru a hledat kontakt s mimozemskými civilizacemi. Expanze do vesmíru předpokládá ovšem stabilizovanou nadvládu na Zemi, tedy celou Zemi ovládnout i za cenu války Jak vidíte, utkvělá představa, která třeba vůbec nemá reálné opodstatnění se za určitých okolností může stát negativním a hybným faktorem dějin. Lidstvo se může vyhubit v boji o něco co není.“

Teorie profesora Wallensteina se mi jeví jako zajímavá, ale za vlasy přitažená, nicméně chápu, že je také rád na slunci a chce si zasloužit plat V duchu vidím představenstvo Gruberovy nadace, jak mu naslouchá s mrazením v zádech a vysoce oceňuje jeho práci.

Mne však zajímá něco jiného, a tak zavádím rozhovor na odlišné pole.

„Vy jako světová kapacita v psychopatologii byste mi mohl osvětlit ještě jeden problém. Může například chladnokrevný vrah projevovat útlocit ke zvířatům? A naopak: Může se člověk, který má k zvířatům cit, stát hromadným vrahem? Třeba i nepřímým – že totiž nechává vraždit svými pochopy.“

Profesor se usmívá.

„Máte asi na mysli nějakou kriminální záležitost, jaké jsou solí novin. Odpověď není jednoduchá. V každém člověku je alespoň kousíček ďábla a alespoň stopa anděla, toto se ví už od dávnověku. Moderní psychologie se s tímto názorem ztotožňuje, i když samozřejmě na vědeckém podkladě. Musel bych hovořit hodiny, kdybych vám to chtěl seriózně objasnit. Ale stručně: v každém litru mořské vody byste nalezl stopy po všech prvcích. Právě tak v charakteru každého člověka naleznete výraznější, či naprosto nepatrné stopy všech pozitivních i negativních povahových vlastností, včetně různých úchylek.“

Wallenstein usrkává coca-colu a zapaluje si druhý doutník.

„A teď konkrétně k vašemu dotazu. Protože lidský charakter je složitý, jsou složité i jeho projevy. Esesáčtí vrahové, kteří chladnokrevně vraždili nevinné lidi i děti, se třásli úzkostí, když jejich dítě dostalo černý kašel. Dovedli také milovat zvířata, ale jen svého psa, svou kočku. Takový malý příklad: Esesák jel se svým domácím zvířetem k veterináři a cestou klidně přejel cizího psa, jemuž se mohl snadno vyhnout. Rozumíte tomu?“

„Rozumím, i když nechápu. Ale jak to platí obecně? Vezměte si řidiče, který riskantně zabrzdí, aby psa nepřejel. Může být chladnokrevným vrahem?“

„Podle mého soudu je to nepravděpodobné, ale nikoli nemožné. Dával jsem vám příklad s litrem mořské vody. Za jistých okolností se některý rozptýlený prvek zkoncentruje. Převážně však platí, že člověk velmi cituplný k zvířatům může zavraždit člověka jen z emocionálních důvodů, nikoli chladnokrevně nebo zákeřně. Pochopitelně – pokud nejde o sexuální úchylku.“

„Může takový člověk dát pokyn k vraždě, jejímž motivem je například ziskuchtivost nebo snaha po utajení trestné činností? A když ano, za jakých okolností?“

„K tomuto problému máme nyní hodně srovnávacího materiálu, byl probírán na procesech s nacistickými vrahy a stal se předmětem mnoha studií. Staly se případy, že jedinec, třeba charakterově narušený nebo méněcenný, ale přece jen natolik citlivý a ohleduplný, že by o své vůli nikoho zavraždit nedal, rozkazy k vraždě přenášel A neměl z toho výčitky svědomí.“

„To se vztahuje k vojenské nebo policejní hierarchii, že ano. A co takhle v civilním životě, řekněme mezí gangstery někde v Americe.“

„Také k takovým případům může dojít a dochází. V tom případě člověk přenáší rozkaz nebo pokyn k vraždě ze strachů, že byl jinak sám přísně potrestán nebo že by ztratil přízeň osoby, na které mu velmi záleží“

Ještě trocha učeného povídání a pak se loučím s vědomím, že půlhodinka s profesorem Wallensteinem nebyla bezúčelně ztraceným časem.

KDYŽ CVRKALY CIKÁDY

Tripolis je město, v němž si přijde na své ctitel dávné historie Avšak také ctitel jiných hodnot, jak se ještě ukáže.

Sedím na navigaci pod titěrným majákem, pečlivě se kryji v jeho stínu, protože červencové slunce pekelně žhne. V zorném poli kromě jiných znamenitostí mám i loď, na které jsem tři dny a tři noci otročil. M. S. Baalhekonia je teď pustá a bez života je vidět jen dva muže na zavěšeném lešeníčku, kteří vyměňují zašlý nápis a nahrazují jednotlivá písmena novými, snad pozlacenými nebo jakými. Když mi odražený sluneční paprsek padne do očí, až mne píchne v zátylí. Je příjemnější sledovat racky, jak proti horizontu kreslí ladné křivky.

Povaluji se u majáku a je mi krásně. Všechno se zatím daří.

Chtěl jsem se tak jako tak podívat, co se bude kolem Baalbekonie při odplutí chumelit, ale bylo by to přece jen dost riskantní, kdybych k tomu neměl žádné pověření. Jako na zavolanou však přišel Idris s pokynem, že sem mám zajet, mít oči otevřené a pro případ potřeby být při ruce. Tak se tedy snažím.

Loď má odrazit od bílého mola v devatenáct hodin, aspoň to určuje plavební řád. Lodní řády mám teď v malíčku. Baalbekonia i Fenicia se pravidelně vracejí do bejrútského přístavu, ale na cestu do Evropy odplouvají vždy z jiného přístavu, ze Sidonie, Tyru neboli Souru, Bejrútu, Tripolisu, nebo i ze syrské Ladykie či turecké Mersiny. Někdy mají kurs Pireo – Brindisi – Benátky, jindy Messina – Neapol – Marseille, vždycky s nějakými turistickými zastávkami.

Lodi mají jen první a druhou třídu, obě přívlastek luxusní, cestovné je poměrně drahé, na ředitelství jsem z bilance posledního roku zjistil, že jsou obsazeny průměrně na 88 procent. Vrchní účetní mi vybreptal, že celkový provoz při desetiprocentním odpisu vykazuje zisk z vloženého kapitálu sedm a dvě desetiny procenta. Z čehož vyplývá, že to je pro pana Glaciera slušný obchod i bez přidruženého podnikání.

Jenže tak už to chodí na světě, že kdo má hodně, chce ještě víc. Monsieur Glacier bude mít zřejmě značné vedlejší výlohy. Ale kam ty peníze dává? Vtírá se mi vzpomínka na aféru Hanika Cortecolezy, perlového krále z Bahrajnských ostrovů, který kupoval v šejchanátech při Perském zálivu pro osobní potěšení nezletilé dívky tak dlouho, až mu Abd Solim zahnutou dýkou prořízl hrdlo, Na něco podobného ovšem pan Glacier nevypadá, on ne.

Už tady dřepím dvě hodiny, kámen tlačí, nic se neděje, jdu si trochu protáhnout kostru do města. Procházím bazarem, kde sídlí čistý orient, i když při pohledu zblízka už hodně stříknutý novou dobou. Šavle a dýky z údajně damascenské oceli pocházejí z Japonska, vodní dýmky z Francie, miniaturní koránky jako přívěsek na krk z Československa, fénické vykopávky z Itálie, modlitební koberečky z Frisca a tak dále, ale najdete tu i mnoho původních věcí i věciček, některé se vyrábějí přímo na místě.

Na chodníku pod plachtou ozdobenou třapci sedí se zkříženýma nohama osmahlý muž ve fezu a drobným kladívkem trpělivě vyklepává ozdobný ornament do kovové misky Nabízí mi k posezení čtverhrannou polštářovanou sedačku, je to kousek, jaký by přivedl do extáze každého nákupčího pro orientální muzea, ale je neprodejný, patří k inventáři. Kovotepec odklápí víko arabské chladničky a nalévá mi coca-colu, ne proto, aby si mě tím zavázal a přiměl ke koupi, ale že to tady patří k bontónu.

Hovoříme o jeho práci, dost mě to zajímá. Některé své výrobky si sám pozlacuje.

„Ale není zlato všechno, co se třpytí, že?“

„Ne,“ připouští kovotepec. „Na levnější věci se používá bronzové směsi, je takřka k nerozeznání od zlata.“

„Ovšem asi dříve ztrácí lesk.“

„Jistě. Ale i zlato musíte časem přeleštit. Kočičí zlato častěji, to je pravda. Stačí však jemný popel smísený s minerálním olejem, kus flanelu a za chvíli se zase třpytí jako nové.“

Ptám se, jak jdou obchody.

„V sezóně výborně, koncem podzimu a na konci zimy je to horší. Jinak tudy prochází hodně turistů, víte, jak se to dělá, vodí je sem průvodci, dostávají pak pět procent provize. Ty jsou započítány v ceně, ale i tak u mě nakoupí mnohem levněji než v obchodech. U výrobce je nákup vždycky výhodnější.“

„Jistě se u vás také smlouvá.“

„Samozřejmě, to už patří k exotice.“

„Já však smlouvat nebudu. Vzal bych si tuhle kazetu.“

Za pouhých 150 piastrů se stávám majitelem malé, ale překrásné kazetky, tak na dvacítku cigaret. V jiném krámku kupuji stogramový balíček světlého tabáku. Je o něco větší, ale snadno jsem ten tabák nacpal do kazetky, nijak se nepoškodil. Obohacen nákupy a novými vědomostmi se zase loudám k přístavu.

Na lodi nic nového, v malém přístavu leží nuda. U nákladního mola nakládá tucet dělníků ručně ovoce, na rybářské šalupě opravuje mladá žena síť a zpívá si při tom, u skladiště si rytmicky odfrkuje motorový jeřáb, tucet povalečů bloumá po navigaci, kolem majáků se honí několik dětí, před skládacím plůtkem celnice na molu pro dálnou plavbu čte uniformovaný financ pod slunečníkem noviny, u bistra na druhém konci bazénu sedí ve stínu stříšky pár lidí, mezi nimi i žena, která je mi dost povědomá, ale bez dalekohledu si nejsem jist, zda tu nepracuje pouze fantazie.

Když slunce visí už nízko nad horizontem a pruh moře dostává vzhled tekutého stříbra, vrací se první skupina turistů, hned na to další a ještě jedna. Financ jim ledabyle a bez zájmu štampilkuje pasy, je to úplná formalita, nebýt stálého napětí na izraelských hranicích, tak v Libanonu by už asi na nikom cestovní pas nechtěli. Ve vztahu k turistickému ruchu a obchodu je tu vůbec velký liberalismus, ale ono se to té zemičce se dvěma milióny obyvatel vyplácí. Někteří z turistů si nesou nadité aktovky, avšak celníka ani nenapadne, aby jim věnoval sebemenší pozornost.

M S Baalbekonia třikrát zahouká, lodivodův člun stočí její příď k západu, šrouby zvlní hladinu, poslední mávání, loď nabírá rychlost, hlouček darmošlapů na molu se rozchází. Po Baalbekonii zůstává brázda v načechrané hladině Levantského moře a zašlá plastická písmena, která teď odváží malá dodávka.

Po slunci zbyl na západě kousek purpuru, na přístav kdysi slavného města se klade melancholická nálada. Jdu k vozu zaparkovanému před přístavní správou a jedu tak, aby má dráha protnula cestu postavičky, která opustila přístřešek súfry na druhé straně rejdy.

Na okamžik si pohrávám s možností, že bych všechno zmáčkl, protože to nejhlavnější, po čem se marně pídil Svenborg, mi už padlo do klína, jádro bandy bychom pozatýkali během dvou hodin, usvědčujícího materiálu je habaděj.

Jenže já mám rád čistou práci. Ten kovotepec na tripollském súku by také nedal do prodeje misku, na níž by scházel jeden jediný ornament. A mně najednou chybí ten hlavní – totiž, nejsem si docela jist. V každém případě to, co jsem nově vypátral, ještě dnes v noci stručně sepíši a pošlu na centrálu. Musím to udělat, protože když se rozhodnu dotáhnout případ až do likvidace, nikdo mi nemůže zaručit, že likvidace nepostihne samotného iniciátora.

Vypočítal jsem si to správně. Brzdím, zastavují, otvírám dvířka.

„Není libo?“

Paulina se usmívá.

„Proč ne? Ale mám na náměstí vůz.“

„Dobře. Vrátíme se pak každý ve svém.“

Dávám si záležet, abych dal na příslovce času správný důraz. Ne málo, aby ho Paula nepřeslechla, ne velký, aby ji nenapadlo hrát si na dotčenou.

Jedu kolem citadely a pak dál úzkou asfaltkou podél vyschlého potůčku palmovým hájem k horám.

„Kdo by to řekl,“ má půvabná společnice ke mně obrací tvář, „taková náhoda!“

„Pouze poloviční. Já tu byl služebně. Měl jsem mít oči na stopkách“

Šilhám po Paule, jak bude reagovat Svenborg ji má sice na seznamu, jenže já nevím, jak se do něho dostala Nevím také o ničem, co by prokazovalo její účast na přidruženém podnikání firmy Jonasia, Paulinu přítomnost na palubě Fenicie a Baalbekonie může uspokojivě vysvětlit její – možná trochu excentrický – vztah k madame Glacierové. Tak tedy šilhám po její reakci, avšak marně trápím oční svaly. Buď jsem vedle, nebo je to dívka na svůj věk hodně už protřelá.

„Čeká pan Glacier nějakou neplechu? Snad okrádání? Slyšela jsem, že kapitáni některých lodí přepravují cestující a peníze za to jdou do jejich kapsy.“

„Možné je všechno Vy jste tu s madame?“

„Ne. Přece bych nenechala Nancy čekat?“ Nancy? Hm. „Vyjela jsem si jen na výlet. Nancy letěla do Káhiry.“

Jedu teď pomalu, už se šeří, tady padá soumrak hodně rychle. Nezvolnil jsem ani tak pro špatnou viditelnost, jako spíše z jiných důvodů Mám dojem, že je čas utábořit se na nějakém vhodném místě.

„Paní Glacierová si často vyrazí do světa?“

„Občas. Na den, na dva. Někdy sama, jindy mě vezme s sebou. Je rozkošná, co říkáte?“

„Hm,“ povídám, ačkoliv na danou otázku bych mohl odpovědět rozsáhlým elaborátem, „Čím se vůbec zabývá?“

„Ráda hodně cestuje, trochu sportuje, dovede si vymyslet rozptýlení. Víte, jak loví kozorožce? Najme si helikoptéru a střílí je ze vzduchu. Uloví každého, protože zvíře nemůže uniknout. Jednou jsme byli na večeři v Hiltonu s jedním Američanem. Vychloubal se, že za dva dny zastřelil tři kozorožce. A já za půl dne osmnáct, smála se Nancy.“

„Zdá se mi, že je o hodně mladší než pan Glacier.“

„To je jejich věc,“ Paulina zalézá do ulity.

Teď zahlédnu místo, které se mi líbí Odbočuji vlevo po krátké prašné serpentině, která končí na paloučku, sevřeném ze tří stran listnatým hájem. Když se na tu sklovitou, vyprahlou trávu hodí přikrývka, dá se tam pohodlně sedět.

Tak tedy sedíme a mlčíme. Díváme se k západu. Za námi nad hřebenem Libanonu vyskakují po stovkách hvězdy, takové, jaké je vidět jen na subtropickém nebi, vpředu spadá horský hřeben, nejdříve příkře a pak pozvolněji, až k pobřeží. Hrozen světel označuje Tripolis, další světélka jsou roztroušena při břehu, některá z nich se pohybují a vyznačují tak autostrádu, půl tuctu majáků bliká v různých intervalech. Na moři, temném jako hrozba bohů. kteří kdysi vládli nad touto tajemnou zemí, se zvolna sune několik trojbarevných světelných bodů. Vzduchem, okořeněným omamným koktajlem subtropických vůní, k nám dolehne hluboké táhlé zahoukání jedné z lodí.2

Jinak je kolem naprosté ticho.

Jen cikády zpívají.

„Víš, kdy jsem tě poprvé spatřil?“

„Jak bych nevěděla. V Neapoli. Byl jsi trochu směšný. Od řetězu na molu sis umazal kalhoty.“

„Ano, Byl jsem tehdy trochu v mátožném stavu, ale za to jsi mohla jen ty. Jak jsem tě uviděl, tak jsem si řekl – tuhle dívku políbím!“

„Což se nestalo.“

„Což se nestalo dosud.“

Seděl jsem prozíravě vlevo vedle Pauliny. Proto jsem teď mohl vztáhnout ruku bez obavy, že by ji tlačil kamarád v mém levém podpaží.

Ženy jsou sice složitější než samočinný počítač a naprosto nevypočitatelné, avšak vznikají situace, kdy se vynoří ze své složitosti a zůstanou jenom ženami. Jako třeba teď.

Jinak jen zpívají cikády.

CO VIDĚL ANTONIO

Na druhý den při snídani – čaj, topinky, tatarský biftek, vejce na slanině, palačinky, mléko s koňakem a káva – studuji mapu východního Středomoří. Se zanícením, s jakým jsem bývával ponořen do map jako školák, když se mi za obrysy pevnin, za vrstevnicemi pohoří a za podivnými jmény měst otevíral obraz podivuhodných dobrodružství.

Teď nad tou přehlednou mapičkou uvažuji, co si v příštích dnech počnu. Už brzy totiž nastane hodina, kdy pošlu telegram, že opět nastupuji předčasně přerušenou dovolenou. Nějak se mi však teď tyhle končiny nezdají, je to tady moc civilizované, na dosah telefonu, doručovatele telegramů nebo posla z policejního ředitelství. Stále mocněji mě láká Saúdská Arábie, to je vlastně jedna jediná poušť, chtěl bych vědět, jak by mě tam šéf na dálku nachytal Ano. Bude to Saúdská Arábie. Musím se ovšem vyhnout Er Rijádu, protože je to už dnes město jako každé jiné v civilizovaných končinách, věžáky s klimatizací, všude samý telefon, dejte pokoj.

Kostky jsou tedy vrženy.

Platím a odcházím.

Jedu jaguárem pomalu ulici, kde bydlí Antonio, a dívám se k jeho oknu. Stojí tam květináč s rudými květy. Znamení, jaké kdysi s oblibou užívaly nevěrné paničky, mi signalizuje, že se cosi stalo.

Jedu tedy dál a zastavuji až u bistra, půl litru pomerančové šťávy mi udělá dobře, zvláště když mi do ní barman přidá pár ostřejších kapek. Zatímco mládenec v bílém plátěném sáčku krájí pomeranče a chrastí ledem, vytáčím Antoniovo číslo.

„Je tam pan Kolodowski?“

„To bude omyl,“ slyším Antoniův hlas. „Nějak ten telefon zlobí.“

„Promiňte,“ zavěšuji přístroj a dívám se na hodinky. Přesně za půl hodiny se setkám s Antoniem.

Jedu pak nahoru ke křesťanskému hřbitovu, ale vůz nechávám stát hodně daleko. Odmyslíme-li si zpěv ptactva, je na hřbitově klid a ticho, jak jdu po pěšině, posypané piskem, kroky se rozléhají do daleka. Zastavuji se u pomníku s omšelým nápisem na paměť nějakého Hurana Elbesiana, obchodníka, jak jinak také, byl to zřejmě Armén. Clonou křovin, posetých žlutými kvítky, vidím obrys postavy.

„Nikdo?“

„Nikdo.“

„Dobrá. Tak co?“

„Dvě věci. Alfe. Idris přišel včera domů brzy po poledni, chodil sem a tam, byl hrozně nervózní. Přesně v jednu hodinu dostal návštěvu. Vysoký, hubený člověk, středního věku, jestřábí profil, patří k němu lulka, kterou šermuje, když něco důrazně vykládá. Jednou jsem toho hubeňoura viděl v budově generálního ředitelství Jonasie, jak jsem se tehdy motal kolem.“

„Zřejmě jde o Harolda McTalba, šéfa přes turistiku Co dál?“

„McTalb Idrise k něčemu přemlouval, ten Syřan odmítal, jako by se bál, úplně se kroutil a svíjel. Nakonec si však plácli. Když McTalb odešel, sedl si Idris po evropsku na židli, opřel lokty o desku stolu, dal hlavu do dlaní a šest minut s ní kýval sem a tam. Pak odešel.“

„Dobrá. Říkal jsi dvě věci.“

„Ano. Ta druhá se přihodila k večeru. Idris se vrátil v šest. Za čtvrt hodiny přišel nějaký Arab, asi třicetiletý, v evropských šatech, ale s fezem, vypadalo to, jako by měl zimnici, naléhal na Idrise. Ten za chvíli odešel a vrátil se s injekční stříkačkou. Arab si rychle vyhrnul na levé ruce rukáv, a jako by mu šlo o život, vpálil do ní injekci. Už pomalu začínal soumrak, věděl jsem, že Idris za chvíli rozsvítí a stáhne v okně síť proti hmyzu, tak jsem seběhl dolů, skočil do vozu a jel před jeho barák. Za chvíli Arab vyšel, tak jsem se mu pověsil na paty. Už vyhlížel docela jinak, náramně spokojeně. Zastavil se pak v súfře na večeři. Měl jsem štěstí a zjistil, jak se jmenuje. Je to Omar Abd el Ala, nedostudovaný lékař, myslím, že trochu pochybná existence, bydlí na Diamant Avenue v domě, kde je Fordovo zastoupení. To je všechno.“

„Výborně, Antonio. Nakřečkuj si nějaké zásoby a buď doma u telefonu. Nová hesla. Smith znamená vila Mimosa Chevalier Glacierův byt v Bejrútu, Brown jeho víkendová chata, Goldstein park u Rue Catherine, jedno zakašlání znamená jednu hodinu. Ostatní jak jsme si ujednali.“

„Rozumím,“ Antonio opakuje dvakrát hesla. S tímhle chlapcem jsem vyhrál terno, je chytrý, nenápadný, kam se protře on, to by stěží dokázali lidé z naší centrály.

Od hřbitova se jedu zeptat na ředitelství, zda nemá šéf nějaké přání. Na parkovišti stojí služební vůz pana Glaciera, Abdel Hamid právě doplňuje kapalinu do stříkače na čelní sklo. Dívá se na mne pohledem, který připomíná pohled mého psa Garryho. Chudák Garry, moc si mě neužije, mám ho většinou u maminky, ale když mě někdy spatří, jeho oči přímo žhnou touhou, aby mohl pro pána něco udělat. Ten ovčák s trochu podezřelým rodokmenem sní o tom, že mě jednou přepadne nějaký ničema a on ho roztrhá na cucky. Co si myslí Abdel Hamid, to nevím, ale je fakt, že jsme moc velcí kamarádi. Někdy se to na světě podivně zvrtne.

„Někam pojedeš?“

Hamid přiráží kapotu.

„Na letiště, madame se vrací z Káhiry. Čekám ještě na mademoiselle Laurentovou.“

„Tak já půjdu,“ jaksi bych si teď dal od Pauliny raději dva tři dny oddech, „šéf je nahoře?“

„Hm. Má tam návštěvu. Přivezl jsem z letiště nějakého Helicata Papapalafouse nebo jak. Takováhle jména mohou mít jen Řekové. Celý v bílém a slamák panama k tomu,“ dodává kamarád opovržlivě.

Do šéfovy pracovny se chodí přes kancelář jeho sekretářky. Sekretářka je mladinká Egypťanka, docela supermoderní, ale jen napohled, protože jinak je velice pyšná na svůj hamitský původ. V kanceláři se zabývá šest hodin denně leštěním nehtů, listováním v módních časopisech a ohrnováním nosíku nad návštěvníky, kteří by rádi mluvili s monsieur Glacierem, Za což pobírá měsíčně 60 LE. Má ovšem v Alexandrii a v Káhiře příbuzné zvučných jmen. Do přidruženého podnikání zřejmě zasvěcena není.

Z její kanceláře vedou doleva zasklené dveře do konferenčního salónku, který slouží také jako čekárna pro návštěvy k šéfovi, vpravo jsou zvukotěsné dveře do Glacierovy pracovny, která má ještě zadní liščí východ do chodby za rohem,

„Máte tady od šéfa dopis,“ sekretářka mi vznešeným kývnutím přisunuje obálku. „Jinak nic,“ a zase sklání pyšnou hamitskou hlavu nad módní žurnál.

V obálce je stručný, na stroji napsaný a nepodepsaný rozkaz: Budete opatrně sledovat návštěvu, která je u mne, na hlášení si počkám.

Muž ze seznamu Sven Svenborga, pan Helicat Papangelopoulos, generální zástupce firmy Korinthexport, se asi netěší absolutní důvěře pana Glaciera.

Dávám si dopis do kapsy a ještě mrknu skleněnými dveřmi do salónku. V lenošce s paperbackem v ruce tam sedí jakási nastrojená lady, v temně kaštanových vlasech se vlní několik téměř černých pramenů. Teď ke mně zvedá oči, oči modré, avšak chladné, bez známek poznání nebo aspoň rozpaků. Jakoby nezávazně pokývnu hlavou, avšak dáma už opět dává přednost detektivce. No prosím, takový nevděk, člověka bolí u srdce, ještě to není ani měsíc, co jsem si kvůli ní na navigaci v Brindisi odřel kotníky na levé ruce, pak jsme ještě všelicos prožili a teď mi Geraldina nevěnuje ani mrknutí obočím.

„Kdo to je?“ ptám se při odchodu sekretářky.

Kleopatra na mne upřela mandlové oči. Nehledí z nich žádné nadšení.

„Nová průvodkyně, má za sebou čtrnáct dní na zkoušku, přichází podepsat smlouvu. Nějaká Poucheová, ještě něco?“

Slyším, jak ve mně bublá krev. Egypťanka to musí slyšet, ale už si zase klidně listuje v časopisu.

Abdel Hamid mezitím odjel na letiště, nikde nic, co by mě zajímalo nebo vzrušovalo. Usedám za volant jaguára, zapínám klimatizaci a rozvírám před sebou dnešní Orient.

Za deset minut vychází z budovy Jonasie muž v bílém se slamákem v ruce, rozhlíží se chvilku, pak zvedá ruku k taxíku. Jedeme až k hotelu Alhambra. Pan Papangelopoulos se zapisuje v recepci, livrejovaný boy se chápe jen malého kufříku i klíče číslo 86 a vede hosta k výtahu.

Jdu k recepčnímu, kladu před něho pětipiastr a ptám se, zda tam nemám nějaký vzkaz na jméno Bodenberg. Recepční s ulízanými vlasy barvy čínské tuše lituje, tak povídám, že chvíli počkám a zaujímám strategické místo u stolku v pozadí haly.

Odcházejí a přicházejí hosté, sem tam někdo z personálu, ale nikde nikdo, kdo by se po někom ptal. Až za osmnáct minut rozráží létací dveře asi třicetiletý Arab podlouhlé, na ten věk trochu příliš devastované pohublé tváře. Je oblečen v evropských šatech, na hlavě mu však trčí fez. Krátce a dobře – Jako by vystoupil z Antoniova popisu muže, který navštívil Idrise, aby si užil jedné dávky heroinu.

Jde k recepci a já se také loudám blíž. Arab se na cosi ptá, recepční zvedá telefon, vytáčí trojmístné číslo.

„Pan Papangelopoulos? Zde recepce. Je tu pan Omar Abd el Ala – ano, prosím.“ Pokládá telefon a obrací se k návštěvníkovi. „Račte, prosím, pokoj číslo 86, třetí patro.“

Říkám recepčnímu, že už nemůžu čekat a aby to laskavě vyřídil tomu, kdo by přišel se vzkazem pro Bodenberga.

Čekání před hotelem není už tak pohodlné, ale také ne dlouhé Za čtvrt hodiny vychází Omar, scvrklé rty našpulené, snad to má Vyjadřovat dobrou náladu Za pět minut se objevuje Helicat Papangelopoulos. Jde kousek pěšky po Avenue Soliman Pasha, jen jednou se ohlédne, a to ještě za štíhlou dívkou severského typu, pan Papangelopoulos bude vůbec pěkný ptáček, pak zatočí okolo kina Koh-i-noor a přímo do restaurantu Olymp. Je to podnik, který s oblibou vyhledávají gurmáni z končin egejského archipelagu.

Člověk z Hellady začíná studovat jídelní lístek s takovým zájmem, jako filatelista album unikátů, nevypadá na to, že by tu měl momentálně s někým schůzku. Tak se vracím pro vůz a jedu k Jonasii.

Referuji šéfovi podrobně co a jak.

„Hm,“ klepe tužtičkou do stolu. „Abd el Ala. To je totiž náš smluvní zaměstnanec. Zasvěcen není a teď už určitě nebude. Je to stejně nespolehlivé individuum, píchá si herák,“ přechází do slangu. „Kdo tomu jednou propadne s tím je ámen,“ pokyvuje moudře hlavou. Slyšet nás někdo, tak by si řekl, jaký je ten Glacier ušlechtilý člověk a že je zralý k tomu, aby přispěl na fond boje proti omamným jedům Světové zdravotnické organizaci. „Těším se, pane Daubine, že přijdete dnes na večeři do Mimosy, je to služební záležitost.“

SKLENKA PRO PANA PAPANGELOPOULOSE

Ta služební záležitost vyhlíží docela příjemně.

Když jsem přišel, uvítal mě blahosklonný, ale přece jen formální úsměv paní Glacierové.

„Seznámím vás s několika novými přáteli,“ povídá a hned se obrací k hnědovlásce s modrýma očima. „Geraldino, to je šéf propagačního oddělení Jonasie pan Daubin, Alfons, že ano, pan Alfons Daubin. Mademoiselle Poucheová. Pomáhá panu McTalbovi, Francouzka, pane Daubine,“ řekla s poťouchlým úsměvem.

Povídám, že mě to moc těší, a líbám konečky prstů na pravici pomocnice vychrtlého Skota. Současně zašimrání prostředníkem do dlaně té útlé ručky, avšak Geraldina se jen konvenčně usmívá. To už jsem dávno poznal, že každá žena je herečkou. My muži tvoříme publikum, které platí vstup, a platí hodně draze. Neníliž pravda?

S trochou napětí čekám, komu ještě budu představen. V Libanonu totiž žije půl tuctu lidí, s nimiž jsem se seznámil tehdy při aféře s korintským kovem Asi by se pan Glacier podivil, kdyby pojednou při představování takový Paul Larrier z Mezopotámské obchodní vykřikl: Ale pane Tarre, to jsem rád, že vás vidím, zase jdete po nějaké gangsterské bandě?

Mezi lidmi, s nimiž se seznamuji, jsou sice dva, kteří už mi nejsou cizí, jenže oni neznají mne. Je to Omar Abd el Ala. Ukazuje se jako příjemný společník. Lehce s úsměvem švitoří, temné oči se mu lesknou, zřejmě si před hodinou píchl. A ještě je tu jeden známý-neznámý, muž z Korintexportu, který se těší velké přízni pana Glaciera.

Večeře se podává po západoindickém způsobu. Tedy žádné sezení u tabule, ale ve skupinkách u stolků v sedě či u baru ve stoje, několik z nás hoduje i na terase. Lahůdky i s příbory stojí na všelijakých podnosech, dívky v kyperských mašlích roznášejí pouze nápoje a teplá jídla, A toho teplého není moc. Lze dostat pečenou šunku, srbské žebírko nebo anglická játra, výběr tedy nevelký, zato studená kuchyně může každého uspokojit. Mezi jídlem roznášejí dívky koktejly a whisky, u baru je v pohotovosti baterie portského. O hudební podbarvení se stará gramofonový automat s programátorem. Když se to někomu právě nezdá a má speciální zájem, může program přerušit a zvolit si jednu z 240 skladeb.

Jak to vypadá, tak se bude po večeři možná trochu tančit, zájemců o Nancy, Paulinu i Geraldinu by bylo dostatek, už jsem zachytil i zálibný pohled, určený Lucy.

Lucy, právě tak jako Abdel Hamid, tvoří společenský přechod mezi hosty a zaměstnanci, oba jsou vyšňoření ve večerním. Lucy má šaty vpředu i vzadu s tak hlubokými výstřihy, že vlastně chodí ve dvou kusech surového hedvábí.

Motám se od skupiny ke skupině, tu a tam pronesu nebo inkasuji pár slov, je mi příjemně. Pekelné horko už pominulo, přes terasu od moře vane cosi, co lze nazvat téměř chládkem, někdo už dokonce vypjal klimatizaci.

Stejně mě ale láká terasa, a když tam chvilku pokuřují a dívám se zasněně k moři, zastavuje se u mne šaramantní postava ve fezu.

„Je tu krásně, neníliž pravda, pane Daubine,“ povídá Ben Idris. „Ono konec konců na světě je všude a vždycky krásně – když si to člověk dovede zařídit.“

Tak dalece nahluchlý nejsem, abych ve slovech toho šejdíře nepostřehl spodní tón. Vzpomínám na scénku u rulety a hážu mu vnadidlo:

„Chce to ovšem zvonimíry.“

„Ovšem. Za peníze si člověk opatří všechno. Ale doufám, že na tom nejste tak špatně?“

Krčím rameny.

„Jako lepší úředník, nějaký účetní. Takhle si na stará kolena moc neušetřím.“

„Máte pravdu, pane Daubine. Avšak člověk vašich kvalit by se mohl dostat k vyšším – jak bych to řekl – k vyšším metám.“

„Myslíte?“

„Jsem si tím jist. Ale třeba by to chtělo trochu přesedlat. Chytit se příležitosti. Co tomu říkáte?“

„Copak o to,“ pomalu odvaluji slova, „kdyby takové přesedlání stálo za to –“

„To by stálo, můžete mi věřit. Dvacet tisíc jednorázově a místo patnácti set tři tisíce měsíčně.“

„V amerických dolarech?“

„Samozřejmě.“

„Hm,“ obracím se přímo k Idrisovi. Stojíme na terase v polostínu, hučíme si z ucha do ucha. „To bych bral. Jde ovšem o záruku.“

„Byla by dostatečná.“

„A – čas? Kdy?“

Idris se spiklenecky ohlédne, tak, že to až vypadá jako nahrané, a pak šeptá:

„Brzy. Snad už zítra. Platí?“

„Ujednáno.“

Z vily Mimosy se nese na terasu zbrusu nový šlágr ze San Rema, z druhé strany se namáhají cikády. Idris bez dalšího pomalu odchází. Korunou palmy na mne netečně hledí hvězdy. Třeba jedna z nich je ta má, která mi nese štěstí, jen po něm sáhnout.

Také se šinu nazpátek a v ostrém světle lustrů v hale vidím, že Ben Idrisova tvář je zvlhlá potem, přestože se chladil na terase. Zdá se, že hovor se mnou mu dal zabrat. Ten člověk není z rodu odvážlivců, kteří na tryskem pádících arabských hřebcích, s dýkami v zubech a zahnutými šavlemi v ruce, šířili Prorokovo učení. Idris náleží spíše do sorty třasořitků. Jak jde nyní kolem McTalba, utrousí nějaké slovo a šéf turistického odboru ledabyle přikývne.

Je nás tu půldruhého tuctu, dobroty jsou většinou zkonzumovány a začíná zábava, zavlažovaná vhodnými tekutinami. Došlo i na portské. Některé z hostů poctí Lucy, V zastoupení hostitelky jim mlčky, avšak s úsměvem nabídne sklenku.

Teď přichází také ke skupině kolem pana Glaciera, na podnose má už jedinou číši. Obrací se na pana Papangelopoulose:

„Ještě jednu sklenku, pane?“

Rozjařený pilíř Korinth-exportu se chápe příležitosti.

„Děkuji za vzácnou přízeň, madame,“ měří Lucy pohledem, o jehož významu nelze pochybovat. „Na váš vzácný úsměv, nechť dlouho zdobí vaší tvář!“ a upíjí mohutným douškem.

Automat teď spustil melodii, při níž se dá snadno tančit, protože můžete libovolně mrskat nohama. Uklonil jsem se před Geraldinou a odhopsal jsem s ní do rohu salónku V kole jsou jen dva páry, mimo nás tu s Paulinou křepčí muž s černou bradkou a v kapitánské uniformě.

„Tak co,“ povídám, když je vhodný okamžik, „ještě jste si nevzpomněla na svého oddaného poskoka z Brindisi?“

„Pane Daubine, musím dbát na svou pověst, nechme si ten rozhovor na jindy.“

A na tom zůstalo.

Odvádím Geraldinu zase do společnosti kolem paní Glacierové a koutkem oka vidím zívajícího Papangelopoulose, jak odchází do jednoho ze spoře osvětlených pokojů které při těchto příležitostech mohou sloužit k rozmanitým účelům.

Mne osobně podobný pokoj neláká. Za takové krásné, teplé, ale ne horké noci bych se šel raději projít do parku kolem Mimosy nebo na pobřeží. Třeba si myslíte, že jsem romantik. Snad ano. Jenže já bych nebyl proti tomu, aby mě tam někdo doprovodil a vrhám významný pohled na Paulinu. Jak patrno, jsem romantik praktický.

Jdu tedy zase na terasu, ale vidím, že můj magický po hled zůstal bez výsledku. Stárnu. Pelichám. Mrzutě si zapaluji cigaretu ze zásob pana Glaciera, příklad McTalbův mě zcela strhl, asi odtud pojedu domů s kapsami plnými doutníků.

A vida, dostávám přece návštěvu, tentokrát je to muž s fezem číslo dvě.

„Krásný večer,“ konstatuje Omar. „Co byste říkal menší procházce?“ A hned mě k ní pobízí tvrdým předmětem, který se mi zaryl mezi lopatky. „Je to solidní osmatřicítka s tlumičem,“ poučuje mě mládenec. „Tady do parku bych prosil.“

Tak tedy jdem.

„Pane Omare, či Ala Ala, nebo jak se vám říká, jsem mezi lopatkami trochu lechtivý. Copak je tohle za vtipy, vždyť není prvního apríla.“

Zastavujeme se asi patnáct kroků od terasy u kvádru, na němž stojí socha dívky s rozevlátými vlasy. Vtip je v tom, že při silnějším větru moře-země nebo země-moře se vlasy rozeznívají fantastickými melodiemi. Teď socha, krytá stínem platanu, mlčí. Ne tak Omar.

„Tohle není legrace, Daubine. Vy jste mě chtěl připravit o mou životní šanci, proto jste se vloudil k Idrisovi. Hned jak jsem vás spatřil, jsem měl dojem, že jsem vás někde viděl. Teď jsem si vzpomněl. Bylo to dnes v hotelu Alhambra, slídil jste po mně. Jestli se mýlím, tak mi to vysvětlete, já se omluvím. Nerad lidi zabíjím pro nic za nic.“

„Mýlíte se, Omare, dnes jsem vás viděl poprvé v životě a nikdy jsem vás nesledoval, to z vás mluví fantazie, pícháte si herák, co?“

„Tím ses chytil! Neznáš mě a víš, že – – – ale co bychom se bavili. Marš k břehu, dokud je odliv!“

No, co se dá dělat. Omar je amatér, profesionál by mě za podobné situace nedloubal pistolí mezi lopatky, ale držel by ji dva tři palce dál, abych nevěděl, kam míří. To bych byl v horší situaci. Tohle se dá snadno řešit.

„Neblázněte, člověče,“ povídám, „vždyť se dohodneme.“

„Jdi! Nebo to do tebe pustím tady!“

Tak jsem pravou nohou vykročil, ale okamžitě jsem se prudce stočil vlevo. Přítmí u sochy ozářil plamínek jako ze zápalky a současně se ozval výstřel, ale tlumený, sotva taková rána, jako když praskne balónek. To už však moje pravá pěst dopadla na levý spánek nedostudovaného hákima.

Pokazil jsem to, dokonale zpackal. Jsem prostě vrták, anebo ta má šťastná hvězda, co jsem ji prve vyhlížel, byla právě skryta kmenem platanu.

Chlapík ve fezu, ale teď bez něj, letí pod příliš prudkou ranou na kvádr zpívající sochy. Hned jsem věděl, že je zle, a také že ano.

Leží tu dočista bez pohybu, srdce pod bílou hedvábnou košilí se neozývá. Shýbám se k němu, rozžíhám ten opravdový zapalovač, strkám mu plamínek k očím, ale doširoka rozevřená panenka se ani nehne. No – to je nadělení! Další případ na lince náhlé smrti. Od doby, co jsem přerušil dovolenou, už rovného půl tuctu – a všichni z přidruženého podnikání.

Beru do kapesníku pistoli s bachratým nástavcem a cpu si ji do náprsní kapsy. Pak se zase loudám zpátky a hledám, kde je telefon. Hned v tom prvním pokoji něco nalézám. Není to však telefon, ale Helicat Papangelopoulos. Sedí v lenošce u otevřeného francouzského okna, hlavu zvrácenou vzad a hlasitě chrápe. To bych byl ani neřekl, že ho to tak brzy zmůže. Vypadá to, že už měl nějakého strejčka Řekové přece dost snesou, mají v tom už třítisíciletou praxi.

Ale už v dalším pokoji, jinak prázdném, vidím telefon.

Vyvěšuji ho z vidlice a jdu k šéfovi.

„Promiňte,“ omlouvám se Papulosovi a McTalbovi. „Pane Glaciere, máte telefon, tady prosím.“

Glacier jde se mnou do pokoje.

„Co je?“

„Co by bylo. Omar je už v objetí hurisek,“ oznamuji a vykládám, co se stalo. „Chtěl jsem ho jen na momentík uspat, ale narazil hlavou do toho kvádru.“

„Nic si z toho nedělejte,“ utěšuje mne šéf, „stejně měl dny života sečtené. A kdyby ne, jaký je to život, být otrokem heroinu? Já už všechno zařídím, postarejte se jen,“ dívá se na hodinky, „aby mezi dvacet tři hodin, jedenáct minut a dvacet tři čtrnáct nešel nikdo na terasu.“

Což jsem také svědomitě provedl. V té době jen McTalb měl v úmyslu jít se podívat na hvězdičky, ale řekl jsem mu, že ve kbelíku s ledem za barovým pultem se nalézá zapomenutá porce kaviáru, a Skot okamžitě odpochodoval zpět.

Ve čtvrt na dvanáct mi napadlo, že bych se měl podívat na pana Papangelopoulose, jak se mu spinká.

Tak jdu do toho pokoje – ale kde nic, tu nic. Lenoška prázdná. Sáhl jsem na polštářovaný spodek, byl ještě teplý. Avšak muž z Korinth-exportu nikde.

Francouzské okno zůstalo otevřené, snad se vzbudil a šel si ven na procházku? Nebo ho tamtudy odvlekl ďas? Obě možnosti jsou přesně rovnocenné.

Ten večer jsem už pana Papangelopoulose nespatřil. Nikdo se po něm nepídil.

ZAKÁZKA NA SNADNÝ ÚNOS

Klenot Blízkého orientu se probudil do nádherného červencového dne, jehož jitro jedním dechem pohltilo rosu na stéblech zežloutlé trávy.

Já ovšem necítím pod nohou trávu, ale kobereček v Glacierově Lincolnu. Řídí Abdel Hamid a žene to zatáčka nezatáčka stovkou stále nahoru autostrádou z Bejrútu na hřeben Libanonu. Sedím vzadu vedle pana Glaciera, avšak hovor trochu vázne, jsem jaksi nesvůj, co chvíli to se mnou škubne, vždyť víme dobře, co se při takové bláznivé jízdě může stát. Hamid je výborný řidič, ale co naplat, jednou se může reakce opozdit o zlomek vteřiny a Garry na zahradě u domku mé matky začne výt žalostně na měsíc.

Pan Glacier se na mne prchavě usmál, když jsme minuli odbočku privátní silnice k Intimě, majetnickým okem hodil po deseti minutách doleva, kde tři míle dále ležela jeho víkendová chata. Jedeme ještě pět minut a pak Abdel Hamid zabrzdil.

„Tady,“ pan Glacier kývl hlavou k parkovišti.

Vystoupili jsme a šel jsem si to místo prohlédnout.

„No?“ šéf zvedá obočí.

„To by šlo,“ povídám a zase jdeme k vozu.

Jedeme dál, stále vzhůru, jako do střechy gotického paláce, břeh moře leží už bezmála dva tisíce metrů pod námi, v tom čirém vzduchu se zdá, že do shluku titěrných domečků, které představují Bejrút, by se snadno dohodilo kamenem.

Zastavujeme na odpočívadle, ale už ne pracovně, také Glaciera, který je tu ještě z dob francouzské okupace doma, ten pohled stále přitahuje. Ale třeba z jiných důvodů než mě. Kdovíjaké triky ho napadají, když vidí celé své rejdiště, přes dvě stě kilometrů dlouhé pobřeží Libanonu, přímo pod sebou.

Po jedné cigaretě jedeme dál.

Brzy se ocitáme na relativní rovině.

„Mohl bych tě o něco poprosit?“ povídám Hamidovi.

„Vždycky.“

„Kdybys to teď snížil tak na devadesátku, rád bych se trochu porozhlídl.“

„Samozřejmě. Ale stejně to už tady znáte.“

Řidič pana Glaciera, řidič a ekvilibrista s noži, mám-li se vyjadřovat přesně, má pravdu. Dokonce jsem už dvakrát zaskočil jako řidič pro turistické výpravy, které lidé z oddělení McTalba přepravují z bejrútského přístavu na Baalbek.

„A ještě tady,“ přikazuje pan Glacier, když vjíždíme do Chaury, kde Abdel Hamid zastavuje před motorestem. „Ještě ho pamatuju jako páchnoucí karavanserajl, dneska je to luxusní restaurant s klimatizací, elektrickými síťkami proti hmyzu a s pravým Taliánem jen na výrobu zmrzliny Pojďme ochutnat.“

Před motorestem mě Glacier vede oklikou.

„Tady bude stát,“ mávne loktem k parkovišti tak bezvadnému, že je snad čistí vysavačem a omývají šampónem, „a toto je ten patník.“

„Dobrá.“

Dáváme si všichni tři zmrzlinu, nazval bych ji Vzpomínka na Neapol, a pak jedeme, po levé ruce chvilku souběžně jakousi legrační železnici, kterou jsme již několikrát přejížděli po visutých přejezdech. U Zahle máme dráhu zase vpravo, ale pak se i železnice, právě tak jako autostráda, dělí do dvou směrů, ten doprava je k Damašku. Tyhle topografické skutečnosti jsou velmi důležité pro přidružené podnikání firmy JONASIA, J. Glacier & Co. – a samozřejmě nyní také pro mne.

Jedeme už jen devadesátkou širokým údolím. Daří se tu různým zemědělským plodinám, mezi nimi i indickému konopí. Údolím Beka mezi Libanonem a Antilibanonem se dostaneme až na Baalbek.

Také tady je motorest, ale ne už tak lákavý. Raději odpočívám ve stínu zřícenin antických chrámů na terase, o které jsem se onehdy bavil s profesorem Wallensteinem, co si založil existenci na hrůze ze střetnutí národů o imaginární kořist kosmu.

Už jste si jistě všimli, jaký je můj systém. Jsem vlastně parazit, jako každý, kdo je od přírody líný a pod lebeční kostí poměrně dutý. Zatímco Svenborg a podobní duchové řeší případy pomocí své inteligence a rozsáhlých vědomostí, já se nejdříve musím nechat poučit a vyptávat se, jednou profesora Wallensteina, podruhé kovotepce z Trablosu a jindy třeba přednosty stanice v Chauře. Že také závěr mých případů bývá dosti svérázný a že v něm více dominují fyzické než duševní hodnoty, to jsem už, tuším, podotkl.

Nazpátek z Baalbeku jedu turistickým autokarem. Teď už je všechno vypočítané na zlomky minut.

V 16.12 hod. zastavujeme před motorestem v Chauře. Vystupuji na konci první třetiny cestujících a jdu volným krokem ke kamiónu vpředu na parkovišti. Vidím, že jeho levé přední kolo směřuje k bílému patníku. V okamžiku, kdy poslední třetina turistů vchází do motorestu, šplhám ke kabině a otvírám ji. Klímá tam osmahlý řidič, jemuž místo pozdravu povídám:

„Černá a bílá.“

„Není zelená,“ konstatuje řidič a startuje. Je 16.13.

Jedeme a nemluvíme, já pokuřuji, pořízek za volantem stále žvýká gumu a žene kamión osmdesátkou dolů, pneumatické brzdy co chvíli zafuní.

„Tady chvíli počkáme,“ povídám.

„Už je obsazeno, dva kamióny se tam nevejdou.“

V tom okamžiku však ten před námi vyjíždí, zastavujeme na odpočívadle. Je 16.21 hod.

Kouřím. Řidič zpracovává žvýkačku. Mlčíme.

„Budem tady dlouho?“ ptá se konečně svalovec u volantu. Vyhlíží docela sympaticky.

„Dlouho ne. Ty jsi Turek?“

„Po matce. Otec byl Američan. To víš, jak to za války chodilo. Fakt je, že se o mě postaral, vystudoval jsem, jsem technik, znám řeči, ale co z toho?“

„Máš dobrý džob. Tohle něco nese.“

„To je fakt – i když to máš relativní. Víš přece, co vezu – turecké opium. Pašuje se do Francie, tam se v laboratořích zpracovává na heroin. Tady ten kamión veze zkázu pro několik desítek nebo set lidí. A za to mám prémii pět set liber. Je to dost pro umlčení svědomí? A navíc: Víš, jak se převáží přes hranice? Jako pomoc pro arabské vlastence, kamión má všude zelenou. Kamaráde, zvedá se mi nad tím žaludek. Ale tohle je má poslední jízda, už jsem jim to řekl. Sbalím prémii a budu mít potřebnou sumičku na moderní servis v Izmiru.“

„Oni to už vědí?“

„Ano, souhlasí.“

Na místě toho člověka bych teď uháněl kraj světa, jenže on neví, co všechno se děje na trase, která si vysloužila jméno linka náhlé smrti. Neví, že prémii 500 L už mám napůl v kapse já.

Čas se nezastavil a tak sahám do kapsy. Můj společník pozoruje s mdlým zájmem, že vytahuji tubu zubního krému. Snad si myslí, že v ní mám kokain, snad se chce zeptat, ale to už z tuby vyskakuje bílý paprsek a hlavu muže u volantu obestře hnědý obláček. Trochu povyskočil, ale už se hroutí pod volant.

Je 16.25. Čas souhlasí. Způsob uspání řidiče ne, pro ten účel jsem dostal rozprašovač, jenže v něm by mohl být horší prevít.

Nechávám řidiče ležet a nafukuji pár dětských balónků, cpu je do hedvábného pytle, který jsem měl složený v kapse, balím ho do houně z kamiónu a otvírám pravé dveře.

Chvíli čekám, a když nic nejede, táhnu to podivné břemeno ven, jako by bylo hodně těžké. Není to jisté, ale je možné, že mě někdo bedlivě sleduje dalekohledem, jenže to by muselo být kilometr daleko, jsem téměř zakryt kamiónem, tahle kamufláž stačí.

Táhnu pytel s houní mezi křovinami strání dvacet metrů pod silnici, kde je travou dávno zarostlý malý lom na písek, snad ho kdysi potřebovali silničáři. Tady kladu lehké břemeno do prohlubně a zase šplhám nahoru. Kabina je dost velká, abych řidiče položil na zem. Sedám si na jeho místo. Je 10,32 hod. Čekám ještě tři minuty a pak startuji.

Před Bejrútem zahýbám vlevo a jedu silnicí kolem letiště na Sour.

Po čtyřiceti kilometrech mě předjíždí se svým vozem Antonio a čeká dvanáct kilometrů před Sourem na poloskrytém palouku.

„Dobré je to,“ usmívá se chlapec, „nikde ani noha. V lomu byla opravdu nálož, explodovala pět minut po vašem odjezdu, všechno je zavalené.“

Přenášíme řidiče do Antoniova vozu, přikrýváme ho na zadním sedadle plédem a navrch házíme pár liber ovoce.

„Antonio, nezapomeň na žádnou maličkost,“ povídám vážně. „Máš teď pod zámkem korunního svědka proti bandě, pro kterou nemá lidský život žádnou cenu. Čao!“

Zase startuji a v 17.50 hod. projíždím otevřenou branou na nádvoří a vraty přímo do skladiště firmy Jonasia v Souru. Nikde ani človíčka. Z políčky beru dva klíče, zamykám za sebou vrata do skladu i na nádvoří a jdu na stanici autobusu do Bejrútu, který odjíždí v 18 hodin. Dvě minuty před osmnáctou jsem na stanici. Všechno klaplo přesně na minutu.

ĎÁBEL MÁ NAPILNO

V porovnání s vybavením soukromých objektů pana Glaciera je tento pokojík pod střechou jeho víkendové chaty zařízen vpravdě sparťansky. Na parketách keruánský koberec, v jednom rohu rohož s několika polštářky a svinutou přikrývkou z velbloudí srsti, v druhém otoman. Skříň z ořechového dřeva, jeden nízký orientální a druhý evropský stůl, dvě sedačky a dvě židle, to je všechno, na stěnách místo obrazů jen pár ornamentů.

Ležím pohodlně na otomanu a čtu si dnešní Orient, zatímco dole zní kanonáda jako na manévrech NATO, Ležím a čtu si, protože tahle kapitola se mě netýká, ačkoliv podle představ pana Glaciera jsem měl hrát v jejím ději jednu z hlavních úloh. Odvěkou úlohu lancknechta, který nese kůži na trh pro vrchnostenské ideály a slíbených pár drobtů spadlých ze stolu, když to všechno dobře dopadne. Tahle úloha mi nesedí, jenže pan Glacier to nevěděl.

Včera mi s panem Mc Talbem udělil podrobné instrukce, podle nichž jsem měl ráno v pět hodin odletět do Damašku a tam vyřídit celníka, který se ve slabé chvilce jedné snědé dívce pochlubil, že přišel na stopu pěknému lotrovství s heroinem a hašišem. Šel jsem tedy o půl noci spát, ale ve čtvrt na jednu zvonil telefon. Se vší opatrností mám hned přijít do bytu číslo 8 v 1. patře domu číslo 6 na avenui Alba. Což jsem učinil a v bytě jsem nalezl samotného pana Glaciera.

Pronesl ke mně tuto řeč:

„Pane Daubine, naskýtá se vám možnost složit skutečnou maturitu a získat prémii dvou tisíc dolarů, tady je polovina jako záloha,“ podával mi ruličku z deseti obrázků. „To včera, to byla jen lest. Mám důvodné podezření, že se dnes popoledni stanu se svými přáteli předmětem útoku přátel domnělých, a to v mé víkendové chatě. Ti darebáci ovšem nebudou tušit, že v chatě budou navíc ostří hoši, jedním z nich dokonce vy. Proto sice odletíte v pět do Damašku, ale okamžitě se vrátíte zpět soukromým letadlem a pojedete Oklikou spodní silnicí do chaty. Budu vás tam čekat kolem osmé hodiny.“

Ve skutečnosti jsem dorazil do chaty přesně v osm. V tom tkvělo jedno z kouzel Glacierova úspěchu – všechno předem precizně vypočítáno.

V chatě se tedy shromáždili jeho nejvěrnější: Argus Populos, Abdel Hamid, správce chaty Muhamed, dále tři ostří hoši, z nichž dva znám podle pohledu – jsou to ti, co v Tripolisu montovali na loď nová plastická písmena – pak ještě já a také jedna žena, Lucy Cheyenová.

Glacier nám vysvětlil strategický plán, podle něhož se změní nositel momentu překvapení. Nebude překvapen pan Glacier, ale útočníci. Každý dostal přesné stanoviště a právě tak přesný úkol. Já měl z pokojů v patře ostřelovat prchající nájezdníky tak, aby ani jeden z nich nevyvázl. Kdyby se však situace nějak nečekaně zvrtla, měl jsem seběhnout dolů a kosit lotry přímo v přízemí.

Hodina H nastala ve tři odpoledne.

Soukromou cestou přijel vůz, řízený hezky urostlým Súdáncem. Z vozu vystoupili pánové Harold McTalb a Ben Idris, oba jakoby nic a v dobrém rozmaru, za nimi se loudal Súdánec s kapsou naditou pětačtyřicítkou. Z okna nahoře v pokojíku jsem viděl ještě víc: Druhý vůz, který stál za zatáčkou. Vyrazil vpřed v okamžiku, kdy ti tři patroni vešli do chaty. A půl minuty poté se rozpoutala střelba. Aby se neřeklo, tak jsem párkrát vypálil oknem, pak jsem si lehl a četl noviny.

Na čtvrté stránce Orientu mě zvláště zaujala zpráva:

Neštěstí či sebevražda? Včera k večeru půl míle jižně od Maamelteinu vyvrhl příboj na břeh mrtvolu muže, v němž byl zjištěn 42letý zástupce firmy Korinthexport pan Helicat Papangelopoulos z Atén. Na mrtvole nebyly shledány žádné stopy násilí. Policie nařídila soudní pitvu, případ se dále vyšetřuje.

Pan Papangelopoulos se už z tvrdého spánku ve vile Mimosa zřejmě neprobudil. Sedmý v pořadí na lince náhlé smrti. Ať mi pak někdo říká, že sedmička je šťastné číslo.

Slyším, že kanonáda slábne, střelba se zase ozývá venku, tak se zvedám a jdu k oknu. Vidím muže, který zběsile utíká od vily k nejbližšímu houští, tak honem střílím do vzduchu, současně zní i práskání zdola, chlapík pojednou padá, ještě se v tom kvapu dvakrát převrátí a pak zůstává nehybný.

Je čas, abych spěchal dolů.

To, co tam vidím, jsou jatky. Na podobné scéně by si s chutí smlsnul žlutý tisk i v Chicagu. Tady měl ďábel napilno.

Z útočníků neunikl žádný. Dlouhán McTalb jako by se najednou na podlaze scvrkl. Idrisova tvář má barvu vyhaslého popelu, Súdánec ještě žije, ale poslední jiskra kvapně opouští jeho mohutné tělo. Další dva z útočníků leží přímo ve vchodu, poslední venku, třicet kroků od chaty.

Také obrana pan Glaciera má ztráty. Argos Populos se už nikdy nevrátí do rodné země s úsporami, jeden ze tří střelců leží bez života, zbývající dva mají prostřílený hrudník. Snad okamžitá operace… Zvedám telefon. Ovšem je hluchý. Zřejmě přestřižená linka.

Zapaluji si cigaretu a věřte mi to nebo ne, trochu se mi chvěje ruka. Budu potřebovat pár kapek něčeho ostrého.

Ze strany obránců zůstali bez jediného šrámů pan Glacier a Abdel Hamid. Muhamad sedl v rohu haly a drží si ruku na rameni, z něhož prýští krev.

Nějak mi to nemyslí, no, na velkou matematiku jsem nikdy nebyl kabrňák, třikrát přepočítávám v duchu bilanci. No pravda. Je to kulaté číslo. Rovných deset.

Deset a sedm je sedmnáct.

Sedmnáct na lince náhlé smrti jen od doby, kdy jsem přerušil dovolenou.

Tak tedy žádný monstrproces se třemi řadami obžalovaných. Zasednou tam tři čtyři, pomahače a šíbry si vezmou na starost celní správy a místní soudy.

DROBTY PRO KOMISAŘE MUSTAFU

V hale chaty ruší ticho jen slabé sténání správce Muhameda. Až teď něco zaharašilo, všichni jsme sebou trhli, ale to jen sloupkové hodiny v koutě jedenkráte chrčivě odbily. je čtvrt na čtyři. To všechno netrvalo ani patnáct minut.

„No to bychom měli.“ monsieur Glacier první nalézá hlas. Zní nepřirozeně, přiškrceně. „Měl jste nahoře moc práce?“ obrací se na mě.

„Ani ne. Doopravdy až pak, jak tamten utíkal,“ pohodím ramenem k východu z chaty.

„A to bych ještě řekl, že ji dostal ode mě.“

Krčím jen rameny.

„Měl byste ošetřit Muhameda.“

Kývl hlavou k Hamidovi, aby mi pomohl, neseme správce do pokoje, dávám si hodně dobrý pozor, abych neukázal Glacierovi záda. Za pár minut chci balit a nerad bych nakonec udělal nějakou chybu, šéfovi se mohu teď jevit jako nepohodlný, nebezpečný a přinejmenším hodně drahý svědek.

Muhamed dostává solidní obvaz a čtvrt litru whisky. Za pár minut spí.

„Ale teď mi napadá – kdepak je Lucy?“

„Vedle,“ povídá pan Glacier, „dává se dohromady, ženská, nemůže vidět krev, trochu ji ten cirkus vzal. Řeknu jí, ať nám něco pořádného namíchá,“

Abdel Hamid hledí podmračeně za odcházejícím šéfem. Pak se podívá na mne, ale neříká nic a dál sype na podlahu piliny.

Za pár minut přichází do salónku Lucy s koktajly. Tváře má bílé, pod očima kruhy, ruce se jí trochu chvějí, ono vlastně ani není divu.

„Tak co teď?“ ptám se, když odkládám sklenku.

„Nejdřív musíme všechno poklidit, kanonádu mohl někdo slyšet. Pojďme nejdříve pro toho venku.“

Mračno much provází tělo, které táhneme do domu a pak do sklepa.

„Tahle hrobařina není pro mě,“ otírám si čelo. „Musím se ještě napít.“

Jako na zavolanou přichází znovu Lucy a obchází nás všechny s podnosem se třemi sklenkami. Mlčky nabízí Glacierovi, Hamidovi a teď stojí s poslední přede mnou.

„Ještě jednu sklenku, pane?“ ptá se tichým, roztřeseným hláskem, ale ten jako by mě udeřil do hlavy. Bleskem mi v ní svitlo.

Otáčím nenápadně kamenem v prstenu, co vlastně žádným prstenem není, a pak se chápu sklenky.

„Až po vás, Lucy, vy to potřebujete víc. No,“ vnucuji jí sklenku, „jen to vypijte!“

Koutkem oka zahlédnu jakýsi pohyb a už vidím Glaciera, jak zvedá ruku s krátkou dvaatřicítkou. Pouštím sklenku a jdu do levého podpaží pro kamaráda, ale je pozdě, je moc pozdě, o takové dobré čtyři desetinky. Avšak v tom okamžiku, kdy se má ruka dotkla pažby a hlaveň Glacierovy pistole je už ve výši mých boků, něco hvízdlo, cosi se jako stříbrný blesk kmitlo salónkem a skončilo na hrdle šéfa Jonasie. Rána z pistole ještě vyšla, ale kulka mě jen škrábla po pravém boku. Dýka přetnula Glacierovu krční tepnu, nechtějte, abych dál vykládal.

Obracím se k Abdel Hamidovi,

„Děkuji ti.“

„Hm.“ Kamarád, opravdový kamarád chvilku přešlapuje. „Byl to stejně zákeřný lotr, to jsem teď poznal, a vy jste sekáč,“

„Když už, tak – ty jsi sekáč.“

„Ty jsi sekáč – Alfe,“ Hamidova tvář se rozšiřuje do úsměvu. „Ale co je zase tohle?“

Před vchodem zaskřípaly brzdy vozu.

„To je v pořádku, Hamide, končíme.“

S rukou v kapse saka vstupuje Antonio.

„No páni!“ těká očima po tom panoptiku. „To jste to vzal, Alfe, pěkně z gruntu a hezky fofrem, jen co je pravda!“

„No,“ zajel jsem si prsty do vlasů, „moc toho pro komisaře Mustafu nezbude. Tahle dáma a nějaké drobty. Aby bylo, kamarádi, jasno, jsem nějaký Raymond Tarr z Interpolu.“

„I hrome!“ šklebí se Abdel Hamid. „A co uděláš se mnou?“

„Co bych udělal. Naškrábu ti doporučení pro svého přítele, šéfa kriminálky v Libyi. Dostaneš místo, které tě uživí a bude tě bavit. Možná ještě uděláš kariéru. Víš, je takové přísloví, že z pytláka je nejlepší hajný. A ono je to přece jen lepší na téhle straně zákona, to jsi viděl. Pro jistotu se však spakuj hned a odleť nejbližším kursem. Vyzvedni si úspory, sám jsi přece říkal, že máš pod cihlou,“ oba se nahlas smějeme při té vzpomínce, „a tady máš přilepšení na cestu,“ podávám mu svitek deseti obrázků, „je to poslední prémie z konta pana Glaciera.“

„A já?“ Antonio odhání mouchy, nalétalo jich sem mračno.

„Ty pojedeš se vzkazem za komisařem Mustafou, kolegu Hamida vezmeš do města.“

„Dobrá, A co s tím chlapíkem, co ho mám pod zámkem. Alfe, totiž Rayi, hodně jsme si povídali, on to není tak špatný chlap.“

„Vím. Ať si běží. Dám ti pro něho pět set liber, to je předposlední Glacierova prémie a právem mu náleží. On ji potřebuje. Řekneš mu, že až někdy pojedu do Anatolie a bude mě zlobit vůz, stavím se v jeho servisu v Izmiru. Čao!“ Obracím se k Hamidovi. „Nashledanou!“

Abdel Hamidovi se třese brada a teď se mu začínají po snědých tvářích koulet slzy. Honem se obrací a běží k vozu.

JEJÍ NEJVĚTŠÍ ROLE

Slunce klesá do Levantského moře, když zastavuji před vilou Mimosa.

„Tak co je?“ vítá mě hned v hale madame Glacierová. „Stalo se něco?“

„Ono se mělo něco stát?“

„Měla jsem takový dojem, Julien mi neurčitě naznačoval, že se bojí přepadení, prý ho chtějí unést a vydírat. Snad očekával, že ho nějací darebáci přepadnou v chatě, hned jsem chtěla volat na policii, ale vysmál se mi, to by je prý jen varovalo – tak co? Přišli?“

„Přišli. Ale žádný z nich už neodešel.“

„Pojďte dál, musíte mi říct podrobnosti.“

Jdeme do salónu a usedáme do rafinovaně pohodlných lenošek. Nancy záři, očekává dobré a zajímavé zprávy. Dívka s kyperskou mašlí přináší skotskou a sodu. Čekám, až zmizí, a pak začínám:

„Paní Glacierová, budu stručný: Jsem Raymond Tarr z realizačního oddělení Interpolu a dostal jsem za úkol podívat se po bandě, která pašuje z Levanty do Evropy ve velkém hašiš a heroin.“

„Ne!“

Prsty té krásné ženy se zatnuly do opěradel lenošky takovou silou, že dlouhé rudé nehty praskaly. Pleť jí zežloutla, oči zahořely.

„Ano. Úkol jsem splnil. Ale soud nebude, paní Glacierová, nanejvýš s jedinou osobou, to závisí na ní.“

„Jak – nerozumím –“ ruka s ulámanými nehty stírá s čela velké kapky potu.

„Je pravda, že všichni, kteří šli dnes ve vaši chatě proti Glacierovi, že všichni zahynuli. Mc Talb a Idris. Ale také všichni na druhé straně, až na Lucy, Mahmuda a Abdel Hamida. Také váš muž je mrtev.“

„Lžete! Chcete mě – chcete – to je léčka –“

„Ne. To je pravda. O tom se můžete přesvědčit,“ dívám se na hodinky, „za půldruhé hodiny.“

„To – to, to je – ale hrozné. Vy tvrdíte, že Julien – ale to by byl musel – snad dokonce řídit tu bandu –“

„Ano. Ale nepřímo. Jen přenášel a vykonával rozkazy.

Skutečným vůdcem bandy, i když to věděl pouze Julien, Iniciátorem celé akce a také zdrojem všech špatností, jste byla vy, paní Glacierová. V některých případech přímo a jindy nepřímo jste zavinila smrt nejméně třiceti lidí. Co na tom, že většina z nich byli darebáci? Vy jste ale prostřednictvím Glaciera dala zavraždit i dva úředníky Komise pro boj proti omamným jedům.“

„To je fantazie! Já? Blábolíte nesmysly. Nic takového nemůžete dokázat.“

„To už ponechte na mě, paní Glacierová.“

„Jste blázen! Proč bych to všechno dělala?“

„Protože jste skrz naskrz špatná, zlá a náročná, navíc vysoce inteligentní, vychytralá a naprosto bezcitná ženská. Tak jako jste dokázala střílet z helikoptéry kozorožce, tak byste dokázala pro vlastní potěšení lovit lidi. Jste zvrhlá, vaše choutky vás stály velké peníze, ale dokázala jste naprosto zotročit Glaciera, který byl sice darebák, ale ne rozený vrah – jako vy.“

„Jděte!“ syčí na mne s ironií. „A že vy, ušlechtilý muž, jste se neštítil tam na Baalbekonii –“

Cítím horko v tváři.

„Člověk někdy šlápne, kam by neměl, ale zjistí to až pozdě. Tehdy jsem nevěděl, kdo jste. Ano, vy jste si při natáčení svého prvního a posledního filmu uvědomila, co jste a co si přejete. U filmu, kde armády lovců senzačních afér špicují každý krok herečky, by vám nic neprošlo a také tolik neneslo. Pak jste poznala Glaciera. Dověděla jste se, že příležitostně propašuje na svých lodích nějaký ten hašiš. Zotročila jste ho a jeho prostřednictvím vybudovala celou organizaci. Navíc jste ji mohla hlídat, protože nikoho, ani Populose nebo Abdel Hamida, vůbec nenapadlo, že byste měla nejmenší podezření o pašování, natož dokonce něco věděla Patrně jste také vymyslela trik s dutými plastickými písmeny, v nichž se jedy pašovaly. Tedy na místě, které je celému světu na očích. Vy jste nechávala uspat pomocí Lucy lidi a pak je topit v moři jako koťata.“

„A to všechno dokážete –?“

Kdybych zavřel oči, nevěřil bych, že je to hlas Nancy Glacierové. Skřípe a skřehotá bezmeznou nenávistí.

„Ano. To všechno dokážu. A nepokoušejte se nějak na mě působit, bylo by to marné Jste odporná. A na policii všechno vědí. Potvrdí vám to za hodinu.“

Odjel jsem na strážnici v Džebajlu, čekali jsme tam s komisařem Mustafou tři čtvrti hodiny. Pak se ozval telefon. Volala panská z Mimosy.

Nancy ležela na gauči ve svém salónku, z úst, pokrytých pěnou, byl cítit pach hořkých mandlí.

Na stolku se bělal dopis na rozloučenou.

»To zklamání a tu hanbu nelze přežít. Tolik jsem Juliena milovala. Jak jsi mi to, drahý, mohl udělat? Nancy Fochová.«

Vždycky velká herečka, dodal bych.

POLITOVÁNÍHODNÍ MINISTŘI FINANCÍ

Na kriminálce shromáždili trosky bandy. Kapitán Fenicie, která právě připlula, zraněný Muhamed, dva šíbři a dost. A ovšem, ještě dvě ženy.

Komisař Mustafa je rozmrzelý chaboučkou kořistí, která zůstala v síti, a pobouřený tím, že Abdel Hamid mu před nosem zmizel. Dívá se na mne nakysle a trochu zlomyslně.

„Ty ženské by sis měl vyslechnout sám.“

Jeho úsměv se mi nezdá. Ale co dělat. Nechávám si napřed předvést Geraldinu a začínám úředně:

„Skutečné jméno?“

Dívá se na mne útrpným pohledem a vrtí jako by nechápavě hlavou.

Pak povídá:

„Umřít Napoleon v osmnácti, tak svět dneska jinak vypadá.“

„Švestky na palmě nerostou,“ doplňuji mechanicky a docela tupě. „U sta rohatých – vy jste od Svenborga?“

„Jak jste bystrý, pane Tarre!“ Geraldina vstává a kyne mi na rozloučenou.

Poslal jsem strážníka nejdříve pro velkou skotskou bez a pak pro Paulinu. Ochotně mi nadiktovala všechny nacionále a potom povídá:

„Kdybyste, ctěný pane detektive, dovolil, tak bych se i já ráda na něco zeptala… Kdypak jste úředně ohlásil, jak a v čem se jedy pašovaly?“

Mám pocit, že se blíží jakási další pohroma.

„To vám teď můžu říct, proč ne. Před pěti hodinami“

„Prima,“ libuje si vyslýchaná osoba. „Já to hlásila doporučeným dopisem den poté, co jsme se viděli v Tripolisu. To znamená, že odměna padesát tisíc franků, vypsaná Světovou zdravotnickou organizací, patří mně.“

Cítím, že mi lezou oči z důlků.

„Co to povídáte?“

„To je docela prostá historie,“ usmívá se mademoiselle Laurentová. „Víte, tatínek má noční podnik, no znáte to, jaksi zachytil stopu, která vedla na loď pana Glaciera. Pak jsem měla možnost seznámit se s jeho paní. Tak jsem té příležitosti využila. A už to jelo.“

„A už to jelo,“ začínám se smát. „A už to jelo!“ řehtám se na celé kolo a mlátím pěstmi do stolu.

„Co je?“ Paulina na mne hledí se směsí strachu a zvědavosti.

„Co by bylo?“ vyrážím mezi smíchem. „Víte, co ta má akce stála peněz? Víte, jak by se tvářili ministři financí osmapadesáti států Interpolu, kdyby věděli, že to, co já, bez jediného centu výloh, mohla o den dva později dosáhnout úřednice z komise OSN? A že dříve než já, a docela bez výloh, to dokázala studentka ze Sorbony jako prázdninový melouch?“

Dál už smíchy nemůžu. Teď mi začíná přizvukovat i Paulina. Ve dveřích stojí dva strážníci a nevědí, co si počít. Takový výslech předvedené osoby ještě nezažili.

„A když si představím, že by se šéf našeho oddělení tohleto všechno dozvěděl?! Až by poznal, jakého troubu nechal právě povýšit?“

Už i Paulina má smíchy slzy v očích a solidárně se řehtají oba strážníci.

„Tahle legrace se musí oslavit,“ povídám už docela ochraptělý a beru studentku pod paží. „Ubozí ministři financí!“