Roman Cílek a Jaromír Křivan

Smrtelný byl druhý zásah

PŘEPAD U HŘBITOVNÍ ZDI

Proti pěti pistolím

Prosincová odpoledne jsou krátká. Končívají dřív, než je člověk stačí vlastně vzít na vědomí. Před okamžikem na věži kteréhosi kostela dole ve městě odbila čtvrtá. A už se stmívalo.

Na strašnické ulici Nad vodovodem, která vede podél zdi starého židovského hřbitova, se v té době ukázalo pouze pár chodců. Žena s děckem. Jiná v kožichu a s kočárkem. Bledý čahoun s naditou aktovkou. Starší pán, držící pod paží řiďounký vánoční stromek. Dva muži s rukama v kapsách.

Až potom se vzadu objevil sevřený hlouček. Vojenská hlídka. Mířila od vilové čtvrti ke křižovatce, kde je stanice tramvaje a benzínová pumpa. Čtyři vojáci. Nespěchali, šli klidně vedle sebe. Vpředu vojín Rudolf Šmatlava s desátníkem Jaroslavem Hýblem. O krok za nimi vojíni Illes Szücs a Ľudevít Trepáč.

Samopaly měli volně zavěšeny přes levé rameno u pravého boku.

Nenabité. Zásobníky s náboji v sumkách. Podle předpisu.

Bavili se o těch nejobyčejnějších věcech. Co budou dělat večer? A zítra?

A hlavně: dostanou se na svátky domů?

Osm dní chybělo totiž do Štědrého dne roku 1952.

Teď byli rádi, že konečně skončila dlouhá, nudná čtyřiadvacetihodinová služba. Přijdou do kasáren, odevzdají zbraně, umyji se, na chvíli se natáhnou na kavalec, pak už bude večeře…

„Rozdílení stráži se konalo dne 15. prosince 1952 odpoledne v kasárnách Jiřího z Poděbrad na náměstí Republiky. Určili mne jako velitele čtyřčlenné stráže číslo 19. Šlo o vojenský objekt ve Strašnicích, kde už jsem velitele dělal asi pětkrát. Obvykle jsme tam jezdili tramvaji číslo 11 až na stanici Židovské hřbitovy. Odtud jsme chodili pěšky. Tak i tentokrát. Normálně jsme převzali objekt ke střežení a také celých 24 hodin služby proběhlo obvykle. Nikdo z nás nic zvláštního nepozoroval. Druhý den odpoledne, 16. prosince 1952, nás těsně před 16. hodinou přišli vystřídat. Předal jsem veliteli nové stráže objekt, který on shledal v naprostém pořádku. Tím pro nás služba skončila. Sebrali jsme si své věci a vraceli se zpět. Urazili jsme přibližně tři čtvrtiny celé vzdálenosti zpáteční cesty. A pak se to stalo…“

(Protokol o výslechu svědka Jaroslava Hýbla)

Asi sto metrů od místa, kde ulice Nad vodovodem ústí do křižovatky, přešla hlídka se silnice na úzký chodník těsně u zdi hřbitova. A v příštím okamžiku se situace obrátila o sto osmdesát stupňů.

Přímo před nimi se totiž objevil neznámý člověk v tmavém zimníku, který ještě s jedním mužem šel docela nenápadně před nimi. Teď se prudce otočil a řekl větu, kterou nejméně čekali:

„Ruce vzhůru!“

Pohled všech členů Hýblovy hlídky přitáhly jeho ruce.

V každé měl revolver.

O několik vteřin později nebyl už sám. Přidali se k němu další tři ozbrojení muži. Společník toho prvého a dva, o nichž vojáci ani nevěděli, že jdou pár metrů za nimi. Rychle a v tichosti obklopili útočníci hlídku, která překvapením zůstala stát.

Co se děje? – uvažoval Jaroslav Hýbl. To snad má být zkouška naší ostražitosti? Dělávaly se takové věci. Jako bažantům nám o tom mazáci často vyprávěli hrůzostrašné historky. Ale teď už přece tyhle fóry nejsou v módě! Chtělo se mu říci těm čtyřem: Prosím vás, neblázněte! Jsme rádi, že to máme za sebou, ještě si lidi budou myslet bůhví co…

Svůj nápad nestačil domyslet.

Ozval se jeden z těch, kteří stáli proti nim.

V jeho hlase se však nedal zaslechnout ani záblesk humoru, ani stín smířlivosti. Ostré, nenávistné šlehnutí větou. Studené, nelítostné:

„Tak honem! Ty ruce okamžitě vzhůru nebo budeme střílet!“

Vojáci se nehýbali. Utíkaly nekonečně dlouhé zlomky vteřin. Vteřiny.

Čtyři proti čtyřem.

Ale čtyři bezbranní se samopaly, nepřipravenými ke střelbě, proti pěti pistolím. Čtyři překvapení a zaskočení proti čtyřem, kteří zřejmě svůj čin dobře promysleli a připravili. Tady jde opravdu do tuhého, uvědomil si Hýbl. Než vytáhnou zásobníky ze sumek, ti chlapi jsou zřejmě schopni všeho…

Ruce členů hlídky se pomalu, nejistě sunuly vzhůru.

„Dáte nám samopaly!“ zavelel ten, který první proti vojákům vystoupil. Zřejmě náčelník celé party. „A rychle, rychle!“

Kývl pak na jednoho ze svých kumpánů: „Seber jim je!“

Krysy! – šeptal si sám pro sebe Hýbl. Krysy, přece jim jenom tak zadarmo nedáme samopaly! Hergot, copak tady nejsou žádný lidi!? Začal si uvědomovat odpovědnost. Na tom, co udělá on, teď záleží. On je velitelem. On se bude zodpovídat, on bude vysvětlovat. Ještě nikdy mu nepřišlo, že role velitele je v některých chvílích tak zatraceně nesnadná a těžká…

Bezradně se rozhlížel kolem a hledal záchranu.

Nic.

Jenom mráz štípal do tváří.

Potom se však vedle desátníka Hýbla cosi pohnulo. Rudla Šmatlava. Pomalu se sunul za něho, aby tak získal čas, mohl strhnout samopal s ramene a nabít.

Nepodařilo se. Jeden z útočníků si Šmatlavy všiml. Výhružně zvedl pistoli proti jeho obličeji. Druhý zatím přiskočil k Szücsovi a Trepáčovi. U nich strach přece jenom sehrál svou nedobrou úlohu. Ani se nehnuli, když jim přetahoval samopaly přes hlavu a vybíral ze sumek zásobníky.

„Nabij je, ať to máme připravený!“ dohadovali se ti dva, kteří se k vojákům odvážili nejblíž.

„Já ale ten verk neznám. Jak se s tím vlastně dělá?“

„Hoď to tedy zatím na zem. Máme pistole…“ Popošli k Hýblovi a Šmatlavovi, ale u těch je čekala přece jenom horší práce. Ani desátník, ani Rudla Šmatlava se nemínili tak lehce připravit o zbraň. Hýbl jednoho z mužů prudce odstrčil a udělal několik skoků směrem k silnici. Uslyšel totiž, že ze Strašnic ke křižovatce přijíždí nákladní auto. Snažil se dát řidiči rukou znamení, aby zastavil.

Vozidlo však nevšímavě projelo kolem. Desátníkovo mávání nepovažoval řidič za nějak důležité.

A potom padl první výstřel.

Vůdce těch neznámých, který Hýblovy pohyby sledoval, na něho z bezprostřední blízkosti vystřelil. Selhaly mu nervy. Oběma ukazováčky bez míření prudce smáčkl spouště. Uvědomil si, že střetnutí s vojáky trvá již strašně dlouho a že čas rozhodně nehraje v jejich prospěch. Každou chvilku mohl hlídce přijít někdo na pomoc. Co kdyby třeba náhodou zastavil ten vůz…

Naštěstí mu neselhaly jenom nervy, ale i pistole v pravé ruce. Z druhého revolveru, levou rukou, zasáhl pak pouze dolní cíp Hýblova pláště.

„Vystřelte na něho!“ vyjekl nepříjemně vysokým hlasem. Propadl hysterii.

Nikdo jeho příkazu neposlechl.

Ti tři zbývající, nebo alespoň dva z nich, by se už raději viděli někde v bezpečí, hodně daleko odtud. Začínali mít strach, jak to všechno dopadne. Rozhlíželi se kolem dokola skoro tak bezradně jako před okamžikem desátník Hýbl.

Představovali si celou věc jednodušeji, když sem šli…

Čin Rudolfa Šmatlavy

Střetnutí dostalo na okamžik docela jiný ráz. Útočníci začali vyjednávat:

„Necháme vás, ale přísahejte, že nebudete střílet! Že nás necháte odejít! Přísahejte!“

Tyhle tři věty rozpálily horkou slovenskou krev Rudolfa Šmatlavy. Nepovažoval se za mimořádně dobrého vojáka. Snad jim ani tak docela nebyl. Ale ozvalo se v něm něco, co docela podvědomě odporovalo lži.

„Přisahal som len raz!“ vykřikl, strhl samopal s ramene a snažil se jej co nejrychleji nabít.

„Zastřelte ho! Tenhle je nebezpečný!“ vzpamatoval se muž, který před chvílí ohrožoval desátníka.

Situace se pro útočníky stala kritickou.

Buď – anebo.

Za žádnou cenu nesmějí dopustit, aby došlo k oboustranné přestřelce. To by byl jejich konec. Jeden z nich skočil proto k Šmatlavovi a několikrát za sebou ho surově udeřil pažbou revolveru do temene hlavy.

Začal zápas muže proti muži…

Toho využil Jaroslav Hýbl. Smekl se za nejbližší strom, aby si nabil samopal. Vůdce skupiny ho však znovu začal ohrožovat revolverem.

„Chci ten samopal! Jinak z toho nevyvázneš!“ křikl.

Gesto pistolí bylo jednoznačné.

Stačil však prudký skok stranou, ostrý rozmach nohou… Desátníkovi se podařilo vykopnout mu zbraň z ruky.

„Tohle ti nedaruju!“ bolestně sykl útočník a shýbal se k zemi.

Hýbl už na nic nečekal. Ramenem odstrčil ty, kteří mu překáželi, a rozběhl se přes silnici na druhou stranu. Chtěl zalehnout, nabít a začít pálit. Všechno, co se teď dělo, smazávalo poslední zbyteček naděje, že by mohlo jít o něco jiného, než o zákeřný lupičský přepad.

„Pozor! Tamhle ten!“ vykřikl náčelník bandy a ukazoval za běžícím desátníkem.

Ozvaly se další výstřely z pistolí. Tři nebo čtyři. Tentokrát lépe mířené.

Jaroslav Hýbl pocítil horkou bolest. Předloktí pravé ruky a levá lopatka. Vzlykl, klopýtl a podlomila se pod ním kolena. Dopadl do příkopu a před očima měl rudá kola…

„… Na ulnární straně dolní třetiny pravého předloktí vstřel velikosti čočky s nerovnými okraji. Na protilehlé straně výstřel velikosti 50-ti hal. s roztrhanými laločnatými okrají. Z rány ční ostrý úlomek kostní a zhmožděné svalstvo… V krajině levé lopatky… je vstřel velikosti 20-ti hal., krvácející, s otokem v okolí. Pohyby v levém ramenním kloubu silně omezené a bolestivé… Jde o těžkou újmu na zdraví, léčení potrvá asi 6 týdnů…“

(Lékařské potvrzeni Ústřední vojenské nemocníce v Praze)

Ubíhaly vteřiny.

Na křižovatce u benzínové pumpy se začali zastavovat náhodní chodci. Asi dvě stě metrů od místa střetnutí sešlápl brzdy i řidič nákladního auta Pozemních staveb, kterému se rozleželo v hlavě Hýblovo mávání, a zastavil. Šmatlava mezitím stále zápasil. Spadla mu na zem čepice a hlasitě dýchal. Snažil se natáhnout samopal, do něhož se mu již podařilo zasunout zásobník. Měl sílu. Dětství a mládí na slovenské vesnici mu mnohokrát dalo příležitost, aby ji mohl uplatnit.

Jeho soupeř ztrácel nervy.

„Nech ho,“ křičel za tím, který střílel po Hýblovi. „Nech ho a pojď na tohohle!“

A pak dodal ještě jednu větu.

Osudnou větu:

„Střel ho!“

Drama vyvrcholilo.

Přibíhající poslechl.

Dvakrát rychle za sebou stiskl spoušť pistole. Mířil na Šmatlavův hrudník. Jednou ranou minul, druhou zasáhl.

Ještě než se voják zhroutil, vypálil náčelník bandy další rány směrem do klesajícího těla…

„Mamička a otec,

… toľko sa těším, že sa na sviatky pozriem domov. Snáď sa mi to podaří a dostanem dovolenku…

Nič pre mňa nekupujte, ušetřil som si na vojně peniaze…

Váš Rudo“

(Dopis Rudolfa Šmatlavy, odeslaný z Prahy do Skalitého u Čadce čtyři dny před 16. prosincem 1952)

Během těchto tragických vteřin se podařilo desátníku Hýblovi, krvácejícímu z předloktí a zad a bolestí chvílemi ztrácejícímu vědomí, zalehnout na druhé straně silnice. Zdravou rukou konečně nabil svůj samopal. Dlouhými dávkami začal bez váhání střílet.

Nastala panika.

Zmatku, který nastal, využili i další členové hlídky Trepáč a Szücs. Trepáč přiskočil k ležícímu Rudolfu Šmatlavovi a chopil se jeho samopalu. Szücs rychle hmátl po zbrani, kterou mu před chvílí útočníci odebrali a opřeli ji o strom.

Oba se palbou připojili ke svému veliteli. Trochu pozdě!

Byla už téměř tma, dlouhé dávky ze samopalů rozrývaly hřbitovní zeď a odštipovaly třísky ze silných kmenů stromů. Chodci se rozutekli. Nikdo nevěděl, co se děje. Ani posádka nákladního vozu Pozemních staveb, která byla vlastně nejblíže celé přestřelce, nijak v této chvíli nezasáhla do průběhu událostí…

„… Když z křoví směrem ke zdi hřbitova padla ta velká dávka z automatu, začal můj závozník křičet: ‚Jeď pryč, jsou to asi špióni, ještě se do něčeho zapleteme!‘ Poslechl jsem ho a jel až na křižovatku ulic Mladoňovičovy, Stalinovy a Soběslavské… Nenapadlo mě v té chvílí, že bych mohl někomu pomoct. Vždyť jsem dočista nevěděl, o co tam u zdi jde…“

(Protokol o výslechu svědka, řidiče Václava Kadlece)

Utekli i útočníci.

Poznali, že nyní už nemají ani nejmenší šanci. Jejich vůdce pohotově sebral se země jeden ze samopalů a rozběhl se ke Strašnicím. Tři ostatní si to nevědomky každý zvlášť namířili na opačnou stranu – ke křižovatce. Vojáci se je pokoušeli pronásledovat. Ale útočníky kryla tma.

U zdi starého židovského hřbitova zůstal jen vojín Rudolf Šmatlava.

Ležel na zemí. Nehýbal se.

Měl v těle dvě střelné rány…

„… První rána vnikla do těla Rudolfa Šmatlavy mezi 2. a 3. žebrem na pravé polovině hrudníku… a skončila na zevní straně pravé paže 10 cm pod ramenem. Do dutiny hrudní nevnikla a nepoškodila žádný důležitý orgán. Druhá rána byla vypálena z krátké ruční zbraně, vnikla do hrudníku mezi 4. a 5. žebrem, do dolního okraje pravých plic, při úponů plic vyšla ven a vnikla do 11. žebra při páteři. V podkožním vazivu těsně při páteři byl nalezen olověný projektil s ocelovým pláštěm ráže 7. 65 mm… Tento druhý zásah byl smrtelný… Rudolf Šmatlava zemřel zakrvácením dutiny hrudní po ráně střelné… Smrt nedala se žádnou lékařskou pomocí odvrátit… Usmrcení bylo zcela nepochybně způsobeno osobou druhou…“

(Pitevní protokol Ústavu pro soudní I lékařství University Karlovy v Praze)

Kdo?

„Kdo tohle mohl udělat?“ – to byla zcela samozřejmě první otázka, která přišla na mysl pracovníkům krajské správy Veřejné bezpečnosti v Praze, když přijeli na místo činu.

Logická otázka: Kdo?

Přepadení ozbrojené vojenské hlídky takřka za bílého dne a prakticky nedaleko hlavní silnice – to tady ještě nebylo.

Kdo tedy?

Rutinovaná a zkušená parta?

Těžko.

Takoví by docela jistě tak hazardně neriskovali.

Agenti zvenčí?

Možná.

Anebo nějací noví? Které ještě neznají?

To nejspíš…

Bezpečnost okamžitě, už hodinu po posledních výstřelech střetnutí, nasadila všechny své síly. Pátrat začaly i vojenské orgány. Volily se nejrůznější metody. Prověřovalo se, rekonstruovalo, jednalo.

My se však zatím podíváme jinam.

Nitky děje nás vedou o rok a něco zpět…

»OTHELLO« Má PREMIÉRU

První krok je učiněn

„Myslím, že si budeme dobře rozumět,“ řekl černovlasý asi osmnáctiletý chlapec skupině stejně starých kamarádů.

Zastrčený kout Stromovky dodával těmto slovům docela jiný charakter, než by měla kdekoliv jinde.

Šeřilo se.

Po nedalekém náspu přejel dlouhý nákladní vlak. Milenecký párek, který zvolna přicházel stezkou, kde se chlapci rozsadili po zemi, změnil směr cesty, když uviděl partu šeptajících si postav.

Byl podzim roku 1951.

Složitá doba. Období tápání, nedůvěry, nejistot a na druhé straně přespříliš zaručených jistot. Doba plodná pro fantasii, dohady, pro snadné zabloudění na kluzkou plochu…

„Myslím, že si budeme rozumět,“ opakoval černovlasý a dělaly mu dobře obdivné pohledy ostatních.

„Máš nějaký návrh, co budeme dělat?“ zeptal se ho potom jeden z nich.

„Samozřejmě,“ odpověděl. „Jenomže nejdříve musím mít jistotu, že nikdo z vás za žádnou cenu nezradí.“

„Co od nás chceš?“

„Přísahu!“

Přísaha.

To slovo znělo tajemně a mělo pro osmnáctileté neodolatelnou přitažlivost.

Souhlasili.

Šerem zapadlého kouta Stromovky se nesly tlumené věty party několika „celých“ mužů, studentů jednoho pražského gymnasia: „Přísahám, že budu všemi silami bojovat proti dnešnímu zřízení v Československu, že se nezastavím před žádnou překážkou ani před zabitím, poslouží-li to uskutečnění našich cílů. Přísahám, že nezradím nikoho z členů skupiny OTHELLO a že budu bez výhrad poslouchat všechny rozkazy Smělého…“

„Kdo je Smělý?“

„Tak budete ode dneška říkat mně!“ kategoricky prohlásil černovlasý – náčelník skupiny.

Ve skutečnosti se jmenoval Vladivoj Tymeš. Příliš obyčejné jméno pro neobyčejné účely…

VYŠETŘOVATEL: „Obviněný Vladivoji Tymeši, nacházíme se na Městské správě VB v Praze, v kanceláři vyšetřovatele. Dnes je pondělí 21. prosince 1959, 14,30 hodin. Právě jsem začal váš výslech protokolovat. Hovořte o počátku vaší trestné činnosti.“

OBVINĚNÝ: „K tomu došlo v době mých studií na La Quardiovu gymnasiu v Praze 7. Tehdy, zejména v roce 1951, jsem se sblížil s několika svými spolužáky, se kterými jsme měli společné názory. Postupně jsme se dohodli, že založíme skupinu, kterou nazveme OTHELLO a která by…“

VYŠETŘOVATEL: „Jmenujte tyto své spolužáky!“

OBVINĚNÝ: „Byli to Karel Žák, Čestmír Bureš, Jiří Velebný, Rudolf Mráz, Josef Smutný a Josef Malík.“

VYŠETŘOVATEL: „Podle výpovědi vašich spoluobviněných, které jste právě jmenoval, jste vy byl iniciátorem schůzek, kde došlo k založení této skupiny. Přiznáváte to?“

OBVINĚNÝ: „Ano. Do jisté míry je to pravda…“

(Protokol o výslechu obviněného Vladivoje Tymeše)

Ruce, zdvižené k přísaze, poklesly.

„Čím ale začneme?“

„K tomu všemu jsou potřeba i zbraně,“ ozývaly se hlasy.

„To nejde tak rychle,“ usadil je Smělý. „Mám zatím jiné plány. Jirko, jdi na cestu a nenápadně se tam procházej. Kdyby něco, zapískej Pásla ovečky. Netoužíme po svědcích. To, co tady budeme řešit, ti pak povíme. A vy teď poslouchejte!“

Ztlumil hlas, mluvil pomalu a na každé slovo dával důraz.

Byl to podnikavý chlapec – ten Smělý. Obratně naléval jed do duší těch, kteří seděli kolem něho:

„Tenhle režim se dlouho neudrží. Počítám s teroristickými a sabotážními akcemi, které vývoj událostí urychlí. Mosty, důležité budovy a tak. To nejdříve. A letáky. Musíme si mezi lidmi připravit půdu. Nejméně třikrát týdně budete všichni chytat Svobodnou Evropu. Jsou tam věci, které vás poučí. Poznáte sami, že je nutno něco podniknout. Karle, ty se pokusíš vyrobit pár kilo třaskavin a zápalné látky. Chemie je tvůj koníček, jistě si s tím poradíš. Dohodím ti chlápka, který má přístup k materiálu a může pro nás něco opatřit. Já zase obstarám materiál na výrobu letáků a tady s Josefem Smutným je rozmnožíme…“

„To všechno je v pořádku, ale kde vezmeme peníze? Mně táta dává dvacet korun týdně,“ stěžoval si Josef Malík.

„Srabové!“ s opovržením řekl Smělý. „To nechte na mně. Něco už vymyslím. Doma ale nekraďte, je to nápadné. Mámy mají někdy hloupé otázky. Za tři dny ve stejnou dobu se tady zase sejdeme. Jasné?“

Kývali.

„A teď po jednom pryč!“

Rozcházeli se s podivnými pocity. Nyní už přece nebyli obyčejnými studenty, kteří jsou pronásledováni schválnostmi profesorů. Nebyli už obyčejnými osmnáctiletými kluky, kteří musejí doma poslouchat a které rodiče stále považují za malé. Byli teď něčím jiným. Odvážnou a nebezpečnou skupinou OTHELLO, stmelenou na život a na smrt, před níž leží velké činy. V budoucnu jim je bude každý závidět a budou je za ně obdivovat… Základ k tomu všemu byl většinou položen už u nich doma. V jedné z rodin se bezútěšně, den po dni naříkalo nad ztrátou obchodu s nábytkem, v jiné nad tím, že události zastavily bernímu úředníkovi zaručený služební postup, jinde nad něčím jiným, podobným… A zatímco se ti starší a staří spokojovali pouze s řečmi, synové to vzali ostřeji. V několika dalších rodinách, dělnických nebo řemeslnických, se zase o těchto věcech nemluvilo vůbec. Ať si kluk dělá co chce. My mu do toho mluvit nebudeme. Takový postoj byl pak skoro jako sázka do loterie. Záleželo na tom, s kým se ten jejich dá do party.

Stávaly se ‚v té době i mnohé křivdy, nesprávnosti. Vědělo se o nich, A působily jako benzín, přilévaný do rozrůstajícího se ohníčku. Podobných part vyrostlo tehdy zcela jistě mnoho. Měly shodné počátky a podobné plány, které mohou připadat naivní a k smíchu. Často z toho mladí lidé stačili vystřízlivět přibývajícími léty. Ve většině případů šlo o klukovinu, která se nakonec dostala do normálních kolejí. Někdy však dal drobný kamínek, pomalu se kutálející po svahu, do pohybu celou lavinu, která časem rychle nabývala na síle a nebezpečnosti…

Peníze pro Koreu

Na náměstí u kostela svaté Ludmily na Vinohradech stojí dvě školy a národní výbor, zbytek jsou obytné, velké domy, každý s nejméně dvaceti byty. Jednoho odpoledne se zde objevili dva slušně vypadající mladíci. Zvonili u jednotlivých dveří a omlouvali se, že ruší.

„Nezlobte se, prosím dostali jsme ve škole za úkol…“

Nikdo se nezlobil. Měli s sebou řádnou sběrací listinu, opatřenou razítkem odbočky Svazu československo-sovětského přátelství a rozmáchlým podpisem tajemníka odbočky. Listina byla krasopisně nadepsána: NA POMOC BOJUJÍCÍ KOREJI.

Korejské války byly tehdy plné noviny. Psalo se o solidaritě, o nutnosti přispět zemi, která byla zákeřně napadena. Nikdo nemůže zůstat stát stranou! – volaly titulky.

„Přispějete?“ ptali se ti dva mladíci.

Kdo by jim nevěřil? Odmítnout finanční podporu by jistě nebylo správné. Navíc by z toho tehdy mohly být ještě nepříjemnosti.

Ale co! Ti kluci – chudáci budou pak stejně muset kvůli těmto pochůzkám dohánět učení. „Kolik dávají ostatní?“

„To je různé. Čtyřicet, padesát, šedesát.“

„Dobře, napište mi tam padesát korun.“

„Děkujeme. Tady vám vystavíme stvrzenku.“

„Není třeba…“

„Ale ano. Pro pořádek. Nám nařídili, že je máme dávat.“

Normální taxa: padesát korun v tehdejší měně.

Sběrací listina měla dva listy. Vešlo se tam dobrých pětačtyřicet jmen. Pětačtyřicetkrát padesát…

Korea z těhle peněz nic neměla.

Zdvořilými a zdánlivě přepoctivými výběrčími byli Vladivoj Tymeš neboli Smělý a Ruda Mráz.

„… já totiž Smělého… vlastně Tymeše… strašně obdivoval. Sám bych nikdy nedokázal vymyslet nebo udělat něco takového jako on. Měl nápady a… a nebál se… Třeba jako to s tou Koreou. Mne by to nenapadlo. A bylo to tak jednoduché. Razítko Svazu československo-sovětského přátelství ukradl ve sborovně gymnasia, kam jsme chodili. Podpis prostě padělal. A pokladních stvrzenek se dá za pár korun koupit v Narpě celá hromada…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi obviněného Jiřího Velebného)

Balíček stokorun, padesátikorun, desetikorun uhodil o pomatlanou desku lavičky v parku.

Kořist z akce „Korea“.

Nepříliš velký balíček – ale také nepříliš malý. Rozhodně však měl větší váhu, než tisíce slov, přesvědčování a argumentů. To Smělý věděl. Díval se na skromný hlouček svých kumpánů a byl si v tomto okamžiku jist, že je bezpečně drží v rukou. Prvním úspěšně provedeným plánem stoupla v partě váha jeho slova.

„Tak a teď už se můžeme pustit do něčeho pořádného,“ rozhodl.

Skupina OTHELLO měla v té době za sebou pár týdnů existence. Mnozí, o kterých se uvažovalo, neobstáli. Propadli. Jiní přišli. Ti, kteří zůstali, se měli stát skutečně pevným jádrem a iniciátory všeho dalšího. On – Smělý bude samozřejmě v čele. A ti ostatní… Karel Žák má velký zájem o chemii a dost už z ní zná. Rozhodně může být prospěšný. Jirka Velebný se zase s oblibou šťourá ve všem, co má blízko k elektrotechnice. Ani to není k zahození. Je to trochu strašpytel, ale jinak fajn kluk. Udělá, co se mu řekne. Pepíkovi Smutnému to dobře píše – dostane za úkol koncipovat letáky. Pomáhat by mu mohl i druhý Josef, Malík. Čestmír Bureš má pořádnou odvahu, nelekl by se ani čerta. Hrubá nátura, ale uvnitř měkký jako mazlavý jíl. Dá se formovat podle potřeby. Zbožňuje zbraně a umí se prát. Něco podobného je Rudla Mráz. Rváč na první pohled. Pruďas. Člověk aby ho krotil, může udělat malér… O všech Vladivoj Tymeš takto uvažoval. Každému předem v duchu určil jeho hlavní úkoly. Na všechno myslel. Byl netrpělivý už od počátku si to představoval jinak. Doba příprav, kdy se nic nedělo, ho znervózňovala. Toužil po činech. Měl v sobě něco, co ho hnalo vpřed. Touha vládnout, poroučet, organizovat. Bezohledně splétat osudy jiných podle vlastní šablony. Všechno, co u něho bylo obdivuhodné – inteligence, nápaditost, vytrvalost – se podřizovalo tomuto jedinému cíli. Opovrhoval lidským stádem, jak sám říkal. Sám v sobě viděl vzor. Otce neměl a matka ho ve všem podporovala. Byla na něho pyšná a každému se s ním chlubila. Můj syn je tak ctižádostivý, říkala. Vladivoj to věděl. A rád to slyšel.

„Půjde do tuhého,“ řekl teď. „Zatím jsme víc mluvili, než dělali. Teď to obrátíme.“

Vytáhl z kapsy list papíru, vytržený z čtverečkovaného bloku a pokrytý na první pohled nesrozumitelnými poznámkami On se v nich vyznal. Svým plánům věnoval takřka veškerý čas.

„V první řadě letáky. S těmi nutně musíme začít. Vezmu si je na starost sám. Potřebuji dva schopné pomocníky. Mám na mysli Rudlu Mráze a Josefa Smutného… Za další…“

Nikdo neodporoval.

Krádež v Myslíknvě ulici

S hlukem se přehrkala noční tramvaj. Tu a tam se po dlažbě mihl ztřeštěně jedoucí taxík. Přešel pozdní chodec, vracející se od Fleků. Podle jeho chůze se dala odhadnout pořádná řádka půllitrů černého piva.

Jinak klid.

„Máš?“ zašeptal kdosi, přikrčený v tmavém výklenku u vchodu do jednoho ze starých domů poblíž vltavského nábřeží.

„Jo.“

„Tak mizíme!“ zavelel Smělý a opatrně se rozhlédl, než vyšel na světlo.

Pospíchali. Vzali to k Rudolfinu a přes Letnou. Rudla Mráz držel v ruce aktovku, kterou denně tahal do školy a potom zase zpátky domů. Tentokrát v ní však nebylo učení a pořádná svačina pro jeho zápasnický apetit.

V bytě u Smělého si pak prohlíželi kořist.

Sazečské písmovnice s literami, které ukradli ze dvora tiskárny v Myslíkově ulici.

Tymeš z nich chtěl sestavit abecedu pro tisk letáků a případně i nápisů.

„Krucifix!“ zaklel.

Ať se snažili jakkoli, kompletní abecedu se jim dát dohromady nedařilo. Řada písmen chyběla. A zrovna některá z těch nejdůležitějších.

„Co budeme dělat?“ strachoval se Rudla. Takové námahy a strachu to dalo. A co teď s tím!

„Uvidíme! já už něco vymyslím, to se neboj,“ odsekl mu Smělý. Sám v duchu cítil také vztek. Pořádný vztek. Nemohl si však dovolit, aby před někým z OTHELLA vypadal bezradně…

„Plánoval jsem, že opatřím nějaký rozmnožovací stroj. Vzpomněl jsem si totiž, že jsem podobný stroj viděl u některého svého přítele… Na jeho jméno si nevzpomínám… Byl to amatérsky vyrobený stroj, opatřený klikou a válcem, na který se blána napínala. Podrobnosti systému reprodukce si již nepamatuji. Vím jenom, že jsem chtěl stroj, kdybych ho sehnal, umístit v chatě Josefa Smutného, která byla v Lukách pod Medníkem, poblíž hospody „U Lněničků“… Smutný měl mít na starosti texty letáků…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi obviněného Vladivoje Tymeše)

V jiném bytě, o několik set metrů dál, se téhož večera, kdy došlo ke krádeži v Myslíkově ulici, ozývalo datlování psacího stroje. Nesmělé, pomalé. Tuk, ťuk – pauza – ťuk, ťuk. Na bílé ploše přibývala písmena.

„ČESKOSLOVENSKÝ NÁRODE!

HODINA TVÉHO OSVOBOZENÍ SE BLÍŽÍ!

VYTRVEJ A NEZTRÁCEJ NADĚJI, PROTOŽE…“

Josef Smutný se snažil. Jedna fráze za druhou. A jedna lepší než druhá. Veliká slova – ale současně nic, nad čím by se dalo zamyslet. Věty, které slyšel Smutný z cizího rozhlasu. Jiné, jež mu utkvěly v paměti z rozhovorů u nich doma. Něco z toho, o čem mluvíval na schůzích Smělý…

VYŠETŘOVATEL: „Co obsahoval leták, který jste připravil pro Tymeše?“

OBVINĚNÝ: „Šlo o dvě strany textu. Na první straně byl jakýsi úvodník, pod ním v několika řádcích glosy, které byly pak i na druhém listu. Ten byl uzavřen politickými anekdotami. Celý leták končil grafickou značkou, která vypadala asi takto: – x –…“

VYŠETŘOVATEL: „Přečetl jsem vám teď nahlas koncept letáku, který byl nalezen ve vašem bytě. Domníváte se, že jeho obsah byl účinný? Posuďte to sám, uplynula od té doby řada let, vy jste mezitím absolvoval vysokou školu. Mohly tyto věty na někoho, kdo rozumně uvažuje, působit?“

OBVINĚNÝ: „Ne, myslím, že ne. Už dávno si myslím, že ne. Ale tehdy, v roce 1951, jsem tomu přikládal velkou váhu…“

(Protokol o výslechu obviněného Josefa Smutného)

Ťuk, ťuk – pauza – ťuk, ťuk.

„… PŘIJDE DEN, KDY SÍLA ROZHODNE!“

Smělý má starosti

„Akce LETÁKY se prozatím odkládá,“ kategoricky prohlásil Vladivoj Tymeš na příští schůzce. „Máme před sebou důležitější věcí. K výrobě letáků se dostaneme vždycky. To nám neuteče.“

O den později, po desáté hodině večer, se v opuštěném koutě ostrova Štvanice ozval výbuch. Na okamžik vyšlehla zář a poté zhasla. Nic příliš velkého. Vzbudilo to pár rodiček v porodnici a ty potom ztěžka usínaly. Když se potom na tomto místě při pravidelné obchůzce objevili dva příslušníci bezpečnosti, uviděli už jenom rozmetanou hromádku písku, kus ožehnuté země a ohořelý keř.

„Nějací kluci si hrají,“ povídal jeden z nich. „Blbouni! Hlavně, aby jim to nevypálilo oči.“ Nevypálilo.

Naopak. Vladivoji Tymešovi se zdálo, že pokusný výbuch byl příliš slabý. „Musíš se do toho obout znovu!“ řekl Karlu Žákovi.

Ten totiž na jeho příkaz vyrobil výbušninu, jež toho dne poprvé dostala příležitost se ozvat…

„… Už asi od roku 1947 jsem měl doma některé chemikálie, s nimiž jsem dělal pokusy. Získal jsem je různým způsobem, část jsem vyměnil nebo odkoupil od kamarádů, kteří měli stejně jako já zájem o chemii… Na naléhání Vladivoje Tymeše jsem tedy doma v koupelně vyrobil výbušninu. Postup k tomu jsem vyčetl z knihy „Výbušniny“, která je veřejně přístupna ve studovně knihovny na Vackové náměstí… Použil jsem k tomu zejména dusičnanu draselného nebo sodného, sirného květu a… Asi 10 dekagramovou nálož jsme na Štvanici podpálili pomocí doutnáku, který byl z obyčejného motouzu, namočeného v dusičnanu sodném. Nálož jsme předtím zahrabali do hromádky písku. Ohnivá exploze trvala asi tři vteřiny…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi obviněného Karla Žáka)

„Nedá se nic dělat, tohle je moc a moc ubohé,“ rozčiloval se Smělý.

„No dobře,“ zabručel zklamaný Karel, který byl na svůj výtvor přece jenom trochu hrdý. Čekal obdiv celé party. Uznání. A zatím… Vladivoj ho pozoroval a vycítil jeho myšlenky. Přitočil se k němu a chytil ho za loket. „Tobě to řeknu nejdřív, těm druhým až později. Víš, co uděláme s tím tvým krakatitem, až to bude opravdu pořádně bouchat?“

Karel zavrtěl hlavou.

Smělý triumfoval: „Vyhodíme do povětří železniční viadukt v Holešovicích. Tenhle co vede tady přes Štvanici. To už bude bengál, který nám přinese slávu. Mám tuhle akci pro myšlenou do nejmenších detailů. Jakmile skončíš svou práci, můžeme to spustit. Souhlasíš?“

Karel Žák souhlasil.

Tymešova věta mu pak neustále hučela v uších. Jakmile skončíš svou práci… Teď tedy záleží jen a jen na mně. Teď jsem osobou číslo jedna! Beze mne nepoletí do vzduchu ani krabička od sirek, beze mne se nehnou. Hned zítra to rozjedu. Musím se pokusit o nitroglycerin. Střelný prach je na houby. Prachem vyhodíme leda vánoční stromeček. A my chceme vyhazovat mosty, budovy, skladiště. Nesmím zklamat! I kdybych se měl roztrhat! Nesmím!

Dosud si všichni z té mé chemie dělali jenom legraci. I doma. Teď každý uvidí…

Smělý byl ale týden od týdne stále více netrpělivý. Na desáté schůzce OTHELLA už téměř zuřil.

„Jak to vypadá, Karle?“

„Snažím se. Ale nemůžu to dodělat. Všechno by bylo, ten známý, s kterým jsi mne seznámil, ukradl ve výzkumáku, co se dalo. Nemám ale chladicí zařízení.“

„Na co, prosím tě?“

Smělý byl dobrým organizátorem, ale třaskavinám rozuměl asi jako školník u nich v gymnasiu. Karel se tak lehce dostal do sedla a mohl se blýsknout.

„Abych dokončil výrobu, potřebuju chladicí aparaturu,“ poučoval. „Jinak nitroglycerin neudělám za nic na světě. A aparaturu neseženu. Po kouskách to koupit nejde a celou ti za těch pár stovek, co máme, neudělá nikdo na světě. A navíc neznám nikoho, komu bych to mohl svěřit.“

„Kruci!“ rozčílil se Smělý. „Takhle tady přece do nekonečna nemůžeme lazařit! Nejsi k ničemu, blbče,“ štěkal do tváře Karlovi Žáků. „Musíme zatím zůstat u střelného prachu. Mohli bychom třeba použít důlních patron. Znám chlápka, brigádníka z Kladenská, který je může opatřit,“ navrhoval Karel.

„Volovina! Nezatahuj do toho brigádníky. Naše skupina pracuje jen v Praze. Nemuselo by se to vyplatit,“ už zase docela střízlivě uvažoval Smělý.

Nálada se mu však nezlepšila.

Skupině OTHELLO jakoby se od počátku lepila smůla na paty.

Ubíhaly týdny a měsíce a žádná pořádná karta – až na ty prachy „pro Koreu“ – jim zatím nevyšla. Nepodařila se hromadná výroba letáků, které měly zaplavit celou Prahu. Žákovi se to nepovedlo s nějakou vysoce rasantní výbušninou. Nesehnali zatím dostatek zbraní – alespoň ne tolik, kolik by si přáli. Železniční viadukt v Holešovicích stojí dál a klidně si po něm jezdi vlaky.

A teď navíc ten Ruda Mráz!

Hlupák!

Zaplete se do takové blbosti a ohrozí pořádné věci!

Mráz dělal Tymešovi těžkou hlavu. Pořádně těžkou, ještě štěstí, že je tady naděje s tím jeho bráchou. To měl on – Smělý – kliku a výborný čuch, že s ním už v zimě navázal spojení. Teď se tahle známost hodí, jako kdyby přišla na objednávku. Jestli se tato akce opravdu podaří, budou v partě koukat, jak umí vzít věci pořádně do ruky…

CESTA OD MLČÍCÍHO KRISTA

Z Letné na „čáru“

„Úplná senzace!“ prohlásil Franta Mráz, Rudlův o dva roky starší bratr, hned mezi dveřmi.

To bylo před několika měsíci, v létě jedenapadesátého roku.

Šel k odvodu a když se potom pozdě večer vrátil domů, byl pod párou a těžkým jazykem brebentil, že se od známého kapitána na vojenské správě domákl něco, co je hotová senzačka. Půjde prý asi k těm novým jednotkám, co začínají sloužit na hranicích – k pohraničníkům. To se musí oslavit, že jeho, Frantu Mráze, uznali kádrově schopným jít se courat podle čáry a dívat se na druhou stranu.

Už je to tak.

„A Rudla tam půjde po mně. Aby to zůstalo v rodině,“ pokřikoval na celý kvartýr a praštil se svým mladším bratrem na rozviklané květované kanape v rohu parádního pokoje.

Rudla se jen uculoval.

Jo, po něm! Teprve za půl druhého roku dělá maturu na gymplu, to si brácha ještě počká.1

Trochu mu ale přece jenom záviděl. Ten se bude mít. Může od těch naproti leccos získat, vyměnit, dozvědět se. Začal na něho koukat s obdivem. Vlastně na něho s obdivem koukal skoro vždycky. Brácha to byl, kdo ho naučil pořádně se prát. Kdo ho nutil, aby dělal cviky na sílu. Jenomže teď se Franta vrhnul na sport, chodí veslovat, každý den je v loděnici – a to pro Rudlu nic není.

Se Smělým se užije víc, v tomhle jsem holt jiný, než Franta, uvažoval…

Zato paní Mrázové se rozhodnutí vojenské správy příliš nezamlouvalo.

„To tě nemohli dát někam do Prahy?“

„Na mne tady asi čekají,“ odsekl Franta. „A vůbec, tam bude čerstvý vzduch, samé lesy. Daleko od světa. Idyla na plíce…“

Matka se s tím pořád nemohla smířit.

Otec mlčel. Vlastně ani nikdo nečekal, že by něco řekl.

Už dávno, už hrozně dávno přestal starý Mráz svým synům rozumět. Po kom asi zdědili tu energii? On sám byl soustružník. Pětadvacet let jezdil do továrny a zpátky. Za první republiky, za války i teď. Dělal svou práci a mlčel. O nic se nestaral a do ničeho se nepletl. Dokonce se ani moc nepletl do výchovy svých dětí. Byl zticha. Někdy ho sice napadlo, že kluci si žijí příliš samostatně, že o tom, co dělají, vlastně vůbec nic neví. Pak ale obvykle mávl rukou a mlčel.

Jako teď. Však oni to synové odmluví za něho. Otočil se ke stolu a zhluboka se napil z půllitru…

O pár týdnů později vyplivl zadýchaný vlak hordu mladých kluků na špinavém nádraží malého západočeského městečka. Každý si vezl černý, dřevěný kufřík. Před nádražím se scukli do houfu a rozhlíželi kolem. Nějaký desátník si je změřil pohledem, zamával lejstry a zahalekal:

„Tak mládenci, všichni sem na stranu a nezaclánějte v provozu!“

Četl jména.

Nikdo nechyběl.

Ani František Mráz ne.

Desátník si červenou tužkou každého z nich odfajfkoval. Přijelo vojenské nákladní auto, pak druhé. Nalezli si na korbu, kufry naházeli dopředu a drncali se rozmlácenou okresní silnici. Otevřela se před nimi závora. Byl nad ní veliký nápis „Sloužíme lidu“. Řidič ledabyle zakýval na strážného a vjeli mezi nízké, dlouhé domky.

Potom je znovu seřadili, přišel jakýsi kapitán, znovu se četla jména. Pak holič a sprchy. Ve skladu na sebe navlékli uniformy, další nástup a hezky vojenským krokem do prostorné jídelny. Projev velitele. Okukování. Nástup na ubikace.

Začal vojenský život…

Franta Mráz z toho všeho nebyl zpočátku příliš chytrý.

Za pár měsíců si ale zvykl a byl u útvaru a v uniformě jako doma Chodil už i do stráží na čáru, začal pracovat v ČSM, kde se stal sportovním referentem ve výboru, organizoval pingpongový turnaj, chystal stále nové a nové akce…

„… Po stránce práce pro kolektiv patřil vojín František Mráz k nejlepším příslušníkům jednotky. Funkce, které mu byly svěřeny, vykonával velmi obětavě a iniciativně…“ Také své vojenské povinnosti plnil tak, že na něho nebyly žádné stížnosti

(Posudek svazácké organizace útvaru Pohraniční stráže v D.)

Franta si našel mezi kluky i pár kamarádů. Nejvíc se mu zamlouval Jožka Malec, nástrojař z Plzně. Ten už sloužil druhým rokem. Takový sušinka, ale sílu měl za dva. Psávali spolu dopisy holkám, Jožka Věře do Škodovky a Franta své sedmnáctileté studentce Vlastě na Letnou. Několikrát spolu byli také na hlídce, Malec jako velitel.

Vojín Mráz zkrátka sekal dobrotu. A čekal, až se na něho dostane s prvním opušťákem…

Dočkal se. Nacpal pár věcí do sportovního pytle a chytal poslední sobotní vlak na Prahu. Domů se dostal až pozdě večer. Paní Mrázová ještě nespala. Docela mateřsky spráskla ruce.

„Bože, náš Fanda! A my se zrovna zítra chtěli vydat k tetě do Brandejsa.“

„Klidně si jeďte, mami, já tady stejně musím obrazit všechny kamarády,“ odpověděl Franta a shodil se sebe sako. „Kde je Rudla?“

„Někde s klukama, asi v kině. Chtěls mu něco?“

„Ale ne, jen tak. A Vlasta? Ukáže se tady někdy?“

„Tuhle sem na chvíli zaběhla, jen tak na skok, má prý zrovna teď moc učení.“

„Hm.“

Franta nevěděl, co na to říci. Jen aby v tom nebyl nějaký kořen. Podle jejích dopisů to ale nevypadá. Psala, že vždycky jednou týdně zaskočí k nim domů. Aby jeho maminka neříkala, že když za klukem zapadne brána kasáren, nezná ji ani ona. Franta Vlastě často sliboval, že si je vezme. Ale až po vojně. To už se postará, aby sehnal pořádné zaměstnání, kde by si vydělal. Teď s tím platem, který má ve fabrice, by toho moc neudělali. Vlasta by chtěla po gymnasiu na vysokou. Prosím, on jí v tom bránit nebude, aspoň bude mít vzdělanou ženu. Ta se tam dostane, tátu má kádra…

No, zítra se za ní podívám. A v pondělí zaskočím do fabriky, kluci mi psali… plánoval si Franta program. Natáhl se na kanape, nohy ještě v botách hodil přes kovovou pelest, ruce si dal za hlavu a koukal do stropu. Vyrušil ho zvonek. Do předsíně se vřítil Rudolf.

„Koukej, kdo přijel!“ volala na něho paní Mrázová.

„Hele, generál! Pustili tě na špacír, bažante?“

Potřásl bratrovi rukou a měřil si ho od hlavy k patám. „No, že bys zrovna zmužněl, to říct nemůžu. Ale stejně jsem rád, žes přijel, něco bych s tebou chtěl probrat.“

Franta se jen usmíval. „Taky to na tebe přijde, cucáčku. A budu tě chtít vidět.“

Pak vedli mužné řeči, máma kolem nich poskakovala, ale asi za hodinu, to už bylo po půlnoci, je hnala spát. Zapadli s Rudolfem do jejich pokojíku.

„Cos to říkal, že chceš se mnou prodebatit?“ řekl Franta, když si svlékal košili.

„Chtěl jsem ti to říct až ráno, ale… Nechtěl bys zítra se mnou za klukama? Třeba jenom na chvilku.“

„Za klukama? Ze školy?“

„Jo, ze školy. Ten jeden bydlí tady na Letné, jsme tam za chvilku. Má pro tebe určitou nabídku.“

„Jakou nabídku?“

„Jako pro vojáka.“

„Co blbneš?“

„Já ti to, Franto, řeknu rovnou. Ten kamarád, jmenuje se Vladivoj, ale říkáme mu Smělý, vede takovou skupinu, kterou jsme před nedávnem založili. Rozumíš mi, ne? Prostě skupinu, která by trochu zamotala hlavu těm, co jsou u vesla. A ty bys nám mohl pomoci, když jsi na těch západních hranicích.“

„Počkej! Proč říkáš nám?“

„No nám. Já do toho taky patřím.“

„Co tě to napadlo?“

„Heleď, teď na to nemysli, zítra se všechno dovíš. Je jedna hodina.“

Franta byl překvapen. Kdo by do Rudly řekl, že se pustí do takových věcí! Sakra, pořád jsem na něho koukal jako na chlapečka a teď tohle. A co vlastně chtějí dělat? Kdo je to ten Vladivoj? Vlastně Smělý?

Příliš mnoho otázek, na něž neznal odpověď. Naštěstí brzy usnul. Aby ne – po měsících poprvé zase v pořádné posteli.

Záloha pro horké chvíle

Pražské ráno si pro něho nepřichystalo příliš vlídnou tvář. Lilo. Mrázovi do Brandýsa k tetě nejeli.

„Půjdeme, Franto?“ ozval se Rudla kolem desáté.

„Jo, jdeme.“

V činžáku u Vltavy jim pak otevřel urostlý, černovlasý mládenec.

„Buď zdráv, Smělý,“ pozdravil se s ním Rudolf.

„Ahoj. To je ten tvůj brácha, že?“ kývl Vladivoj na Frantu. „Nezapřete se. Pojďte! Sedněte si tady v kuchyni, máma není doma.

V neděli se u nás nevaří, obědvá se v hospodě. To se nám hodí.“

Zkoumavě si Frantu prohlížel. Jako by odhadoval jeho cenu.

„Dostal jsi opušťák?“

„Jo, zítra odpoledne zase odjíždím. Brácha mi včera něco povídal…“

„Výborně, vyhneme se trapnému zahájení,“ skočil mu do řeči Tymeš. „Požádal jsem Rudlu, aby tě zavedl ke mně, až někdy přijedeš. Rozhodně jsem ale nečekal, že to bude takhle brzy. Bažanty prý tak nahonem z kasáren nepouštěj!?“

„To se musí sekat latina a pak jde všechno,“ vytahoval se Franta. „To poznáš, až tam budeš. O co tedy jde?“

Nemohl říci, že by se mu Vladivoj nezamlouval. Byl o něco vyšší než on, robustnější, s černýma, podezíravýma očima. Určitě by mu hádal mnohem víc, než mu ve skutečnosti je. Šla z něho taková nějaká síla, jistota. Rozhodně nevypadal jako študentík z gymnasia.

„Já ti to vysvětlím,“ začal Smělý. „Předpokládám, že jako Rudlův bratr budeš mlčet…“

„No dovol!“

„Dobře.“

Smělý si otočil židli a opřel ruce o opěradlo. „Rudolf mi říkal, že sloužíš na hranicích anebo hodně blízko nich. A taky ti asi pověděl, že se nám to hodí. Nebudu tě zasvěcovat do všech detailů. Sami ještě docela přesně nevíme, co a jak budeme dělat. Vlastně co… to víme. Trošku rejpat do režimu.“

Neuhnul očima s Frantova obličeje a snažil se poznat, jak to na něho zapůsobilo. Ten ale klidně poslouchal dál. Čekal.

„Rozumíš,“ pokračoval Vladivoj, „trochu rejpat. Zatím ne moc. Jenom jak nám stačí síly a prostředky. Ty bys nám mohl v celé věci píchnout při občasném převodu lidí za hranice. Dělat takovou zálohu pro horké chvíle. Jsi pohraničník, znáš místa, víš kdy a kde se co šustne. Nebo ne? Možná, že jsi jen kancelářská krysa a my tady mlátíme prázdnou slámu. Tak co?“

„Abychom to snad vzali po pořádku,“ narovnal se Franta. „Neměl bych o tom mluvit, ale je to mezi námi. Kancelářská krysa nejsem, chodím na čáru. Ne ovšem sám, ve dvojicích. A místa znám jako každý u nás. Nevím ale, jak si to představuješ. To všechno není tak jednoduché. Kdybych se do něčeho pustil a prasklo to, pořádně bych to odskákal. Tady jde o kejhák. Upřímně ti řeknu, mám to u roty dobré, fušuju do čéesem a při politické výchově se hlásím. Něco znám a nejsem blbej. Podobné řeči jako ty vedli, než jsem tam šel, někteří chlapci ve fabrice. Radili mi, abych zdrhnul. Já rozhodně nejsem přínosem pro režim. To ne. Ale taky bych nechtěl zařvat.“

„Podívej,“ znovu začal Vladivoj Tymeš. „My na tobě nic nežádáme zítra nebo za týden. To nespěchá. Rozmysli si to. Naše skupina se rozrůstá a není v republice sama. Takových jsou a budou desítky. A každá má své zálohy. Naší zálohou při styku se Západem bys mohl být ty. Nebo snad chceš, až to praskne, dělat pořád ve fabrice? Ty máš, jak tak na tebe koukám, chutě na vyšší flek. Záleží jen na tobě. Když si to zasloužíš, budeš z toho potom něco mít. Jako my všichni…“

OBVINĚNÝ: „… Měl jsem tehdy zájem na rozšíření skupiny. Hledal jsem různá spojení. Často zatím bez konkrétních úmyslů. Uvažoval jsem tak, že všechno se může jednou hodit. V mnoha případech se mi to pak skutečně vyplatilo.“

VYŠETŘOVATEL: „To máte na mysli případ Františka Mráze, který tehdy odešel na vojnu?“

OBVINĚNÝ: „Ano. Mimo jiné také jeho. Od jeho bratra jsem věděl, že dělá v továrně spolu s mnoha lidmi z různých úřadů a podobně, kteří museli ze svých míst odejít. Ti na něho docela jistě měli vliv. Když jsem se dozvěděl, že slouží na hranicích, udělal jsem mu jasnou nabídku. To jsem ještě netušil, jak moc ho jednou budu potřebovat.“

VYŠETŘOVATEL: „A on? Přijal ji?“

OBVINĚNÝ: „Vyjádřil se celkem neutrálně…“

(Protokol o výslechu obviněného Vladivoje Tymeše)

Franta Smělého nepřerušoval. Je fakt, že ten študák umí mluvit. Vymámil by z jalové krávy tele. A vypadá to lákavě…

Vstal ze židle.

„Heleď, já neříkám, že třeba nemáš pravdu,“ začal. „Ale rozuměj mi, musím si to nechat projít hlavou. Dám ti nějak vědět, třeba tady po Rudlovi. Chci to také u jednotky ještě víc poznat. Zatím jsem přece jenom bažant.“

„Nespěcháme,“ opakoval Vladivoj. „V zásadě jde o to, jestli souhlasíš, abychom s tebou počítali. Napiš mi svoje rozhodnutí. Rudla mně to předá. Ale ne otevřeně, mohli by to u vás třeba kontrolovat. Dávej pozor! Když budeš souhlasit, napiš mi, že přijímáš nabídku k prodeji motocyklu a na ceně že se dohodneme, až přijedeš na příští dovolenku, což bude asi… a udáš alespoň měsíc. Platí? Je ti to jasné?“

„Je,“ řekl Franta. „Ještě bych chtěl vědět, co u vás dělá tady brácha?“

„Nic takového, co bys dělal ty. To chápeš. Každý máme svůj úkol. Uslyšíš o nich. A ještě něco. Skupina mi říká Smělý. Prostě Smělý, tak to bylo určeno. Eventuální vzkazy při osobním styku se tedy nebudou týkat žádného Vladivoje, ale Smělého. To je maličkost. Všechno, co jsme si tady řekli, je jen mezi námi. Rudla se za tebe zaručil. Budeš-li souhlasit s návrhem, složíš přísahu. Věřím, že se dohodneme…“

„Snad jo.“

Franta se pokusil o úsměv. Nevyšel mu, vypadalo to spíš jako úšklebek. Všechno bylo příliš náhlé, nepředvídané. Očekával nějakou hloupost, malou službu od vojáka, třeba něco ze skladu nebo pár nábojů.

Tohle bylo víc, než tušil…

„Neměl jsem tehdy ještě v úmyslu s Tymešovou skupinou spolupracovat. Nic jsem neslíbil… Nemohl jsem vědět, jak se potom všechno vyvine… To, co mně bylo přečteno z výpovědi Vladivoje Tymeše, je vcelku pravda. V továrně jsem slyšel různé názory, něco z toho na mne rozhodně zapůsobilo… Tím spíše, že jsem neměl nikoho, kdo by mi to vyvrátil. Doma rozhodně ne… Přes toto vše však chci tvrdit, že kdyby nedošlo k tomu, co se stalo s mým bratrem, nijak bych se pro skupinu neexponoval…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi obviněného Františka Mráze)

Smělý je doprovodil před dům.

Rudla jel pak domů, Franta se vypravil za Vlastou. Měl celé odpoledne před sebou. Trochu se mu ale už předem pokazilo. Rozhovor v činžáku u Vltavy mu nasadil do hlavy starosti.

Úkol pro vojáka

V polovině dubna roku 1952 se při večerním nástupu roty ozvalo z úst staršiny Frantovo jméno.

„Zde!“

Vypochodoval z řady a vzal si dopis. Mrkl na obálku. Nebylo to drobné, zakulacené Vlastino písmo. Spíše to vypadalo na rozháraný rukopis Rudly.

Taky jo.

„Ahoj, brácho, asi se divíš, že ti zrovna já píšu, když jsem ti na vojnu dosud neposlal ant řádku. Kdyby to šlo, byl bych rád, abys přijel alespoň na den domů. Potřebuju si s tebou promluvit o Vlastě. Neodkládej to, je to velmi nutné. Pozdravují Tě rodiče.

Rudla“

Franta měl před sebou na kavalci bezesnou noc. O Vlastě? Snad mu ji brácha nepřebral? Nebo ji viděl s někým jiným? To by mu to přece normálně napsal a netahal ho kvůli tomu do Prahy. Co se mohlo za těch pár měsíců stát? Vlasta mu přece píše docela obvykle…

Ráno se hlásil u velitele. Požádal ho o udělení opušťáku na jeden den, aby si mohl v Praze projednat nutné existenční záležitostí. Ukázal mu bratrův dopis. Byl dobrým vojákem, velitel přikývl.

„Dobře. Můžete jet.“

Ještě téhož dne odešel do Prahy stručný telegram:

PRIJEDU TUTO NEDELI FRANTA

Doma pak našel všechno při starém. Jen brácha se mu nějak nelíbil. Byl pobledlý a málo mluvil.

„Tady nejde povídat,“ řekl mu pak Rudla. „Sebereme se a půjdeme na roh do hospody.“ Bylo nedělní dopoledne a v sále seděli jen dva zarytí štamgasti. Vybrali si místo v rohu u stěny a Rudolf poručil dvě deci.

„Ráno mi matka dala týdenní kapesné. Ať to praskne!“

„Tak povídej, člověče!“ Franta byl netrpělivý. „Co je s Vlastou?“

„Nic.“

„Nic?“

„No nic. O ní se nejedná. Kdybych ti napsal, že jde o mne, vykašlal by ses na cestu do Prahy. Ale když jsem se zmínil o Vlastě, tak to s tebou určitě hnulo.“

Franta zavrtěl hlavou a zhluboka se napil. Víno nechávalo na jazyku levnou, kyselou chuť. Zřejmě nějaký pančovaný patok.

„Brácho, já ti nehovím! Já riskuju, jdu za velitelem, tluču se celou noc vlakem. A to všechno kvůli tvému fóru…“

„Nejde o fór, Franto!“ nenechal ho domluvit Rudla.

„Podívej, kamaráde, tvoje řečičky mě nezajímají. Naženeš mi starosti, v noci nespím a teď z tebe vyleze nějaká pitomina.“

Skoro nahlas se rozčiloval a Rudla mlčel. Čekal tenhle výbuch. Otáčel v ruce skleničku a pozoroval kymácející se hladinu vína. Měl čas.

„Nebo jsi snad něco provedl?“ napadlo najednou Frantu, když už se vyzuřil z toho nejhoršího.

„Přesně tak,“ kývl brácha. „A abych se z toho dostal, potřebuju tebe.“

„Prosím tě, co já ti můžu poradit? Dvě stě kiláků od Prahy. Večer odjedu a nezbude tu po mně ani…“

„To klidně můžeš. Ale já mám průšvih a může z toho být pořádný malér. Pořádný!“

Franta zneklidněl: „To má něco společného s tím Vladivojem?“

„Má a nemá. Prostě jsme dělali takovou provokačku na Václaváku. S jinou partou, ne se Smělým. Vlítli na nás esenbáci a mne jediného chytili. Měl jsem u sebe dělobuch. To stačilo, aby si bezpečnost myslela bůhví co. Mluvili o protistátní skupině a podobně. Vyslýchali mě dvě hodiny. Teprve pak mě pustili, ale případ pořád ještě není uzavřen.“

„A já ti mám dát alibi nebo co? Vždyť jsem tady v té době nebyl.“

Pořád nechápal, co od něho bratr může chtít. „Počkej! Smělý nechce dovolit, aby se celá věc rozšířila na vyšetřování dalších osob. To by naší skupině neprospělo. Vynadal mi, to se ví. Znám totiž hodně věcí. Kde jsou zbraně, jaké máme plány, jména a adresy členů a tak. Kdyby se něco domákli, byl by krach. A to si nemůžeme dovolit. Musím zkrátka zmizet jako pára. Tím bude všechno na mně a přestanou otravovat ostatní.“

Frantovi pomalu začínalo svítat. „Mám tomu rozumět, že chceš…“ Udělal rukou pohyb kamsi do prázdna.

Rudla se na něho poprvé za celou tu dobu zpříma podíval. Položil sklenku a opřel si bradu o dlaně.

„Přesně tak, brácho.“

„Ale to…“

„Musím za kopečky. Nejen kvůli tomuhle, ale budu tam mít i jiné úkoly. Informovat Západ o naší skupině a o tom, co chceme dělat. Potřebujeme k tomu tebe, aby to šlo hladce. Musíš to pro mne udělat. Jak, to je tvoje věc. Zařiď si to tak, aby ti to neublížilo. Máš to tam obšlehnuté, dej mi jen pokyny, já udělám všechno, jak určíš.“

Vojín Pohraniční stráže František Mráz se znovu napil. Byl zmatený a nevěděl, co si má myslet. Před nedávnem nabídka toho Smělého, teď tohle. Vlastě slíbil, že bude rozumný. A teď má pomáhat vlastnímu bratrovi za hranice. Co by asi řekla máma, až by se Rudla znenadání ztratil…

Je toho moc najednou!

Začal do Rudolfa vrtat: „Bláznivý nápad, brácho! Pochop to! Já voják ti mám pomáhat v takovéhle věci? Kdyby to nevyšlo, oba nás zavřou, až budeme černí. A co máma s tátou? Tátu by trefil šlak. Ať je jaký chce, ale tohle by asi neschvaloval. Co se ti tady vlastně může stát? V nejhorším tě vyhodí ze školy a půjdeš dělat něco jiného. Aspoň si vyděláš prachy. Nebo…“

„Kašlu na tenhle režim a kašlu na školu!“ zarazil ho Rudla. „Našim se nic nestane. Ty to nakonec můžeš zachránit, jsi dobře zapsaný na vojně. Táta bude dělat soustružníka jako dřív. Ale já musím pryč, rozumíš! Brácho, nebuď pes! Mohl bych odejít jinudy, ale s tebou by to bylo nejjednodušší. Někde mě schováš a až budeš na stráži, umožníš mi útěk. Už jsem to promýšlel. A i Smělý… a ten má dobré nápady. Nemusíš v tom vůbec figurovat, nikdo jiný to nebude vědět, jen my tři. A já to na tebe odtamtud nepíchnu, to buď ujištěný. Mám tam úkoly, nejde jenom o mě, věř tomu!“

„Všechno uznávám, ale…“

„A nezapomeň, že Smělý si bude dobře pamatovat, jak jsi nám pomohl. To se ti může jednou hodit. Dokonce říkal, že by skupině stačilo, kdybys udělal jenom můj případ. Nemusel bys‘ pracovat soustavně. Najde prý si někoho jiného. A tobě ta zásluha zůstane.“

Do hospody se začali trousit první hosté na nedělní oběd. Obsadili několik stolků a číšník roznášel jídelní lístek. I před ně postavil talíře na polévku.

„My nebudeme,“ odmítl Rudolf.

Franta se ozval až za chvíli. „A nechtěl by sis to, brácho, přece jenom ještě rozmyslet?“

„Nechtěl. Myslím na to od chvíle, co jsem ti napsal ten dopis. Jsem rozhodnut. Franto, tenhle režim se dlouho neudrží. Vzpomeneš si na mne. Pak se vrátím a budeme žít líp. Všichni, kteří se nebáli, budou žít líp…“ Tohle všechno určitě nevyšlo z Rudolfovy hlavy. Franta si uměl představit, odkud to má. Od toho Vladivoje – Smělého. V duchu ho viděl, jak tehdy seděl na židli v kuchyni, díval se podezíravýma očima a mluvil, mluvil, mluvil.

„Fakt, brácho. Ty jsi teď pro mne jediná záchrana,“ nepřestával hecovat Rudla. „Podívej, stačí, abys kývnul. Půjdu zatelefonovat Smělému a za hodinu se s nim můžeš sejit. Spolu můžete vymyslet nějaký konkrétní plán…“

„Co on ví o vojně?“

„Nic. Ale má nápady a v těhle věcech už je zkušený. Stačí, když mu vysvětlíš, jak to u vás chodí. On už na něco přijde. Budete sami, nechci se vám do toho plést. Souhlasíš tedy?“

Byl neúnavný.

Franta se zvedl od stolu.

„Útratu zaplatí tady kolega, pane vrchní,“ otočil se k číšníkovi. A pak se znovu sklonil k bratrovi.

„Přijdu k němu v jednu. Ale zatím ještě nic neslibuji. Tohle je trochu moc velká hra…“

„To já vím taky, Franto. Ale budeš pak mít pokoj. Ode mne i od Smělého.“

„Uvidíme. Kdy přijdeš domů?“

„Asi v pět. Stačí?“

„Stačí.“

„Pak mi řekneš konečné slovo?“

„Jo.“

Přikývl, ale nebyl si vtom okamžiku ještě tak docela jist, že to konečné slovo skutečně za několik hodin vysloví.

Plán

Rudla se přihnal domů před pátou. Bratr ležel v pokoji na posteli a díval se do stropu…

VYŠETŘOVATEL: „Na základě jakých svých vlastních poznatků jste spolu s Vladivojem Tymešem připravoval útěk vašeho bratra?“

OBVINĚNÝ: „Vycházel jsem ze znalostí poměrů u jednotky, kde jsem sloužil. Z toho, že nás tam dosud bylo málo…“ a že se teprve budovala bezpečnostní zařízení… Ze své znalosti systému obchůzek hlídek a jejich plánování. Věděl jsem také, že jsme dostali nového velitele, který se teprve seznamoval s rajónem. Velmi dobře jsem tam samozřejmě znal okolí a krajinu, i poměry v nedalekém městečku

(Protokol o výslechu obviněného Františka Mráze)

„Já myslel, že jsi ještě s Vlastou?“ divil se Rudolf.

„Půjde mě teď vyprovodit na nádraží. Celé odpoledne se totiž starám o tebe, bratříčku. Polykám za tebe tu horkou polívčičku, co sis navařil.“

Podíval se po něm nevraživě a v Rudolfovi pohasínaly svíčičky naděje Přisedl si k němu a zeptal se rovnou:

„Tak co?“

„Nerozmyslel sis to?“ odpověděl Franta otázkou.

„Já ne. A ty?“

„To už je jedno. Uznávám, že ten Smělý je šikovný kluk. Mysli mu to jako rodilému gangsterovi. Tak poslouchej, ty šílenče, ať to máme za sebou…“

Franta ztlumil hlas.

„Až přijedu k posádce, zjistím, jak to vypadá s plánem stráží. Nejdůležitější je, abych šel s nějakým dobrým klukem. Kdy to bude, uvidím. Hned potom ti napíšu expres dopis. Přímo na tebe, zařiď si, aby to máma nebo táta neotevřeli. V tom dopise bude jedno datum. Normálně v textu. Třeba, že toho a toho dne se žení můj kamarád. A ten den přesně ve dvě hodiny odpoledne se sejdeme u nás v městečku v kostele. Jako kluci jsme tam jednou byli o prázdninách na čundru. Pamatuješ si? A kostel je tam jen jeden, nemůžeš se splést. Někde si potichu sedneš a budeš čekat, až mne uvidíš. Pak pomalu půjdeš kolem obvodu kostela po Křížové cestě…“

„Proč?“ divil se Rudla.

„Abys byl obličejem stále otočený ke stěně. To také navrhl ten tvůj Smělý. Ale má pravdu. Čím míň lidí tě ve městě uvidí, tím líp. To víš, to je pohraničí. Každý tam moc kouká. Já se pak k tobě přidám a dám ti plánek úseku, který obvykle střežíme. Je tam blízko lesík, kde budeš přesně v deset hodin večer. Ne později, na tom záleží. Najdeš to i potmě, je to celkem jednoduchý prostor. Přehledný. Dráty tam zatím ještě nejsou. Na tom se teprve pracuje.“

„Jak se k tomu lesíku dostanu?“

„Musíš k němu dojet místním autobusem. Kdybys šel pěšky, budeš ještě nápadnější. Poslední autobus odjíždí v půl deváté, to ti stačí. Z města jsou to tři stanice. Pak půjdeš tři kilásky pěšky podle plánku. Vezmi si na sebe něco sportovního, budeš se muset také kousek plížit.“

„Nebudou se mě lidi ptát, co tam dělám? Třeba v autobuse?“

„I to se může stát. Říkej, že tam máš sestřenici. V Hrazolanech. Jmenuje se Ema Částková, pamatuj si to. Skutečně tam taková žije a kdekdo ji zná. Kdybys ale viděl, že tě někdo sleduje, raději se seber a vrať se do Prahy. Pak bychom už něco vymysleli. Hlavně neriskuj a chovej se nenápadně. Odnesl bych to především já. Netahej s sebou žádné kufry, maximálně sportovní pytel.“

„A co mám dělat od dvou do půl desáté?“

„Na náměstí je hospoda. Tam chodí hodně lidi z okolních vesnic, když jedou nakupovat. Mezi nimi se ztratíš…“

„Dobře. Co potom v tom lesíku?“

„Mapku ti udělám přehlednou, v té se vyznáš. Poslední úsek před lesíkem, takových dvě stě metrů, se budeš plížit. Přímo od cípu lesíku se pak poplazíš ještě asi sto metrů. Až narazíš na pěšinku, zalehneš. Všechno bude na plánku, nemůžeš zabloudit. Pak už budeš jenom čekat na výstřel, vlastně na krátkou dávku ze samopalu. Na tu cedulku ti také napíšu hodinu, kdy budu mít obchůzku. Třeba 23.00 nebo 24.00. A možná také 22.00. Proto tam musíš dorazit přesně. Budu se snažit, abych vystřelil přesně v celou hodinu. Aby tě náhodou nespletl výstřel někoho jiného. Až tedy uslyšíš ránu, přikrčený se rozběhneš kupředu. Po pěšince, kterou ti na mapce namaluji. Pak narazíš na mne. Po takových sto metrech. Ale to musíš klusat fofr. Chápeš to?“

„Samozřejmě, brácho. Nemohl bych si aspoň něco poznamenat?“

„Ne. Musíš si všechno pamatovat. Než teď odjedu, ještě si to několikrát probereme. Tak dál. Pro jistotu zašeptáš heslo Rudolf. Je tam tma jako v hrobě. Abych si tě s někým nespletl. Ostatní nech na mě. To už nějak zařídím. Naštěstí je nás tam zatím málo. To víš, nový útvar…“

„A když neuslyším výstřel?“

„To by se muselo stát něco neobvyklého. Třeba nám na poslední chvíli změnit úsek nebo mne vyměnit. Samozřejmě, že tam nebudeš ležet do rána. Kdyby se nic nedělo, za hodinu po tom čase, co bude na plánku, se musíš ztratit stejným způsobem, jak ses tam dostal. Důležité je, aby tě nikdo neviděl na cestě k lesu. Neber si nic, co cinká v kapse. A pamatuj si, nechoď dopředu dřív, než vystřelím. V žádném případě… Jasný?“

„Jasný,“ vydechl Rudolf. „Seš úžasnej, bráško!“

„Úžasný bude, až tě povezou prostříleného a zjistí, že jsi můj bratr Rudolf Mráz. Ne abys s sebou tahal občanku. Ani papírek. Kdyby něco, o ničem nevím. Všechno zapřu… jsem zvědav, jak tohle dopadne. Na mou duši…“

„Já taky.“

„Ty mlč, přijdeš na mne s takovou volovinou. Ty a Smělý! Bláznové! Tak a teď si to probereme znovu!“

Ještě dlouho seděli na gauči v jejich pokoji. Až do chvíle, kdy zazvonila Vlasta. Svátečně nastrojená a trochu uplakaná z loučení.

Na nádraží mu šeptala: „Dávej na sebe, pozor, Fando! Prosím tě…“

„No jistě,“ konejšil ji a myslel v té chvíli na něco docela jiného.

První jarní čundr

Jaro 1952. Dubnová sobota. Jedna z prvních, která se vydařila. Rudla doma oznámil, že odjíždí s kamarády na čundr.

Proč ne? Sluníčka je přece třeba využit. Rodiče nic nenamítali. A neviděli také na Rudlovi nic nenormálního. Mamince připadal jenom trošičku maličko víc roztržitý, než jindy. Máme moc starostí ve škole, odpovídal, když se ho ptala.

A trochu déle, než jindy, se s nimi tentokrát loučil. Z toho však měli jedině radost. Snad už pomalu vyrůstá z těch klukovský neohrabaných let…

Na nádraží s ním jel Smělý.

Ten měl až do posledního okamžiku strach, aby si to přece jenom trochu vyplašený Rudla nerozmyslel. Už by ho nejraději viděl za čárou. Dokud nebude definitivně pryč, stále tu hrozí nebezpečí, že si ho esenbáci znovu podají a on něco kecne. Stejně jim tím svým idiotismem zastavil na čas činnost, ještě že se mu podařilo Rudlu přesvědčit, že musí odejít. Vystrašil ho, co všechna by s ním na bezpečnosti mohli udělat. Nabulíkoval mu, že pro něho má na Západě úkoly. A Rudla zase pomohl užebronit bráchu.

Všechno klape tak, jak si on přeje…

„Skupina OTHELLO ti tvé zásluhy nikdy nezapomene,“ řekl mu na nádraží jednu z patetických vět, o nichž věděl, že mají na mírně omezené kluky Rudlova typu zaručený účinek. „Až se bude účtovat, přijdeš si na své,“ dodal ještě přídavek, když poznal, že v Rudolfovi se přece jenom usazuje vrstvička strachu.

Nádraží bylo plné zmatku. Křik dětí, houfy lidí pobíhajících s ranci a taškami z místa na místo. Rudolf Mráz se postavil do fronty a koupil si jízdenku do západních Čech. Smělého slova mnoho nevnímal.

„Budu ti držet palce,“ říkal Vladivoj ještě ve chvíli, kdy už průvodčí mlátila dveřmi jednotlivých vagónů.

„Neboj, vyjde to!“ odpověděl Rudla.

Spíše tím však uklidňoval sebe, než toho, který se mu teď jako stále se zmenšující postavička na perónu ztrácel z očí.

V malém kostelíku to ještě trochu vonělo po mši a byla tam lezavá zima. Skoro se až otřásl, když vešel dovnitř.

Mrkl na hodinky. Přesně dvě!

Po lavicích se povalovaly zpěvníky a věčné světlo u oltáře rudě zářilo. Na postranním oltáříku vlevo čistil kostelník stříbrné svícny. Pomalu a důstojně je bral do rukou, nablýskal a opět zasadil svíci. Pak poodstoupil a zálibně se zadíval na vykonané dílo. Nakonec se pomalu odšoural do sakristie. Rudolf se nervózně rozhlížel kolem.

V první lavici seděla drobná stařenka. Žmoulala v prstech růženec a bezzubými ústy drmolila modlitby. Vypadalo to, jako by jí jedna mše nestačila a chtěla si počkat ještě na příští. Jinak nebyl v kostele nikdo. Ani noha. Rudla se usadil do poslední lavice a začetl se do zpěvníku, který ležel na desce před nim. Poprvé ve svém nedlouhém, osmnáctiletém životě. A pravděpodobně asi naposledy…

Trhl sebou. Od dveří zaslechl kroky. Potřeboval hodně vůle k tomu, aby se neotočil. Těsně kolem něho pak přešel muž v uniformě. Nejdřív v něm hrklo, ale potom se uklidnil.

Franta!

Poznal ho podle chůze. Voják pomalu zamířil k oltáři, tam se otočil a vracel se zpět. Rudla se setkal s jeho pohledem. Skutečně, brácha!

Franta se zastavil na druhé straně kostela, chvilku okouněl a pak začal procházku po Křížové cestě. Rudla se zvedl také. Načal cestu z druhého směru. Místní pan farář by mohl mít radost, jak se mládež zajímá o poslední Kristovu pouť.

Potom se oba obdivovatelé svatých obrazů setkali.

Z Frantovy ruky se k bratrovi stěhoval na několikrát přeložený papírek.

„Zatím je všechno v pořádku,“ zašeptal Franta. „Pamatuješ si, co jsem ti povídal?“

„Jo,“ odpověděl Rudolf.

„Tak podle dohody! Seřídíme si hodinky. Kolik máš?“

„Dvě a čtyři minuty.“

„Dobře. Ahoj!“

„Ahoj.“

„A zlom vaz.“

Voják zrychlil tempo prohlídky, jako by mu najednou na Kristovi přestalo záležet. A potom za ním už brzy zabouchla kostelní vrata.

Babka dál drmolila své modlitby. Hlavu měla skloněnou. Zprava se na ni smutně a mlčenlivě díval ukřižovaný Ježíš. Z boku mu stékala červená, sádrová krev.

Rudla chvilku přemýšlel.

Jak to asi všechno dopadne? Kam mne dovede cesta tady z tohoto místa?

Plánek vypadal neuměle a kostrbatě, ale zato byl jasný. Přesné vyznačení všech nutných orientačních bodů a vzdáleností. Na rubu bylo Frantovou rukou připsáno ještě několik vět. Několik vět a mnoho vykřičníků:

„Zahoď všechny kovové předměty z kapes! Nevztyčuj se těsně u lesíka, jen plížením! Vyhýbej se holým úsekům. Už před desátou buď v lesíku! Výstřel v 22.00 nebo v 23.00! Spíš to první. Do té doby nic nepodnikej! Nauč se celý plánek zpaměti a pak to okamžitě znič. Spal nebo spláchni na záchodě!

Nezapomeň!“

Rudla chvíli bloumal po ulicích a přemýšlel, zda mé či nemá jít do kina. Nakonec se rozhodl, že ne.

Otevřel odhodlaně dveře hlučného hostince na náměstí. Alespoň se nají. Kdoví, co ho čeká. Tiše pak seděl u piva a uvažoval. Jak to asi bude vypadat zítra?

Zítra?

Když to dobře dopadne, musí zítra dohodnutým způsobem podat zprávu Smělému. Že je na místě. To především. A později napíše i rodičům. Ale to až tak za měsíc. Dřív ne. Ani sám nevěděl, jestli má vlastně strach. Ještě nikdy v životě nebyl v podobné situaci. Naznal nebezpečí tohoto druhu. Strach bude mít až v deset hodin. Možná. Možná také, že to všechno zvládne docela chladnokrevně. Tak jako dovedl být chladnokrevný při rvačkách, které sám vyvolával. Jen tak. Jen tak, aby se něco dělo. Aby mohl ukázat svou sílu. Tohle bude přece něco podobného. Snad…

Hostinský se špinavou zástěrou si ho prohlížel od nálevního pultu. Ten mladík je cizí, v životě ho neviděl. Sedí nad pivem jako špatně vyřezaný svatý. A už hezky dlouhou dobu.

Rudolf si pohledů hostinského brzy všiml. Nelíbilo se mu to. Zaplatil a vyšel na ulici. Stejně už to má tak akorát.

Venku si odpočítal jízdné na autobus a zbývající drobné zahodil do koše na odpadky. To se mu stalo poprvé v životě, aby zahazoval peníze.

Připadalo mu, jako by se tímto okamžikem loučil.

Jako by spolu s těmi drobnými do koše zahazoval i všechno, co tady prožil…

Ve chvíli, kdy vystupoval z autobusu, byla už pořádná tma. Cestou sem dělal, že klímá a tak se o něho nikdo nestaral. Dva cestující, kteří teď vylezli společně s ním, se rozešli každý na jinou stranu. Rudolfa si nevšímali. Autobus odsupěl do kopce. On stál před nějakou tichou vesnicí, jenom pár světýlek. Vítr sem zanášel pach hnojůvky. Za vraty, u nichž byla stanice autobusu, se rozštěkal pes. Přešel silnici a v duchu si vybavoval mapku, která před dvěma hodinami zmizela nad ohýnkem sirky na záchodě v hospodě.

Tak to zapomenout!

Nezapomněl.

Odbočil zvolna ze silnice na blátivou polní cestu a trochu se přikrčil. Asi za půl hodiny před sebou uviděl les. Zalehl do nizoučkého úvozu, pořádně se nadýchl a začal se plížit. S krkem nataženým dopředu, s očima upřenýma k lesíku. Minul siluetu božích muk. Výborně! Franta je měl na plánku, míří tedy dobře.

Země voněla včerejším deštěm.

To ale Rudolf Mráz nevnímal. Začínal pociťovat strach. A už se také pořádně zadýchával. Kolik mu zbývá času?

Půl hodiny. To není moc.

Lokty pravidelně odměřovaly půlmetry. Supěl a dřel si kolena. Narazil na potok a bál se ho přeskočit. Nesměl se vztyčit, Franta to psal. Odrazil se tedy patou a přelétl na druhou stranu. Levá noha mu zapadla do potoka a hned ji měl plnou vody. Plížil se dál. Les už byl takřka před ním. Dorazil k němu s posledním zbytečkem sil. Na okamžik se převalil na záda a odpočíval. Z montgomeráku byly cáry bez knoflíků, kolena lezla ven. Připadal si jako vandrák. Ale však oni mě tam oblíknou! Znovu se podíval na svítící ciferník svých hodinek. Za jedenáct minut deset. Nejvyšší čas!

Ještě tedy sto metrů. Dal teď všechno do toho, aby se plazil tiše. Nevěděl, jestli se už může zastavit. Jak má při plížení poznat sto metrů? Ale musí přece narazit na pěšinku. A ta tu ještě nebyla. Jenom samé roští, které mu rozdíralo obličej…

Až teď!

Pod dlaněmi nahmátl tvrdou půdu. Osahal to místo kolem dokola.

Ano, pěšinka!

Odsunul se zpět do lesa, zalehl za silný strom a čekal.

Čekal na výstřel.

Člověk, nebo jelen?

Franta Mráz byl ve službě se svým kamarádem Jožkou Malcem. Pro Frantu to bylo teď výhodné složení. Však na ně také čekal. Jožka mu věří a když jsou spolu, nedělá ze sebe nadřízeného.

A to se hodí…

„K činu, ke kterému tehdy došlo, dopomohla pachatelům mimořádně příznivá shoda okolností. Jeden z pachatelů – tehdejší vojín PS František Mráz – š těmito okolnostmi počítal, čekal na ně, zcela jich využil ve prospěch svého záměru. Jen tak mohlo dojít…“

(Dodatečná zpráva velitele útvaru PS v D.)

Až dosud vypadalo všechno docela obyčejně. Jožka se nudil a počítal, za kolik to má do civilu. Franta mlčel.

Jenom si čas od času nenápadně poodhrnul rukáv blůzy a napjatě pozoroval minutovou ručičku.

Bylo za půl minuty deset.

Dobře to spočítal!

Šli po úzké stezce a blížili se k malému rozcestí. jejich pěšinka vedla souběžně s hranicí. Ta druhá sem mířila z vnitrozemí. To je ta, na které Rudla…

Franta se najednou zastavil.

„Co je?“ otočil se k němu Jožka.

„No, co je, taky se musím…“

„Tak dělej!“

Ještě jedno poodhrnutí rukávu.

Deset hodin a patnáct vteřin!

Jožka se od něho pomalu vzdaloval. Šest metrů, osm, deset…

„Stůj!“ zařval najednou Franta.

A vzápětí: „Stůj nebo střelím!“

Pak už nekřičel. Namířil samopal před sebe a vystřelil.

Ozvěna roztříštila zvuk na tisíce drobných částeček.

„Co se děje?“ běžel k němu Jožka.

„Tam!“ volal Franta. Ukazoval směrem do temnoty lesa. „Copak jsi ho neviděl? Nadeběhni mu, člověče! já poběžím za ním!“ Jožka byl překvapen a poslechl. Začal utíkat dopředu. To by byla určitě dovolenka, kdyby se jim podařilo…

Očima šmátral ve tmě…

Franta Mráz zatím rozechvěně čekal na křižovatce pěšinek. Všechno se v něm třáslo. Tak kde je, hergot!

Pak před sebou zaslechl slabý dupot. Dělá rámus jako slon! Ještě že si Jožka bude myslet, že to jsou moje kroky.

„Rudolf!“ zasykl jeho brácha ve tmě.

Měl teď strach. Strašlivý strach. Kdyby to tak do mne někdo našil…

„Tudy!“ šeptem ho vedl Franta.

„Kudy?“

„Tudy, sakra! Tímhle směrem! Třicet metrů odtud je čára. Ale ty běž potem furt. Skoč a upaluj!“

Rudla jako by zapadl do tmy.

Na nějaké loučení nebyl čas. A ani jim to nepřišlo.

Za pár vteřin se k Frantovi Mrázovi přihnal udýchaný Jožka.

Oba zalehlí u pěšiny a začali se šeptem dohadovat.

„Tam nikdo není…“

„Musí! Já ho viděl!“

„Není, Fando. Určitě ne. Celé jsem to proběhl a na nikoho nenarazil…“

„Ale já fakt viděl chlapa. Člověče, přece bych jenom tak pro nic za nic nebláznil,“ ujišťoval Malce přesvědčivě a jazyk se mu lepil na patro.

Byl unaven.

Kdyby si tak teď mohl lehnout a usnout. Na nic nemyslet…

„Nemohl to být jelen? Vzpomeň si, že před týdnem se Mirek Červenka taky takhle vyplašil…“ přemýšlel Malec.

„Jožko, nevím,“ hrál to Franta. „Já bych dal krk, že to byl nějaký chlap. V téhle tmě není ale lautr nic vidět… Ale pořád je lepší pokládat jelena za diverzanta než diverzanta za jelena, ne?“

Zasmál se svému přirovnání.

I Jožka se usmál.

„Z toho bude zase kravál. Už teď je asi poplach,“ dodal k tomu. „A i kdyby ne, musíme to hlásit, chybějí ti náboje.“

„Jasně, že se to musí hlásit,“ ochotně souhlasil vojín František Mráz.

Ještě se sice pod ním kapánek podlamovala kolena, ale už se cítil lépe. Hlavně, že to má za sebou.

„Ale stejně je to blbý, když si spleteš člověka s jelenem…“ zažertoval.

Připadal si jako znovuzrozený.

Teď už snad bude mít od celého OTHELLA pokoj!

I od Smělého!

ZLATÝ HŘEB PROGRAMU

Pohlednice z Norimberka

„Víc už nemáte co oznámit?“ zeptal se jich ještě naposledy velitel.

„To je vše, soudruhu nadporučíku,“ odpověděl desátník Jožka Malec. „Všechno se stalo tak, jak jsme vám vyprávěli…“

„A vy?“ obrátil se nadporučík na vojína Františka Mráze.

„Mohu jen potvrdit, co jsem říkal.“

„Dobře. Příště si dejte větší pozor. Takhle jsou s tím pak zbytečné oplétačky. Až si to tady dobudujeme, bude to lepší…“

Udělal si několik poznámek na čistý list papíru.

„Můžete jít,“ kývnul vojákům.

Druhý den podepsal protokol. Psalo se v něm, že hlídka ve složení desátník Malec a vojín Mráz způsobila poplach omylem…

„… Útvar byl tehdy ještě hluboko pod stav. Vzhledem k tomu, že v této hlídce šlo o dobré vojáky, se kterými byli všichni jejich nadřízení spokojeni, nikdo nepředpokládal, že se stalo něco jiného, než oni říkali. Kdyby chtěl někdo podobný čin provést o rok později, už by se mu zcela jistě nepodařil. Zprávu o tom, že bratr vojína Mráze byl takřka v téže době prohlášen za nezvěstného a že pravděpodobně uprchl za hranice, k útvaru z Prahy zřejmě nikdo neposlal. Alespoň o tom nikde žádný záznam není. A i kdyby poslal, je jen částečná pravděpodobnost, že by se to dodatečně kladlo do souvislosti. Podobných případů bylo tehdy příliš mnoho…“

(Vyjádření útvaru Pohraniční stráže v D. z ledna 1960)

Asi deset dní poté, co nadporučík PS podepsal protokol o zbytečných výstřelech na hranicích, došla do Prahy pohlednice z Německé spolkové republiky Na adresu jednoho ze známých Smělého, který měl v zahraničí hodně přátel, takže to nebylo nápadné. Fotografie ukazovala jednu ze čtvrtí města Norimberka a na druhé straně bylo několik slov německého textu.

Jakýsi Horst posílal nevinný a stručný pozdrav.

A psal, že žloutenku šťastně vyléčil…

Určený podpis a text souhlasí, uvažoval nad pohlednicí Vladivoj Tymeš. To znamená, že přechod se podařil. Písmo však není Rudlovo… No jasně, to mu určitě musel v tom lágru někdo napsat… Vždyť on vlastně neumí pořádně německy!

Skupina OTHELLO úspěšně snížila svůj počet o jednoho muže.

Triumf organizačních schopností Smělého.

Uměl toho využít:

„Nebezpečí pro Rudlu Mráze… a tím i pro nás všechny… je zažehnáno,“ řekl při nejbližší příležitosti.

„Jsi kanón, Smělý.“

„Vždyť my víme, že s tebou se nemusíme bát…“

„Teď alespoň vidíte, jak se dovedu okamžitě postarat o každého, kdo se dostane do maléru. Teď si hlavně dejte pozor, až se bude na škole vyšetřovat Rudlovo zmizení. A ještě něco! Rudla si celý ten průšvih zavinil samozřejmě sám. Ale ani v tom případě jsem se na něho nevykašlal. Rozmyslete si však dělat nějaké pitomosti na vlastní pěst. Příště by to mohlo dopadnout jinak…“

Pauza.

K patřičnému strávení a zažití jeho slov.

Na to, co teď bude Rudolf Mráz v zahraničí dělat, už nikdo nemyslel…

Pekelný stroj

Karel Žák se na čas stal obětním beránkem party. Smělý se mu vysmíval, kde se dalo. S nitroglycerinem totiž neuspěl. Měl to za něho dohnat Jirka Velebný, velká puťka, ale koumes na všechno, co se týká elektřiny. Dostal od Tymeše příkaz:

„Opatříš budíka a necháme si udělat pekelný stroj. Karel dodá výbušninu. Zatím aspoň tu, co má. Kde to budeme dělat a kdo nám pomůže, se dozvíš. Stavím se asi za tři dny u tebe.“

Dopadlo to trochu jinak, než si Velebný – který byl rád, že si ho Smělý vybral na samostatnou věc – představoval…

„Jeli jsme spolu tramvají do Podbaby. Cestou jsem se několikrát Tymeše ptal na nějaké podrobnosti, ale on mi neodpovídal. Když jsme pak vystoupili a ušli několik desítek kroků, Smělý… vlastně Tymeš se zastavil a řekl mi, že dál s ním tentokrát jít nemohu… Cítil jsem se oklamaný…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi obviněného Jiřího Velebného)

„Počkej tady na mě!“ rozhodl Vladivoj.

Jiří Velebný se neodvážil nic namítat. Zastavil se u rohu a díval se za Smělým. Ten zahnul do ulice vpravo a zmizel mu s očí. Vrátil se asi za dvacet minut a hned se na něm dala poznat špatná nálada.

„Co je?“

„Štve mě ten chlap, co vyrábí pekelný stroj. Už to trvá moc dlouho!“

„Chtěl jsi stroj přece dělat se mnou?“

„Není v tom tolik elektriky, abys u toho musel být,“ odbyl ho Smělý.

„Snad bych se mohl aspoň podívat,“ navrhoval Velebný.

„Příště půjdeme spolu. Za dva dny se tady mám zase ukázat.“

Za dva dny se oba zastavili před prkennou ohradou, pár ulic od konečné stanice tramvaje číslo sedm v Podbabě. Tymeš otevřel vrátka, přešel nevelké prostranství směrem k obytnému domku a třikrát zazvonil. Jiří si všiml, že na dveřích je oprýskaná cedulka s nějakým ženským jménem.

Otevřel jim starší muž a tázavě se po nich podíval.

„To je kamarád, můžete klidně mluvit,“ řekl Smělý.

„Nerad bych, abys sem chodil s někým cizím. O tomhle bychom měli vědět jen my dva,“ vrčel mužský.

„Nemějte strach. Jak to vypadá?“

„Zítra si to můžeš odvézt. Ale ze tří tisíc neslevím.“

„Říkal jste, že to děláte pro lepší republiku!“ namítl Tymeš.

„Jo, ale z něčeho musím být teď živ. Vyhodili mě před týdnem z práce.“

„Za tisíc!“

„Ne, tři.“

„Dobře. Přijdeme.“

Smělý práskl dveřmi. Kopl do vrátek a nechal je otevřené.

Blbec! Tři tisíce!

Kecal nejdřív o obětech pro svobodnou vlast. Že půjde na komunisty třeba s holýma rukama, že každý musí něčím přispět. A pak najednou: součástky stojí peníze, je bez práce, tři tisíce. Idiot!

Velebný nemluvil. Znal Smělého a měl z něho trochu strach. Teprve u stanice tramvaje se zeptal:

„Jak to s tím uděláme?“

„Vykašlu se na něho!“

Jakási paní se po Smělém pohoršeně ohlédla.

„No jo, ale co stroj…“

„Dej mi pokoj, mám na starosti víc věcí!“

Přichází Cyril

Především jedna věc ležela Tymešovi v hlavě. Souvisela s tím, k čemu došlo před několika málo dny.

Zářijová neděle, kdy se sluníčko ani neukázalo. Dole u vltavského jezu balancovalo na loďkách několik mileneckých dvojic, pár jiných se procházelo po nábřeží. Vladivoj byl sám doma a chvíli se po obědě díval z okna. Uvažoval, že zítra musí zajít za Čestmírem Burešem a dohodnout s ním…

Slabé cinknutí zvonku.

Nesmělé. Jako by ten, kdo přichází, neměl jistotu, že je na správné adrese.

Smělý sebou trhl a uvažoval, kdo by to asi mohl být. Nikoho nečekal. Došel potichu ke dveřím v předsíní a poslouchal. Nic. Snad už ten neznámý pan někdo odešel. Nevadí… Neodešel. Zvonek se ozval znovu. O něco naléhavěji.

Sejmul tedy řetízkovou zástrčku a otevřel. Venku stál asi čtyřicetiletý muž, menší, zavalitý, se světlými vlasy.

„Vy jste pan Vladivoj Tymeš?“

„Jsem…“

Kdosi vyšel z bytu o poschodí výš. Kroky se přibližovaly…

Neznámý najednou spustil vodopád slov:

„Chcete prý vyměnit byt,“ řekl rychle a hlasitě. „Mohli bychom se dohodnout. Mám dvoupokojový s koupelnou, ve vilce na Ořechovce… Ale přece nebudeme smlouvat tady, Mohl bych na chvíli dál…“

Vladivoj sice nic nechápal, ale odstoupil z obdélníku dveří. O výměně bytu nevěděl, snad matka někde cosi domlouvala.

Za okamžik se však přesto oba usadili v kuchyni.

Návštěvník začal mluvit. Potichu, docela jinak, než venku na chodbě:

„Popis se shoduje. Vyšší, černý, silnější postavy, bystré oči, stáří devatenáct let. Bydliště také souhlasí. Dokonce i patro. Tak je to v pořádku. Obával jsem se, jestli si můj informátor trochu nevymýšlí…“

„Můžete mi říci, oč vlastně jde?“ skočil mu do řeči Tymeš.

Bylo mu na omdlení. Tohle přece vypadá na tajného! Ty jeho nesrozumitelné řeči. Ale že by přišel takhle sám a tady v kuchyni se mnou debatoval? A jak by nás vymákli? Nic jsem přece nezanedbal! „Můžu vám říci, oč jde,“ odpověděl nezvaný host. „Pozdravuje vás Rudolf Mráz!“

Na poslední větu dal důraz. Ale i bez důrazu by Smělého málem zvedla ze židle. Rudla! Co ten ví o Rudlovi!

Přinutil se ke klidu:

„Neznám, pane… Vlastně, znal jsem, ale už jsem ho dlouho neviděl. K nám do školy již nechodí, snad se odstěhoval nebo co. Říkalo se sice, že možná utekl za hranice, ale to můžou být jenom takové povídačky, já nic bližšího nevím. Jeho nynější adresu neznám.“ Pak se na okamžik zarazil. Pohledem totiž zavadil o příborník. V jedné ze zásuvek měl onen pozdrav od Horsta ze západního Německa. Blbe! – nadával si v duchu. Proč jsi to nezničil? Taková maličkost ti teď může zlomit vaz.

Neznámý se nedal a zachoval klid.

„Je kromě vás někdo doma?“

„Ne,“ odpověděl Smělý.

Čekal… čekal nyní už jenom na chvíli, kdy ten chlap vstane, vytáhne z kapsy pistoli a řekne…

„Přestaneme si hrát na slepou bábu, pane Tymeš,“ muž se naklonil ke Smělému a vybral si další z rejstříků svých hlasových způsobů. „Před necelým půl rokem jste dostal na cizí adresu od Rudolfa Mráze pohled z Německé spolkové republiky. Vy jste mu tam pomohl, protože tady byl jeho pobyt nebezpečný. Byl členem skupiny OTHELLO, kterou vy vedete. To nám řekl při výslechu…“

„Při výslechu?“

„Nebojte se! Přicházím z druhé strany. Mám na mysli výslech u nás. Mrázovi se šťastně podařilo přejít hranice. Dnes už je docela v bezpečí já jsem dostal za úkol s vámi cosi projednat. Nestěžujte mi to, prosím, nedůvěrou… i když ji chápu. Nevěříte mi?“

„Nevěřím,“ vrtěl hlavou Tymeš. „O žádné skupině OTHELLO nevím…“

„Tak vám tedy řeknu ještě víc. Vaše skupina chtěla dělat letáky, vybírali jste peníze na Koreu, scházíte se čas od času ve Stromovce. Vám říkají Smělý. Bratr Rudolfa Mráze je u Pohraniční stráže. Převáděl ho podle vašeho návodu. Rudolf neměl s sebou nic, co bych vám mohl přivézt jako důkaz, že jsem s ním skutečně mluvil. Jeho oblek sem přece tahat nebudu. To uznejte!“

Tymeš nervózně přemýšlel. Ten člověk ví dost podrobností, to je fakt. Co když ale třeba Rudolf šel s nějakým úkolem zpátky a chytil ho! A on všechno vyžvanil! Jenomže tak brzy, po necelém půl roce, by ho snad zpátky neposílali. Vždyť tenhle chlap může být skutečně z druhé strany a chce nám pomoci.

Váhal.

Host mlčel. Nechal Tymeše jeho myšlenkám.

„Máte ještě něco, čím mi můžete dokázat, že mluvíte pravdu?“ zeptal se pak Smělý, už trochu zviklaný v pochybnostech.

„Jistě.“ Host sáhl do kapsy a vyjmul odtud malý útržek papíru. Podal jej Vladivojovi. „Přečtěte si to. Je tam přesný opis německého textu z lístku, který vám Rudolf před časem poslal z Norimberka. Čtěte!“

Text souhlasil. Tymeš to ani nemusel kontrolovat. Znal těch pár slov z pohlednice zpaměti.

„Chápejte, jak mohu vědět, že nejste od policie…“

Muž se zasmál.

„Kdybych byl od policie, tak bych vás docela jednoduše sebral… Z těch mám zrovna takový strach jako vy. V tomhle směru jsme na tom stejně.“

Teď už začínal Smělý pomalu věřit. „Máte pravdu,“ řekl a čekal, co bude dál. Třeba mu přinesl i nějaké prachy. To by bylo skvělé! Podíval se na hodinky. Hlavně, aby nepřišla matka…

„Tak k věci!“ začal člověk proti němu. „Nejste sám, za kým přicházím. Víme teď o vaší skupině a o vašich plánech. A o plánech jiných. Západ potřebuje víc takových statečných lidí, jako jste vy a vaši přátelé. Vyslovuji vám dík emigrantského vedení. Jste mladí, ale děláte to zatím dobře. Jednou za to budete dobře odměněn. Chceme, abyste pokračovali. Shromažďujte zbraně a munici. Ale opatrně! Ukládejte vše na bezpečných místech. Svoji skupinu nerozšiřujte na mnoho lidí. To nikdy není dobré. Ručíte za své spolupracovníky?“

„Ano. Sám jsem si je vybíral.“

„Dobře. Věřím vám. Jste zřejmě velmi schopný člověk. Nepouštějte se do velkých akcí, na které nestačíte. Raději víc menších, to má větší psychologický účinek. Jak jste na tom s penězi?“

Tymeš se napjal.

„Špatně,“ odpověděl. „Co byste nám radil?“

„Snad vám budeme moci později pomoci. Zatím to nejde. Pokuste se něco chytrého vymyslet…“

„Ano,“ kývl Tymeš.

„Vymyslete i nějakou akci, kde byste získali zbraně. Ale zbytečně neriskujte!“

Vladivoj Tymeš si otřel rukou čelo. Stále se ještě nemohl vzpamatovat z překvapení, které mu příchozí svou návštěvou způsobil. Tak Rudla tedy zaúřadoval. Cítil teď v sobě jakési napětí. Ale také hrdost. Jednají s ním jako se skutečně plnoprávným partnerem.

Začíná hrát vysokou hru – takovou, po jaké toužil…

„… V závěru mně muž ještě několikrát opakoval, že na mé zásluhy nebude v žádném případě zapomenuto. Že budu oceněn. Říkal mi, abych o jeho návštěvě neříkal ostatním členům OTHELLA, že to je věc jenom vedoucího. Dal mi pokyny, abych se naučil rychle a pohotově reagovat na politické nebo hospodářské události. Že v době, kterou nemůže přesně stanovit, nám bude poskytnuta podpora, zejména ve formě peněz, z nichž část si budu moci využít pro soukromou potřebu… Na závěr mne upozornil, že se během času u mne zase objeví, myslel tím zřejmě při své další návštěvě Československa. Kdyby nemohl on, přijde prý někdo jiný. Pro ten případ jsme si podrobně domluvili způsob poznání a hesla…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi obviněného Vladivoje Tymeše)

Návštěvník si potom oblékl plášť, několikrát se opatrně podíval dolů na ulici a podal Smělému ruku.

„Mnoho zdaru!“

„Děkuji.“

„Ještě maličkost. Mně říkají Cyril. Říkejte mi tak i vy. Jménem Cyril se budu podepisovat i na případné korespondenci, kterou samozřejmě okamžitě zničíte.“

„To je jasné.“

„V pořádku. Brzy o mrtě zase uslyšíte. Zatím pokračujte v činnosti. Hlavně zbraně budete potřebovat…“

Vteřinu poslouchal za dveřmi, pak vyšel z bytu a s rukama v kapsách namířil k mostu a odtud ke středu města. Vladivoj se za ním z okna díval až do poslední chvíle.

Jedenáct dní po této schůzce byl na státní hranici nedaleko Chebu zabit neznámý muž. Neměl u sebe žádné doklady.

Když byl vyzván, aby se zastavil – psalo se v protokolu Pohraniční stráže – pokusil se prostřílet si cestu těžkou pistolí americké výroby. Při přestřelce ho jedna kulka zasáhla přímo do srdce. Byl na místě mrtev.

Šlo o člověka asi čtyřicetiletého, menší zavalité postavy, se světlými vlasy.

Přesně takového, jakého poznal ve svém bytě Vladivoj Tymeš.

Od té doby už Cyrila nespatřil. Ani ti, kteří ho sem poslali.

Smělému však přesto zůstaly v paměti pokyny, které od Cyrila dostal té nevydařené zářijové neděle roku 1952…

Potřebujeme zbraně!

Další porada.

Tymeš si uvědomil, že je jich moc. Jeden čin je desetkrát víc, než deset schůzek, kalkuloval. Jinak to s jeho autoritou začne jít s kopce. Už tuhle mu Bureš, když byli spolu sami, řekl dost jasně, že je třeba, aby se něco rozběhlo. Jinak za OTHELLA neručí…

„Kolik máme vlastně dohromady zbraní?“

Zbraně – to bylo teď to hlavní, když Karel zkrachoval s nitroglycerinem a ten chlap v Podbabě s pekelným strojem. Na zbraních teď leží všechno…

VYŠETŘOVATEL: „V té době jste veškerou svou činnost zaměřili na získání zbraní?“

OBVINĚNÝ: „Ano. Několik starších pistolí se nám podařilo porůznu koupit od různých lidí. Chtěli jsme však modernější zbraně… a chtěli jsme jich víc. Bez zbraní bylo všechno další, co jsme plánovali, nemyslitelné. A potom… většina z nás se velmi zajímala o zbraně a o střílení…“

VYŠETŘOVATEL: „Jinou cestu, jak si moci zastřílet, jste neviděli?“

OBVINĚNÝ: „Ne. Nehledali jsme ji… Tehdy jsme se rozhodli, že získáme zbraně násilím. Původně jsme měli na mysli některého příslušníka Veřejné bezpečnosti, který bude na obchůzce někde v opuštěné končině. Byly i jiné návrhy… ale pak…“

(Protokol o výslechu obviněného Čestmíra Bureše)

Čestmír začal vypočítávat jejich arsenál:

„S těmi třemi revolvery, co jsme sehnali minulý týden od kluků ze Smíchova, máme celkem osm pistolí. Steyera, dva Walthery, Sauera, tu španělskou Astru, pak Pragu, Parabellum a bubínkový Nagant. Kromě toho vojenskou pušku, kterou jsem dostal od tebe.“ Dodal: „Praskly na to všechny prachy, co jsme měli za tu Koreu.“

„Nábojů?“

„Pětašedesát!“

„S tím toho moc neuděláme,“ zamračil se Tymeš.

„Říkal jsi něco o malorážkách…“

„Byl jsem včera obhlídnout sekretariát Svazarmu tady v Holešovicích. Šel jsem se jako přihlásit a očíhnul skladiště. Myslím, že by šlo něco zorganizovat, ale musím si to ještě rozmyslet. Rozhodně by byly mnohem lepší pořádné samopaly i se zásobníky.“

„Od vojenského útvaru?“ zajímal se Bureš. „Tam se nedostaneš. Spíš nějaká stráž…“ Přestal mluvit.

V tom okamžiku si totiž na něco vzpomněl. Na něco moc důležitého…

„Shodou okolností jsem tehdy jednou odpoledne jel navštívit svého spolužáka Röhricha, který bydlel poblíž hotelu Flora. Na jedné ze stanic ve městě… myslím, že to bylo náměstí Republiky, přistoupila vojenská hlídka se samopaly. Čtyřčlenná hlídka… Samopaly měli nenabité… Šel jsem pak za svým spolužákem, jenomže toho jsem nezastihl doma. Chvíli jsem čekal, jestli náhodou nepřijde a potom jsem se tramvají vracel domů… Náhodou jsem se v eletrice opět setkal s podobnou vojenskou hlídkou… S tou, která byla zřejmě vystřídána… Tak jsem zjistil, že někde dál ve směru jedenáctky je nějaký objekt, který se pravidelně odpoledne jezdí hlídat…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi obviněného Vladivoje Tymeše)

Všem z OTHELLA to bylo jasné. Brzy určitě něco začne.

Chystá se „monstrpodnik“

„Dnes mimořádně! V pět v Troji na zahradě u Čestmíra. Přijďte všichni, je to velmi důležité…“

Tyhle tři věty se nesly od jednoho člena OTHELLA ke druhému. Smělý má asi plán Ale co?

Čas se pomalu loudal.

Pak se konečně doštrachal k páté a mohli začít.

Malý domek rodičů Čestmíra Bureše, postavený v hustě zalesněné trojské stráni, byl skutečně ideálním místem pro podobná jednání.

Čestmírův pokoj se zvláštním vchodem, zahrada, altán – tam všude si mohli dělat, co se jim zlíbilo.

„Pánové,“ oslovil je Smělý. „Jdeme skutečně naostro do toho… Zítra v šest večer přinesete tady k Čestmírovi všechny pistole, které kdo má. Musí jich být osm. Já, Čestmír a Jirka je půjdeme někam vyzkoušet. Žádná zbraň nám nesmí při akci selhat…“

„Moment! Při jaké akci?“ nevydržel to Josef Malík.

„Podrobnosti nespěchají. Teď jde o tu zkoušku zbraní. Sraz nás tří bude na břehu Vltavy, dvě stě metrů proti proudu od Trojského mostu. Asi v půl sedmé… Koho potom vezmu na vlastní akci, si ještě rozmyslím. Musejí to být odvahy, žádní srábkové. Půjde o moc! Pozítří se to ti vybraní dozvědí. Ale pamatujte si, jazyk za zuby. Jinak se vezeme!“

Vladivoj Tymeš nad svým shromážděním zase vyhrál. Už už se zdálo, že mu přestanou věřit. V době, kdy to nevycházelo. Patetická slova o každé nové akci je však vždy znovu dala dohromady.

Prostorami opuštěného bunkru na odlehlém místě Troje se rozlehl výstřel.

A další. Znovu.

Téměř pravidelně, jak Jiří Velebný při světle kapesní svítilny stačil nabíjet jednu pistoli za druhou. Smělý střílel. Čestmír hlídal venku. „Co s tou devítkou? Máme jen střední náboje,“ ukazoval Velebný Tymešovi těžkou pistoli s dlouhou hlavní.

„Nevadí, omotáme nábojnici drátem. Přece ji nezahodíme!“

Zvenčí se ozvalo krátké zahvízdnutí. Čestmír Bureš varoval.

„Nacpi to do aktovky a počkej tady,“ řekl Vladivoj. „Jdu se podívat.“

Patnáct metrů od bunkru se Čestmír s kýmsi hlasitě dohadoval. Nějaký starší muž. Když uviděl Tymeše vycházet z bunkru, namířil si to rovnou k němu.

„Copak, hoši? S čím si to hrajete? Slyšel jsem nějaké rány…“

Vypadal větší než Smělý, rozložitější. Oni jsou ale tři.

Vladivoj uvažoval: Ten chlap je nesmí spatřit při světle. Utéci? To nechtěl, shodil by se před ostatními.

Ozval se tedy docela vlídným hlasem: „Pojďte se podívat, třeba vás to bude taky zajímat.“

Muž šel. Uvěřil.

Vchod do bunkru byl nízký, musel se hodně hluboko sklonit.

„Posvítím vám,“ nabídl se Tymeš.

„Jo.“

Neznámý návštěvník se sehnul.

O vteřinu později ucítil tupý úder do hlavy. Nejistě vnímal, že kdosi kolem něho proběhl. Pak všechno zapadlo do krátké, černé tmy…

Dostal se domů až pozdě v nocí. Bolela ho hlava a měl špinavé šaty.

Manželce řekl, že spadl po hlavě do výkopu. Nadával řemeslníkům, že nedokáží ty své pitomé jámy pořádně osvětlit. Styděl se přiznat k tomu, jak těm smradům tam u bunkru tak hloupě a školácky naletěl.

Pustil rádio a pečlivě zamkl dveře.

Už tyhle přípravy byly dráždivé…

Na gauči ve Smělého bytě seděli tři členové skupiny OTHELLO. Čestmír Bureš, Josef Malík a Karel Žák.

Ty tři vybral Vladivoj Tymeš pro akci, kterou sám nazval zlatým hřebem jejich programu. Spolu s ním budou tedy čtyři. Jeden na každého člena hlídky. A to je akorát… „Rozhodl jsem se,“ začal, „že získáme zbraně přepadením vojenské stráže. Skladiště jsou pro nás nebezpečná, příliš je střeží. Nebudeme čekat. Původně jsem si vyhlédl hlídku v Kobylisích, ale tam mají vojáci samopaly starého typu, které se nám nehodí. Potřebujeme samopaly nejmodernější konstrukce se sklápěcí pažbou. Dají se schovat do aktovky a nám tak nejlépe vyhovují. Vypátral jsem, že takové samopaly nosí hlídky, jezdící do Strašnic. Párkrát jsem se s nimi schválně svezl v tramvaji a zbraně jsem si prohlédl. To jsou ty, které hledáme!“

Nikdo ho nepřerušoval. Když nyní na chvíli umlkl, bylo v pokoji úplné ticho.

„Tak dál! Šestnáctého prosince, tedy přesně za týden, se všichni sejdeme na Strossmayerově náměstí. Na stanici tramvaje číslo jedenáct směrem do města. Přesně ve dvě hodiny. Neznáme se, já a Čestmír pojedeme v jednom voze, vy dva v druhém. Vystoupíme na stanici u židovských hřbitovů. Víte, kde to je?“

„Víme,“ odpověděl Josef Malík, „asi druhá stanice za hotelem Flora.“

„Ano… Pistole s sebou. Sraz je na veřejném záchodku u stanice. Tam vám rozdám náboje. Na záchod půjde každý zvlášť, já tam budu celou dobu, až se všichni vystřídáte. Potom se budete procházet na hlavní ulici a v půl čtvrté… rozumíte, v půl čtvrté… přejdete kolem benzínové pumpy do ulice Nad vodovodem. Půjdeme po dvou, v rozestupu asi dvaceti metrů. Od půl do tří čtvrtě na čtyři tudy denně chodí vojenské hlídka. Bažanti a jeden mazák. Jdou dozadu do vil, kde je objekt ke hlídání. Celý plán záleží na překvapení. Jakmile dám znamení, hlídku obklopíme a pistolemi vojáky donutíme, aby nám dali samopaly. Musí to jít rychle…“

„A co když je nebudou chtít vydat?“ zapochyboval Čestmír Bureš.

„Musejí. I za cenu, že celou hlídku postřílíme!“

„To nemyslíš vážně?“ postrašeně vyjekl Karel Žák.

„Mlč!“ rozkřikl se Smělý. „Jasně… když nám je dají, není třeba střílet. Ale když to nepůjde, střílet se bude! Rychle, každý jednoho, schovat samopaly, zásobníky a pryč! Jestli je někdo poseroutka, ať to řekne tady. A hned! Můžeme vzít jiného.“

Mlčeli.

V osmnácti letech málokdo cítí touhu být poseroutkou…

Vražda

Nikdo z těch tří, které Vladivoj Tymeš vybral, neřekl, že nepůjde.

Do určeného dne zbývalo ještě šest neklidných nocí. Pak skupina OTHELLO zapíše do dějin svůj první velký čin, skutečně zlatý hřeb programu. Po něm přijdou další činy, další hlídky, budou nové zbraně, celý arsenál zbraní, s nimiž už půjdou dělat ohromné věci.

Nemysleli na to, že by se akce mohla nezdařit…

V noci z 15. na 16. prosince 1952 – a pak i celé odpoledne – padal hustý, sypký sníh. Nikdo si toho valně nevšímal. Kdekdo měl spoustu starostí s předvánočními nákupy, lidé spěchali z obchodu do obchodu.

Pravá předvánoční nálada.

Nikdo proto nebral na vědomí ani tři mladíky, kteří odpoledne dlouho čekali na stanici tramvaje číslo jedenáct na Strossmayerově náměstí. Ani prodavačka novin, před jejímž krámkem se dva z nich uvelebili a zacláněli v rozhledu.

Prosím vás, kdo teď před svátky na někoho nečeká!

Smělý zlostně podupával nohama. Měli se sejit ve dvě. je čtvrt na tři a Karel Žák nikde! V kapse tmavého zimníku mačkal Vladivoj Tymeš krabičku s pětadvaceti ostrými náboji. Náprsní kapsu měl napěchovanou balíčkem vaty. Co je ale s Karlem? Vedl hloupé řeči už při poslední schůzce. Dostal asi strach. Ještě včera sice stoprocentně sliboval… Kdybych toho kluka nepotřeboval, čert ho vem! Jenže my musíme být čtyři. Hlídka je také čtyřčlenná. Jeden na jednoho je minimum. A to před pár měsíci Cyrilovi říkal, že se na své lidi může spolehnout.

Ručičky na nárožních hodinách ukazovaly dvě hodiny a sedmnáct minut.

Smělý se rozhodl: „Čekejte tady, dojdu pro něho!“

Zbylí dva kývli na souhlas. Karel nebydlel daleko, za deset minut může být Smělý zpátky.

Paní Žáková neměla příliš chuti do hovoru: „Karel není doma. Před chvílí odešel a neříkal mi kam. Možná, že půjde do biografu…“

„Ale musí být doma! Smluvili jsme si na dvě schůzku. Je to důležité, strašně důležité!“ nechtěl se Vladivoj tak lehce vzdát.

„Už jsem vám řekla, není doma. Jinak vám nemohu pomoci!“

Zavřela před ním dveře.

Tymeš zaklel a otočil se ke schodům.

Ještě ani v domě nedozněly jeho kroky a z koupelny bytu vyšel Karel.

„Děkuji, mami, moc jsi mi pomohla.“

„Ale proč se vlastně před ním necháváš zapírat? Něco po tobě chce?“

„Ale takovou hloupost. Zkrátka se mi dnes nechce ven. To je všechno.“

Ta hloupost, to byl strach.

Strach z toho, co mělo za hodinu přijít. Strach, že by to mohlo špatně dopadnout. A také snad trochu svědomí. Na neštěstí jen u jednoho z vybraných členů skupiny OTHELLO…

Vladivoj si zpáteční cestou na Strossmayerovo náměstí vzpoměl na druhého Josefa v partě. Na Smutného. Ten by to mohl zachránit. Znovu se podíval na hodinky.

Bydleli v jednom rajónu, všechno se dalo stihnout.

Josef byl opravdu doma. A zřejmě sám.

„Vy jste nejeli do těch…“ vyjekl, když uviděl Smělého mezi dveřmi. Konec věty spokl po Tymešovu gestu.

„Změna programu. Mám pro tebe návrh,“ řekl Vladivoj.

Pár „vlasteneckých“ frází. Pár slov s instrukcemi. Pár slibů.

Josef Smutný souhlasil.

Ještě lístek mámě:

„ŠEL JSEM S KLUKAMA. PŘIJDU K VEČEŘI. AHOJ J.“

Šel ke knihovně a sáhl rukou za první řadu barevných hřbetů. Vylovil odtud pistoli – Steyera. Naprázdno jej natáhl a stiskl spoušť.

Fungoval.

„Dělej, prosím tě! Je půl třetí pryč!“ uháněl ho zatím Tymeš z předsíně.

Smutný zastrčil pistoli do kapsy a sešli na ulici, plnou předvánočního zmatku… Konečně byli tedy čtyři.

Tramvaj číslo jedenáct přejela most, na Můstku odbočila na Václavské náměstí, pak na Stalinovu třídu a drkotala stále nahoru k Olšanským hřbitovům. Službu průvodčích v obou vlečňácích měli toho dne Josef K. a Marie S. Aniž by to tušili, vezli vrahy na místo činu. Prodali jim jízdenky, vrátili drobné.

Vezli čtyři vrahy s pěti pistolemi… „Židovské hřbitovy!“ písklavým hlasem ohlásila stanici průvodčí Marie S.

Z tramvaje vystoupil skromný hlouček cestujících. Mezi nimi také ti čtyři. Počkali, až se všichni ostatní rozejdou a pak se pomalým krokem začali trousit na veřejný záchodek poblíž stanice.

Smělý šel první.

Měl štěstí, byl tam sám.

Rychle vyndal krabičku s náboji, rozdělil je podle ráže a odpočítal po pěti. Každou ze tří pětic schoval do jedné kapsy. Zbylých dvakrát pět nabil do svého bubínkového revolveru a pistole. Pak vytáhl z další kapsy měkký balíček.

Čekal. Divil se sám sobě, jak je klidný.

To už přišel dolů Čestmír Bureš. Smělý mu vtiskl do ruky náboje. Bureš je nacpal do zásobníku a chtěl odejít.

„Počkej!“ zadržel ho Tymeš a podával mu chuchvalec vaty. „Tohle si dej mezi stoličky a tvář. Trochu ti vyschne v hubě, ale musíme to vydržet. Lepší, než aby nás někdo poznal. Dělej!“

Málo času na debaty.

Zdrželi se sháněním Karla a teď záleželo na každé minutě.

Čestmír si vycpal tváře vatou a vyšel po schodech na ulici. Totéž se opakovalo i u prvního Josefa.

Pak měli smůlu.

Takřka v patách za posledním ze čtveřice sešel dolů na záchodek dopravní orgán v modré uniformě, který se zřejmě vracel odněkud ze služby.

Vladivoj Tymeš strnul uprostřed věty. Josef Smutný v posledním okamžiku schoval pod kabát pistoli a otočil se k černé, dehtové stěně. Smělý si přitiskl chomáč vaty na oko. Příslušník bezpečnosti si ho se zájmem prohlížel. Vladivoj na něho drze civěl jedním okem.

Vteřiny se násobily.

Konečně se muž postavil vedle Josefa.

Smělý nervózně překládal vatu a zahučel, jako by čekali na někoho, kdo je v kabině a nechtělo se jim stát venku na mraze:

„To je doba s tím klukem uvnitř!“

Stačilo jen mít podezřeni a vzít za kliku. Dveře byly nezamčené a uvnitř nikdo. Muž v uniformě to neudělal. Po chvilce odešel a Smělý mohl dokončit poslední přípravy. Vyšel potom na ulici a loudal se za roh, aby viděl, až přijedou vojáci. Na počátku ulice Nad vodovodem čekali ostatní.

Všem bylo nějak podivně.

Strach?

Nervozita?

Nejistota?

Několik minut před čtvrtou hodinou vystoupila z tramvaje u židovských hřbitovů čtyřčlenná vojenská hlídka. Přešla hlavní ulici a zamířila přes křižovatku.

V tom okamžiku předešli vojáky Tymeš a Josef Smutný. Pokračovali v cestě do ulice Nad vodovodem a hlídka, aniž si to uvědomovala, šla za nimi. Čestmír Bureš a Josef Malík se pomalu courali ještě asi o patnáct metrů zpět.

Náhoda nebo osud?

Vojáci jim pobourali plán.

Nešli pohromadě, ale po dvou, v rozestupu nejméně deseti kroků. Nebylo dost dobře možné vzít do šachu všechny vojáky najednou…

Vladivoj Tymeš předem rozhodl, že místo přepadu bude přibližně sto metrů od křižovatky.

Teď se však vojenská hlídka stále více vzdalovala od určeného místa směrem ke Strašnicím, k obytným vilkám.

A stále v příliš velkém rozestupu.

Smělý se neodvážil dát pokyn k přepadu. Zbytečně by riskovali, nemuselo by se to vyplatit.

Otočil se, mávl rukou a nechali vojáky přejít…

„Co je?“

„Vykašlem se na to?“ zeptal se jeden z Josefů.

„Nic není ztraceno,“ odsekl Smělý. „Počkáme na hlídku, která se bude vracet. Chodí stejnou cestou, nemůže nám utéct. Ti snad budou pohromadě… A pamatujte si, záleží na překvapení. Na žádné cavyky nemáme čas. Když se budou chtít bránit, postřílíme je a pryč! Nesmíme dovolit, aby si mohli připravit samopaly. Rozestup zase po dvou. Znamením k obklíčení bude, až před ně vystoupím a řeknu jim, aby dali ruce vzhůru. Za chvilku je tma, můžeme pohodlně zmizet. Co sebereme, dobře schovejte! Neutíkejte všichni stejným směrem. Od tohoto momentu se neznáme. Sejdeme se, až to oznámím…“

Chvílí se courali sem a tam. A pak Čestmír Bureš nervózně zašeptal:

„Bacha, už jdou!“

Od Strašnic se ulicí Nad vodovodem vraceli vojáci, kterým před chvílí skončila čtyřiadvacetihodinová služba. Velitel hlídky desátník Jaroslav Hýbl, vojíni Rudolf Šmatlava, Ľudevít Trepáč a Illes Szücs.

Šli ve dvojicích těsně za sebou. To se skupině OTHELLO hodilo.

Bylo šestnáct hodin a deset minut. Šestnáctý prosinec 1952.

O několik desítek vteřin později dal Smělý povel k akci. Hlídka byla v té chvíli asi sedmnáct metrů od sloupu elektrického vedení číslo 3 směrem ke křižovatce.

Podrobný průběh toho, co se odehrálo dál, už známe.

O několik minut později byl těžce raněn desátník Jaroslav Hýbl…

„Veliteli hlídky se podařilo uniknout z našeho obklíčení ve chvíli, kdy Tymeš zápasil o samopal se Šmatlavou… Slyšel jsem Tymeše něco vykřiknout… něco ve smyslu ‚Pozor, támhleten!‘ nebo tak nějak… Otočil jsem se a zahlédl Hýbla, jak přebíhá silnici, v té chvíli měl už samopal sundaný s ramene a zřejmě nabíjel… Asi dvakrát nebo třikrát jsem po něm vystřelil… Nevím o tom, že by po veliteli hlídky Hýblovi, se kterým jsem byl před chvíli konfrontován, střílel ještě někdo jiný, než já… Podle toho, co jsem tady četl o jeho zranění, to skutečně vypadá, že jsem ho zasáhl svou pistolí já. Ale neměl jsem naprosto v úmyslu…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi obviněného Čestmíra Bureše)

O několik minut později padl statečný vojín československé armády Rudolf Šmatlava…

„… Na Tymešovo zavolání přiběhl Bureš ke Šmatlavovi, kterého se Tymeš snažil připravit o samopal. Tymeš Bureše vyzval, aby vystřelil. Ve snaze mu to umožnit, vojína Šmatlavu od sebe prudce odstrčil. Bureš pak na něho z bezprostřední vzdálenosti dvakrát vystřelil z pistole zn. CZ vzor 27, ráže 7,65… Dříve než Rudolf Šmatlava dopadl k zemi, obžalovaný Vladivoj Tymeš přiskočil k levému boku obžalovaného Čestmíra Bureše, vzal mu z ruky vražednou zbraň a rovněž dvakrát vystřelil… Ze čtyř ran Tymeše a Bureše byl Šmatlava zasažen dvěma střelami… Nedá se dnes již bezpečně prokázat, který ze střílejících zasáhl vojína Rudolfa Šmatlavu smrtelnou ranou, avšak je jisto, že smrt vojína československé armády Rudolfa Šmatlavy vznikla společným jednáním obžalovaných Tymeše a Bureše…“

(Z obžaloby krajského prokurátora v Praze)

O několik minut později byl uloupen vojenský samopal číslo 142783 se zásobníkem a náboji…

„Když jsem dostřílel proti členu hlídky Šmatlavovi, zahodil jsem rychle pistoli na zem a zahlédl jsem pak, jak ji Bureš zvedá… Vtom se ozvaly dávky ze samopalu… Vzal jsem se země jeden ze samopalů a náboje… Potom jsem se dal do běhu, přičemž jsem držel samopal v ruce. Teprve o několik desítek metrů dál jsem samopal ukryl pod kabát… V té době bylo na nás neustále stříleno dávkami ze samopalu a viděl jsem, jak od dopadu kulek odletuje země a omítka… Žádná střela mne však nezasáhla…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi obviněného Vladivoje Tymeše)

„Zlatý hřeb programu“ skupiny OTHELLO se „podařil“.

Z místa činu neprchali už ti naivní, hloupí kluci, nad jejichž plány a skutky se dosud dalo krčit rameny.

Přirozená klukovská touha po dobrodružství se zde zásluhou fanatismu, živeného zvenčí i zevnitř, dostala do docela jiné roviny: přerostla v bezohledný, nevybíravý zločin.

ÚDERY DO PRÁZDNA

Dohady

Telefon na stole, pokrytém papíry, zabručel.

Kapitán Martinec z krajské správy Veřejné bezpečnosti musel už podruhé odložit spis o Janu B., který před týdnem v Havlíčkových sadech zbil a znásilnil nezletilé děvče.

Rok dvaapadesát – čtyři léta po Únoru.

Republikou se toulali lidé, kteří si dosud nedali vzít chuť na zvrat v zemi. Páskové měli svá eldoráda, tlupy a zákoutí, vyráželi na akce, prchali a při výsleších litovali svých činů. Ale po propuštění se s nimi vyšetřovatelé brzy setkávali znovu. Mnoho obyčejných zločinů se tehdy krylo pláštíkem „boje proti komunismu“. A naopak – mnozí z těch, kteří se cítili ukřivděni, se pustili na šikmou plochu.

Politické a justiční přehmaty kultovního původu jenom ještě více komplikovaly situaci a vztahy…

„Slyším!“

Martinec vyslechl zprávu, čmáral do bloku poznámky a v duchu si vybavoval situaci, jak ji slyšel z hlášení. Pak stiskl tlačítko dispečinku:

„Pošlete sem Koulu!“

Tak vida, uvažoval zatím, i na vojáky si troufli!

„Stando,“ oslovil potom poručíka Koulu, „seber vůz, fotografa a doktora a jeď k židovským hřbitovům. Nějaká parta tam přepadla vojenskou hlídku. Jednoho vojáka zastřelili. Hned jak se vrátíš, přijď za mnou. Čekám tady, pospěšte si…“

Za pár hodin měl kapitán Martinec v ruce záznam o ohledání místa činu. Pozorně si jej pročetl a zatrhal v něm některé nejdůležitější údaje:

„…Na chodníku… leží mrtvola vojína Šmatlavy. Je oblečen do vojenského stejnokroje, bez pokrývky hlavy. Leží naznak, obě ruce i nohy má zavražděný roztažené… Asi 12 metrů od mrtvoly byl nalezen sedmiranný revolver RA, značky Nagant, výrobní číslo 46559, ráže 7,62, naplněný pistolovými náboji ráže 7,65… Asi 300 metrů od místa činu směrem do Strašnic byl v pravém příkopu nalezen šestiranný revolver německé výroby, beze značky, ráže 6,35 mm… Všechny nalezené nábojnice ze samopalu… asi 140 kusů… a nábojnice z pistolí byly předány ke kriminálně technickému zkoumání…“

(Záznam o ohledání místa činu)

Bylo toho dost, plné tři hustě psané strany. Když Martinec dočetl, podíval se na poručíka Koulu:

„A pachatelé?“

Koula musel pokrčit rameny. „Jsou pryč.“

„Kolik jich bylo?“

„Čtyři.“

„Utekli?“

„Ano.“

„Kterým směrem?“

„Zřejmě různým. Zatím to z těch prvních výslechů není jasné. Je v tom hrozný zmatek, každý říká něco jiného.“

„Popis?“

„To je ještě horší. Nevychází vůbec odhad stáří. Rozdíl až dvacet let. I nejzákladnější údaje v popisu se neshodují…“

„Velitel stráže byl zraněn?“

„Ano. Je to desátník Jaroslav Hýbl. Teď leží ve Střešovicích na operačním stole. Snad to nebude tak vážné.“

Martinec byl stručný a Koula už dávno, už docela od začátku, co u něho sloužil, věděl, že je mu v tom případě nutno odpovídat stejně stručně. Připadal si tak trochu jako u výslechu.

„Místo činu jste samozřejmě zajistili?“

„Ovšem. Jsou tam dva naši příslušníci. Případ jsem také ihned ohlásil vojenským orgánům.“

Kapitán Martinec se zdvihl od stolu a popošel k oknu. Za sklem bylo nevlídno.

„Uzavřeli jsme výpadovky, nádraží a letiště,“ řekl potom jakoby sám pro sebe. Jako by docela zapomněl na Koulovu přítomnost. „Uvědomili jsme také pohraničníky. To je zatím vše, co můžeme udělat, aby nám nefoukli.“

Díval se do tmy.

„Zařiď podrobný výslech svědků,“ otočil se zpátky k mlčícímu poručíkovi, „hlavně těch dvou vojáků a zraněného Hýbla – jestli je výslechu schopen.“

„Provedu,“ kývl Koula.

„Poslouchej, Stando…“ konečně trochu změna kapitánova tónu. „Poslouchej, co myslíš, že byli pachatelé za společnost?“ Koula toho mnoho nevěděl, vycházel tedy z mála:

„Vypadá to na tlupu, která si opatřuje zbraně. Zřejmě ale diletanti…“

„Sakra, kdyby se vojákům podařilo aspoň jednoho z těch chlapů postřelit!“ nevrle ho přerušil Martinec. „Tři samopaly v palbě a ani zásah!“

„Prakticky jenom dva. Nezapomeňte, že Hýbl střílel jednou rukou!“

„Ale sto čtyřicet střel ze samopalu už přece něco vydá, ne?“

„Byla skoro tma, vojáci měli jistě strach, aby nezasáhli chodce na křižovatce. Mířili nejspíš do země, chtěli útočníky hlavně vyplašit. To bylo, myslím, správné…“

Martinec mávl rukou. „Já vím!“

Přecházel po pracovně, pramínek dlouhých vlasů mu padal do čela. Jako vždy, když chodil se sklepenou hlavou. A se sklopenou hlavou chodil pokaždé, když ho něco štvalo

„Dobře, dobře, to je také pravda,“ dodal ještě ke Koulově námitce. „Ale o to nyní nejde. Teď záleží na svědcích… Ti, co to udělali, jsou už docela jistě někde stranou…“

Strach

Čestmír Bureš dorazil domů do Troje něco po půl sedmé večer. Štval se pěšky, protože Smělý zakázal jet zpátky tramvají.

Byl uštvaný, hladový, nepromluvil.

Hodil sako přes židli a ztěžka dosedl ke stolu. Hmátl po učebnici a bezmyšlenkovitě v ní listoval.

Co je s ostatními? Co Smělý a oba Josefové? Co bude zítra, pozítří?

Uklidňoval se: Co by bylo! Vladivoj přece docela jasně říkal, co bude. Nežvanit před nikým cizím. Dělat, jako by se nic nestalo. Projevit zájem, bude-li se někde o případu mluvit. Nadávat na ty, kteří to udělali. A ne zase neobvykle moc, aby to nebylo nápadné… Nemohou přece na nic přijít, měli jsme hezky vycpané tváře vatou, to změní podobu. A co tam vlastně zůstalo? Po mně nic, pistoli mám u sebe. Smělý tam ale asi nechal toho Naganta. To byla od něho hloupost! Ještě, že jsme měli rukavice!

Čestmírův otec seděl klidně za stolem, četl Práci, v rádiu vyprávěli něco o zemědělství, jak se co bude dařit na jaře. Když se pak starý Bureš podíval na syna, poznal, že něco není v pořádku.

„Co je s tebou?“

„Nic, jsem utahaný. Byl jsem s klukama.“

„Vypadáš divně. Nebylo něco ve škole?“

„Ve škole?“ protáhl Čestmír, Panebože, kdyby šlo jen o školu! „Ne, co by bylo ve škole? Tam je to furt stejný.“

Pan Bureš už nic neříkal. Rádio zmlklo, za půl minuty prý bude devatenáct hodin. Otec vytáhl své dvacet roků staré cibule, takové bachraté, už zašedlé léty, a pozorně sledoval vteřinovou ručičku. Zakládal si na nich, šly na fous.

Pípání časového znamení Čestmíra vytrhlo z myšlenek. Poznal, že má strach. Že strach je v něm, i když ho sám sobě zapírá. Výčitky svědomí mu ani na okamžik nepřišly na mysl. Měl jenom strach. Nelitoval toho, koho možná zabil, litoval jen sebe.

Strach zatlačoval do pozadí všechno ostatní. Chtělo se mu vztekle bouchnout do knoflíku rádia, aby konečně ztichlo. A cítil potřebu někomu se svěřit.

Tátovi?

Proč ne? Třeba by mu mohl pomoci, kdyby bylo třeba…

„Tati,“ ozval se. „Dneska se něco stalo!“

„Tak přece! A co?“

Čestmír se jen vteřinu rozmýšlel.

Vyklopil to. Udělalo se mu líp. Uvolnil v sobě přetlak pochybností.

„Prokristapána, a co chceš dělat?“

Pan Bureš prudce otočil knoflíkem rádia. Ticho.

Jenom hlas Čestmíra, který odpovídal na jeho otázku:

„Nemusím dělat nic. Utekli jsme. Jsme z úplně jiné čtvrti a nezanechali jsme tam žádné stopy. Bylo to dobře připravené A klaplo to…“

Vstal, nalil si vodu a vypil celý hrnek. Vyprahlo mu.

Otec po něm nejistě jezdil očima. Přecházel po kuchyňce, nervózně zastrčil židli ke stolu, podíval se opět na své hodinky, tu bachratou záruku jistoty a přesnosti. Toho, čeho se tak málo dostává tomuto světu. Matka tu bude co nevidět, napadlo ho.

„A proč jste to udělali?“

„Už jsem ti řekl, že o tom nemohu mluvit. Přísahal jsem.“

„Dobře, nechci to tedy vědět.“

Starý Bureš stál uprostřed místnosti, přímo pod lacinou lampou. Zdál se obrovský pod tím světlem, které na něho padalo shora. Stál a díval se na svého devatenáctiletého syna. Přestával ho chápat.

Pravda, není to už žádný klouček, hotový mužský. Ručí za sebe, je přece plnoletý. Co si udělá, to bude mít. Ale jsem otec a vychoval jsem ho!

„Neměl ses do toho pouštět, Čestmíre! Co když to přece jenom praskne?“

„Nepraskne. Uvidíš, že nepraskne. Leda bys šel a udal nás!“

Takřka mimovolně proti němu otec napřáhl ruku. Já a udat?!

„Mlč! Víš dobře, že to neudělám. Ale chci, abys byl opatrný. Nechci tě vidět v kriminálu.“

„Zbytečně jim do cesty nepolezu,“ ujišťoval syn.

„Tak poslyš, něco ti řeknu. Mámě ani muk, je to jen mezi námi. Mezi chlapy. Kdyby něco, se mnou jsi o tom nemluvil, já o ničem nevím, přišel jsi normálně domů odněkud z venku. Já jsem se tě na nic neptal a ty jsi mi nic neřekl. Platí?“

„Samozřejmě, táto.“

Za chvíli se vrátila z města i paní Burešová. Měla špatnou náladu. Tak jako často. Mlčky dala na stůl. Po večeři se Čestmír odklidil do svého pokojíku. Otec byl nemluvný a myslel na to, jestli to všechno dobře vyřešil. Došel k závěru, že ano.

V malém trojské domku zhasla ten večer brzy všechna světla.

S uloupeným samopalem pod kabátem utíkal Vladivoj Tymeš od místa střetnutí ke křižovatce ulic Stalinovy a Želivského. Jakýsi muž se mu v jednom okamžiku postavil do cesty. Vyhnul se mu ostrou kličkou a běžel dál. Potom poznal, že je sám. Že ho nikdo nepronásleduje…

Došel k nejbližší stanici tramvaje a nastoupil.

Byl natolik unaven, že docela zapomněl, jak sám před akcí nařizoval: zpátky se musí jen a jen pěšky…

Jel do Nuslí, tam vystoupil a šel pěšky podél Botiče až k Železničnímu mostu. Sedmnáctkou se pak dostal k Veletržnímu paláci do Holešovic. Bezúčelně se začal procházet po ulicích.

Kam teď?

Domů nechtěl. Nevěděl, jak to dopadlo s ostatními. Střetnutí se ke konci vyvinulo tak zmateně, že nemohl mít jistotu, jestli někdo z nich nebyl raněn a nezůstal tam ležet. Nevěděl, nemá-li bezpečnost nějakou stopu. Nechal jsem tam přece toho Naganta. Škoda takového krásného revolveru! Naštěstí jsme všichni měli rukavice a zbraně jsme před tím pořádně otřeli, uvažoval, otisky tedy nezjistí…

Nemůže ale přece prochodit celou noc se samopalem pod kabátem. Už teď asi mají esenbáci pohotovost. Musí rychle někam zmizet. Co takhle k Čestmírovi? Je to také trochu nebezpečné, ale Burešovic domek je alespoň stranou. A musí něco udělat se samopalem. U Čestmíra se dá ukrýt na zahradě. Kam s ním v jejich bytě v činžáku?

Rozhodl se.

Za necelou půlhodinku dorazil k domku v Troji. V oknech byla tma. Buď už spí, anebo…

Dlouhé minuty nehybně stál na opuštěné pěšině. Poslouchal každý šelest stromů. Pak potichu otevřel branku a po špičkách přešel přes dvorek k oknu Čestmírova pokoje. Lehounce zaťukal.

Za pár vteřin se ukázala Burešova hlava. „Hergot! Tys mě ale vylekal!“ vyjel na Smělého, když ho poznal. „Co se děje?“

„Pojď mi otevřít, musím spát u tebe. Domů nechci. A musíme někam ukrýt ten samopal…“

„Teď?“

„Stačí ráno. Brzy.“

„Co ostatní?“

„Nevím. To je nejhorší, že nevím…“

Zbytek večera a noci nespali.

Probírali všechno, co se stalo, prokombinovávali všechny možnosti. Netrpělivě čekali na ráno, až se něco dozvědí. Až schovají samopal a zbraně.

Leželi oblečení a vystrašeně se běhali podívat k oknu pokaždé, když dole na silnicí zahučel motor nějakého auta…

Poručík Koula vyslýchá

„Dole čeká vůz. Odveze vás do kasáren. Ráno si pro vás zase dojedeme. Teď si potřebujete odpočinout,“ řekl poručík.

Potřebovali.

Na vojínech Szücsovi a Trepáčovi byla už skutečně vidět únava z divokých událostí, které dnes odpoledne prožili. Teď večer a v noci následovalo něco, co bylo také namáhavé. Dlouhé výslechy na bezpečnosti. Chápali to, ale byli skutečně bezradní, když na nich vyslýchající chtěli vědět další podrobnosti.

„Kdybyste si aspoň něco z popisu těch osob pamatovali!“ znovu a znovu opakoval poručík Koula.

Rádi by vyhověli. Už kvůli Rudlovi Šmatlavovi. Jeho smrt jimi otřásla. A snad ještě více zamlžila jejich vzpomínky…

Za zraněným desátníkem Hýblem se vyšetřovatelé vypravili do střešovické vojenské nemocnice. Zaprotokovaly se samozřejmě i výpovědi všech náhodných chodců, kteří se v kritických vteřinách a minutách nalézali v okolí zdi starého židovského hřbitova. Vypovídal řidič nákladního vozu Pozemních staveb Kadlec, na něhož Hýbl marně mával. Jeho závozník Donát. Svědkové Hellner, Trojanová a student Jan Novák.

Průběh přestřelky líčili všichni vojáci a i ti civilisté, kteří ji viděli, vcelku shodně.

Ale ty popisy!

Blížilo se už skoro ráno, když poručík Koula ještě seděl nad protokoly a nebylo mu z nich dobře. Bylo mu z nich vlastně dočista nanic. Desátník Hýbl: „…Muž, který po mně vystřelil, když jsem odmítl vydat samopal, byl asi sto osmdesát centimetrů vysoký. Měl tmavé vlasy a na hlavě rádiovku. Všiml jsem si také tmavého úzkého kníru. Stáří asi 23 – 25 let…“

Vojín Szücs: „…Ten, který nám odebíral zbraně, byl přibližně 35 – 40 let starý. Druhý mezi 30 – 40 lety, třetí asi ve stáří 40 – 42, čtvrtý něco kolem čtyřiceti. Že by některý z nich měl knírek, to jsem neviděl…“ Vojín Trepáč: „… Věk pachatelů odhaduji na 35 – 36 let, 170 – 180 centimetrů vysocí, silných postav, v dlouhých kabátech, tři měli klobouk a jeden baret. Nepostřehl jsem, že by některý z nich měl brýle nebo nosil knír…“

Jeden z dalších svědků – student Jan Novák – se v době přepadení procházel s ženou a děckem u kraje židovského hřbitova. Uslyšel střelbu a o chvíli později se před domem hrobníka Steindlera srazil s mužem, který zmateně utíkal a vystrašeně se rozhlížel kolem. Jan Novák uvedl, že neznámý měl docela určitě brýle a že na něho dělal dojem mladého sportovce, rozhodně ne staršího člověka.

Poručík Koula si mnul ukazováčkem a palcem ruky zarudlé oči.

Co tedy? Hledat muže s knírkem, muže v brýlích nebo bez nich? To všechno by stejně docela dobře mohlo být i maskování.

Pachatelé si zřejmě svůj hazardní kousek důkladně promysleli a měli čas na přípravu. Vojenská hlídka touto cestou chodí každý den a mohli ji už předem dobře sledovat. O určení věku banditů se podle výpovědi svědků nedá ani mluvit. Je přece zatracený rozdíl mezi třiadvacetiletým a čtyřicetiletým mužem!

Pochopitelně. Nervový otřes členů hlídky nutně způsobil útlum pozorovacích schopností. Dostali strach a strach všechno zveličuje, přidává centimetry a léta. Nebyla dobrá viditelnost, šlo o život…

Koula pomalu zavřel desky s nápisem PŘEPAD VOJENSKÉ HLÍDKY. Zhasnul stolní lampu.

Za okny se rozednívalo.

Muž od Darexu

Aparát bezpečnosti jel naplno. Muselo se jednat. Není přece možné, aby situace dospěla tak daleko, že by se mohly odehrávat gangsterské přepady takřka uprostřed města. Odborníci probírali archívy a sestavovali seznamy lidí, kteří by přicházeli v úvahu jako pachatelé. A těch bylo v oněch letech skutečně mnoho!

Nic.

Prověřovalo se alibi „známých“ osob.

Nic.

Pečlivě se srovnávalo těch několik málo napůl setřených otisků prstů, jež se našly na odhozených pistolích.

Nic. Při činu měli pachatelé zřejmě rukavice. Staré a špatně Zachovalé otisky nevedly rovněž k ničemu.

Zkoušely se další způsoby.

Zatím nic.

Také vojenské orgány, které s bezpečností spolupracovaly, dělaly, co mohly.

Nic.

Od přestřelky u hřbitovní zdi uplynulo více než patnáct hodin. Situace se zdála málo nadějná.

Ale potom…

Před výkladem Darexu na pražském Václavském náměstí bylo jako vždy dopoledne živo. Lidé se dívali, vcházeli dovnitř, vycházeli. Nic neobyčejného.

Až teď!

Jakýsi mladý muž v civilním obleku se prudce zastavil a upřeně se zadíval do tváře někoho, kdo si prohlížel výkladní skříň. Ještě jeden pohled a potom se rychle obrátil ke komusi, kdo šel za ním.

Tiché šeptnutí:

„To je on!“

„Opravdu?“

„Určitě!“

Vše ostatní se odehrálo během několika vteřin.

Z okolních chodců nikdo téměř nic nepostřehl. Muže před výkladní skříní znenadání sevřely dva páry silných rukou.

Lekl se a vytřeštil oči: „Co je?“

Pohled mu sklouzl na služební legitimaci bezpečností, kterou jeden z těch dvou rozevřel před jeho očima.

Překvapený člověk se nezmohl na nic jiného, než na opakování své otázky:

„Co je?“

Pracovníci bezpečnosti nebyli však ochotni v této situaci něco vykládat.

„Chovejte se, prosím, klidně a pojďte s námi! Vše vám vysvětlíme…“

Pak se od okraje chodníku rozjelo auto, jehož řidič byl připraven. Na zadní sedadlo si vzali mezi sebe zajištěného, vedle řidiče se usadil mladý člověk v civilním obleku. Ten, který v neznámém poznal někoho, s kým se před nedávnem setkal za docela jiných okolností.

Následovala krátká, rychlá jízda pražskými ulicemi. Za pár minut byli u cíle.

„Odveďte ho do mé kanceláře. Hned začnu s výslechem,“ pokynul jim poručík, který už na ně čekal u dozorčího. Potom zvedl telefon a vytočil linku kapitána Martince.

„Poručík Koula. Soudruhu kapitáne, možná, že máme v případu té vojenské hlídky přece2 jen štěstí… Dva její členové, vojíni Trepáč a Szücs, při výslechu prohlásili, že by útočníky poznali, kdyby měli příležitost se s nimi setkat. Dali jsme jim tedy civil a chodili s našimi lidmi po městě. Trepáč před chvílí ukázal na jednoho člověka před Darexem a tvrdí, že je to docela jistě on“

„No a co?“

„Přivezli jsme ho sem.“

„Dobře. Vyslechněte ho a dejte mně hned vědět,“ přerušil Koulu Martinec a zavěsil.

Na hlase se to nedalo poznat, ale kdyby měl poručík příležitost vidět v této chvíli kapitánův obličej, zahlédl by na něm pochybovačný úsměv. A potom to vykání, které rozhodně nesvědčilo v Koulův prospěch. To poručík znal. Když Martinec tykal, bylo to dobré. Když vykal – horší…

„Proboha, co je to za nesmysl!“ rozčiloval se zadržený. „Kde to jsme! Seberete člověka na ulici a začnete mu tvrdit, že někoho zabil…“

„Netvrdíme vám, že jste někoho zabil, jenom si cosi ověřujeme. Nezlobte se, to se může stát. Jste možná prostě někomu podobný… a to je vše.“

„Za to ale přece nemůžu!“

„To je pravda. Řekněte mi tedy ještě jednou, co jste dělal včera odpoledne. Podrobně!“

„No dobře. Tak znovu… ve fabrice jsem píchal asi ve čtvrt na tři, to mi může dosvědčit halda lidí, všichni z dílny jsme šli najednou. Pak jsem jel do Mánesa, kde na mě čekalo moje děvče. Tam jsem dojel ve tři. Vypili jsme kafe a šli. navštívit její matku, která dělá v kadeřnictví ve Vodičkově. Byli jsme tam asi do čtyř…“

„To zatím stačí. Počkejte moment. Zatelefonuji si a pak uvidíme.“

Krátká prověrka toho, co zadržený říkal, potvrdila, že s největší pravděpodobností mluví pravdu.

Další telefonický rozhovor mezi poručíkem Koulou a kapitánem Martincem měl tedy opět velmi stručný průběh.

„Čekal jsem to,“ řekl potom Martinec. „Omluv se mu a nech ho naším autem dovézt domů…“

„Ano.“

„A přijď ke mně!“

Kapitán se potom netvářil příliš nadšeně, když se Koula usadil v křesle u konferenčního stolku. Martinec ale svému podřízenému nic nevytýkal. Dokonce mu dal svým tykavě-vykacím barometrem najevo ocenění.

„Já vím, že děláš všechno, co je v tvých silách. Tohle prostě nevyšlo. Ti chlapci z hlídky mají teď zřejmě příliš bujnou fantazii. Přepadení s nimi pořádně otřáslo a budou teď vidět útočníka v každém, koho potkají. Ani se jím nedivím. Touhle cestou se asi daleko nedostaneme. To ovšem neznamená, že ji musíme úplně opustit. Malá naděje je také naděje. Ale podívejme se na to celkově…“

Porada netrvala dlouho.

Nemohli totiž zatím hovořit o nějakých konkrétních výsledcích. Spíše jenom plánovat další postup pátrání. Pachatelé měli štěstí, že se jim podařilo včas a bezpečně zmizet z místa činu. A nenechali tam žádné podstatné stopy. Udělají teď zřejmě tu chytrou věc, že se stáhnou do pozadí a nepustí se hned do nějaké další akce, která by pro ně za této situace mohla být osudnou. Budou asi čekat, až se rozvířená hladina uklidni.

„Musíme mít trpělivost,“ řekl kapitán Martinec Koulovi, když se rozloučili a poručík už stál mezí dveřmi. „Vypadá to, že pátrání bude trvat delší dobu. Záleží na tom, kdo bude mít lepší nervy. Jestli my – anebo oni.“

Poslední slůvko jejich rozhovoru – ONI – leželo Koulovi v hlavě, když se vracel do své pracovny.

Oni, oni, oni…

Oni – obyčejný, nic neříkající pojem pro neznámou v rovnici. Co by za to dal, kdyby mohl do této rovnice vnést trochu světla, kdyby za neznámou mohl dosadit známou. Už také kvůli tomu mladému chlapci, kterého včera viděl bezmocně ležet na chodníčku u hřbitovní zdi…

Bolestné poslání

„Připravte se na delší cestu,“ řekl podplukovník svému řidiči, vytáhlému svobodníkovi, „navečer pojedeme na Slovensko. Za Čadcu. A pošlete mi sem velitele druhé roty…“ Velitel druhé roty, mladý nadporučík, se objevil za chvíli. Byl pobledlý a podplukovník si všiml, že se mu trochu třesou ruce.

„Máme smutnou povinnost,“ začal velitel útvaru. „Víte jistě, oč jde. Pojedeme k rodičům vojína Šmatlavy…“

A tak dne 17. prosince 1952 v osmnáct hodin večer vyrazil z Prahy zelený sedan s vojenským číslem. Mrzlo, na vozovce bylo náledí. Řidič jel opatrně, vyhýbal se okresním silnicím, sledoval hlavní tah na Ostravu.

Ze zadního sedadla se dívali do tmy dva důstojníci. Dlouhou dobu mlčeli. Každý se zabýval vlastními myšlenkami. Šerem ve voze jen občas probleskoval ohýnek zapalovače. Ve městech a vesnicích hladily reflektory zdi domů.

Nadporučík potom přerušil na okamžik ticho: „Nevolali do odjezdu něco nového?“

„Zatím ne. Ale má ten případ Martinec, osobně ho znám. Udělá všechno.“

Všechno…

Co je to všechno?

Nadporučík se skrčil na sedadle. Co mohou udělat aby Šmatlavu vzkřísili? Nic. Chytnou je a odsoudí. To je to všechno. Teď jedou k jeho rodičům jako mluvčí útvaru, vlastně jako mluvčí celé armády. Živě si dovedl představit, jak budou přijati. Prostí lidé, sedření v zemědělství, budou na ně koukat, kde se tam berou, co řeknou, co přinesou za zprávu. Vzpomněl si na svou matku, jak by asi ta reagovala, kdyby takhle jednou v noci znenadání přijeli k nim domů dva důstojníci?

„U roty to chlapcům zkazilo předvánoční náladu,“ pokračoval nadporučík v hovoru, aby zahnal tu nejošklivější představu.

„To věřím. Měli ho rádi. Byl to prý skromný a tichý voják…“

„Stýkal jsem se s Rudolfem Šmatlavou v době, kdy sloužil v Praze, tedy několik měsíců před jeho smrtí. Původně narukoval v říjnu 1951 do Nýrska… jako pěšák. Na jaře 1952 byl odvelen do kasáren Jiřího z Poděbrad v Praze na náměstí Republiky… Odtud také odešel na svou poslední stráž… Mnoho toho nenamluvil. Nikomu nikdy neublížil a s každým vycházel dobře… Ve chvíli, kdy jsem se dozvěděl o jeho smrti, vzpomněl jsem si na to, že za několik dní, o vánočních svátcích, měl jet na dovolenku domů. Moc se těšil. Pokud si pamatuji, jinak za celou dobu vojenské služby na dovolence doma nebyl…“

(Vzpomínka podpraporčíka Zdeňka Tesaříka)

„Ve stolku měl ještě rozepsaný dopis domů, tak jsem ho vzal s sebou. Psal to asi těsně před nástupem do stráže,“ řekl nadporučík. Hodinky na řidičově zápěstí ukazovaly dvě po půlnoci. Vjížděli do začouzených ulic Ostravy. Několik opilců před hotelem na náměstí předčasně oslavovalo Silvestra. Projeli městem a odbočili na Český Těšín.

A zase mlčeli.

Co říkat? Podplukovník se snažil myslet na služební záležitosti. Nešlo to. Jeho cesta byla příliš reálná, příliš blízko u konce, příliš blízko k oslovení „Paní Šmatlavová…“

Český Těšín, Jablunkov, Mosty u Jablunkova. Slovensko-moravsko-polské pomezí.

Čierne, vesnička poblíž Čadce, je přivítala ještě za tmy. Kola vozu kreslila do čerstvě napadaného sněhu hluboké, přesné brázdy. Pak už to byl jen skok do Skalitého.

Všichni tři cítili únavu. Jeli celou noc. Řidič si už snad posté mnul zarudlé oči. Ve vesnici Skalité je míjeli první chodci, spěchající na autobus do města. Na stanici jim vysvětlili cestu k domku rodiny Šmatlavovy.

Došli tam pěšky. Všude bylo ticho. Jen pes zaslechl blížící se kroky a začal zuřivě štěkat. Zabouchali na dveře. V kuchyni se za chvíli rozsvítilo světlo, pak vyšla na práh starší žena s velikou šálou přes ramena. Okřikla psa a s otázkou v očích si prohlížela neznámé důstojníky.

Pozdravili.

„Jsme od útvaru, kde slouží váš syn Rudolf,“ řekl podplukovník.

Nemohl říci „sloužil“.

Nedokázal to. Alespoň teď ještě ne.

Oddaloval pravdu.

Matka je pozvala dovnitř a pečlivě otřela dřevěné venkovské židle. Zasedli za stůl, paní Šmatlavová si dala ruce do klína a čekala. Důstojníci se po sobě podívali, jako by hledali nejvhodnější slova. Ve vedlejší místnosti se někdo ozval, zřejmě děti, Rudolfovi sourozenci…

„Mně bylo tehdy osm. Rudu jsem v uniformě viděl jen jednou. Na dovolence doma nebyl, ale došlo mu do posádky předvolání ke svědecké výpovědi k soudu do Čadce. Náhodou se těsně před vojnou stal svědkem rvačky dvou mužů, z nichž jeden ho požádal o svědectví. Ten večer se ukázal ve Skalitém, ráno jel do Čadce a hned potom zase zpátky do Prahy… Nebýt toho svědectví, viděl jsem bratra živého naposledy ještě v civilu… A jaký byl? Maminka měla vždycky slzy v očích, když napsal z vojny. Měla ho strašně ráda, i když nebyl její vlastní, otec si ho totiž přivedl z prvního manželství. A jak ho miloval otec, to se ani nedá popsat, i když ten o tom jako chlap samozřejmě tolik nemluvil. Rudo hodně pomáhal doma v hospodářství a dělal to s chutí, to já a můj bratr už tolik ne, my jsme spíš chtěli do města a něčím se vyučit. Ještě nedlouho před tím, než se to stalo, psal Ruda domů, že už se těší z vojny, aby mohl pomáhat rodičům, kteří byli tehdy nemocní. Dělal si také plány, že si najde hodné děvče odněkud z okolí…“

(Vzpomínka Jozefa Šmatlavy)

Podplukovník se zadíval na matku.

„Paní Šmatlavová, jsem velitelem útvaru, tohle je velitel roty. Váš syn dobře sloužil, patřil k nejlepším v četě. Prokázal velkou statečnost…“

Matka se napřímila. „Co se stalo? Provedl snad něco?“

„Ne, paní. Neměl jediný přestupek… Přijeli jsme vám oznámit smutnou zprávu. Váš syn padl v boji s nepřítelem. Před dvěma dny byl zastřelen při návratu ze stráže…“

Oba vstali.

„Přijměte…“

Slabě vykřikla:

„To přece není možné! To přece není možné!“ opakovala. „Náš Rudolf? To nemůže být pravda!“

Rozplakala se.

Tak, jak dovedou plakat matky, které náhle ztratí své dítě.

„Byl statečný, paní Šmatlavová. Nechtěl se vzdát, rval se o zbraň. Je pro nás velmi bolestné, že jsme vám museli přinést tak smutnou zprávu.“

Už je neposlouchala.

Podplukovník zmlkl. Věděl, že cokoliv teď řekne, je slabé. Je bez významu.

Napětí povoluje

Naposledy si pozorně prohlédli místo v rohu zahrady.

Zdálky i zblízka.

Byli spokojeni.

Vladivoj Tymeš si unaveně otřel pot s čela a řekl Burešovi:

„Nic není vidět.“

To, co nemělo být vidět, byl starý, odřený kufr, do kterého spolu s Čestmírem Burešem naskládali ukradený samopal, sumky a pistole, jichž při útoku použili.

Vykopali jámu, v níž nebezpečný kufr rychle zmizel…

Další starost: zjistit, jak to dopadlo s ostatními. Školu měli ten den až odpoledne. Tak dlouho čekat nechtěli.

Pomohl Jiří Velebný, za kterým si dojeli. Navštívil oba Josefy a přinesl vcelku dobrou zprávu:

„Jsou oba hodně vyjukaní a asi s nimi v nejbližší době nic nebude. Ale domů se dostali bez obtíží. A nic divného se od té doby neděje.“

„Nikdo se po nich neptal?“ zpovídal Jiřího Smělý.

„Ne.“

Napětí trochu povolilo.

Tymešovi stoupla sebedůvěra…

„…Že se po pachatelích teprve pátrá, jsem se dozvěděl z toho, co mi den po našem činu večer vyprávěl – aniž by něco tušil – jeden můj známý, který dělá v továrně nedaleko toho místa, kde jsme hlídku přepadli… Mluvili prý o tom v závodním rozhlase, náš čin odsuzovali. Vyzývali též, aby všichni zaměstnanci byli všemožně nápomocni při dopadení vrahů. Aby oznámili, jestli neviděli někoho podezřelého a tak…

V závodním rozhlase také říkali, že jeden z hlídky byl zabit a druhý těžce raněn. Do té doby jsem vůbec nevěděl, jak vlastně přepad skončil. Až tímto způsobem jsem dostal informaci, na kterou jsem netrpělivě čekal… Vrátil jsem se tedy normálně domů… Matce jsem svou nepřítomnost… pokud si vzpomínám… nijak zvlášť nevysvětloval… Ona se o to ani mnoho nezajímala. Už od malička jsem si dělal, co jsem chtěl…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi obviněného Vladivoje Tymeše)

Týdny ubíhaly a nikdo se o ně nezajímal. Žádná návštěva příslušníků bezpečnosti.

Ve Stromovce se už však nescházeli. Také k původně plánovaným velkorysým akcím se nikdo z OTHELLA neměl.

Co když o nich bezpečnost přece jenom něco ví?

Co když je sledují?

Co když čekají?

Strach prozatím zvítězil.

Bude to „pomníček?“

Pátrání se nedařilo.

Ani poručíkovi Koulovi, ani kapitánovi Martincovi. Ani komukoliv jinému. Bezpečnostní orgány vyslechly desítky osob, prohrabaly řadu archívů, prolistovaly desítky a stovky složek se záznamy o osobách, jež by mohly mít důvod podobný čin spáchat. Najezdily se stovky kilometrů do míst, kde by se dalo něco dozvědět. Denně se přijímala hlášení pohraničníků.

Také vojenské orgány vyvíjely maximální úsilí a využívaly všech prostředků, jež měly k dispozici.

Výslechy.

Prověřování.

Stopy?

Žádné. Všechno zatím vypadalo jako údery do prázdna…

Na malém venkovském hřbitůvku ve Skalitém u Čadce, kde byl na přání rodičů Rudolf Šmatlava pohřben, věnce a stuhy na jeho hrobě zapadly sněhem. Jaro je opět znovu odkrylo…

Ti, kteří stříleli u hřbitovní zdi, jako by nadobro zmizeli.

Bude z toho „pomníček“, jak se mezi bezpečáky obvykle říká dosud nevyřešeným případům?

Bezpečnost se však nevzdávala.

Nebylo to poprvé, kdy trvalo dlouho, nesnesitelně dlouho, než bylo pátrání dovedeno ke konci a zločinec se dostal před soud.

Případ v deskách, nadepsaných poručíkem Koulou slovy PŘEPAD VOJENSKÉ HLÍDKY, se nedostal mezi spisy, o něž by se už nikdo nezajímal.

Vědělo se o něm.

Dobře se o něm vědělo.

»OTHELLO« SE VRACÍ

Jenom přestávka

Na jaře 1953 složila většina příslušníků OTHELLA maturitu.

A na podzim téhož roku, nedlouho před nástupem vojenské služby, vykopal Čestmír Bureš starý kufr z kouta jejich zahrady…

VYŠETŘOVATEL: „Proč jste to udělal?“ OBVINĚNÝ: „Obával jsem se, že by se na ukryté zbranĚ mohlo přijít nějakou hloupou náhodou. Otec několikrát hovořil o tom, že chce domek prodat. Myslel jsem si: co kdyby to skutečně udělal v době, kdy bych nemohl přijet z vojny domů… A o těch zakopaných věcech jsem otci přece jenom nechtěl říkat… Měl jsem zkrátka strach, že si tím budu muset na vojně stále lámat hlavu a mít starosti… a tak jsem raději, aniž bych to někomu řekl, zvolil tento způsob.“

(Protokol z výslechu obviněného Čestmíra Bureše)

Vyšel ven a nedaleko mostu Barikádníků naházel vše do Vltavy…

„Obviněný Bureš byl přivezen do udávaného prostoru, aby přesně označil místo, kde vhodil samopal do vody… Označil druhé schůdky pod topoly nedaleko ragbyového hřiště… Poté bylo přikročeno k pokusu o vylovení zbraně. Do vytyčeného prostoru byl s loďky spuštěn silný magnet. Tento pokus byl opakován ještě s jiným magnetem, ale bezvýsledně. Proto byl k hledání pozván i potápěč požárního útvaru v Praze, který na dně Vltavy pobyl dvakrát po 50 minutách, ale ani ten nedosáhl žádného výsledku… Dne 6. 1. 1980 byly proto práce zastaveny a konstatován tento závěr: V roce 1954 byla velká povodeň, která značně změnila dno Vltavy. V místech, kde by měl ležet samopal, jsou prohloubeniny o rozměrech několika metrů, ve kterých je silná vrstva bahna. Bahno je v celém tomto prostoru, takže při chůzi potápěče se voda zakalí a zbývá hledat pouze hmatem… Naděje na nalezení samopalu je velmi nepatrná.“

(Záznam ministerstva vnitra, správy vyšetřování)

O pár týdnů později nastoupili Čestmír Bureš a Vladivoj Tymeš základní vojenskou službu. Shodou okolností oba na Slovensko – tam, odkud pocházel Rudolf Šmatlava, jejich oběť…

Slavnostně odříkali přísahu československého vojáka.

Slavnostně převzali zbraň – samopal.

Bureš dokonce téhož nového typu, jaký uloupil hlídce. Narukoval totiž k výsadkovému vojsku. Těsně před vojnou působil jako okresní instruktor pro para-výcvik a jako vyškolený specialista se dostal k jednotce parašutistů.

Jeho četa měla po celé dva roky mezi sebou vraha.

Také Vladivoj Tymeš se choval jako dobrý voják. Vysloužil si dokonce čestné uznání za vzorný výkon služby.

Snaha o odčinění zločinu?

Ne. Jen nutnost sekat dobrotu, aby náhodou…

U jejich útvarů se několikrát hovořilo o přestřelce ve Strašnicích. Nebylo to tak dlouho. Mluvilo se o ní na politicko-výchovných světnicích i normálně na kavalcích mezi kluky. Přepad byl dáván za příklad, jak je nutné se stát ostražitým a bdělým. A jak bezohlední museli být ti, kteří neváhali zabít mladého člověka, který pouze plnil svou povinnost. Vladivoj Tymeš, hlavní aktér toho, o čem byla řeč, seděl mezi ostatními a poslouchal výklad důstojníka. Seděl tiše, občas zasahoval do diskuse.

V duchu byl někde docela jinde. Myslel na budoucnost.

Ani s ním, ani s Burešem nic nepohnulo.

Svědomí zůstalo stranou.

Hlavní členové OTHELLA byli tvrdí. Strach bezprostředně po činu a vojna jen dočasně přerušily jejich činnost.

Přijde renezance. OTHELLO se vrátí. Pak půjdou dál. Nic se nezjistilo, dělali to tedy chytře. Mohou pokračovat. Snad se časem ozve i onen Cyril. Nebo pošle někoho za sebe. Možná kápne i nějaká finanční podpora…

Koncem roku 1955 se oba – Tymeš i Bureš – vrátili do civilu…

Znovu do toho

V trojském domku se za celou tu dobu nic nezměnilo. Snad jenom to, že Čestmírův otec se nyní ještě více viděl ve svém synovi. A ještě více mu ve všem nechával naprosto volnou ruku.

A tak se tady v Troji v březnu 1956 sešla malá společnost: Vladivoj, Čestmír, Jiří Velebný. Spolu s nimi pak ještě poručík československé armády Ludvík Toska, který si nechával říkat Marcel. Seznámili se s ním docela náhodně v jakési pražské kavárně. Zpočátku jim trochu vadila jeho uniforma. Pak poznali, že s nimi má hodně společného. Slovo dalo slovo a…

„Přátelé,“ začal Smělý. „Jsme o řadu let starší. A zkušenější. Mám radost, že jsme se zase sešli. OTHELLO se vrací. Dost lidí nám ze skupiny vypadlo, zůstali jsme prakticky my čtyři. Ale i tak se dá udělat hodně věcí. Možná ještě víc. Rozhoduje kvalita, ne počet. Máme nového člena, Marcela. Včera složil přísahu. Jako aktivní důstojník může leccos obstarat a přenést přes bránu kasáren. Je to tak, Marceli?“

Ludvík Toska souhlasil. „To je jasné,“ řekl. „Možností mám v kasárnách dost. Mohu sehnat náboje, tříštivé a slzotvorné granáty, dýmovnice, signální rakety, roznětky, zásobníky a třeba i nějaké cajky z výstroje. Něco z toho mám už teď doma…“

VYŠETŘOVATEL: „Jaké druhy munice jste od Tosky postupně dostali?“

OBVINĚNÝ: „Souhrnně vzato, jsme od Tosky obdrželi: 4 ruční granáty, 36 raketových nábojů, 80 puškových nábojů, 30 nábojů 7,62 mm, 10 pistolových, 3 kusy trhavin po 100 gramech, dále rozněcovadla, rozbušky, slzotvorné a kouřové dýmovnice, zásobníky do samopalů a několik běžných vojenských součástí výstroje…“

(Protokol o výslechu obviněného Vladivoje Tymeše)

Smělý byl spokojen.

„Dobře,“ řekl Marcelovi. „Tak dávej pozor! Všechno, co přineseš, budeš předávat tady Čestmírovi, který povede přesný seznam. Ne ovšem v otevřené řeči, určíme si kódy a značky. I kdyby seznam někdo dostal do ruky, moc mu nepomůže. Bureš má nejlepší možnost všechno ukrýt na zahradě… Mám v hlavě, co by se dalo podniknout. Ale prvně se na to musíme trochu vybavit.“

Opět se cítil ve svém živlu. Může přikazovat, může určovat. Vymýšlet.

Teď to snad půjde ještě lépe než dřív. Přestala je spoutávat škola. Jemu – Smělému – například zaměstnání, jež nastoupil po vojně, moc vyhovuje. Dělá nákupčího v jednom pražském národním podniku a má tedy možnost volného pohybu po Praze. I Čestmír Bureš si v Tesle jako strojní zámečník nemůže stěžovat. Ve dvě mu padne a konec. A občas může něco ukrást. Součástky nebo nářadí. Jiří Velebný dělá v elektrotechnickém výzkumném ústavu, tedy u toho, k čemu ho to táhlo od malička.

Také poručík Ludvík Toska byl po prvním setkání se zbývajícími členy OTHELLA spokojen. Na další schůzku si musím připravit nějaké návrhy, umiňoval si, když úzkou cestou scházel k mostu Barikádníků. Aby ostatní poznali, že jim přišel do party pořádný kádr.

Příště si tedy Marcel vzal slovo hned na začátku:

„Myslím, že je pro nás důležité znát podrobné rozmístění všech ministerstev a ústředních úřadů. Přinesu mapu Prahy a všechno si probereme. Možná, že to budeme brzy potřebovat. V tom má Smělý pravdu. Pokusím se také obstarat pár kulometů. Snad to vyjde, nic zatím napevno neslibuji.“

„Neriskuj!“ nabádal opatrnický Jiří Velebný.

„Fakt,“ souhlasil Smělý. „Lepší pomalu a soustavně. Už přece nejsme malí kluci…“

Maďarská injekce

Už opravdu nebyli malí kluci, u nichž by hlavním a takřka jediným pohonem jejich činů byla pouze pitomá klukovská pošetilost. Styl jejich práce začínal mít během doby „formát“. Nebezpečný formát. Marcel školil, kradl, sháněl, Čestmír evidoval a Smělý vymýšlel. Jejich zásoby zbraní a munice se začaly zvětšovat.

Vladivoj však chtěl stále víc.

Vzpomněl si i na Karla Žáka, na jeho pokusy s výbušninami. Zjistil si, že už se také vrátil z vojny a dělá někde v chemičce. Ujednal si s ním schůzku.

A potom přišel konec října 1956…

Titulky novin začaly v té době opakovat jediné slovo: Maďarsko.

Maďarská kontrarevoluce. Puč. Demonstrace. Střelba v budapešťských ulicích. Pronásledování známých komunistů. Politické intriky. Řádění trestanců, kteří se dostali z vězení.

To bylo sousto pro OTHELLA!

Zejména Vladivoj Tymeš nadšeně sledoval všechny zprávy o událostech v této sousední zemi. Večer co večer. Zasedal k rádiu a lovil na krátkých vlnách. Občas si radostně mnul ruce. Byl nadšen nejen nad tím, co se dělo, ale i sám nad sebou. Vždyť mnohé, události, ke kterým v Maďarsku docházelo, on sám plánoval jako budoucí záměry OTHELLA. Třeba propuštění těch vězňů, kteří byli dříve odsouzeni pro protistátní činnost, jejich vyzbrojení a využití jako přední úderné síly.

To všechno tedy v Maďarsku vychází.

A u nás?

I my musíme jednat, rozhodl.

Zatelefonoval Karlovi Žáků.

„Potřebuji s tebou mluvit!“ oznámil mu stručně.

„Domluvili jsme se přece, že se sejdeme příští týden,“ namítal Karel.

„Musíme se sejít dnes! je to nutné,“ Smělý nasadil trochu nevrlý tón. Jako by ten kluk vůbec nevěděl, co se děje! Má asi nějaké rande nebo něco takového – ale to přece teď musí počkat…

„Tak dobře. Tedy dnes. V kolik a kde?“ podřídil se nakonec Žák.

„Ve čtyři v Belvederu,“ skončil hovor Vladivoj Tymeš.

Nač zbytečné debaty! Je třeba makat!

Na schůzku s Karlem přišel uspěchaný a nervózní. Odložil si v šatně a hnal se rovnou ke stolku na malé galerii, odkud bylo skleněnou stěnou vidět na rušnou ulici pod nimi. Zrovna tudy rachotila přecpaná tramvaj. Karel už zde seděl a čekal. Vůbec nevěděl, co od něho bude Tymeš chtít.

Vladivoj tentokrát začal docela bez svého oblíbeného úvodu:

„Mám málo času. Budu stručný. Sám víš, jak je to s Maďarskem! Tam už je to hotové. Teď je řada na nás. Chtěl bych se vrátit k tomu, o čem jsme mluvili dřív. Už před lety. Potřeboval bych, abys vyrobil ten trinitrotoluen nebo něco takového. Půjde to?“

„Snad jo,“ nejistě pokrčil rameny Karel. K materiálu by se teď dostal spíš než kdy jindy. Ale moc se mu do toho nechtělo. Našel si děvče, které rádo tancovalo, každý večer někam chodili, měl teď zkrátka dočista jiné starosti.

„Vy už zase něco podnikáte?“ zeptal se vyhýbavě a nejistě.

„Ano. Ale jestli nechceš, nemusíš s námi táhnout. Nikoho nenutíme. Stačí, když pro nás vyrobíš tohle. Ale pořádně a hlavně brzy. Děláš v chemičce, tam máš všechno vedle ruky, bude to pro tebe maličkost, hračka…“

„K čemu to potřebujete?“

„Byl jsi členem OTHELLA. Tak ti to řeknu. Přísaha platí pro celý život. Vyhodíme do povětří sekretariát ústředního výboru partaje,“ odpověděl Smělý.

Bavil se pohledem na obličej překvapeného kamaráda.

„U Prašné brány?“ hlesl Karel.

„Přesně tak,“ ironicky mu odsekl Vladivoj Tymeš.

„A proč?“

Panebože, to mám ale spolupracovníky! Sami nepochopí ani to nejmenší! Abych jim i v těchhle dnech všechno servíroval do hlavy po lopatě…

„Proč? Já ti to tedy vysvětlím.“ Nahlas s ním mluvil přece jenom slušně a trpělivě. Nejde to jinak, potřebuje ho.

„Tak já ti to tedy vysvětlím,“ opakoval. „Když se ta bouda zboří, vyvoláme puč i u nás. S Čestmírem a jedním novým klukem, co se dal k nám do party, jsme si to tam pořádně obhlídli, vylezli jsme kvůli tomu dokonce na Prašnou bránu a zaplatili vstupné. Šlo by to udělat se střechy budovy, kde je kino Sevastopol. Šachtou komínů spustíme dovnitř časované pumy. Ale to všechno už nech na nás. Ty máš teď úkol a hejbni sebou. Za pár dní to potřebujeme. Bylo by hříchem nevyužít situace. Je ti to jasné?“

Karel kývl.

I když mu všechno tak docela jasné nebylo. Druhý den informoval Smělý Marcela:

„Snad se to tomu klukovi podaří…“

Ludvík Toska se také vytasil se svým trumfem:

„Nemůžeme zůstat jen u toho. Vyhození budovy samo puč nevyvolá Zjistil jsem už některé jiné věci. Jména pár vysokých funkcionářů ministerstva vnitra a jejich adresy. Ty bychom měli dostat do rukou. Česťa navrhl, abychom se kromě toho pokusili o únos některých vládních činitelů. To také není špatný nápad. Je však třeba všechno důkladně a do detailů promyslet.“

„Tohle chce ale fůru spolehlivých lidí,“ namítal Smělý.

Napadlo ho, že v osobě Marcela mu v OTHELLOVI roste nebezpečný konkurent. Má spoustu nápadů a umí jít do důsledků.

Tymešovi se to líbí, ale přitom by si nerad pustil vedení z ruky…

„Vím,“ pokračoval Ludvík. „Spoléhám na ty osvobozené vězně, jak jsi o tom nakonec mluvil sám. S těmi pak doděláme ostatní. Musíme se také zaměřit na to, abychom získali kontakty s nějakými jinými skupinami. Ale opatrně! Hlavní věc je mít výbušninu. Popožeň toho vašeho Karla, čas spěchá.“

„Dobře. Zítra se znovu sejdeme a postavíme si plán okamžitých akcí. Teď už půjdeme, jsme tu příliš dlouho.“

Smělý se rychle protáhl altánkem, přeběhl zarostlou zahradu a zmizel ve stromořadí Cestou přemýšlel o Marcelovi. Byl s ním spokojen. Lepší posilu pro OTHELLA si snad ani nemohl přát.

Žili v těch dnech v neklidné vnitřní horečce. A jistě je ani nenapadlo, jak blízko je před nimi studená sprcha.

Puč v Maďarsku byl zlikvidován.

Příliš brzy, než aby se z něho mohli členové OTHELLA dostatečně poučit. Příliš brzy, než aby měla dlouhé trvání jejich radost. Příliš brzy, než aby mohli něco sebemenšího podniknout.

Jediný, kdo si v podstatě oddychl, byl Karel Žák. Alespoň ho teď Smělý nebude honit…

Na čas podlehli členové OTHELLA pesimismu. Jenom neúnavný Vladivoj Tymeš se nedal odradit. Snad by pro něho život ztratil smysl, kdyby nemohl pokračovat.

„Tohle nevyšlo,“ prohlásil. „To ovšem neznamená, že všechno zabalíme. Vyjdou jiné příležitosti…“

Skrýše

Marcel měl i v příštích měsících dostatek plánů. Projevil však také smysl pro opatrnost.

U nich v kasárnách se nyní příliš často vykládá, že zvýšenou bdělostí je třeba zabránit tomu, k čemu došlo v Maďarsku. „Musíme si dát pořádného bacha,“ radil při každé příležitosti.

Na jeho návrh se dohodli, že bude za dané situace lepší část zbraní, střeliva a výbušnin bezpečně ukrýt na odlehlém místě.

Uložili je tedy do plechových, skleněných a bakelitových nádob, zalili parafínem, tajně odvezli a zakopali na třech místech, která předtím pečlivě vybrali Toska se Smělým.

V přímce, vedoucí od cesty v Pusté vinicí k severovýchodnímu cípu Čimického háje v Praze-Troji, je lesík, kterému se říká Vysoká skála.

Ten si vyhlédli jako hlavní úkryt. Vykopali jámu, vložili tam několik nádob a znovu zahrabali.

Další dva úkryty byly v Dejvicích. Jeden severně od zříceniny Baba v Podbabě a druhý severozápadně od šáreckého lomu v blízkosti opuštěné křižovatky málo používaných polních cest.

„Tak, a teď ať si to hledají,“ vítězoslavně se smál Tymeš, když se všichni čtyři vraceli. „Nenajdou nic.“

„Ohledání místa bylo provedeno dne 1. března 1960 od 13.15 hodin do 16.45 hodin… a to na základě výpovědí obviněného Bureše, Tosky a Velebného… Ohledávání se zúčastnil obviněný Velebný a bylo uskutečněno podle náčrtků, které tento obviněný zhotovil…

Povětrnostní podmínky: zamračeno, mlhavo… První uvedené místo se nachází mezi vilovou čtvrtí na Babě a Šáreckým údolím. Prostor v těchto místech je porostlý keři a stromy… Obviněný Velebný označil několik pravděpodobných míst úkrytu, která byla potom pomocí detektoru prověřena. Na jednom z nich byla nalezena sklenice od zavařeniny na obsah asi 2 litrů… Ohledání bylo potom uskutečněno i v prostoru zvaném Vysoká skála, mezi Trojou a Bohnicemi… I zde byly Velebným označené úseky prozkoumány detektorem. Na dvou místech zde bylo nalezeno: plechová krabice asi na 5 litrů, zalitá asfaltem, dále pak 3 bakelitové krabice červené barvy, vysoké asi 15 cm. Tyto krabice mají víka na závit a jsou zalita voskem… Žádná z nádob, které se v úkrytu našly, nebyla na místě otevírána, pouze vyfotografována a okamžitě zaslána k posouzení Kriminalistickému ústavu hlavní správy Veřejné bezpečnosti v Praze…“

(Protokol ministerstva vnitra, správy vyšetřováni)

„Pánové, zvu vás na metr piv,“ hlaholil Smělý a otevíral dveře hostince, na který narazili, když se vraceli z ukrývání munice.

Rozumy z „Bílé knihy“

Zakopávání arsenálu nebylo však ani zdaleka míněno jako rezignace.

Důstojník Marcel stále školil. Jako pomůcku si teď vzal dokonce „Bílou knihu“, která byla u nás vydávána a kde se podrobně popisovalo řádění kontrarevolucionářů. Všem uložil, aby si publikaci řádně prostudovali a poučili se, co pučisté v Maďarsku dělali dobře a kde se dopustili chyb…

VYŠETŘOVATEL: „Jaká poučení jste z Bílé knihy o událostech v Maďarsku načerpali?“

OBVINĚNÝ: „Bylo to jednak to, že bychom se museli zaměřit na vhodnou agitaci k získání většího množství lidí pro účast v ozbrojeném puči. Dále, že bychom museli získat pro své záměry nějakou vojenskou jednotku, obsadit rozhlas nebo umlčet jeho vysílání, aby mohla agitačně pracovat naše vysílačka, kterou měli Bureš s Velebným postavit. Museli bychom se také připravit na hoj proti tankům, získat vozový park…

Podle této knihy jsme se například snažili připravit k získání lidí na podporu puče provolání k občanům formou letáků nebo pomocí magnetofonového pásku pro rozhlas nebo naši vysílačku. Text tohoto provolání sestavoval Tymeš…“

VYŠETŘOVATEL: „A dál?“

OBVINĚNÝ: „Chtěli jsme pomocí fingovaných povolávacích lístků vyzvat určité osoby, aby se dostavily na předem určené místo – mělo to být někde blízko za Prahou, kde bychom se je snažili získat pro naši věc – aby se zúčastnili povstání. Dále, že si na moje jméno necháme ušít v Armě vojenské uniformy, na ně bychom si připevnili příslušné hodnostní označení a postavili se těmto svolaným záložníkům do čela. K přípravě boje proti tankům jsme vyráběli zápalné láhve a rakety. U některé menší jednotky jsme chtěli zajmout velitele a mužstvo zpracovat pro puč. Pokud jde o získávání vozového parku, uvažovali jsme o využití některých předem vybraných taxikářů a o obsazení nějaké ohrady, kde se po skončení pracovní doby sjíždějí nákladní automobily…“

(Protokol o výslechu obviněného Ludvika Tosky)

To již od potlačení kontrarevoluce v Maďarsku uteklo dost času.

Přebolelo to.

Přebolela ta maďarská injekce na povzbuzení, která se tak rychle přeměnila v injekci uspávací.

Ale s časem rostla opět chuť.

Marcel bez uniformy

Jedno jim však zanedlouho přestalo vycházet.

Ludvík Toska ztratil v kasárnách podmínky, aby mohl dál ve větším měřítku krást munici. Dali mu jinou funkci a dokonce se uvažovalo i o tom, že bude přeložen někam mimo Prahu.

To by znamenalo ztrátu jeho kontaktu s OTHELLEM. A to Marcel za žádnou cenu nechtěl.

„Mám návrh,“ řekl, když se o tom v kavárně Vltava radil se Smělým.

„No?“

„Odejdu z armády.“

Vladivoj chvíli přemýšlel. Od té doby, co tam nemůže nic opatřit, jim jeho uniforma skutečně není mnoho platná. A kdyby si našel dobré místo, které by bylo z jejich hlediska výhodné, měl by to snad ještě lepší. Rozhodně víc volného času.

„A pustili by tě?“ zeptal se Marcela.

„Uvidíme…“

V kasárnách pak na to šel od lesa. Udělal několik kiksů. Ne tak velkých, aby na něho poštvali prokurátora. A ne tak malých, aby mu po posledním z nich nepodepsali žádost do civilu.

Povedlo se.

Ludvík Toska odložil tedy uniformu a našel si za pomoci Čestmíra Bureše zaměstnání jako údržbář v bubenečské čisticí stanici odpadních vod.

Už když tam nastoupil, uvažoval, jak by tohoto místa mohl využít pro záměry OTHELLA.

A brzy zjistil, že to půjde. Ve skladech se moc nehlídalo, ve vrátnici nikdo nekontroloval, evidence materiálu byla hodně pružná.

„Dobře,“ poklepal mu Vladivoj Tymeš na rameno. „Máme zase jednu starost s krku. A nové možnosti.“

Marcel se pak skutečně činil i v civilu. Měl přístup do dílen a do skladu. Zůstával přes čas a vyráběl pláště ručních granátů a min. Kamenem úrazu se pro něho stal spouštěcí mechanismus. Nedokázal jej zhotovit a u útvaru už nebyl, aby si mohl granáty na vzorek vypůjčovat.

Zkoušel to tedy s konstrukcí samopalu. Bez plánků to však nešlo.

Obrátil se na Smělého.

„Co kdybychom vylovili samopal z Vltavy, ten, co jste tehdy vzali těm vojákům? Potřebuji vidět některé součástky.“

„Můžeme to zkusit,“ souhlasil Vladivoj. „Vezmeme si masky a podíváme se na dno. Třeba i ve dne. Kdo kufřík se samopalem a pistolemi najde, schová ho pod kámen u břehu a večer si pro vše dojdeme.“

Snažili se jedno celé odpoledne, ale nic nenašli.

Vypravili se tedy do Vojenského muzea a Marcel si tam na kus papíru zakreslil nejdůležitější obrysy a rozměry viditelných součástek. Měli chuť některé samopaly ukrást přímo z vitrín, ale přítomnost hlídače je vždy odradila.

Jak si tedy opatřit další zbraně? A hlavně co nejdříve!

Vladivoj navrhl vyloupení skladiště Lidové milice v závodě, kde byl zaměstnán. Marcel doporučoval, právě tak jako kdysi Smělý, vykrást sklad na obvodním výboru Svazarmu v Praze-Holešovicích.

Pak však obojí zavrhli.

Když něco podniknou, musí to být v místě, s kterým nemají nic společného. Daleko od vlastního rajónu. Aby na ně nemohlo padnout podezření.

Vždyť zrovna tahle zásada se jim přece vyplatila již při přepadu hlídky…

Období, které rozhodne

Vladivoj Tymeš neustále tvrdil, že léta 1957 a 1958 budou rozhodující. Věděl to ze zahraničního rozhlasu. A od několika lidí, kteří kdysi dělali do politiky a s nimiž se stýkal…

„Musíme se připravit,“ agitoval.

Nedalo mu práci získat své kumpány.

V bytě Čestmíra Bureše společně sepsali projev k obyvatelstvu Československa. Vyzývali v něm lid k povstání. Na magnetofonových páskách zkoušeli své hlasy. Chtěli si ověřit, kdo z nich jej má nejlepší a je tak povolán k přednesení sestaveného projevu v pražském rozhlase.

Kromě toho se dohodli, že budou v případě puče používat chemikálií, které by pomocí speciální kovové ruční stříkačky vstřikovali svým odpůrcům do obličeje. Marcel vyrobil v dílně několik stříkaček a předal je Smělému. Ten slíbil, že opatří náplň.

Stále jim však chyběl dostatek zbraní. Dostatek zbraní a dostatek peněz. Obojí úzce souviselo. Kdyby měli prachy, dají se zbraně opatřit. A až budou mít zbraně, lehce si seženou peníze. Mluvili o tom pokaždé, kdy se sešli.

Rozhodli se vybrat úkryty, kde před dvěma roky poschovávali svůj arsenál. V lesíku Vysoká skála v Troji se jim to částečně povedlo. Něco ze zakopané munice a zbraní odnesl Vladivoj Tymeš domů, do svého bytu.

„Musím mít všechno po ruce!“ říkal s důležitým výrazem.

V Dejvicích je však čekalo zklamání. Úkryty nenašli.

Marcel uklidňoval nadávajícího Čestmíra Bureše:

„Neboj se! Nedávno jsem v Amatérském rádiu viděl plánek na detektor pro hledání kovových předmětů. Vyrobíme si ho a bude všechno v pořádku…“

V jejich hlavách se vylíhly i jiné nápady. Začátkem května 1958 se Smělý potloukal kolem vládní tribuny na Letné. Mysleli si, že by ji při vojenské přehlídce mohli vyhodit do vzduchu pomocí časovaných min nebo náloží odpalovaných elektricky na dálku.

Vladivoj v roli rozvědčíka však zjistil, že tribuna je už předem důkladně hlídána příslušníky bezpečnosti.

Chtě nechtě musel zmizet.

Prožívali období všestranné aktivity. Marcel opatřil velký počet nevyplněných vojenských propustek. Pracovali na výrobě falešných vstupních průkazů do objektů ministerstva národní obrany.

Měli napalm a jiné zápalné látky k připravovaným útokům na důležité budovy. Sehnali si žíravinu…

Měli střelivo, zbraně.

Jenomže všeho málo.

Mnohem víc měli chuť ničit vše, co stálo proti jejich přesvědčení. Bezohledně a bez milosti.

Renezance skupiny OTHELLO dosáhla nejvyššího vrcholu, i když fantastické plány převažovaly v tomto období nad činy.

BOHATÝ ANDĚL

Peníze, peníze, peníze

Týdny, měsíce, léta.

OTHELLO má tuhý kořínek.

Plány a nezdary. Plány a poloviční úspěchy. A nové plány. Občasné pauzy. A nové vlny iniciativy.

Jiří Velebný postupně odpadl. Začal při zaměstnání studovat a tak ho nedostatek času z OTHELLA vytáhl. Ale ti tři – Vladivoj Tymeš, Čestmír Bureš a Ludvík Toska neboli Marcel – drželi stále pohromadě.

Jakousi podivnou soudržností jejich stejně podivných povah. Smělého a Bureše jsme už dobře poznali. A Marcel? Ten, který přinesl do OTHELLA novou krev? Vyrůstal od malička sám. Poznal i bídu. Hodně lidí mu v životě ublížilo. A on teď chtěl vracet. Jenomže – vracet komukoliv a třeba ranami pod pás… Ti tři se hledali. A našli.

Již ne hloupí výrostci, nad jejichž některými činy lze případně přimhouřit oči. Dospělí lidé. Manželé. Otcové. Ale v podstatě stejní jako dřív…

„Přibližně v roce 1958 se základním problémem, před kterým stála jejich skupina, stala otázka získání peněz. To je charakteristické. Vždyť vlastně už docela od počátku jejich trestné činnosti se zde spojovala snaha po protistátní činnosti se stále vzrůstající a postupně převažující snahou po obohacení…“

(Obžaloba krajského prokurátora v Praze)

„Náš závěr, který teď uděláme, může být jen jediný…“ prohlásil Smělý. Na to, co řekl potom, dal zvláštní důraz: „Potřebujeme peníze. Mnoho peněz!“

Stále nebyli spokojeni s tím, co provozují. Zdálo se jim to malicherné, malé, nedostatečné. Mnohokrát se shodli v názoru, že ať dělají co dělají, celá skupina stejně vlastně pořád příštipkaří. Pracuje se na koleně. Bez patřičného rozmachu, gesta a velkorysosti. Ano, potřebují mnoho peněz!

Lehce se to řekne. Ale kde je vzít?

„Dáme si dva dny pauzu,“ navrhl Tymeš. „Za tu dobu bude mít každý dost času k přemýšlení. Dnes je úterý, sejdeme se ve čtvrtek. Zase tady u Čestmíra. A každý přinese plán, jak opatřit prachy. Něco pořádného a vynalézavého. Aby nešlo o stokoruny, ale o desetitisíce!“

Rozhodnuto.

Veletrh nápadů

Dva dny přemýšlení.

Myšlenky. Návrhy. Některé fantastické, jiné o něco reálnější.

Všechny zločinné.

„Tak co, čím se pochlubíte?“ vybídl je pak Vladivoj, když se v domluveném termínu sešli v Troji.

Chvíli se dívali jeden po druhém a nikdo nechtěl začít.

Až Marcel: „Co kdybychom se pokusili něco vyrábět a prodávat? Já mohu v dílně obstarat lecjaký materiál. Mohli bychom dělat takové věci, které nejsou k dostání. Znám jednoho chlápka, pomohl by nám s prodejem…“

Tymeš ho ani nenechal domluvit a začal vrtět hlavou:

„To není ono. Moc práce, malý zisk, hodně rizika. A nechtěl bych zatahovat do party další lidi. To je vždycky nebezpečné. Že se neosvědčili, to poznáš až později – a to už oni o nás zase moc vědí. My s tím máme dost špatných zkušeností z minulosti. Tady Čestmír ti může potvrdit, kolik jich už od nás odpadlo.“

Bureš chvíli neklidně poposedával na židli a teď skoro ani nereagoval na Smělého poslední větu. Jedním dechem vychrlil svůj návrh: „Mám lepší nápad. Zkusme přepadnout některý poštovní úřad! Co říkáte?“

Chvíle ticha.

A pak Smělého hlas:

„Na to jsem už také myslel…“

„… Uvažovali, jsme o poště. Jinak při tom setkání, na kterém jsem se radili, jak získat peníze, padl také návrh na přepad některého vedoucího větší obchodní prodejny, když nese na poštu peníze za denní tržbu. V novinách jsem se tehdy dočetl, že například v samoobsluze ve Veletržní ulici je denní tržba až 60 000 Kčs…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi obviněného Ludvíka Tosky)

Od nápadu neměli ti tři daleko k přípravám. Ani tentokrát ne…

Marcel se jednou večer vypravil k mostu Barikádníků. Zastavil se u telefonní budky a obhlédl okolí. Nikde nikdo. Jenom o kousek dál u zábradlí se opírala milenecká dvojice, která teď v šeru splývala v jediný stín.

Rychle otevřel dveře, posvítil si baterkou a listoval v seznamu.

Sabena, Sady, lesy a zahradnictví, Sběrné suroviny, Soudy…

Tady! Spoje!

Vytáhl z kapsy připravenou žiletku a vyřízl ze seznamu několik stránek. Adresy pošt v Praze…

Pak uvažovali. Ta hlavní v Jindřišské byla sice nejlákavější, tam se docela jistě soustřeďuje největší množství tržeb z obchodů. Ale je to také nejnebezpečnější. Pošta je umístěna na příliš živé ulici, kudy i večer projdou za minutu stovky lidí.

Toska potom navrhl poštu v Moravské ulici na Vinohradech.

Společně se tam jeli podívat a celých třicet minut před uzavíráním pozorovali zdejší provoz. Byli však zklamáni. Na poště se až do pozdních hodin střídali lidé, peněžní přepážka prakticky nezůstala osamocena.

„To je na levačku,“ hodnotil situaci Smělý, když se vraceli z Vinohrad. „Potřebovali bychom k tomu strašně mnoho lidí. Zajistit vnitřek budovy. I ulici před vchodem, abychom věděli, co se děje venku. A jsme vlastně jenom tři. Na nikoho cizího se nemůžeme spolehnout. Než se do něčeho pustíme, musí to sedět. Nenecháme se přece chytit pro nějakou hloupost…“

„Vědecká“ práce

Slepá ulička?

Ne, jenom nová příležitost, aby Smělý mohl jako již mnohokrát uplatnit svou převahu nad ostatními.

„Nemusíte se namáhat,“ oznámil za dva dny. „Už to mám!“

Rámcový nápad Vladivoje Tymeše byl velmi jednoduchý. Přepadnout pokladníka některého pražského národního podniku při převozu peněz na výplaty z banky.

„Kterého podniku?“ chtěl vědět Čestmír Bureš podrobnosti. Myslel si, že Smělý nemá zatím na mysli něco konkrétního.

Vladivoj se usmál. Takovéhle okamžiky vyhovovaly jeho povaze. Cítil se skvěle, když měl navrch.

„Ty si myslíš, že fantazíruju, co?“

Zalovil v aktovce a vytáhl velký arch bílého papíru. Byl pokreslený všelijakými čarami a výpočty. V rohu zahlédli dokonce jakýsi graf, kde byly rubriky pro vteřiny a metry. K papíru měl přišpendlený ústřižek plánu Prahy, do něhož barevnými tužkami zamaloval spletité trasy.

Zaregistroval trochu překvapené pohledy. „Věda, co! To chce mít promyšlenou každou sebemenší hloupost,“ poučoval je.

Marcela už tahle obvyklá hra přestávala bavit. Přece nejsou malí…

„Tak to konečně vysyp!“ vyjel na něho netrpělivě.

„Klid!“ okřikl ho Smělý. „Neboj se, že o něco přijdeš… Vybral jsem si národní podnik Tatra na Smíchově. U Anděla. Ne náhodou. Tam mi podmínky připadají nejideálnější a jde také o dost velkou fabriku, aby už potom kořist stála za to. Zjistil jsem si typ a barvu auta, kterým peníze z banky do závodu převážejí. Je to modrý sedan. Tady mám poznávací číslo toho auta…“

„Jenomže pokladník určitě nejezdí sám!“ skočil mu do řeči Marcel.

„To vím. Pokladník nese kufřík s penězi, ale jezdí s ním ještě jeden chlap. Kdo je to, nevím. Je v civilu, ale dá se počítat s tím, že by u sebe mohl mít zbraň. Podívejte, zítra jsou zase výplaty. Beru si náhradní volno a jdu to sledovat. Půjčil jsem si stopky a budu tedy docela přesně vědět, kolik vteřin uplyne například od vystoupení z vozu k vejití do vrátnice a podobně. Musím také odkrokovat vzdálenost a spočítat spoustu jiných věcí. Už mám na všechno připravené podrobné tabulky.“

Ukázal na arch papíru. Marcel a Čestmír mlčeli.

Vypadalo to reálně a kdyby se to skutečně podařilo…

V duchu si oba představovali okamžik, kdy otevírají ukořistěný kufřík, sypou z něho balíčky stokorun, rovnají je do štosů, přehrabují se v nich, počítají, kalkulují, co všechno se s nimi dá podniknout… Představa tohoto okamžiku je zkrátka už předem zbavila námitek.

O tři dny později museli na Smělého asi půl hodiny čekat. Začínali být netrpěliví. Domluvili se přece docela jasně na čtvrté. Teď už je půl páté. Aby se tak něco prozradilo…

Konečně!

„Omlouvám se, přátelé.“ Smělý vrazil dovnitř a hned na obličeji mu poznali, že je spokojen. „Musel jsem to ještě dodělávat.“

Znovu se před nimi objevil onen velký arch papíru.

Tentokrát vypadal ještě o něco složitější, na plánu Prahy bylo o několik barevných čar víc a do postranních tabulek doplnil Smělý čísla.

„Sedněte si a půjdeme na to. Všechno je připraveno. Za jedenáct dní to rozjedeme. Do té doby má každý z nás za úkol nejméně pětkrát se jet podívat k Andělu, kde se to celé odehraje. Musíme tam dopodrobna znát každou dlažební kostku. Vyznat se třeba se zavázanými očima. Je to jasné?“

Kývli.

„Akce bude vypadat asi takto…“ pokračoval Tymeš.

„Mám připomínku, Smělý. Ještě než začneš. Měli bychom svou akci nějak nazvat,“ ozval se Čestmír.

„To je fakt,“ souhlasil Vladivoj. „Návrhy?“

„Akce ANDĚL,“ řekl Marcel.

„Dalo by se to říci přesněji: BOHATÝ ANDĚL,“ doplnil ho Vladivoj.

Všichni se rozesmáli. Opět ta představa. Otevíraný kufřík, balíčky stokorun…

„Souhlasíš?“ zeptal se Smělý ještě Marcela. „To je dobré. Hlavně, aby bohatý byl.“

„Bude! Rozdělil jsem úkoly. Tím modrým sedanem přijede pokladník, chlapík v civilu a řidič, který se určitě nebude tak pohotově do něčeho motat. Já a Marcel napadneme pokladníka a toho chlapa v okamžiku, kdy budou na cestě od auta k vrátnicí. Musejí přejít chodník a to nám stačí. Hodíme slzotvorný granát, hned vedle je refýž, vypukne tím mezi lidmi panika. Případně použijeme obušků. Ty, Marceli, pak popadneš kufr a budeš zdrhat.“

„Kam?“

„To ti ještě povím. Hned k tomu přijdeme…“

„A já?“ divil se Čestmír.

„Na tebe jsem určitě nezapomněl Ty budeš mít moc důležitou úlohu. Odlifrovat Marcela s prachama do bezpečí. Před časem jsi mluvil o tom Standovi, který by ti mohl půjčit auťák.

Vídáš se s ním ještě?“

„Občas ho potkávám. Zrovna tuhle, asi před třemi dny.“

„Fajn. A auto by ti půjčil?“

„Slíbil mi to,“ odpověděl Čestmír.

„Jaký je to vůz?“

„Béžový spartak.“

„Dobře. Řidičák máš. Budeš nám tedy v akci BOHATÝ ANDĚL krýt záda. Tady je náčrtek.“

Bureš se mu naklonil přes rameno.

„Postavíš se tady v té ulici přímo naproti vjezdu do fabriky, jak tam vedou koleje té vlečky. Čumák vozu směrem pryč, abys mohl hned odpálit. Co se děje vzadu, uvidíš snadno v zrcátku. A nezapomeň, po celou dobu nesmíš vypnout motor. Nemuselo by ti to pak chytit, vůz pořádně neznáme.“

„Já tedy přeběhnu ulici a nasednu s tím kufrem k Čestmírovi,“ začal chápat Marcel. „Jasně. Čestmír to rozpálí a vyrazí. Vybral jsem vám trasu tak, aby vedla málo frekventovanými ulicemi. Ještě předtím si ji ovšem projedeme. Několikrát. Tady to máte na plánu. Pojedete směrem do Jinonic, tam se stočíte do Košíř, Motola a spojovací silnicí přes Bílou Horu, Ruzyň, Vokovice, Dejvice a Bubeneč to vezmete do Podbaby. Tam necháte auťák na nějakém tichém místě, které si ještě vyhlédneme. Standovi ho, Čestmíre, vrátíš až večer… a to už u sebe nebudete mít prachy…“

„A co ty?“ namítl Ludvík Toska.

„Kdybychom se oba cpali do auťáku, Čestmíra zbytečně zdržíme. O mne se nestarej, já budu utíkat úplně jiným směrem, aby z toho všichni byli janci. Hlavně nám helfne, že tudy jezdí tramvají hodně lidí, takže na refýži bude po výbuchu slzáku pořádný zmatek. V tom se už ztratím. Z Podbaby pak půjdete na přívoz a dostanete se na druhou stranu Vltavy. Odtud dojdete pěšky sem do Troje.

Tady se všichni sejdeme a peníze schováme. Je to dobré hlavně proto, že i kdyby vás s tím autem zahlédli ujíždět, budou vás hledat někde v Jinonicích. A vy budete zatím na druhém konci Prahy. Tak, co tomu říkáte?“ Chvíli přemýšleli.

„Poslouchej, Smělý, je to dobré. Ale víš určitě, že ten modrý sedan nezajíždí přímo do hlavní brány?“

„Vím. Vyčíhal jsem si, že má stálé stanoviště o několik ulic dál v pobočném závodě. A i kdyby tam zahýbal, musí při odbočování zastavit. A tak bychom ho dostali stejně. Je fakt, že by to bylo těžší. Ale on tam nezajede. Uvidíš…“

„Plán, který připravil Tymeš, připadal Toskovi a mně tak, že půjde provést. Zdálo se nám, že je všechno promyšlené… že nás zkrátka nic nemůže překvapit… já už jsem dokonce u nás na zahradě, nedaleko pumpy, vyhlédl místo, kam peníze zakopeme… Tak jsme si byli jisti úspěchem…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi obviněného Čestmíra Bureše)

Smělý pečlivě skládal arch pomalovaného papíru do kapsy.

Ušmudlaný červený praporek

Nízká oblaka plná sněhu. V ulicích města bláto. Auta kolem sebe rozstřikovala gejzíry špíny.

Ošklivý zimní den. Tak trochu podobný tomu, kdy ze stanice tramvaje na Strossmayerově náměstí odjížděli jedenáctkou k židovským hřbitovům čtyři nenápadní mladíci s pistolemi v kapsách…

To bylo v roce 1952.

Teď se už psal rok 1958. Situace se však zhruba opakovala…

Ulicemi vnitřní Prahy kličkoval béžový Spartak. Bylo dopoledne, všude hodně lidí. Vůz mířil od náměstí Republiky přes Národní třídu a Újezd na Smíchov.

„Tak jsme tady,“ ozval se potom Čestmír za volantem.

Byli u Anděla.

„Koukej, Marceli, jako by to tady pro nás přichystali…“ pochvaloval si Vladivoj Tymeš. Opravdu, na refýži postávalo hodně lidí. Ještě víc než obvykle. Asi zase nějaká porucha v dopravě. Cestující netrpělivě přecházeli a znervózněle do sebe vráželi. Každý někam spěchal, a teď takovéhle zdržení.

Zajeli do určené ulice a vystoupili Vladivoj uvažoval: „Teď hlavně, aby je najednou neodvezla tramvaj. Ale nevadí, snad by zatím přišli jiní. Až hodíme slzotvorný granát, musí být blázinec jako hrom. To je to nejdůležitější.“

Marcel ho zatahal za rukáv: „Poslouchej, co když zrovna, jak bude zastavovat ten auťák, pojede nahoru do Košíř elektrika? To by nám odřízla cestu k Čestmírovu autu.“

Smělý pokrčil rameny.

„To je malá pravděpodobnost. Ale i s ni jsem počítal. Mám v kapse tříštivý granát. Když pojede, hodím ho před ní. Ujišťuji tě, že zastaví…“ zasmál se. „Ale o tohle se ty nestarej. Netoč se tady, popadni kufr s prachama a upaluj k vozu. Nic víc není tvým úkolem. Máš obušek. Každého, kdo by se ti pletl do cesty, sraž k zemi. Lidi mají v kapsách jenom kapesníky…“

Pak už nemluvili.

Pomalu se loudali sem a tam. Tak jako všichni ostatní.

Tymeš se podíval na hodinky. Podle jeho výpočtů tu musel být modrý sedan s pokladníkem každým okamžikem.

Ještě jednou v duchu všechno podrobně kontroloval.

Klapalo to.

Čestmír s autem bezpečně zaparkoval na určené místo v protější ulici. Sedl za volantem a cvrkot tady na křižovatce pozoruje v zrcátku. Nádrž je až po okraj plná benzinu, za který utratili všechny peníze. A motor mu běží. Je zima, není na tom tedy nic divného. Číslo má dokonale zacákáno blátem. Docela normální věc v tomhle počasí. Marcel tady na refýži vypadá dost klidně. Oba mají v kapsách obušky. Smělý navíc ještě jeden slzák a jeden tříštivý granát – to pro tu případnou elektriku. Nikde v okolí se nemotá žádný esenbák…

Všechno je tedy připraveno!

Jenomže pak…

Jenomže pak se stalo něco, co nikdo nečekali Co nečekali ani Smělý a Marcel.

Z prostranství továrny se ozval ostrý hvizd posunovací lokomotivy. Otevřela se ohromná vrata a z nich majestátně vyšel zarostlý děda s ušmudlaným červeným praporkem.

„Co tohle má znamenat?!“ zasykl Vladivoj Tymeš a zaťal nehty do dlaní.

Děda se postavil doprostřed vozovky a zdvihl praporek. Zastavil tak dvě nebo tři auta, která mířila do Košíř a pak zamával do dvora na volno. O pár vteřin později se začala přes hlavní vozovku hlemýždím tempem sunout nákladní souprava s několika vozy.

Provoz na silnici byl tak na pár minut zastaven. Pro Marcela zatarasena cesta k autu s Čestmírem. Musel by zdlouhavě obíhat vlak. Navíc se tím za křižovatkou nahromadilo několik aut; jejich řidiči z dlouhé chvíle pozorovali okolí.

Smělý si ještě více vmáčkl nehty do ruky. Teď už vztekem. Zlobným a bezmocným vztekem.

Právě v těch chvílích, kdy vlak přetínal ulici, dojel totiž modrý sedan ke vchodu do závodu.

Vystoupili z něho dva muži, z nichž jeden odnášel přes vrátnici kufr s výplatami.

Zavinila to vlečka, zavinil to i ten človíček s ušmudlaným červeným praporkem.

Vlak, on i náhoda.

Oba se na sebe bezradně podívali.

„Tak půjdeme, ne?“ ozval se konečně Marcel a pozoroval Vladivoje, který zde stál bez pohnutí.

Chvěly se mu svaly na obličeji.

V autě bylo potom pohřební ticho.

Protrhl je až Marcel: „Až budeš zase něco podobného organizovat, tak se mnou už nepočítej…“

„Drž hubu!“ vylétl Smělý. Potřeboval se na někom vybít.

Čestmír Bureš cestou od Anděla diplomaticky mlčel.

Bylo mu jasné, že jestli se jim teď v nejbližší době nepodaří něco geniálního, něco skutečně výborného, tak to může znamenat konec party.

Takový pech, jaký měli dnes, ten pořádně otřese chutí do čehokoliv.

Bureš o něčem takovém geniálním ví. Alespoň si myslí, že ví.

Nevědomky trochu přidal plyn…

„Co je s tebou?“ zeptal se ho za chvíli Tymeš, který se už pomalu uklidňoval.

„Ale nic.“

Čestmír se nepatrně ušklíbl.

Teď jim o tom určitě vyprávět nebude, pomyslel si.

Přijde vhodnější chvíle.

Jenomže v téže době už se blížily i události, které nikdo z těch tří mužů v béžovém Spartaku ani netušil.

Které s nimi zdánlivě neměly vůbec nic společného. Zatím.

STOPA

Klenoty na Stalince

Kapitán na Městské správě Veřejné bezpečnosti, který zprávu ze svodky předával k zveřejnění redaktorovi Večerní Prahy, k tomu jen stručně poznamenal.

„Nic zvláštního, ale snad ti to bude stačit. Mezi námi… ti chlápkové tam praštili vedoucí do hlavy a při tom ztratili i tu věcičku, se kterou se na ni vrhli. Nebude to nic složitého, nejpozději za pár dní je máme…“

„Dobře, beru,“ řekl redaktor.

Ještě ten den pozdě odpoledne se v pražské „drbně“ objevila stručná, zastrčená noticka:

„NA STALINOVĚ TŘÍDĚ V PRAZE NA VINOHRADECH DOŠLO VČERA V POLEDNÍCH HODINÁCH K VLOUPANÍ DO OBCHODU S KLENOTY. PŘESTO, ŽE TŘÍDA JE SILNĚ FREKVENTOVANÁ, ZLODĚJI VNIKLI ZADNÍM VCHODEM DO OBCHODU. BYLI VŠAK VYRUŠENI A DALI SE NA ÚTĚK…“

Nadporučík Křemen z Městské správy VB dostal den předtím tenhle případ už jako čtvrtý v měsíci. Ty předtím byly nějaké rozkrádačky a menší vloupání.

Ani s tímhle si předem nedělal příliš velké starosti. Nadepsal si v bloku novou stránku titulkem – KLENOTY NA STALINCE, popadl prvního ze své vyšetřovací skupiny, byl to poručík Bárta, nasedli do vozu a za pár minut zastavili před obchodem. Prošli úzkou domovní chodbou k zadnímu vchodu.

Byly asi tři hodiny odpoledne.

„Tudy!“ ukázal jim cestu strážmistr, který zde hlídal a odstrkoval několik zvědavých nájemníků, kteří se stůj co stůj chtěli dozvědět nějaké podrobnosti.

„Kdy vám byl případ hlášen?“ zeptal se ho Křemen.

„Ve 14,15 telefonoval na naše obvodní oddělení jakýsi člověk a hlásil, že tady nějací dva muži patrně vyloupili obchod klenoty a omráčili vedoucí, která je jeho sestrou.“

„Viděl je?“

„Viděl. Šel prý sestru navštívit a divil se, že je obchod stále zavřený, když už jsou dvě hodiny. Chtěl tedy jít zadem, bouchal na dveře a zaslechl podezřelé zvuky…“

„Jaké zvuky?“ přerušil ho Křemen.

„Kácející se židle… nebo stůl a tak.“

„A dál?“

„Zabouchal tedy znovu a vtom se dveře rozlétly, vrazili do něho dva neznámí muži, povalili ho na zem a prchali chodbou z domu. Než se vzpamatoval, byli pryč. Šel pak dovnitř a uviděl svou sestru na zemi. V prodejně je telefon. Volal tedy k nám.“

„Kde je teď? Budu s ním chtít mluvit.“

„Tady v přízemí. V bytě u správcové. Poslal jsem ho tam, aby si na chvíli odpočinul. Dostal z toho pořádný nervový šok. Mám ho přivést?“

„Zatím ho tam nechte. Pak si pro něho pošleme. Půjdeme dovnitř. Tu ženu už odvezli?“

„Právě před chvilkou, objednal jsem sanitku. Nevypadá to zle, jen menší otřes mozku.“ Nadporučík se zadíval na dveře, vedoucí z domu do krámu. Byly jednodílné, po levé straně měly zatahovací mříž. Zkusil ji zatáhnout, šla v kolejničkách docela lehce…

Vešli s Bártou do prodejny.

Moderně zařízená místnost. Po pravé ruce prodejní pult se zasklenou čelní stěnou a se skleněným povrchem stolu. Po levé pak nástěnné vitríny s několika kusy dražších stolních hodin, budíků a alpakových a stříbrných příborových souprav. V pravém rohu za pultem stál pancéřový trezor běžných rozměrů. Byl zavřený, zámek, alespoň na první pohled se zdál být nedotčen.

„Podívej se na to a snaž se najít nějaké otisky prstů,“ řekl Křemen Bártovi.

„A kde jsou klíče od trezoru?“

„Tady,“ podával mu je Bárta. „Ležely na zemi nedaleko od trezoru…“

„Co asi z trezoru chybí?“

„To nám řekne až inventura.“

Za pultem se válela převržená židle. O kousek dál rozbitý talířek a šálek se zbytkem kávy.

„Je to celkem jasné“, bručel Křemen spíš jenom pro sebe.

„Měli na všechno moc málo času. Vyrušil je bratr vedoucí a museli narychlo vzít roha. Stačili zřejmě jen na trezor. A kdoví jestli…“ Otočil se k strážmistrovi: „Poplašné zařízení je v pořádku?“

Ten se narovnal od trezoru, kde Bártovi pomáhal sejmout otisky. „Bylo vypnuto, soudruhu nadporučíku. Vedoucí je buď nezapnula vůbec, když odcházela, anebo je vypnula po příchodu do provozovny. Nemohl jsem s ní mluvit, byla v bezvědomí.“

„Hm,“ zavrčel Křemen, „to tedy ani nevíme, čím byla udeřena. Poslyšte, strážmistře, prohledejte ještě jednou pořádně celou prodejnu. Možná, že něco najdeme.“

Poručík Bárta skončil práci a stručně prohlásil: „je tady otisků dost. Uvidíme, co nám řeknou daktyloskopové. Ještě to zkusím se židlí, možná, že právě tou vedoucí uhodili. Možné je všechno.“

Křemen slídil očima po místnosti, poodešel k zadním dveřím, vedoucím na chodbu a odhrnul závěs, za nímž byla jakási kuchyňka. Na úzkém stolku stál elektrický vařič a ležela tam krabička s mletou kávou – taková jaká se prodává v každém Pramenu. V hliníkové konvici byl zbytek vody.

Nadporučík se pak sehnul, aby viděl pod stolek. Povalovala se tam jakási dřevěná bedýnka, několik papírových krabic a malá plynová kamínka, jimiž si patrně vedoucí podle potřeby přitápěla.

U pravé zadní nohy stolu uviděl pak tmavý předmět.

Byla to pistole značky Walther. Ráže 7,65 mm. Opatrně ji zvedl kapesníkem a prohlížel proti světlu. Vyjmul zásobník. Nebyl v něm ani jediný náboj!

„Bárto,“ zavolal svého spolupracovníka, „tady to máme. Tu židli si už můžeš odpustit.“

„To bude ono,“ přikývl Bárta, když uviděl Křemenův objev. „Chlapi ji praštili pažbou a chtěli dokončit účel své návštěvy. Pokazil jim to bratr. Ale proč tam nejsou náboje?“

„Nechtěli střílet, jenom strašit,“ uvažoval Křemen. „A z opatrnosti ji proto ani nenabili. Jde teď jen o to, komu pistole patří…“ Nadporučík se ještě jednou rozhlédl po místnosti.

„Zajedu do nemocnice, ty zatím vyzpovídej jejího bratra,“ rozhodl.

Svědectví

Křemen se lehce dotkl ruky ženy, ležící na posteli. Otevřela oči a zvědavě si ho prohlížela. Byla to paní Marie Kalistová, vedoucí prodejny…

„Nezlobte se, že vás ruším. Jsem z kriminálky. Rád bych se vás na něco zeptal. Nebude vás to unavovat?“

„Už je mi lépe,“ odpověděla tichým hlasem. „Prosím!“

„Mohla byste mně říci, jak se to vlastně celé stalo? Od začátku až do konce?“

Na chvíli opět zavřela oči.

„Je to takové divné… Máme polední přestávku od dvanácti do dvou. jindy jezdím na oběd domů. Tentokrát jsem nejela, protože jsem čekala na bratra. Včera mně telefonem slíbil, že v poledne přijde. Potřebuji se s ním poradit, chci měnit byt. Těsně před druhou hodinou… mohu to říci takto přesně, protože jsem se právě chystala otevřít provozovnu… jsem dopíjela šálek kávy. Chtěla jsem ještě předtím zamknout zadní vchod… Jindy ho míváme vždycky zamčený, je tam patentní zámek, ale tentokrát… protože jsem čekala bratra… jsem odemkla…“

„Víte, že je to porušení předpisů?“

„To jsem si uvědomila, až když bylo pozdě.“

„Kdy?“ zeptal se nadporučík. Hlavu měl skloněnou nad blokem, do něhož si zapisoval nejnutnější poznámky.

„Když se ty zadní dveře otevřely a vešli dva cizí muži. Jeden z nich na mne namířil pistoli, zatímco druhý dveře zamkl… Řekli, abych se neodvážila křičet… Co jsem měla dělat? Byla jsem tam sama a jsem matkou dvou dětí. Prodavačka odjíždí v poledne na oběd domů do Holešovic.“

„Kdy se vrací?“

„Ve dvě.“

„A proč nepřišla dnes?“

„Přicházívá vchodem z ulice. Když asi viděla, že provozovna není dosud otevřena, domnívala se, že tam nejsem ani já…“

„Ještě jednu otázku. Jak vypadali ti muži?“

„Mohlo jim být tak kolem pětadvaceti let. Možná víc. Na nic konkrétního si nevzpomínám. Byla jsem strašně rozrušená, to jistě chápete…“

„Ano. Proč vás omráčili?“

„Protože jsem jim nechtěla vydat klíče od pokladny, kde jsem měla asi patnáct tisíc korun tržby. Klíče jsem měla v kapse pláště.“

„Kde jste byla v okamžiku, kdy vás napadli?“

„Seděla jsem na židli. Za pultem. Pak už nevím nic, jen jsem ucítila tupou ránu do hlavy, jak se ten jeden z nich na mne rozmáchl pistolí.“

„Nevšimla jste si něčeho, co vám zvlášť utkvělo v paměti?“

Vedoucí okamžik přemýšlela.

„Myslím, že jsem těsně před tím, než jsem ztratila vědomí, slyšela někoho klepat na zadní dveře. Asi to byl můj bratr, možná…“

„To mně stačí, paní Kalistová. Brzy se uzdravte!“

Přešlapování

S Bártou se sešel ve své kanceláři.

„Tak co?“

„Vyslechl jsem toho bratra. Tady je protokol. Pak Jsem ho poslal domů. Řekl jsem mu ale, aby nikam nejezdil a byl nám k dispozici. Mezitím už přišli do prodejny z jejich podnikového ředitelství. Za pár hodin budeme mít výsledky inventury. Alespoň poznáme, co všechno chybí…“

„A bratr?“

„Potvrdil to, co udal strážmistrovi. Několik minut po druhé hodině přišel před obchod. Uviděl staženou roletu, chtěl tedy vejít zadním vchodem. Zaklepal na dveře a když nikdo neotvíral, zabouchal znovu. Za malou chvilku vyběhli prý dveřmi dva muži…“

„Ptal ses ho, jak dlouhá byla ta chvilka?“

„Ptal. Prý tak patnáct nebo dvacet vteřin. Vyběhli tedy ven, porazili ho na zem a uprchli. On pak…“

„Počkej! Raději si to přečtu,“ přerušil ho nadporučík Křemen.

Bárta mu podal tři hustě popsané listy kancelářského papíru.

OTÁZKA: „Co jste udělal potom?“

ODPOVĚĎ: „Vešel jsem dovnitř a uviděl jsem svoji sestru ležet vedle převržené židle. Byla – pokud jsem mohl zjistit – v bezvědomí, nejevila známky života, tep měla jen nepatrný. Skočil jsem k telefonu, našel si číslo v seznamu, který ležel vedle přístroje, a zavolal bezpečnost.“

OTÁZKA: „Jak vypadali ti dva?“

ODPOVĚĎ: „Měli na sobě tmavé kabáty a na hlavě klobouky. Nemohu říci přesně, co nesli v rukou. Dodávám ještě, že jsem po pádu vstával se země a nemohl jsem si je tedy nijak blíže prohlédnout. Chodba je dlouhá asi 10 metrů a byl to jen okamžik, za který ji přeběhli. Navíc jsem byl silně rozrušen…“

OTÁZKA: „Dotýkal jste se po vejití do provozovny některých předmětů?“

ODPOVĚĎ: „Pokud si vzpomínám, kromě telefonního sluchátka a seznamu ničeho. A pak samozřejmě také sestry. Byl jsem velmi rozrušen, ale myslím, že opravdu ničeho jiného…“

(Protokol o výslechu Bohuslava Ryšánka)

Nadporučík přestal číst.

„Tak tady něco neklape,“ řekl Bártovi.

„Neklape toho víc.“

„Ale tohle tluče do očí. Vedoucí prodejny mi říkala, že těsně před tím, než ji ti chlapi napadli pistolí, slyšela někoho klepat na dveře. A to by měl být, podle toho co říká, ten její bratr. A tady je právě něco, co se mi nelíbí. Dokázal bys za těch patnáct nebo dvacet vteřin, kdy podle jeho tvrzení vrazili pachatelé do chodby, omráčit ženskou, vzít jí klíče, najít ten pravý, otevřít jím pokladnu, vybrat, co tam bylo, trezor přibouchnout… To by nezvládl ani ten nejzručnější kasař…“

„Máš pravdu. Ale třeba…“

„Třeba se ten Ryšánek zatraceně spletl v čase.“

„Anebo ona lže,“ řekl poručík.

„Nesmíme tak hrr,“ uklidňoval ho Křemen. „Když něco ve výpovědích nehraje, neznamená to ještě, že jsou vylhané.“

„Co s tím tedy uděláme?“

„Budeme je konfrontovat. Jinak se nikam nedostaneme. Tohle je přešlapování na místě…“

Neznámý Walther

Večer měl nadporučík na stole už také další dvoulist papíru.

Výsledek daktyloskopického a mechanoskopického zkoumání.

Na trezoru nic – nalezené otisky patřily vedoucí a prodavačce. Při jeho otevírání nepoužil nikdo násilí. Otevření bylo provedeno normálním klíčem, který patří vedoucí. Ani na klíči nenašli žádné otisky kromě otisků vedoucí.

Mnohem více se však v posudku hovořilo o předmětu, který s největší pravděpodobností sloužil jako útočná zbraň – o pistoli Walther. Otisky nalezeny nebyly. Pachatelé použili rukavic.

Technická analýza zjistila, že z pistole se naposledy střílelo před čtyřmi až pěti lety… „Vezmi si to,“ otočil se nadporučík k Bártovi a podal mu posudek. „Zjisti mi, jestli ta zbraň je na někoho napsána!“

„Těžko!“

Skutečně malá pravděpodobnost. Oprávněný majitel zbraně s řádným zbrojním pasem, v němž je číslo pistole zapsáno, by nebyl takový sebevrah a nešel s ní loupit. A nenechával ji na místě činu. Může být kradená. Může…

Poručíkovi to netrvalo dlouho. Zjistil to, co čekali. Výrobní číslo nalezené pistole Walther ráže 7,65 není ani v pražském, ani v ostatních seznamech v republice uvedeno.

Komu asi patřila?

A proč zbraň zahodili? Nebo lépe řečeno: co jim bránilo v tom, aby si ji neodnesli s sebou? Panika? Snad.

Zbraň je přece přitěžující okolností – ať již jde o přepad nebo o vloupání…

„Na tohle všechno si sami zatím odpovědět nemůžeme,“ prohlásil odevzdaně nadporučík. „To nám musí říci někdo jiný.“

Nápad nadporučíka Křemena

Výsledek inventury, který dostali z podnikového ředitelství, svědčil, že pachatelé loupeže měli co odnést.

Inventura prokázala úbytek zboží proti účetnímu stavu v celkové hodnotě 26 800 Kčs, z toho 18 750 Kčs ve zboží a zbytek v hotových penězích. Ztráta na penězích byla doložena paragony za tržbu v den loupeže dopoledne.

Nadporučík Křemen si tiše hvízdl:

„Je toho dost. A ani ne moc kusů. Vybírali drahé zboží, všechno jen z trezoru.“

„Zřejmě tomu rozuměli,“ doplnil ho Bárta. Konfrontace bratra s vedoucí, kterou už pustili z nemocnice, trvala druhý den dopoledne téměř hodinu. Zatímco pani Kalistová potvrdila svou výpověď, že těsně před omráčením slyšela kohosi klepat na dveře, připustil bratr, že jeho časový údaj – oněch patnáct nebo dvacet vteřin, jež podle něho uplynuly od jeho zaklepání a útěku lupičů – nemusí být třeba správný, že se mohl mýlit.

Jinak se výpovědi obou svědků ve všem shodovaly.

Bárta i Křemen byli teď ve slepé uličce.

To, na co nejvíc sázeli, na zjevný rozpor v tomto bodě výpovědi, nevyšlo.

Konečně, mohlo to skutečně být tak, jak při konfrontaci udával bratr. Šok, když se proti němu vyřítili ti dva chlapi, na něho musel pořádně působit…

Nadporučík se znovu začetl do protokolů. Dotazem v domech, kde bydleli oba svědkové, pracovníci bezpečnosti zjistili, že bratr nežije nijak výstředním způsobem, má průměrný úřednický plat, který mu spolu s příjmem jeho manželky dobře stačí na slušnou obživu rodiny. Vedoucí Marie Kalistová si prý někdy v první polovině ledna zakoupila elektrickou chladničku a koncem ledna televizor nejnovějšího vzoru. Její manžel pracuje v továrně jako mistr, má dosti vysoký příjem a ona kromě toho pobírá alimenty na své dvě děti z prvního manželství. I tato rodina žije prý řádným životem. Zjistilo se také, že již téměř rok mluví Kalistovi o tom, že si chtějí opatřit v okolí Prahy rekreační chatu, na níž prý poskytli prodávajícímu určitou zálohu. Peníze na zálohu získala vedoucí půjčkou od svého strýce, kterému slíbila vrátit dluh nejpozději do jednoho roku…

Tyto poslední skutečnosti si nadporučík Křemen podtrhl v zápise červenou tužkou. Nemohl se zbavit dojmu, že něco není v pořádku.

Ale co?

Zamyšleně vzal do ruky střepy kávového talířku. Byl to poslední předmět, který daktyloskopové dodatečně zkoumali a o němž ve zvláštní zprávě napsali, že na něm jsou jen otisky prstů vedoucí. Pouze na jedné hraně střepu je prý náznak odlišné kresby otisku, což však může být způsobeno neopatrným uchopením talířku bezpečnostním orgánem při zajišťování šálku a podšálku pro daktyloskopii. Talířek není celý, chybí střep asi 15 mm široký a 6 cm dlouhý.

Nadporučík Křemen se rozhodl.

Vsadil vše na jednu kartu.

Objednal si auto a šoférovi řekl: „Na Stalinku!“

Paní Kalistová se po konfrontaci ani nestačila dostat domů. Před činžákem, kde bydlela, na ni čekal vůz bezpečnosti.

„Soudruh nadporučík se omlouvá, ale ještě by vás na chvíli potřeboval. Nezlobíte se?“

„Ne, proč? Je to přece i v mém zájmu…“

„Jenom maličkost, paní vedoucí,“ přivítal ji potom Křemen, který se mezitím vrátil ze Stalinovy třídy, ve své kanceláři. „Mám jenom pár otázek…“

KŘEMEN: „Jak často myjete šálek a talířek od kávy?“

VEDOUCÍ: „Pravidelně, vždy po každém použití. Nemám ráda zaschlou kávu.“

KŘEMEN: „Učinila jste tak i včera, než jste si vařila kávu v době polední přestávky?“

VEDOUCÍ: „Ano. Nalévala jsem si kávu do čistého sálků.“

KŘEMEN: „Kdy vás naposledy navštívil váš bratr?“

VEDOUCÍ: „V obchodě? Někdy minulý týden. Nevím už přesně který den.“

(Protokol o výslechu Marie Kalistové)

„Děkuji vám, paní vedoucí, to mi docela stačí…“

Přiznání

Za dvacet minut přivedl poručík Bárta bratra Marie Kalistové – pana Ryšánka. Vedoucí zatím usadili do vedlejší místnosti.

„Chcete ještě něco?“ ptal se Ryšánek.

„Ano…“

KŘEMEN: „Můžete mi říci, kdy jste byl naposledy u své sestry? Myslím v obchodě?“

RYŠÁNEK: „Proč to chcete vědět? Někdy ve středu nebo ve čtvrtek minulý týden. Stavěl jsem se tam při cestě kolem. Na chvilku.“

KŘEMEN: „Potom jste tam už nebyl? Až zase včera?“

RYŠÁNEK: „Ano, ale to jsem už zastihl svou sestru jen v bezvědomí. To jsem vám přece říkal.“

KŘEMEN: „Můžete to odpřisáhnout?“ RYŠÁNEK: „Ano, klidně mohu, soudruhu nadporučíku…“

(Protokol o výslechu Bohuslava Ryšánka)

Křemen poodešel k oknu, kde měl malý stolek s rychlovařičem. Ze zásuvky vyndal baňatou plechovku.

„Udělám si kávu. Dáte si také?“

Ryšánek pokrčil rameny.

„Když to musí být, jedna nebo dvě denně neuškodí…“

Pomalu potom míchal lžičkou a rozhlížel se po kanceláři. Křemen seděl za stolem a klidně se na něho díval. Pak řekl jakoby mimochodem:

„V rukavici se špatně drží talířek, co?“

„Proč?“

„Protože jste si ji stáhl u vaší sestry, když jste u ní pil kávu.“

Bohuslavu Ryšánkovi vypadla lžička z ruky. Nadporučík Křemen vstal a naklonil se nad něho:

„Pane Ryšánku, jste podezřelý, že jste fingoval spolu s vaší sestrou loupež v obchodě klenoty v Praze na Vinohradech, na Stalinově třídě.“

Muž naproti naprázdno polkl.

„Ne,“ vydechl, „já to neudělal. Říkal jsem vám přece, jak to bylo. Nic proti mně nemůžete mít. Přece bych nepřepadl vlastní sestru…“

„Nepřepadl jste ji! Vy jste byl se sestrou už dlouho předem dohovořen o způsobu vloupání. Včera jste tam mezi půl druhou a druhou přišel, poseděli jste a domluvili jste si podrobnosti, co a jak budete vypovídat. Než jste potom sestru udeřil pažbou pistole, chránil jste její hlavu slabou filcovou podložkou, která se používá k vystavování zlatých předmětů. Před chvílí jsem totiž našel v této podložce stopy po úderu a vespod několik vlasů vaší sestry. Pak jste docela klidně vyraboval pokladnu. Kam jste si uložil peníze a šperky, nám teprve řeknete.“

„To není pravda! Nic mi nemůžete dokázat!“

„Pane Ryšánku, vy jste dočista zapomněl na jednu věc. Všechno jste dělal v rukavicích. Až na jedno. Nepil jste v rukavicích kávu! Na talířku zůstal otisk vašeho palce…“

Nadporučík Křemen sáhl do zásuvky a ukázal Bohuslavu Ryšánkovi střepinku podšálku.

„Pro tuto titěrnou maličkost jsem se dnes vracel do obchodu. Teprve když daktyloskopové dali dohromady tento střípek se zbytkem talířku, ukázal se jasný otisk palce… jiného palce, než má paní vedoucí. Je to váš palec, totožný s otisky na telefonním sluchátku…“

Ryšánek už nic nenamítal. Zaklesnul ruce do sebe a svíral je, až mu modraly klouby.

„A ještě něco,“ nenechal ho na pokoji nadporučík, „ještě jednu hloupost jste udělali. Přece jenom jste se se sestrou špatně domluvili. Vy jste vypovídal o patnácti až dvaceti vteřinách mezi vaším boucháním na zadní dveře prodejny a útěkem mužů, kteří vás porazili na zem. Sestra tvrdila, že slyšela klepání těsně před tím, než ji lupiči uhodili do hlavy pistolí. Kde by pak ale vzali čas na celou loupež? Uznejte sám!“

Uznával. Teď už uznával.

„No vidíte. Teď by mne zajímalo, kam jste po činu ukryl nakradené věci.“

„O několik domů dél na Stalinově třídě bydlí můj kamarád… Ráno jsem si od něho půjčil klíče od bytu… že jako potřebuji… že tam s někým potřebuji jít… S nějakým děvčetem, prostě. Tam jsem také odnesl aktovku s věcmi. Teprve potom jsem se vrátil a uhodil sestru tou pistolí.“

„A kde jsou ty věci teď?“

„Mám je doma.“

„Kde?“

„Ve sklepě.“

Křemen zvedl telefonní sluchátko a dal několik příkazů. Pak se znovu obrátil k vyslýchanému:

„Výborně, tak nějak jsem si to představoval. A ještě několik dotazů, pane Ryšánku? Především by mne zajímala jedna věc. Proč jste v prodejně zahodil pistoli?“

Zvedl ruku a zapnul magnetofon…

„Chtěli jsme, aby přepadení vypadalo skutečně věrohodně… Aby to vypadalo jako doopravdy. V obchodě s klenoty se obvykle nenajde nějaká trubka nebo jiný předmět, který by byl způsobilý k úderu. Pistoli jsem před odchodem pohodil do kouta a domníval jsem se, že to budete považovat za důkaz o bezhlavém útěku pachatelů, kteří sice dokončili vyloupení pokladny, ale nestačili už klidně odejít… To je všechno…“

(Přepis magnetofonového záznamu výslechu Bohuslava Ryšánka)

„Mýlíte se, to není všechno,“ přerušil ho Křemen. „Zbývá ještě, abyste mně vysvětlil, jak jste k té pistoli přišel.“

Mladík z Troje

Začala další část výslechu. Ta, kterou si nadporučík a ještě další pracovníci bezpečnosti označili pak v protokolu barevnou tužkou. A přidali k ni veliký vykřičník.

„Tu pistolí jsem koupil,“ odpověděl Bohuslav Ryšánek na Křemenovu otázku.

„Kdy?“

„Asi před rokem…“

„To znamená na jaře devatenáct set padesát osm.“

„Přibližně.“

„A od koho?“

„Neznám jeho jméno.“

„Pane Ryšánku, upozorňuji vás, že toto nám budete muset skutečně podrobně vysvětlit!“

„Opravdu nevím jeho jméno!“

„Řekněte všechno, co je vám známo…“

RYŠÁNEK: „Byl jsem jednou v hospodě poblíž mostu Barikádníků, na holešovické straně. Přisedli tam ke mně ke stolu dva mladíci asi ve věku kolem pětadvaceti let. Stále se o něčem domlouvali, ale nebylo jim rozumět, protože šeptali a dávali pozor, aby je nikdo neslyšel, já jsem se o to nakonec ani nezajímal. Pil jsem pivo a myslel na svoje věci. Potom však jeden z těch mladíků odešel a druhý tam zůstal… Dali jsme se spolu do řeči… to víte, jak to v hospodě chodí. Mladík si pak během hovoru postěžoval, že si potřebuje cosi koupit a nemá dostatek peněz. Že bude muset něco prodat. Ptal jsem se ho co a on říkal, že všelicos… Domluvili jsme se tedy, že bych od něho koupil pistoli…“

KŘEMEN: „Jak jste se domluvili?“

RYŠÁNEK: „Doslovně si to již nepamatuji, ale vzniklo to, myslím, tak, že když říkal o tom, že by prodal všelicos, odpověděl jsem mu ze žertu, jestli by prodal třeba pistoli. Zasmál se a řekl, že to je pro něho maličkost. Takových že může sehnat… No a nakonec jsme se dohodli, že mi prodá pistoli za tisíc korun…“

(Protokol o výslechu Bohuslava Ryšánka)

Nadporučík Křemen pozorně poslouchal. Měli už několik záznamů o tom, že se v okolí Holešovic, Troje a Letné rozmohlo kšeftování se zbraněmi v malém. Zrovna asi před měsícem se poblíž Veletržního paláce pokusil někdo znásilnit mladé děvče. Byl vyrušen několika chodci. Zůstala tam po něm pistole německé výroby. Bez nábojů, jen k zastrašeni…

„Jak vypadala vaše dohoda?“ zeptal se Křemen Ryšánka. „Kde a jak vám měl mladík pistoli předat?“

„Umluvili jsme si, že druhý den v osm hodin Večer přijde do poloviny mostu Barikádníků. Přes ten most že chodí pěšky málo lidí, takže nás nikdo nebude rušit. Abych si připravil peníze, že si to předáme… jak se říká… z ručky do ručky. Souhlasil jsem. Pak jsme se rozešli. Mladík odešel a já zůstal ještě nějakou dobu sedět v hospodě.“

„Můžete nám ho popsat?“

„Moc ne. Takový vysoký, tmavohnědé vlasy. Stáří, jak jsem už říkal, tak pětadvacet let. Nic nápadného na něm nebylo.“

„Co měl na sobě?“

„Myslím, že koženou bundu nebo něco takového. Vypadalo to, jako by se vracel z práce.“

„Pane Ryšánku, pokuste se vzpomenout si ještě na něco. Třeba padlo v hovoru nějaké jméno. Nebo se snad mladík podrobněji zmínil, odkud zbraně shání…“

Na Bohuslavu Ryšánkovi se dalo v tomto okamžiku poznat, že skutečně přemýšlí. Poznal zřejmě, že svou hru prohrál a že si teď může přece jenom nastřádat svou výpovědí nějakou tu polehčující okolnost.

„Odkud zbraně shání, o tom nemluvil. Jak už jsem řekl, zdůraznil jenom, že je to pro něho nepatrná námaha. Dokonce se mnou hovořil o tom, jakou tu pistoli bych chtěl a jmenoval několik druhů. Já tomu moc nerozumím. Vysvětlil mi tedy, jaké má která z nich výhody a nevýhody. Na základě tohoto jeho podrobného vysvětlení jsem si vybral Walthera, ráže 7,65.“

„To už jste se společně se sestrou zabývali myšlenkou na fingování loupeže v prodejně?“

„Ano.“

„Jméno tedy ve vašem rozhovoru nepadlo žádné?“

„Myslím, že ne… Vlastně celé jméno ne, ale… vzpomínám si… když mladík odcházel, s někým, kdo zůstával v hospodě, se zdravil. Asi tak stejně starý člověk jako on.“

„Co si řekli?“

„Už je to dlouho. Myslím, že mu řekl ‚Ahoj, Česťo!‘“

„Ahoj, Česťo?“

„Nemohl bych na to přísahat, ale asi ano…“

Česťa – to zřejmě znamená Čestmír, uvažoval Křemen. Podívaj se po Bártovi, který tiše seděl a do výslechu nezasahoval.

Oba pokývli.

I to už je krok kupředu, stopa. Jestli se ovšem ten Ryšánek nemýlí. Anebo jestli si tu nevymýšlí pohádky.

„A druhý den?“

„Postavil jsem se na most a měl jsem v kapse odpočítaných deset stovek. On přišel z druhé strany. Několikrát se rozhlížel, jestli někdo nejde za ním. A díval se zřejmě také, jestli někdo nesleduje mne.“

„Přišel z trojské strany?“

„Ano… Pak jsme si vyměnili pistoli za peníze. Vysvětlil mně, jak se s tím manipuluje a rozešli jsme se. Mnoho jsme nemluvili. On byl vůbec skoupý na slovo.“

„Dal vám také náboje?“

„Dal. Pětadvacet. Mám je doma.“

„Kam pak šel, když jste se rozešli?“

„Zpátky.“

„Směrem k Troji?“

„Ano.“

„Neviděl jste, pane Ryšánku, kam pak od mostu zahnul? Vzpomeňte si! Moc by nám to pomohlo…“

„Ne. Opravdu nevím. Za celou tu dobu jsem se za ním ani jednou neohlédl.“

„Viděl jste ho potom ještě někdy?“

„Neviděl.“

„Ani jste ho náhodou nepotkal na ulici? Nebo třeba v té hospodě u mostu?“

„Není to hospoda, kam bych chodil tak často. A ani na ulici jsem se s ním nikdy nesetkal.“

„Ručíte za to, co říkáte?“

„Ručím.“

„Dobře…“

„Odveďte je!“ řekl potom Křemen dozorčímu a ukázal na Bohuslava Ryšánka a paní Kalistovou.

„Ale já bych…“ pokoušela se vedoucí klenotnictví – v tomto okamžiku již vlastně bývalá vedoucí – něco namítnout.

„Ještě budete mít příležitost, paní Kalistová,“ nepustil ji nadporučík Křemen ke slovu.

Pak si s Bártou ještě jednou důkladně pročetli protokol, který písařka přepsala z magnetofonového pásku. Byli vcelku spokojeni s tím, co se jim podařilo. A netrvalo to ani tak dlouho. Na to, jak zpočátku celá věc vypadala beznadějně…

Křemen zvedl sluchátko telefonu:

„Mohu k vám na okamžik přijít?“ zeptal se náčelníka.

Mohl.

Byl dokonce očekáván…

V kanceláři představeného čekala pak nadporučíka Křemena hned dvojí pochvala.

Ta první za rychlé zlikvidování případu KLENOTY NA STALINCE.

Ta druhá pak za fakta, jež se týkala Walthera ráže 7,65 milimetrů, neznámého mladíka z Troje a mostu Barikádníků.

Protože… protože to nemuselo znamenat vůbec nic, ale mohlo to také znamenat velmi a velmi mnoho.

„Tuhle stopu si pohlídáme,“ řekl náčelník, když nadporučík Křemen odcházel z jeho kanceláře.

Byl konec jara roku 1959.

FABRIKA NA PENÍZE

Bureš chystá překvapeni

Čestmír Bureš nespěchal s tím, aby plán, který mu ležel v hlavě a o kterém uvažoval už cestou z nezdařené akce u Anděla v prosinci 1958, vyklopil partě. Nejdříve si chtěl zjistit co nejvíce detailů, připravit se – a potom přijít už s docela hotovou věcí.

Vzpomněl si i na svého bývalého spolužáka Miroslava Kováře. Kdysi spolu kamarádili. Teď se o něm Čestmír dozvěděl, že dělá fotografa v zeměpisném ústavě…

„Pojď, vypijeme někde lahvičku. Tak dlouho jsme spolu nemluvili,“ pozval ho, když si zjistil, kde Kovář bydlí a jednoho dne ho navštívil.

Usadili se ve vinárně v Panské ulici a z jedné lahvičky byly nakonec tři.

„To nech na mně,“ mávl rukou Bureš, když platili. Byl s těmi několika hodinami, které se svým někdejším spolužákem prožil, náramně spokojen…

„… Někdy na přelomu let 1958 a 1959 mne Bureš požádal, zda bych mu mohl půjčit nějaký fotografický přístroj, který by dokázal zhotovovat reprodukce ve stejné velikosti jako je originál. Hovořil o tom, že si chce udělat reprodukce nějakých výkresů… Nepřekvapilo mě to, protože jsem Bureše znal jako fotoamatéra a věděl jsem, že s výkresy pracuje… Aparát jsem mu tedy slíbil půjčit a pak se řeč stočila na umění fotografovat. Mluvili jsme o hlubotisku, olejotisku a podobně. Ptal se mě, jak se obraz přenáší na kovovou desku k tisku. Protože jsem tuto profesi dělal, popsal jsem mu způsob. Řekl jsem mu, že si musí nejprve pořídit skleněný negativ obrázku, obstarat měděný plech, na něj nanést želatinu v určitém, přesně stanoveném množství a smíchanou s pigmentovou barvou. Že je k tomu potřeba takzvaný syrský asfalt a další chemikálie. Popsal jsem mu také, jak se pracuje s negativem, jak se leptá relief a podobně. Vůbec mě nenapadlo, že by Bureš chtěl využít těchto mých údajů v praxi…“

(Přepis magnetofonového záznamu výpovědi svědka Miroslava Kováře)

Zato Bureše to napadlo.

Už před časem.

Myslel na penězokazectví – na tisk falešných bankovek.

Pozorně poslouchal každé Kovářovo slovo. Mohli bychom se zaměřit na stokoruny a pětadvacetikoruny, uvažoval. Uděláme si úplnou fabriku na peníze. Teď ještě sehnat potřebné věci a rozjet to. Nebude to maličkost, ale jsme přece jenom tři.

Parta bude koukat…

Peníze na obzoru

Koukali.

A samozřejmě souhlasili. Velmi nadšeně dokonce také Vladivoj Tymeš, i když ho trochu zamrzelo, že s tímhle nápadem nepřišel sám. Na Čestmírův návrh se rozhodli pro pětadvacetikoruny a zvláště stokorunové bankovky. „Když to dobře půjde, budeme se topit v penězích,“ nadšeně horoval Marcel.

Byla to však zdlouhavá práce. Náročná na čas a na složité chemické prostředky, které se nesnadno sháněly, ještě horší to bylo s papírem.

Měli však trpělivost.

Rozdělili si úlohy.

Bureš dostal na starost fotografickou stránku věci, Tymeš, který uměl obstojně kreslit, retušoval a maloval. Marcelovi zůstaly na krku neméně důležité technické problémy – opatřit zásobu papíru, stativ, válce a další nezbytné pomůcky. Po několika měsících se práce přece jenom pohnula znatelně kupředu…

„…Když se nám konečně podařilo sehnat potřebné zařízení, začali jsme s praktickou výrobou. Bureš několikrát ofotografoval obě strany stokoruny… a to jak celé, tak i jejich jednotlivé výseky podle barev. Tyto snímky jsme pak ve zvětšeném měřítku retušovali tak, abychom oddělili jednotlivé barvy od sebe. Pak jsme přenášeli obraz na kovovou plotýnku k vyleptání štočku. Do léta 1959 jsme udělali několik negativů na skleněné fotografické desky, z nichž jsme pak obraz přenášeli na kov. Provedli jsme několik zkoušek, ale dokonalý štoček se nám dlouho nedařilo vyrobit. Leptání jsme zkoušeli na dvou deskách po obou stranách. Celkem jsme měli připravené čtyři desky… Později jsme uvažovali i o paděláni pětadvacetikorunové bankovky…“

(Přepis magnetofonového záznamu výslechu obviněného Ludvíka Tosky)

Problémem bylo i získání tiskařského lisu. Smělý s Marcelem se dohodli, že to zkusí společně. Tymeš nechal potom zhotovit v dílně, kde dělal jeho soused, dva železné válce, které měly asi 7 centimetrů v průměru a byly 20 centimetrů dlouhé, Toska se zase postaral o vyrobení stojanu, do něhož byly oba válce proti sobě zasazeny. K jednomu z nich přidal kliku na otáčení.

Pak už mohlo – po několika změnách výrobního postupu – dojít ke zkoušce. Vybrali si byt u Vladivoje, kde je nikdo nerušil. Tymeš použil rytiny, na které už předtím pracoval. Barvu ukradl na svém pracovišti Bureš… Všechno šlo podle plánu.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Smělý.

Marcel byl nadšen.

Mezi válci lisu vyběhl otisk poměrně dobře provedené rytiny jakéhosi hradu, vše v modré barvě. Rytina hradu zaujímala celé dvě třetiny obrázku, zbylá třetina byla vyplněna rytinou, zobrazující bustu muže. Rámec obrázku v přesné velikosti bankovky tvořily ornamenty, poněkud neuměle prokreslené, ale přece jen dosti věrohodné.

„Ani papír není nejhorší,“ konstatoval Bureš. Barvy se nerozpíjely – to bylo hlavní… „Pro začátek je to vynikající,“ poplácal Marcel Tymeše. „Potřebuješ ještě dostat do ruky ten pravý fortel… chce to trochu jemnější kresby…“

„Chce to vlastně čas,“ poopravil ho Smělý.

Čas měli.

Postupně přestěhovali celou dílnu do altánu v zahradě domku Burešových rodičů v Troji. Ten se pak stal jejich hlavní základnou. Dopravili tam i lis, v altánu se fotografovalo, kreslilo, retušovalo.

Burešovi rodiče neměli ani tušení, co se vzadu v zahradě děje. Věděli sice, že se tam ti tři často scházejí, ale nevěnovali tomu pozornost. Čestmír jim řekl, že mají v altánu malou laboratoř, kde si vyvolávají filmy z výletů a tak.

To rodičům stačilo.

Členové OTHELLA si zde promýšleli i návrhy, co si s penězi počnou. Budou bohatí, budou moci utrácet a rozhazovat, budou si moci dělat, co chtějí…

OBVINĚNÝ BUREŠ: „Počítali jsme kromě osobního obohacení jednak s obstaráním většího množství zbraní, pak hlavně s nákupem starších i novějších vozů, které se měly na popud Tymeše tajně překarosovat na obrněné typy pro případ převratu. K tomu účelu jsme si vyhlédli opuštěnou, zastrčenou parcelu v okolí Prahy, chtěli jsme ji oplotit a zařídit tam dílnu na předělávání vozů. Vozy měly zůstat v ohradě jako pohotovost a vhodně maskované,“ VYŠETŘOVATEL: „A to jste předpokládal, že toto vše by se dalo utajit?“

OBVINĚNÝ BUREŠ: „Když o tom teď uvažuji, připadá mi to nelogické, ale tehdy jsme tak uvažovali…“

VYŠETŘOVATEL: „A další úmysly s penězi?“

OBVINĚNÝ BUREŠ: „Kromě toho jsme potřebovali peníze na nákup drahých chemikálií, zvláště kyselin, kterými Isme chtěli kazit látky v oděvních prodejnách, vstřikovat kyselinu na oděv a do očí příslušníkům bezpečnosti v situacích, kdy se nahromadí více lidí. Potom také k opatřování falešných dokladů, k podplácení a zejména i proto, abychom sami měli dostatek peněz na vlastní útratu.“

(Protokol o výslechu obviněného Čestmíra Bureše)

V zimě 1959 se jim podařilo vyrobit první stokorunu.

Ještě tentýž den v noci zkusili svůj výrobek udat.

Povedlo se.

„To je naše vítězství!“ obřadně jásal Smělý. „Budeme-li mít peníze, budeme mít všechno. Všechno! Můžeme získat vše. To je vítězství, pánové!“

Vzpomněl si v té chvílí i na někdejší návštěvu Cyrila. Docela jistě by ho pochválil za snahu. Dělá, co může!

Bylo to však skutečné vítězství?

Kamínky pro mozaiku

To už o nich totiž bezpečnost věděla.

Z těch i oněch pramenů Sledováním zatím neúplné, i když cenné stopy nadporučíka Křemena a poručíka Bárty z při pádu KLENOTY NA STALINCE – tedy usilovným pátráním po neznámém Česťoví, který Bohuslavu Ryšánkovi prodal Walthra 7,65. Pátráním po zdrojích kšeftování se zbraněmi. Sledováním part, které v té době vyvíjely nějakou činnost. Jednotlivé zprávičky a náznaky se jako kamínky v mozaice dávaly dohromady.

Výsledný obraz nebyl dosud zcela hotov, ale už se rýsovaly kontury.

Čekalo se ještě na pár maličkostí, aby mohl vyniknout i detail…

Nečekalo se zbytečně.

Okrskář natočil do psacího stroje papír a začal ťukat. Před okamžikem přišla do jeho kanceláře asi pětatřicetiletá hezká žena. Jmenuje se prý Zdena Habartová a je barmankou v jednom známém nočním podniku poblíž Prašné brány.

Přinesla okrskáři stokorunovou bankovku.

Teď na světle byla stokoruna hned na první pohled odlišná od té, kterou vedle ní – pro srovnání – položil okrskář…

„Započatá výroba, použitý materiál a pomůcky nemohly vést k zhotoveni dokonalých padělků; jejím výsledkem mohly být nejvýš padělky, které řadíme do III. klasifikačního stupně, zvané ‚Zdařilé‘, to jest zhotovené nedokonalou technickou reprodukcí a způsobilé k oklamání při běžném placení jen za velmi nepříznivých viditelných anebo světelných podmínek pro toho, kdo bankovku přijímá…“

(Diagnostická část znaleckého posudku, který vypracoval Kriminalistický ústav při ministerstvu vnitra)

„Kdo platil touto bankovkou?“ zeptal se okrskář paní Zdenky Habartové.

„Nějaký mladší muž. Pamatuji si to, protože jsme měli včera u baru poměrně malou návštěvu a stokorunou platili za celý večer jen dva hosté. Ten mladík a potom jeden inženýr, který je pravidelným hostem a kterého velmi dobře znám.“

„Mohla byste nám mladíka popsat?“

Bylo vidět, jak mladá žena usilovně přemýšlí. „Ne, to nemohla. Neprohlížela jsem si ho. Dala jsem mu jednu vodku se sodou a vrátila mu drobné. Stokorunu od něho jsem pak položila na tu, kterou jsem dostala od inženýra. U baru je šero, nepřipadala mi nijak divná.“

„A kdy jste přišla na to, že s bankovkou není něco v pořádku?“

„Až po uzavírací hodině. Když jsem sčítala tržbu. Dala jsem si ji stranou, abych vám ji mohla přinést ukázat…“

Shodou okolností se na docela jiném okrsku Prahy objevilo v těch dnech ještě jiné svědectví…

„Bydlím v Troji a denně chodívám do práce a z práce cestou okolo rodinného domku, který má na velké zahradě altán. Už několikrát jsem si všimla, že z domku vycházejí v určitou hodinu dva nebo tři mladíci. Připadá mi, že se chovají neobvykle, protože se vždy velmi opatrně rozhlédnou a teprve potom jde každý z nich jiným směrem pryč… Nechtěla bych nikomu ublížit, ale raději podávám toto svědectví. Jako důvod udávám také to, že mám šestnáctiletou dceru, která tudy rovněž chodívá do práce a z práce a mám strach, aby náhodou nedošlo k nějakému jejímu obtěžování…“

(Protokol o svědecké výpovědi Růženy Zacharové)

Obě tyto zprávy se na městské správě Veřejné bezpečností v Praze dostaly do jedněch rukou.

Nyní už nebylo na co čekat.

SPRAVEDLNOST

Nečekaný úder

Prosinec v devětapadesátém roce byl teplý a blátivý. Počasí ani trochu nevypadalo, Se vůbec ještě do vánoc napadne sníh. Rtuťový sloupek teploměru se stále motal kolem čtyř nebo pěti nad nulou.

Smělému a těm druhým dvěma to vyhovovalo.

Alespoň jim v altánu trojského domku nebyla taková zima…

Sešli se i 18. prosince odpoledne.

Vladivoj Tymeš seděl pak u stolu, nad nímž zářilo ostré světlo, jehož proud usměrňovalo plechové stínítko na čtverec desky stolu. Vypadal jako kouzelník, sklánějící se nad šarlatánskou magickou koulí.

Ludvík Toska a Čestmír Bureš sledovali Vladivojovu ruku, která do měděné desky ryla jemná šrafy. Stáli téměř ve tmě, světlo bylo namířeno jen na malou pracovní plošku. Titěrná robota, kterou dělal Smělý, potřebuje soustředění a jistou ruku.

„Tentokrát to už snad bude lepší,“ pochvaloval si Tymeš, když na okamžik zvedl hlavu od stolu a protřel si oči.

„Výborně,“ přikyvoval Marcel s Burešem. „Dostávám praxi, za nějaký čas to bude pro mne legrace,“ dodával Smělý. „Namaluju vám pak stovku levou rukou a se zavázanýma očima.“

Vnitřek altánu se ze všeho nejvíc podobal hrobce.

Vlhko, vzduch přesycen cigaretových kouřem. Nevětralo se, okna byla přikryta obyčejným bílým plátnem. To zařídil Čestmír. Když už se uvnitř nedalo dýchat, zhasli, jeden z nich vyhlédl ven a bylo-li vše v pořádku, nechali na chvíli otevřené dveře, aby dovnitř vniklo trochu kyslíku…

„Táhne mi na záda,“ stěžoval si teď Vladivoj. „Taky jsi mohl vrata vycpat nějakou pytlovinou. Jestli něco chytnu s ledvinama, půjdu si lehnout do špitálu a máte s prácičkou na pár týdnů pokoj.“

Bureš beze slova svlékl svůj svetr a hodil jej Tymešovi přes ramena.

„Dík!“

Mnoho toho nenamluvili. Nebylo dobré se příliš hlučně vybavovat. Dřevěné stěny lehce propouštěly do zahrady každý zvuk. A hned kolem plotu vede cesta.

„Mám připravit k leptání?“ otočil se k Tymešovi Toska, kterému byla dlouhá chvíle. Vladivoj chvíli uvažoval.

„Už asi ne,“ řekl potom. „Je sedm hodin pryč, za chvíli toho necháme…“

Protáhl se v zádech, obolavělých tříhodinovým hrbením se nad stolem.

„Dneska je osmnáctého, že?“

„Jo.“

„Tak tedy pokračování zítra. Dejte mi někdo cigaretu. Začneme pomalu sklízet…“

Natáhl ruku po cigaretě, kterou mu podával Marcel, ale ani jeden z nich pohyb nedokončil.

Někdo zabouchal na dvířka altánu.

To není táta, napadlo Čestmíra Bureše. Ten vždycky třikrát lehce…

Skočil k vypínači u dveří a ve vteřině byla uvnitř místnosti naprostá tma.

Okamžik bezradnosti. Všichni tři stálí a nerozhodně se dívali na dveře.

„Otevřete! Bezpečnost!“

Další rány na dřevo.

Kolikrát každý z nich během let jejich činnosti přemýšlel, co by udělal v okamžiku, jako je tento.

Teď nebyli schopni udělat nic.

„Himl hergot!“ zasykl Marcel. „Zrovna nemám nic v ruce!“

„Pst!“ šeptal Smělý. Snažil se něco vymyslet. Dveře jsou zavřeny na velkou, těžkou závoru. To jim ale není nic platné, když se okénkem neprotáhnou a žádný zadní východ tahle bouda nemá. Nejhorší, že všechny krámy mají rozložené po stole. A že nevědí, kolik je těch venku.

Risknul poslední, co mohl ještě udělat. Alespoň trochu zahladit stopy!

„Počkejte!“ křikl do tmy směrem ke dveřím. „Počkejte moment, jen co najdeme vypínač!“ Šmátral zatím rukama po stole a prsty potmě zachycoval nebezpečné usvědčující předměty. Desky, rydla, předlohy, vaničku. Shrábl všechno do dlaně a udělal několik nejistých kroků do kouta boudy. Tiše zaklel, protože se o cosi praštil do hlavy. Sehnul se a hodil věci na zem. Potom k nim přikopl starý pytel, který se tady řadu měsíců bez užitku povaloval. Teď je měl zachránit.

To vše trvalo strašlivě dlouhé vteřiny.

Kdesi z domku uprostřed stráně se ozval křik dítěte.

Na zahradě před altánem byl klid.

Jako by ti venku docela trpělivě a klidně vyčkávali.

A jakoby věděli, že jim nic nemůže ujít.

Čestmír to už nevydržel. Sáhl po vypínači a stačil ještě vytáhnout lampu co nejvýše ke stropu.

Zamžourali do prudkého světla. Toska udělal dva kroky ke dveřím, ale Smělý ho ještě strhl zpátky. Sáhl do zásuvky stolu a vytáhl tři amatérské pornografické fotografie pohlednicového formátu. Hodil je na desku stolu. Přistrčil k nim fotoaparát…

To už však mezitím Čestmír Bureš odemkl. Dveře se prudce otevřely dokořán. Vešli tři příslušníci Veřejné bezpečnosti.

Jeden z nich držel v ruce rozsvícenou baterku a její kužel, rozptýlený stropní lampou, lehce sklouzl po místnosti. Zachytil se o nahý prs nehezké ženy na prostředním ze snímků na stole…

„…Dne 18. prosince 1959 o 19.15 hodin byl v Praze vzat do prozatímní vazby podle § 77 tr. ř. Vladivoj Tymeš, nar. 9. 7. 1933 v Praze… zaměstnáním technický úředník… ženatý… Vladivoj Tymeš je důvodně podezřelý, že společně s Čestmírem Burešem a Ludvíkem Toskou vyráběli a přechovávali padělatelské náčiní na výrobu československých bankovek… jelikož je podezření, že by vyšetřováním na svobodě toto mařil tím, že by působil na svědky, ponechává se ve vazbě…“

(Protokol o vzetí do prozatímní vazby)

Zanedlouho odjížděl vůz hlídky VB od domků v trojské stráni do města.

Na dveřích altánu v zahradě Burešových se objevily úřední pečeti.

Jakási žena z domku naproti se dívala z okna, nechápavě vrtěla hlavou a dlouho sledovala očima auto, které sjelo úzkou cestou dolů, přejelo most a zmizelo v ruchu pražských ulic.

Podivná povinnost

Starý Bureš si hned za dveřmi svlékl těžký kožich a šel si ohřát ruce ke kamnům. Přece jenom začínalo trochu mrznout.

Rozhlédl se. Na kanapi se povaloval Láďův zimník. Nikdo asi není doma. Vyšel na dvorek. Mrtvo. Přišoural se k němu pes a třel se o jeho nohu. Hrábl mu mezi uši a bezmyšlenkovitě se vracel zpátky.

Pak už se brzy u branky objevila jeho manželka, paní Burešová.

„Přišli si pro ně!“ vyhrkla hned, jak ho uviděla.

„Pro koho?“

„Pro našeho Česťu a pro ty dva jeho kamarády, co sem za ním chodili.“

„Bezpečnost?“ zeptal se otec.

Přikývla.

„Prohledali celý altán, zabavili nějaké věci a odvezli to i s chlapci. Do altánu prý nesmíme. Co budeme dělat?“ naříkala matka.

„Nic nevíš, nic od tebe nemůžou chtít!“

„Ale co když přijdou znovu?“

Ano. Co když se ještě vrátí?

To bylo to, na co Čestmírův otec právě myslel. Na podzim, před několika měsíci, se mu syn s něčím svěřil. Táto, řekl tehdy, kdybys někdy náhodou dloubal v zahradě, tak vedle altánu, takových sedm metrů směrem ke studni je zakopaná dřevěná bedýnka, asi jako od cukru. Nech ji tam, to je naše věc.

Tenkrát se neptal, co je v ní. Teď ho ta krabice začala tlačit jako můra.

Co když budou šťourat v okolí?

Ne, na nic nesmějí přijít!

Rozhodl se…

Večer po desáté vyšel před domek do úzké uličky. Všude byl klid, jen od sousedů naproti probleskovala mezi stromy světýlka. Obešel dům, poslouchal, prohledal celou zahradu a opatrně svitli do koutů úzkým paprskem baterky. Postál u altánu. Kdesi nahoře ve stráni zavyl pes, od mostu zahlomozila tramvaj.

A potom zase ticho. Mrazivé ticho.

Vrátil se do dvorka a z přístřešku u plotu vylovil motyku.

Začal kopat. Asi za hodinu narazil v zemi nedaleko altánu na víko.

Odložil motyku a hrabal. Potmě, jen podle hmatu. Zem byla trochu promrzlá a šlo to ztěžka. Mrazík mu zalézal za nehty. V duchu klel a dýchal si na špinavé ruce.

Konečně se bedýnka objevila celá. Vytáhl ji ze země a díru znovu zahrabal. Vyšel měsíc z mraků a svítil na práci. Potom pečlivě uhrábl povrch, napřímil se a naslouchal. Nic. Rozsvítil baterku a na čerstvou hlínu nastlal vrstvu zetlelého listí.

Prohlédl si svou práci. Dobré je to! V předsíni otevřel víko skříňky, zajištěné obyčejnou petlicí. Na povrchu ležely nějaké tvrdé desky, zabalené do voskového plátna, pod nimi několik plochých krabiček různých velikostí a se zalitými víky. Dovnitř se nedíval. Obsah ho nezajímal.

Vzal rychle skříňku a vyšel z domu. Dal se směrem dolů, na cestu k řece. Chvíli šel podél topolů po navigaci.

A pak své břemeno hodil do vody.

Nepotopilo se, jen plavalo po povrchu, zvolna se otáčelo a proud je zanesl zpět ke břehu.

Bureš tedy vytáhl bedničku z vody, otevřel ji a nacpal dovnitř kamení, posbírané po břehu. Pak ji hodil do Vltavy znovu. Zachytila ji vlna a zvolna unášela směrem k jezu. Otec klusal po břehu. Oči nespouštěl z předmětu, matně se lesknoucího a pohupujícího na vlnách. Utíkal až k jezu. Tam skříňku popadl silný proud a vrhl ji na betonový sloupek. Nejasně zaslechl praskot dřeva a pak mu předmět zmizel z očí…

SVĚDEK: „Byl jsem si vědom, že tento truhlík a jeho obsah nějak souvisí s trestnou činností mého syna Čestmíra… Se svou manželkou jsem o zničení truhlíku nehovořil… Také nemohu říci, že bych měl jasno v tom, o jakou trestnou činnost v případě mého syna šlo. Když se se svými kamarády scházel v altánu, nikdy jsem tam za nimi nešel a nevím tedy, co tam dělali… Ani v jejich nepřítomnosti jsem nikdy nevešel do altánu, protože syn mi to výslovně zakázal…“

VYSLÝCHAJÍCÍ: „Syn vám to zakázali A vy jste ho poslechli Zdá se vám to správné?“

SVĚDEK: (neodpovídá)

VYSLÝCHAJÍCÍ: „Vraťme se ke zničení doličných předmětů. Proč jste takto jednal?“

SVÉDEK: „To vše jsem udělal proto, že jsem si myslel, že tím pomohu svému synovi Čestmírovi, když tyto věci nebudou u nás v zahradě nalezeny…“

(Protokol o výslechu svědka Bořivoje Bureše)

Starý Bureš se rychle vracel domů, roztřesen zimou a nervozitou.

Splnil to, co považoval za povinnost vůči svému synovi.

Podivná povinnost.

Nevěděl, proč to dělá. Ale myslel si, že musí. Dovedl svou nekritickou a nerozumnou opičí lásku k synovi až do úplného konce.

Osudná věta na pásce

„Dáme to nadporučíku Jeníkovi,“ rozhodl na krátké ranní poradě náčelník.

Jeník přikývl, i když příliš velkou radost neměl.

Co dělat! Nadporučík byl sice ostříleným kozákem z kriminálky, jenomže zrovna teď se toho na něho nahrnulo hodně.

Nemá na stole pro spisy ani kam položit svačinu.

„O co jde?“ zeptal se potom toho, kdo mu novou složku předával.

„Vladivoj Tymeš a spol… pokus o penězokazectví a nedovolené držení zbraní…“

Jeník se vrátil do své kanceláře a rozevřel desky.

No, snad to půjde rychle, pomyslel si za chvíli.

Není to ovšem nic zvláštního, moc se jim toho udělat nepodařilo, důkazy proti nim mají, snad tedy nebudou zapírat.

I výsledky domovních prohlídek mluví proti nim, z toho se budou těžko vykrucovat. Vždyť jenom v bytě u Tymeše se kromě padělatelských potřeb a velkého množství pozitivů bankovek našel takřka celý arsenál…

„…1 kovová krabice s obsahem 120 kusů nábojů do samopalu, 2 velké zásobníky do samopalu a 2 malé, pistole ráže 6,35 značky Sauer, kožené pouzdro na tuto pistoli a 34 nábojů 6,35, 4 kusy světelných raket, 5 dělobuchů, 9 kusů rozbušek různého typu, 5 elektrických rozněcovačů, 4 útočné ostré granáty československé výroby, gumový obušek naplněný pískem…“

(Protokol o provedení domovní prohlídky)

O nic méně toho nebylo nalezeno ani v trojském domku u Čestmíra Bureše. Nadporučík Jeník pročítal protokol a zatrhával si v něm některé body…

„…V altánu ve sporáku bylo nalezeno: 11 kusů skleněných fotografických desek s obrazem stokorunové bankovky, měděná deska s leptem stokorunové bankovky, jedna zvětšenina této bankovky připevněná na prkně… Dále pak byla v dílně obviněného Čestmíra Bureše objevena kovová krabice zalitá voskem s tímto obsahem: 7 ks světlic, 20 ks nábojů do vojenské pušky, 1 zásobník do vojenské pistole… V místnosti, kde měl obviněný uschovanou motorku zn. Pionýr, byla nalezena vojenská pistole belgické výroby, ráže 9 mm… V okapu nad dílnou pak dva kusy třaskaviny a vojenská puška zabalená v konzervačním papíru… Ve staré hudební skříni v altánu zahrady byla nalezena celá řada radiosoučástek nejrůznějšího druhu, které byly zřejmě odcizeny na pracovišti obviněného…“

(Protokol o provedení domovní prohlídky)

A Ludvík Toska?

Ani ten nezůstal pozadu…

„…V sekretáři pokoje jeho bytu bylo objeveno toto: 1 pistole zn. CZ ráže 7,65 milimetrů, 43 kusů nábojů do této pistole, jeden náhradní úderník, útočná dýka a vojenský nůž…“

(Protokol o provedení domovní prohlídky)

Další lejstra.

Posudky z kriminalistického ústavu a oddělení zkušebny platidel při státní bance byly věcné a stručné…

Znalci potvrdili, že podle analýzy a zkoumání usvědčujícího zabaveného materiálu jde o pokročilou přípravu k padělání platidel, která mohla vést k zhotovení většího množství padělků stokorunových bankovek vzor 1953. Příprava byla ve stadiu, kdy padělatelů překonali počáteční obtíže a neúspěchy a jistě by v práci pokračovali. Pracovní postup byl neodborný, odvozen z určitých znalostí fotografie a knižních informací… V případě zhotovení většího množství padělků a dání do oběhu nemohla být sice ohrožena měna, ale mohlo dojít k určitému narušení oběhu zákonných peněz.

A tak dále, a tak dále.

Kruh se zdál úplný.

Nadporučík Jeník se rozhodl, že hned začne s výslechy.

Jenom tak se může dostat dopředu. Snad se mu povede, aby mu řekli něco nového.

Zvedl telefon: „Pošlete mi sem zajištěného…“ rychle mrkl do spisu a vybral si toho, který byl uveden až na posledním místě, „zajištěného Ludvíka Tosku.“

Marcel byl připraven vypovídat.

Co jiného mu zbývá!

Chytili je přece při činu. Zapíráním by si jenom přitížil.

Ano, slušně potom odpovídal Jeníkovi, ano, soudruhu, chtěli jsme peníze a tak jsme to zkusili takhle. Ano, spolčil jsem se s ostatními, navrhli mně to, získával jsem materiál, měli jsme práci rozdělenou, vlastnil jsem kromě toho zbraně, na které jsem neměl povoleni, lituji toho.

Páska magnetofonu se zvolna odvíjela z levého kotouče na pravý…

Pro dnešek stihl Jeník jenom první část Toskova výslechu. I tak už byla na ulicích tma, když odcházel domů. Cestou přemýšlel. Ten Toska vypadá jako inteligentní člověk. Ale přece jen mu něco na jeho výpovědi vadil Proč se ke všemu tak ochotně přiznává? Proč? Divné!

To se často stává v případech, kdy se za věcí, o niž je řeč, skrývá ještě něco jiného – mnohdy závažnějšího.

Že by i tentokrát?

Třeba přehání. Třeba si Toska chce jenom opatřit nějakou tu polehčující okolnost… Nadporučík si znovu probíral všechno, co mu vyslýchaný říkal.

A čím více na to myslel, tím více zpomaloval, ačkoliv mu už jen pár minut scházelo k tomu, aby zazvonil u dveří svého bytu.

Tam na konci…

Ano, to mu teď nejvíc leželo v hlavě.

Konec výslechu.

Několik posledních vět.

On – Jeník se ho ptal, jestli si je vědom, že se dopustil závažné trestné činnosti. A že za ní bude potrestán.

Toska pokrčil rameny a řekl… jak to vlastně řekl?… řekl něco o tom, že je lepší sedět za padělání, než za něco jiného. Jeník ho už nesledoval tak pozorně, považoval tenhle závěr výslechu spíš už jen za takovou konverzačku. Zeptal se ho, za co třeba. A Toska odpověděl. No, to je jasné! Toska zamumlal něco jako, že je to lepší než třeba za vraždu.

Za vraždu!

Řekl to opravdu?

Nadporučík Jeník si nebyl docela jist.

Byl si však zcela jist, že teď domů nedojde. Za několik minut zapínal ve své kanceláři magnetofon. Poslechl si celý Toskův výslech od začátku.

A potom to přišlo…

„… jste si vědom, že jste se dopustil vážné trestné činnosti, za níž budete podle zákona potrestán?“

„Jsem…“

„Je vám to lhostejné?“

„Není. Je lepší sedět za penězokazectví, než za něco jiného.“

„Přistupujete k tomu lehkomyslně. Za co třeba?“

„No třeba za vraždu… Ale na tom nezáleží, to říkám jen tak…“

No třeba za vraždu! No třeba za vraždu!

Jeník nechápal, jak mu to mohlo předtím utéct…

Zvedl telefonní sluchátko z vidlice: „Přiveďte mi ještě jednou obviněného Tosku! Potřebuji si v jeho výslechu cosi doplnit…“

Seděli pak okamžik mlčky proti sobě a Jeník cítil, že se v něm přece jenom trochu rozlévá vzrušení. Trochu se za to styděl. Jako by byl nějaký zelenáč…

Ale jak teď na to? Aby ho nepoplašil.

Nedá se nic dělat. Zkusit to musí… „Poslouchejte, Tosko, víte vůbec, proč tady jste?“

„No přece kvůli těm bankovkám.“

„Ano…“

„A kvůli těm zbraním, co jsme měli.“

„Taky. Ale jde přece i o další činnost vaší skupiny. Nebylo by pro vás lepší, kdybyste se nám se vším podrobně svěřil?“

Marcel nejistě těkal očima.

Nadporučík Jeník poznal, že s největší pravděpodobností uhodil hřebík na hlavičku. V Toskovi zřejmě bojují proti sobě dva názory.

Mluvit, nebo nemluvit?

Vyšetřovatel se tvářil netečně a listoval v papírech.

Když už to trvalo příliš dlouho, zvedl hlavu: „No? Myslete na budoucnost, člověče! Jde přece o závažné věci…“

Chvíle ticha.

Ludvík Toska, Člen skupiny OTHELLO, vázaný přísahou, mohl klidně cokoliv popřít. Mohl se usmát, nedůvěřivě a chytrácky, mohl dělat překvapeného nebo uraženého, mohl vypadat jako milius. Mohl zkrátka v tomto okamžiku učinit desítky věcí a vyslovit desítky odpovědí.

Jen ne tu, jež v následující vteřině padla. Jako výsledek vnitřního boje, který se v Marcelovi odehrál. Zvítězil strach o vlastní osobu.

Tedy rozhodnutí mluvit…

OBVINĚNÝ: „Soudruhu vyšetřovateli, s tím vším já nemám nic společného! Skutečně ne! Přišel jsem do skupiny až mnohem později. Až když se oni vrátili z vojny. To všechno předtím dělali hlavně Tymeš, Bureš a ještě nějací další, které já už neznám…“

VYSLÝCHAJÍCÍ: „Co všechno?“

OBVINĚNÝ: „Všechno!“

VYSLÝCHAJÍCÍ: „Mluvte konkrétně!“

OBVINĚNÝ: „Všechno. I tu hlídku!“ VYSLÝCHAJÍCÍ: „Hlídku?“

OBVINĚNÝ: „Ano, tu vojenskou hlídku u židovského hřbitova…“

(Protokol o výslechu obviněného Ludvíka Tosky)

Jeník zvedl ruku a otočil vypínačem magnetofonu. Přetočil kotouč o několik otáček zpět. Posledních pár Toskových vět poslouchal znovu.

Nechtělo se mu věřit!

Samozřejmě, přepadení vojenské hlídky! Zavraždění Rudolfa Šmatlavy. Mluvilo se o něm na hodně poradách, přestože už od činu uteklo hezkých pár let. Martinec, který měl tu nepříjemnou záležitost na starosti, za ni občas dostával kázání.

Bylo to ohromující, neuvěřitelné!

Po více než sedmi letech!

Po sedmi letech, kdy vrahové unikali spravedlnosti!

Opřel si obličej do dlaní a protřel si oči. Pak se podíval na Ludvíka Tosku, který těžce dýchal, jakoby měl za sebou namáhavý fyzický výkon.

„Dobře,“ řekl nadporučík, „tak a teď si vás zkonfrontuji s ostatními…“

Cesta skupiny OTHELLO byla v tom okamžiku takřka u konce.

Dohra

Vše další už mělo obvyklý průběh.

Obvinění zpočátku kličkovali. Zapírali. Zejména Vladivoj Tymeš a Bureš. Vymlouvali se na další osoby. Zatahovali do věcí nové lidi – i ty, kteří partu před lety opustili. Docházelo tedy k novým zatčením, k novým výslechům, k nekonečným konfrontacím.

Padly masky kamarádství a solidarity.

Jeden zbaběle obviňoval druhého.

Síť faktů se však kolem nich nemilosrdně stahovala. Svědectví byla průkazná. Mimo jiné poznal Bohusiav Ryšánek, pachatel fingovaného vloupání v případě KLENOTY NA STALINCE, v Čestmíru Burešovi onoho mladíka, který mu na jaře 1958 prodal za tisíc korun pistoli značky Walther. Svou roli hrály i důkazy, nalezené při domovních prohlídkách. Na světlo se dostaly i věci, které poschovávali ve skrýších, jež pak sami nedokázali najít. Dlouhé seznamy. Zbraně, munice, součásti vojenské výzbroje a výstroje, nálože…

To všechno, co mělo sloužit proti zřízení, jež členové OTHELLA nenáviděli.

To všechno, co se nakonec u soudu obrátilo proti nim.

Náčelník nabídl kapitánu Martincovi křeslo. „Myslím, že jste si oddychl, co?“ řekl.

Kapitán přikývl.

„Vy snad také, soudruhu majore…“ odpověděl.

„Máte pravdu. Je to moje největší radost, když mohu odškrtnout případ, který už se pomalu blíží k ‚pomníčku‘. Ale upřímně… přestával jsem již věřit, že se vám to podaří…“

„To není má zásluha. Nebýt nadporučíka Jeníka z městské správy, tak jsme asi dodnes tam, kde předtím.“

„Slyšel jsem o tom. Dobrý vyšetřovatel. Jak dlouho je v hodnosti, nevíte?“

„Myslím, že asi pátý rok.“

„Podívám se na to.“

To Martincovi stačilo, aby už teď v duchu Jeníkovi blahopřál.

Zaslouží si to…

Do soudní síně svítilo ostré slunce.

Byl už červenec roku 1960.

Na lavici obžalovaných zasedlo sedm příslušníků bývalé skupiny OTHELLO. Všichni ti, kteří před devíti lety společně začínali. Někteří z nich žili už řadu let normálním životem. Jistě se k tomu přihlédlo, účty z minulosti bylo však přece jenom třeba vyřídit. Poslední příležitost.

Poslední příležitost, kdy bude ještě možno leccos zapřít, shodit na druhého, vyškemrat si mírnější trest.

Prokurátor měl však k dispozici bohatou paletu důkazů. Některé výpovědi přinášely jasno i do dalších, zdánlivě podřadných podrobností.

Nebylo kam uhnout.

Vladivoj Tymeš se snažil zůstat „Smělým“ i před soudem. Jediný on…

Prokurátor: „Chcete vidět snímek vámi zavražděného Šmatlavy?“

Tymeš: „Proč ne?“

Přistoupil blíž a vzal do ruky fotografii. Prokurátor: „Je to ten voják, s nímž jste se rval o zbraň a kterého jste spolu s obžalovaným Burešem zastřelil?“

Tymeš: „Je.“

Prohlížel si jasně viditelné dva otvory v těle Šmatlavy a jakoby spokojeně pokyvoval hlavou.

Prokurátor: „Necítíte výčitky svědomí nad touto obětí?“

Tymeš jen pokrčil rameny.

„Myslíte, že tento mladý voják musel skutečně zemřít?“

„Potřebovali jsme zbraně…“

„I za cenu životů?“

„Ano.“

Obhájce, který až dosud úspěšně operoval s tehdejší mladickou nerozvážností svého mandanta, byl v té chvíli docela vyveden z konceptu.

A potom zůstala křesla soudců na nějakou dobu opuštěna.

Soud se odebral k poradě.

Přišlo finále.

Otřesné, ale spravedlivé…

„Rozsudek. Jménem republiky! Městský soud v Praze, odd. 1, projednal v hlavním líčení konaném ve dnech 11.-16. července 1960… trestní věc obžalovaného Vladivoje Tymeše a spol. a rozhodl…“

Předseda senátu začal číst pasáž, v níž se hovořilo o výši trestů.

Napětí dosáhlo vrcholu a pak rychle kleslo.

Vladivoj Tymeš – trest smrti.

Čestmír Bureš – trest odnětí svobody na 25 let.

Ludvík Toska – 14 let.

Josef Smutný – 8 let.

Josef Malík – 7 let.

Jiří Velebný – 12 let.

Karel Žák – 7 let…

V soudní síni bylo ticho.

Tymeš, Velebný a Toska podali proti rozsudku odvolání. Nejvyšší soud je však v odvolacím řízení ve dnech 24. až 27. srpna 1960 zamítl.

Skupina OTHELLO dohrála. Po činech přišel trest.

Spravedlnost si našla svou cestu.

I v tomto případě.

A i když její cesta trvala nezvykle dlouhou dobu.

„Máte nějaké poslední přání, Tymeši?“

„Chtěl bych žít.“

„Ten, kterého jste zabil, chtěl také žít. Jinak nic?“

Neodpověděl.

Odmítl snídani a ani na okamžik nezvedl oči od země.

Potom vraha Rudolfa Šmatlavy Vladívoje Tymeše, který si nechal říkat Smělý, odvezli. V jiné budově vstoupil do místnosti s cementovou podlahou.

Do konce jeho života zbyly už jen minuty.

Vteřiny.