Milan Gruber (Milan Hojer)

Souboj v aréně

Kapitola první

PAN PROFESOR

(Květen 1976)

1

Toho dne byl u něho doktor. Když si ho poslechl a změřil tlak, řekl: „Hm.„

Pacient si otřel orosené čelo a nadzvedl se na lůžku.

„Nelíbím se vám?” zeptal se.

„Ale pročpak? Vylízal jste se z nejhoršího,“ řekl lékař. „Ale… Dopsal recept, nadzvedl brýle a pousmál se. Byl to ale naaranžovaný úsměv profesionála, což pacient okamžitě poznal.

„Budík hapruje, že?“

„Není to nejhorší, pane profesore, ale pošlu pro vás sanitku a musíme nechat natočit kardiogram. Pro jistotu, abychom oba měli klid. Nejsme žádní mladíci,” zazubil se lékař.

Mluvil v množném čísle, z čehož pacient vytušil, že ho chlácholí. Zřejmě má srdíčko pěkně rozházené a chřipka, kterou chytil, mu ještě dodala. Přesto se ohradil.

„Třiapadesát je nějaký věk, doktore?”

„Jak pro koho, odvětil lékař a přisedl si k pacientovi na lůžko. „Všechno se ale srovná.

Jen se nesmíte přetahovat. Žádné chození, ani kouření. A taky žádný ponocování.

Prý pořád něco sepisujete a často až do rána, říkala mi ta vaše — ehm — paní,..

„Hospodyně, doktore! Hospodyně!“

„Taky bych takovou hospodyni bral, pobaveně se zatvářil doktor a mrkl na pacienta.

„Co to bude, až to bude? Román? Musel jste si venku užít. Slyšel jsem ve fabrice, že jste sjezdil celý svět. To jste dost viděl a taky si dost užil.**

„Kdepak celý svět. Ale užil jsem si, to jo.*

„Až se vykurýrujete, musíte mi vyprávět. Já jsem zazděný v Kostelci už dvacet let — co Já vím o světě.

5

„Zato jste doma,” řekl pacient a zabořil hlavu do polštáře. „Svět je svět a doma je doma, doktore dodal a hleděl kamsi do stropu.

„Jo — a nic tučného. Řekněte paní — ehm — hospodyni, žádná vepřová a podobně.

Jen lehčí stravu a nepřejídat se. A tu sanitku — kolik máme? Doktor povytáhl rukáv a podíval se na hodinky. Bylo krátce po poledni. Mohl by jí zavolat z nemocnice hned, ale nechtěl pacienta zneklidňovat. Byla to angína pectoris s běžnými komplikacemi vyvolanými nachlazením.

„Pošlu vám ji zítra. Zítra ráno. Teď hlavně ležte a berte ty prášky, co jsem vám napsal.

Když za doktorem zapadly dveře, pacient se na lůžku pozvedl. Povytáhl nohy zpod deky. Hle, cítí se docela svěže! Zkusil vstát a nohy poslouchaly. Byly pevné jako pilíře. Navlékl se do županu a přešel pokojem. Pootevřel dveře do koupelny, rozsvítil, roztočil kohoutek a chrstl si na obličej vodu. Nyní již úplně procitl. Oholil se a přičísl a před zrcadlem si promnul tváře.

Tak co, profesore? Sešpulil před zrcadlem rty a nadzvedl husté, tmavé obočí. Chvilku se na sebe díval.

Role profesora mu sedí a od Davida to byl dobrý nápad. David je hlava, když ho poslal do Kostelce s touhle legendou. S papíry profesora angličtiny v invalidním důchodu se mu v Kostelci slušně a hlavně klidně žije.

Nikdo se ho příliš na nic nevyptává. A nikdo taky neví, kdo vlastně je. Aby se přikryl ještě pořádněji, nabídl se v papírně: budou li potřebovat tlumočníka, mohou přijít.

Zatím tlumočníka nepotřebovali, ale požádali ho, zda by si vzal do práce dva inženýry. Maška a Labuse. V létě mají odjet do Anglie převzít nějaké mašiny a tak trénuji slovíčka a výslovnost. Labus má přijít ve tři. Měl by mu brnknout a odřeknout, když doktor strašil.

Už držel v ruce sluchátko, ale zase je položil.

Nikdy se žádné nemoci nepoddával a nyní, když je konečně v Kostelci, tak se s loží?

Že mu srdce hapruje, věděl. Ale žádnou nemoc neléčí jen doktoři, prášky a injekce.

Taky vůle. Nikdy se nepiplal s kdejakým píchnutím a zabolením, a teď najednou?

Popošel k oknu, odkud se otvíral pohádkový pohled na klidně plynoucí řeku, sevřenou v údolí. Třpytila se, jako poházena stříbrnými a zlatými flitry. Jaro ji vyšperkovalo.

6

Shodil ze sebe župan a navlékl se do kalhot. Rychle vklouzl do bot a ze skříně vytáhl větrovku. Dřív než vzal za kliku, přitiskl ucho ke dveřím. Marta, Davido va sestra, která tu ve vilce bydlela s ním a pomáhala mu hospodařit, se odnikud neozývala. Buď si zdřímla, což po obědě dělávala, anebo je vedle u sousedů. Kdyby spala, hrálo by rádio. Ale v domě bylo ticho.

Z vilky vyšel zadním vchodem a kryt křovím dostal se zkratkou k pěšině, která vedla dolů k řece. K jezu. Tam musel.

2

Nevěděl, že Marta si dole počkala na doktora a ten jí otevřeně řekl, jak je na tom pacient.

„Je Jura, ale srdíčko má na rozsypání. Musí zůstat v naprostém klidu. Až mu udělají kardiogram, asi si ho nechají ve špitále. Dejte na pana profesora pozor!”

Přehodila přes sebe kabát a běžela na poštu. David ji úpěnlivě žádal, ať mu hned zavolá, kdyby něco s Jirkou bylo. Nyní netrpělivě seděla na dřevěné lavici a koukala na nástěnné hodiny, které se na kostelecké poště líně vlekly.

Vstala a vstrčila hlavu do okénka.

„Mohla bych dostat tu Prahu bleskem?”

„Bleskem? To ale bude drahý, paní!” opáčila dívka za okénkem, nenadšena žádostí, jež ji vyrušila z poklidné polední siesty.

„To nevadí! Dejte to bleskem. Ta věc je velmi důležitá!”

Dívenka se otráveně srovnala na židli, zmáčkla tlačítko a tlumočila Martinu žádost dál. Aniž odložila sluchátko, utrousila koutkem úst: „Druhá kabina, paní!”

Telefon v budce zadrnčel.

„David? Tady Marta!”

„Stalo se něco s Rackem?“ Ze sluchátka zazněl starostlivý hlas.

„Snad .. Snad ne … Nezlob se, že volám. Ale mluvila jsem s lékařem. Byl u něho…

Chce ho dát převézt do nemocnice.”

Po chvilce ticha se muž na druhém konci drátu zeptal:

„Kdy?“ „Zítra ráno!“

7

„Zítra?”

Opět ticho. „Nic mu neříkej. Hned jedu do Kostelce, A něco zařídím tady v Praze.

Díky, Martičko.

Za dvě hodiny budu u vás.“

Sluchátko zaklaplo, až se dívenka u okénka, která si nemohla nechat ujít, co se to povídalo bleskem, lekla.

Ještě se oknem dívala za Martou a přemýšlela, co znamenal tenhle telefon. O Martě Gertnerové věděla, že se do vilky nad jezem nastěhovala s tím podivným profesorem, který se v Kostelci objevil asi před měsícem. Povídalo se, že mu Marta dělá hospodyni Jen tak jako na oko; protože která hospodyně také píše mužskému na stroji? A vůbec? Dívenka za oknem kostelecké pošty zavrtěla hlavou. Ten profesor se přece jmenuje Raška. To jméno si dobře pamatuje. A přitom slyšela, že si Gertnerová povídá s nějakým Davidem o Rackovi.

Najednou připadlo dívence z pošty, že tu něco nehraje. Racek a David. David a Racek. Ve skutečnosti se lidé jmenují normálněji. Neměla by… ? Kdy říkal že přijede?

Za dvě hodiny? Tedy ve tři. Ve dvě skončí službu. Schválně se ve tři půjde p odívat k vilce a napíše si číslo toho auta.

Pak možná …

Chtěla si nechat ten nápad pro sebe, ale když se v zápětí objevil u přepážky strážmistr Šimáně, svěřila se mu.

3

Úzká pěšina, která se příkře svažovala k řece, byla jílovitá a po včerejším dešti připomínala spíše klouzačku. Balancoval po ní a když byl na konci, cítil, že na ní nechal hodně sil.

Zdálo se mu, že nohy , ještě před chvílí pevné , povolily, z ničeho nic zavrávoral, takže se musel přidržet nejbližšího stromu. Také dech mu ztěžkl a místo plic jako by měl v sobě dva olověné talíře. Bodlo ho na prsou ale tu bolest znal. Přichází jako blesk a bleskově zase mizí. Nemocné srdce, když se unaví, sevře se nedostatkem krve. Znal to, jako kdyby studoval medicínu. Pomůže bílá tabletka nitroglycerinu.

Tubu s nimi nosí už léta. Ještě když byl v Londýně.

8

Vsunul si prášek pod jazyk.

Únava odplula jakoby mávnutím kouzelného proutku, zrak se mu rozjasnil. Ještě kousek a bude u cíle. Pohlédl na řeku, v níž stín strání již utopil jarní třpyt, ale i taková, jaká byla, černá a na pohled neproniknutelná, ho přitahovala. Věděl o pěšině podél břehu a po pár krocích ji našel. Nohy se bořily. Sníh tu snad roztál teprve dnes.

Musel pomalu. Pomalu krok za krokem. Najednou se vynořila zídka. Byl to kousek zvětralé, rozdrobené stěny jakéhosi domku, který tu kdysi stál. Poblíž kus udusané země. Několik kachliček. A jinak nic. Zhluboka se nadechl a ohmatával rukou zídku.

Jako by v ní byl skryt poklad.

Strážmistr Šimáně, který mu byl v patách, nevěřil svým očím.

Tak Maruna z pošty měla pravdu.

Co ten chlap hledá? Že by ty cihly hladil? Nesmysl. Něco tam musí mít. Snad mrtvá schránka? Slyšel o nich v kursu a dost o těch tajných skrýších také četl.

A pak spatřil, jak muž u zdi se najednou zprudka napřímil a klesl k zemi.

Jako by byl zasažen střelou.

Všude kolem bylo však hrobové ticho. Strážmistr vyšel z lesa.

Přibližoval se ke zbořenisku a stále ještě nevěděl, co se stalo. Proč tam ten člověk leží?

Urovnal si opasek a blůzu.

Když se sklonil nad ležícím mužem, zíraly na něho vyhaslé oči.

Zmateně se rozhlédl.

Po cestě vedoucí podél řeky přijížděla černá limuzína. A strážmistr, klečící nad mrtvým mužem, viděl prvně za léta služby v těchto končinách auto. Zahlédl, jak z auta vyskakuje štíhlý chlapík.

Doběhl s rozevřenýma rukama, jako by mrtvého chtěl obejmout.

Strážmistr slyšel, jak zašeptal:

„Racku!”

V tom jediném slově bylo cítit navršenou bolest.

Pak zvedl oči k uniformě a zeptal se: „Kdy se to stalo?”

„Váš občanský průkaz, prosím!” řekl místo odpovědi strážmistr Šimáně, ale ač chtěl, nevymoduloval z hlasivek předpisový úřední tón.

9

Před strážmistrovýma očima se mihla služební legitimace.

„Promiňte, soudruhu plukovníku ….“

Ale David, skloněn nad mrtvým přítelem, již nic neslyšel. Myšlenkami byl zcela jinde.

5

Kapitola druhá

PRVNÍ KONTAKT

(Září 1954)

1

David se v Londýně Jmenoval Duff Greenwood. Byl to úspěšný reportér Expressu a neméně schopný československý rozvědčík. Nyní právě brázdil v rozhrkané fordce kovovým veletokem na Oxford Street a nervózně pohlížel na hodinky. Na pátou hodinu měl do Travellérs’ klubu sjednané interview s reprezentantem firmy Elma, panem Georgem Raschwellem.

„Má modré oči, je vysoký, štíhlý, černovlasý, třicátnik. Bude sedět v pravém rohu herny a číst. Ale určitě ho poznáš už podle těch očí, má je jako oblohu,” pravil mu šéf rubriky Harry Mitchell, který schůzku sjednal. Vlastně Mitchella k tomu přiměl sám David. Potřeboval navázat s Raschwellem styk. Před čtvrt rokem se Raschwell vrátil z Prahy, obchody s Československem nějak zamrzly. Mohla by to být pro Express zajímavá věc, kdyby Raschwell něco pověděl na těma britská ochota na jedné straně a neproniknutelná železná opona na straně druhé. Šéfovi se nápad líbil. Nyní dělilo Davida sotva pár minut od schůzky s mužem, jemuž se ve zpravodajské hantýrce taky říká „objekt”. David vlastnil ojetého forda, před nímž naleštěné automobilové krásky braly raději roha, aby se náhodou nepošpinily. O to rychleji se prodral bulvárem a před klubem zaparkoval přesně. Dveřník s nelibostí omrkl jeho vehikl, nicméně se uctivě dotázal, co si pán ráčí.

„Čeká mě pan Raschwell!”

„Pan Raschwell?” Dveřník jako by nevěřil vlastním uším. Nápadně zpozorněl. „Koho mám ohlásit., pane?” David se bavil. Okamžitě pochopil, že George Raschwell má v tomto úctyhodném klubu, který je doménou expertů z britského ministerstva zahraničí a zahraničního obchodu, své jméno.

10

Otřel si boty o rohožku, ležérně sáhl pro doutníkové pouzdro a strčil je vrátnému pod nos.

„Čeká na mne v herně. Nemusíte se obtěžovat. Bylo zbytečné, aby vrátný hned hlásil, kdo tu má s Raschwellem schůzku. Nepřišel inkognito, ale zase neměl chuť se zbytečně a předčasně představovat. Nakonec je lepší nechat i vrátného v nejistotě, zda příchozí není převlečený naftový král nebo zchudlý Raschwellův příbuzný.

Prsty v bílé rukavici vzaly doutník drahé značky.

„Děkuji vám, pane!” Dveřník se uklonil a hleděl za podivným návštěvníkem, který se vzhledem i chůzí vymykal zdejším zvykům. Hosté tohoto klubu stoupali po mramorovém schodišti důstojně a pomalu. Ale tenhle, co přišel za Raschwellem, bere schody zprudka, neohlíží se nalevo ani napravo, nezajímá ho třpyt lustrů a pozlacených štuk.

Kdo ví? Zauvažoval dveřník. Když si troufá přijít za Raschwellem v kostkovaném tvídovém obleku, bude to nejspíš pěkný pracháč, který je s to si z rozmaru na sebe navléct třeba pytel.

David svižně dorazil do poschodí, vešel do haly a přibrzdil kroky teprve, když se ocitl na huňatém peršanu.

Rozhlédl se.

Jeden návštěvník seděl nad novinami. V klubovkách pod obrazem Jindřicha VII.

tlumeně hovořili další dva důstojně vyhlížející gentlemani.

„Hledáte někoho?”

Číšník ve smokingu se k němu neslyšně přilepil. Tohle není klub, ale přísně střežená pevnost, pomyslel si David.

Na číšníka jenom kývl, aniž by co řekl. Upravil si uzel na kravatě a rozvážně vešel.

Herna byla hned za halou. U krbu seděl vysoký, černovlasý třicátník, který si četl v burzovní rubrice Timesů. Právě je odkládal a začal si nacpávat dýmku. Vtom se jejich pohledy střetly.

Povytáhl se z křesla, ale to již David byl u něho.

„Pan Raschwell?

Muž v křesle se usmál a stiskl Davidovi ruku.

„Hned si řikám, že jste to vy!

„To mě kolega Mitchell tak přesně vypodobnil?

„Ale co, Mitchell. Povídal, že pocházíte z Čech jako já. Jak by se krajané nepoznali?

11

„Ach ták, zazubil se David. „Ale to už snad ani není pravda, že ..

„Nevím, jak vy,“ skočil mu do řeči Raschwell, „ale já se tady stále cítím jako na návštěvě.

Chtěl ještě cosi dodat, ale číšník, který šel Davidovi v patách, stál tu opět jako stín.

„Přejete si, pane Raschwelle?”

„Něčeho bychom se napili. Co si dáme, pane redaktore? Skotskou?”

David pokrčil rameny.

„Já vím, takhle kdyby bylo slušný pivo, co říkáte?”

„Souhlasím.”

„Skvělé. Vím o jednom takovém podniku.” Raschwell řekl číšníkovi, že kdyby ho někdo hledal, bude na telefonu večer. Pak plácl Davida po zádech a zvesela řekl: „Jdeme!”

2

David nechal svoji fordku fordkou, jen vrátnému nabídl ještě další doutník, aby jí pohlídal. Nasedl do červeného austina.

Dříve než s ním Raschwell odpálil od chodníku, zeptal se Davida, kolik má času.

„Kolik budete chtít. Jen …”

„Žena? Děti?”

„Ne. Chci říct, že Mitchell s tím interviewem počítá do nedělní přílohy.”

„A je pátek. Tak co?”

„Nejpozději do půlnoci bych měl odevzdat rukopis. Uzávěrka.”

Mávl rukou.

„Do půlnoci to stihneme.”

Austina řídil bravurně. Rychle protáhl vůz do tišších, ale těsnějších ulic Londýna a kolem červené cihlové nemocnice ve čtvrti Soho zamířil po Greek Street ke Strandu.

„Kdy jste byl naposled doma?” zeptal se cestou Davida.

„Myslíte v Praze?”

Raschwell pohlédl na Davida.

„Nebo jste snad doma — tady?”

Oťukává mne, pochopil David a proto se také přímé odpovědi vyhnul.

12

„Já jsem doma všude,” řekl.

„Já bohužel taky,” řekl Raschwell po chvilce. Nastalé ticho rozrazilo rádio, které zapnul. Ozval se zvuk smyčců. Bylo nyní na Davidovi, aby něco řekl.

„To už je nějaký čas, co jsem byl naposled v Praze. Pomalu sedm roků. V lednu 1948.

Ted je pro mne matička Praha tabu. Snad to nebude dlouho trvat.

Muž u volantu se nezeptal, jak to David myslí. Zatvářil se neutrálně.

„Mister Mitchell říkal, že byste rád něco napsal o mých dojmech z poslední obchodní cesty do Československa. Máte nějakou určitější představu?”

„Zajisté,” odvětil David.

3

George Raschwell netušil, že David, který nyní sedí vedle něho ví o něm mnohé.

Nejen to, že George Raschwell se původně jmenoval Jiří Raška, že se narodil v pohraničním městečku na severu Čech, kde byl jeho otec sklářským dělníkem. Přesně znal i cestu, která ho přivedla do Anglie a k dnešní kariéře.

Matka mu zemřela, když mu byly dva roky. Zůstal otci na krku. Tři roky se o něho staral. Pak se matčina sestra Marie provdala za syna bohatého stavitele do Prahy a vzala jej k sobě. Ve vinohradském činžáku vyrůstal jako v bavlnce. Dali ho na studie a v osmatřicátém roce, krátce po Mnichovu, ho s sebou vzali do Anglie. Teta záhy ovdověla, ale dlouho sama nezůstala. Ještě z doby prvního manželství se znala se sirem Archibaidem Harrisem. Ten jí nyní nabídl ruku. Harris byl vlivným mužem britské Admirality a znal se osobně s předsedou vlády Churchillem. Zařídil synovci, jak Georgeovi říkal, britské státní občanství. A poangličtil mu jméno. A taky ho dostal k námořnictvu, kde George Raschwell dosáhl zakrátko hodnosti poručíka.

Ale jen dvakrát se plavil ve válce po moři. Po druhé vlastně ani neví, jak přistál.

Sloužil na vlajkové lodi King George, tehdy doprovázející konvoj FR 77 Severním mořem do Murmanska. Tři, čtyři dny a noci byli v ohni. Letecké pumy, torpéda. Hořelo i moře. Stál u palubního děla, když odkudsi přilétl ohnivý mrak. Procitl až v neznámé nemocnici, která čpěla karbolkou Nemohl se pohnout. I oči cítil jako v kleštích, jak mu je svírala sádrová maska. Místo úst měl v sádrové škrabošce dírku, kterou se dala prostrčit trubička, pomocí níž lačně hltal sladký čaj.

Nemohl promluvit, zato však slyšel. Zvonivou řeč, která mu připomínala mateřštinu.

Později zjistil, že leží v lazaretu, umístěném ve škole sovětského přímořského města.

Rok tam proležel, než se poprvé postavil na nohy. A tehdy mu taky lékař řekl: 13

„Nevěřili jsme, poručíku, že to přežijete. Máte silnou vůli. Obdivuji vás!

Dobře mu nerozuměl. Nevěděl, proč ho sovětský doktor obdivuje. Až když mu vysvětlili, jak vypadal, pochopil, že se vlastně znovu narodil. Měl seškvařenou tvář, průstřel prsou, který jen těsně minul srdce, těžké popáleniny na rukách a na nohách.

Ještě po návratu do Anglie si dlouho poležel. Plastické operace sice odstranily stopy z války, ale jen s povrchu těla. Uvnitř zůstaly. Z posádky vlajkové lodi King George, které měla na palubě přes osm set mužů, přežil sám. Jediný z osmi set námořníků.

Byl vyznamenán a strýc Archibald Harris mu nabídl studia na vysoké válečné škole.

Nabídku odmítl.

Bylo po válce a přál si jen jedno: vrátit se domů, do Čech …

4

Nad dveřmi hospůdky, do níž vstoupili, cinkl zvonec. Po točitých schodech se dostali dolů do nevelkého lokálu, který se od typických anglických pivnic lišil tím, že byl zaplněn těžkými dubovými stoly a židlemi. A také chyběl nasládlý pach zázvorového piva. Od výčepu, za nímž kraloval robustní chlapík v bílé zástěře, který by v ringu patřil k těžké váze, voněla chmelovina. Raschwell se s ním již zdálky vítal zdviženou rukou.

„Helou, Sigi, stará vojnoi Ještě jsi se nerozmočil? David se musel v duchu pousmát.

Vzpomněl si na dveřníka v klubu Travellers. Co by si asi nyní pomyslel o vznešeném hostovi Raschwellovi…

Výčepní si otřel pracku do zástěry a potřásli si.

„Pan Greenwood,” představil mu Raschwell Davida. „Taky krajan.”

16

„Těší mě — a odkudpak? řekl česky hostinský. „Křtěnej Vltavou?

„Tak trochu pousmál se David,

Raschwell objednal šunku a dva džbánky. Sigi, jak se David dověděl, sloužil za války u Čs. třistajedenácté bombardovací perutě, oženil se s letištní kantýnskou a po válce zůstal v Londýně. Zařídil si útulnou hospodu, dřevěné stoly a židle. Na stěnách poličky, na nich džbány, korbele a kameninové pulčíky. Pod olejem Hradčan, za nimiž zapadalo slunce, trůnil na sádrovém koni svátý Václav s uraženou pavézou. Z

fotografie za sklem se smála drobná, pohublá tvář s kšticí vlasů, na nichž trčela frajersky nasazená letecká čapka. Pod ní bylo napsáno: četař Jan Siga, 2. června 1943, Easť Wretham. Byl to snímek hostinského, kterému se nyní říká Sigi, pořízený před více než deseti lety.

Dost přibral, pomyslel si David, když porovnával fotografii s originálem, který vplul s podnosem a servíroval jídlo a pivo.

„Dobrou chuť přeju,“ řekl a mrkl na hosty. „Mám ještě dvě roztočit?

„Že se ptáš, Sigi, odvětil Raschwell.

Šunka byla vláčná a voňavá a křen správně ostrý. David si přičichl ke krajíci žitného propečeného chleba. Takový v Londýně ještě nejedl. A když zapil první sousta pivem, zeptal se: „Plzeň?

Raschwell přikývl. „Sigi má konexe.

David se zamyslel nad tím, jaké konexe asi má, když může servírovat pražskou šunku, na čepu má plzeňské pivo a k tomu podává chléb, který se v Čechách peče na venkově. Když dojedl, zvedl se, aby si lokál důkladněji prohlédl. Zamířil k poličce porcelánových džbánků a prohlížel si jeden po druhém.

„Hezká sbírka, co? Ozval se od stolu Raschwell.

„Hm přitakal David. Ale nezajímala ho keramika. Spíš jiné věcičky, které tu mo hly být poschovávány. Vrazit sem odposlech, usoudil, to by byla pro techniky z britské kontrašpionáže MI 5 hračka. Znal obvyklé skrýše miniaturních mikrofonů a aniž by Sigiho podezříval, prohlédl si všechna podezřelá místa. Odposlech by tu mohl být namontován i bez vědomí hostinského a divil by se, kdyby tu nebyl. Jak poznal, jde o vyhlášenou Českou hospodu v centru Londýna, kde se jistě zdejší i přijíždějící krajané scházívají.

17

Určitě o tomhle lokálu vědí i hoši z Arény z Victoria Street. Angličané jim říkají „Czech boys“. Aréna je krycí jméno protičeskoslovenského zpravodajského oddělení, které je součástí britské tajné služby.

Že by tu někde neměli ouško?

Nic určitého na první pohled David nezjistil. Přesto se rozhodl, že prozatím pomlčí o skutečném důvodu setkání s Raschwellem, Nepočítal s pozváním do tohoto lokálu, kde zatím seděli zdánlivě sami. Centrála mu přikázala, aby navázal s Raschwellem okamžitě kontakt a pověřil ho úkolem, do jehož plnění bylo nutné se hned pustit. I tak již měli „Czech boys” náskok a byl nejvyšší čas podívat se jim do karet.

„Jak se vám tu líbí, pane Greenwoode? ozval se Raschwell.

„Jako doma, odpověděl David. Uvědomil si, že má ještě jednu možnost, jak

Raschwellovi naznačit, proč si s ním dal schůzku. V kapse měl fotografii

Raschwellova otce a věděl, že stejnou má u sebe i on. Obě jsou v pravém rohu lehce probodnuty jehlou. Dají-li se k sobě, otvory splynou, Prokáže-li se jí, Raschwell jistě hned pochopí, kdo je a proč za ním přišel. Zaplatí, poděkují Sigimu a dohodnou se třeba v autě.

Sáhl pro náprsní tašku a zalovil v ní.

„Tak se do toho pustíme? ozval se Raschwell a pohlédl přitom na hodinky. Zapálil si playersku a vyfoukl kouř. „Abych se vám přiznal, nemám velkou chuť vyjadřovat se k politické situaci v Československu. Jsem té zásady, že obchodníci by se neměli plést do politiky, a pak — upřímně řečeno, nerad bych si uzavřel nějakým novinovým článkem cestu. Když už mě pan Mitchell přemluvil, chtěl bych, abyste naše interview koncipoval — jak bych se vyjádřil — prostě, abyste to napsal šikovně. Bez těch invektiv, kterých je teď v novinách dost a dost. Rozumíte mi?

„Chápu, utrousil David a neznatelně se pousmál. Fotografii Raschwellova otce držel již za cípek. Vteřina a bude vše jasné. Pak si nahlas — pro odposlouchávací zařízení — zanadávají na železnou oponu, na komunistický režim a zmizí, aby se jinde domluvili, jak odkrýt diverzní plán, který v krycí řeči britské tajné služby dostal název ,Bílé linky.

„Znáte tohle?

18

David vytáhl snímek, který byl vsunut do složeného novinového výstřižku.

Raschwell se mlčky podíval na obrázek a pak s kamennou tváří ustrnul proti Davidovi jako socha. Mlčel.

Vtom se objevil ve dveřích Sigi s půllitry a za ním v patách rozšafný padesátník. Měl unavené oči a pomalé, obezřelé pohyby. David zamáčkl snímek nazpět a v rozevřené náprsní tašce nechal jen výstřižek.

„My o vlku a vlk za dveřmi,” zahřímal příchozí a houpavým krokem přistoupil k jejich stolu.

„Major Planer,” řekl Raschwell Davidovi.

Greenwood se uklonil. „Těší mě.”

Vůbec ho však setkání s Planerem netěšilo. Obzvlášť nyní. A ačkoliv se tvářil, že majora vidí prvně, znal ho. Major Planer byl jedním z nebezpečných operačních důstojníků protičeskoslovenského oddělení britské tajné služby. V Aréně patřil ke skupince, jež dostala přízvisko: chrti. Honil se za každým, kdo na Západ přijel z Československa a tahal z lidí rozumy, Jak je a co je doma. Otevřeně nikoho neverboval ke spolupráci se zpravodajskou službou. Hrál si na zámožného hostitele a opuštěného, ovdovělého exulanta, kterého drží při životě kontakt s domovem.

Vzpomínky a naděje. Tvrdil, že se chce vrátit do republiky a že již požádal pražské úřady o vyřízení formalit. Ve skutečnosti se Planer prostřílel přes hranici, když byla roku 1949 odhalena protistátní skupina na Brněnsku, kterou jako starý, zkušený agent zorganizoval a řídil. Nyní je jedním ze spoluautorů projektu ,Bílých linek’. Dokonce se holedbal, že ,Bílé linky’ jsou jeho nápad, ale to přeháněl. S myšlenkou vytěžovat a získávat ke spolupráci československé občany, kteří legálně přijíždějí na Západ, ať služebně nebo soukromě, přišel šéf evropského oddělení plukovník Cohen. Teprve když se plán už detailně připravoval, přibral Planera. Teď ho měl tedy David u stolu a očekával, že začne tahat rozumy i z něho.

Planerovi přihrál hostinský Sigi. Možná úmyslně, možná ne, nicméně však

poznamenal, že pan redaktor je taky krajan.

Planer zavětřil.

„Že jsme se tu nikdy nepotkali, pane Greenwoode!”

„Asi to bude tím, že už nerozumím pivu. Aklimatizoval jsem se na whisku,” odvětil s úsměvem David a obrátil se na George Raschwella.

19

„Kdyby mě nesvedl pan Raschwell, asi bych seděl v Linda baru.

„Na Baker Street, tam, kam chodí celý Scotland Yard? Jste snad ?”

„Ke Scotland Yardu mám vřelé vztahy.”

Raschwell pochopil a zasáhl.

„Alespoň vím, odkud má Express tak precizní informace.”

„Snažím se,” skromně poznamenal David a podíval se na hodinky. Raschwell si toho všiml. Řekl Planerovi, jakou má ještě k panu Greenwoodovi povinnost.

„Četl jsem v ,The Face’, že vás Praha označila za britského špióna,” řekl Planer. „O

mně to tvrdí komunisti taky. Ale že vy, počestný obchodník, fušujete do téhle branže, to jsme se divili. Než jsem šel sem, mluvil jsem o tom zrovna s Felixem. A pak jsem se od Sigiho dověděl, že tu sedíte.”

Raschwell se nadýchl, natáhl kouř z hořící playarsky a zašklebil se, což si mohl Planer vykládat jako grimasu, kterou se vyhýbá odpovědi.

„James Bhrull z toho plátku by asi neusnul, kdyby alespoň jednou denně neměl sólokapra.”

„Čili — ?”

Raschwell povytáhl obočí a zvedal se.

„Čili to nemám s novináři lehké, jak vidíte, pane Planere. Dal bych si ještě džbánek nebo raději tři, ale pan Greenwood mě honí.”

Z pootevřené náprsní tašky, která ležela na stole, vytáhl David výstřižek. Právě ten, o kterém se zmínil Planer. Zamával s ním Raschwellovi před očima.

„Budu se taky všetečně ptát. Neříkejte mi, že je to jenom Bhrullův sólokapr. Pokud si ještě vzpomínám, říkávalo se v Čechách: není šprochu, aby —” Úmyslně větu nedokončil.

Planer se hlasitě rozesmál.

„Vypadá to, že jste odhalen, Raschwelle. Zastavte se tu někdy v úterý. Anebo v patek.

Chodíme sem. Felix si jistě s vámi rád zavzpomíná na ten váš Kostelec. Jmenuje se to tak, to vaše rodiště?”

„Komunisti nemají v lásce pánbíčkáře. Kostelec — kostel, možná že to tam už přejmenovali.”

Raschwell se usmál a pěstí udeřil o stolní desku. Požádal Planera, aby Felixovi vyřídil pozdrav. A předem se omlouvá: v nejbližší době se u Sigiho neukáže. Čeká ho jednání v Paříži, pak letí do New Yorku, kdy se zase vrátí do Londýna ani neví.

20

„Tak se zastavte někdy u nás,” řekl Planer. Oči mu náhle zatékaly. Uvědomil si, že neřekl Greenwoodovi odkud je a zřejmě to chtěl před ním tajit i dál. Dodal: „U nás ve Stáru, víte kde.”

„Úřadujete ještě na Victoria Street?

„Jistě. A rozjíždíme nový byznys. Říkali jsme si s Felixem, že byste nám taky mohl přispět.”

Raschwell pokrčil rameny.

„Být tak pánem svého času, rád bych cokoli podnikl s přáteli.”

„Rozumím,” řekl Planer a protože se loučil neobvykle nápadnou úklonu, odhadl David, že Planer pojal myšlenku, zda pánem Raschwellova času není anglický šéf evropského oddělení Secret Intelligence Service plukovník Cohen.

5

George Raschwell žil ve čtvrti Bloomsbury poblíž Britského muzea, v domě strýce Archibalda Harrise. Obýval tam třípokojové apartmá a komorná tety Marie, slečna Nicolsová, se ho lekla, když věšel do dveří a rychlými kroky mířil ke schodišti.

„Pane Raschwelli, máte být přece v Paříži.

„Nejsem v Paříži, jak vidíte. Je to chyba?”

„Tapetáři odešli teprve před chvílí a pracovnu vám dodělají až zítra. Je tam nepořádek.”

Teprve nyní si uvědomil, že ráno přivolil, aby mu přišli jeho byt vytapetovat. V Londýně se přes den zdržel jen kvůli Greenwoodovi, jehož na Mitchellovu prosbu přijal k rozhovoru. Letenky do Paříže si pro jistotu nechal předem blokovat na noční linku.

„Zapomněl jsem si jen nějaké spisy, hned poběžím,” řekl slečně Nicolsové.

„Mám vám připravit večeři? Sir Archibald s milostivou paní jsou v jídelně.”

„Už jsem jedl, slečno Nicolsová. Díky. A staroušky pozdravujte!”

To se hodí, ze jsou v jídelně, pomyslel si. Alespoň věčně starostlivá teta nepřikvačí jako vždy s fádními otázkami. A copak se stalo, chlapče? Musíš opravdu letět? Měla jsem zase takový ošklivý sen. Víš, co je leteckých neštěstí.

21

Kdyby ses usadil a konečně oženil…

Rozžal světlo nad psacím stolem, a jak byl, usedl do křesla a z kapsičky vytáhl ohmataný snímek, který mu před chvílí svěřil reportér Expressu Duff Greenwood.

Přiblížil ho blíž očím. Dlouze se díval na vrásčitou otcovu tvář.

Povytáhl zásuvku, pootevřel víčko dřevěné kazety a vyhrabal stejnou fotografii. Byla to přesná kopie té, která ležela před ním na desce stolu. Obě jemně uchopil, konečky prstů je opatrně srovnal a pak je zvedl proti světlu. Zřetelně viděl nepatrný světelný bod, jímž pronikalo světlo žárovky oběma propíchnutými otvory.

Odložil fotografie, uvolnil si u krku vázanku a zamyšlen se opřel lokty o psací stůl.

Tak se tedy dočkal!

Až sejde dolů, kde na něho v austinu čeká reportér Duff Greenwood, uslyší Davida.

Zamhouřil oči. Ani ve snu ho nenapadlo, že britský novinář, který ho požádal o interview, je mužem, na kterého již přes rok čeká. A o němž si myslel, že se možná

nikdy neohlásí. Duff Greenwood je tedy důstojníkem československé rozvědky a bude jeho řídícím orgánem. Napadlo ho, o co ho asi požádá? Jaký má pro něho úkol. Kouřil a kombinoval. Fotografie jako poznávací znamení souhlasila. Ale ještě musí podle dohovoru vybavit jeden telefonát.

Sáhl po sluchátku a začal vytáčet číslo, které znal již dlouho zpaměti, ale na něž měl zavolat právě v této chvíli.

Slyšel volací tón. Když zabzučel popáté, z druhého konce se ozval mužský hlas.

„Ano.”

„Prosil bych doktora Morleye,” řekl Raschwell rozechvělým hlasem.

„Tady je Rosie Brown.”

„Promiňte,” vydechl a položil sluchátko nazpět do vidlice.

Nešlo o žádný omyl v telefonním čísle. Jméno Rosie Brown bylo heslem, pojistkou.

Potvrzovalo, že Duff Greenwood je oukej, a že je to onen muž, který má navázat s Raschwellem kontakt na příkaz centrály.

Tato prověrka byla dohodnuta na podzim roku 1953, kdy se Raschwell sešel s pracovníkem Československé rozvědky v Madridu, v restauraci El Pirata. Tam také dostal Raschwell několik snímků, které pocházely z otcovy pozůstalostí.

22

Fotografii maminky, svatební obrázek rodičů, snímek domku u řeky v Kostelci, kde se narodil, a poslední otcův snímek s takřka neznatelným vpichem, jehož kopii, propíchnutou na stejném místě, mu měl odevzdat jeho řídící orgán.

„Nebude to zítra, ani pozítří,” řekl tehdy při schůzce v Madridu Raschwellovi neznámý společník. „Musíte být trpělivý, pane Raschwelle.

Uvítali jsme vaši nabídku, ale nechtějte od nás okamžitě žádný konkrétní úkol.

Chcete-li nám pomoci, upevňujte si zatím své společenské postavení. Každá známost vám může být jednoho dne dobrá. A pak ,” rozvědčík zaváhal. „Víme, že zavraždění vašeho otce se vás hluboce dotklo. Ale v zájmu naší věci i otcovy památky pokuste se v sobě zapřít citový vztah, který vás k ní váže. A to nejen před přáteli, ale i v rodině. Vím, není to snadné jedno si myslet a druhé říkat. Ale bez té vlastnosti se v budoucnu neobejdete. Zatím trénujte. Žijte jako jste žil až dosud, jako naturalizovaný Angličan, který již dávno zpřetrhal pouta s domovem. Snadno to bude-li třeba to vysvětlíte. Žijete již prakticky od pěti let, kdy vás z Kostelce odvezla teta Marie, v jiném světě. Otec je pro vás jen matnou vzpomínkou. Nezřetelnou a snadno zapomenutelnou … Vydržíte tu hru hrát sám se sebou?”

„Bude to těžké, ale nabídl jsem se vám právě kvůli otci. Jak víte, chtěl jsem po válce zpátky domů. Nyní bych rád pomohl nějak dokončit, co on začal. Ten agent, co ho zastřelil, je v Anglii?”

„Je a známe i jeho jméno. Víme, co dělá. Ale nechtějte, abych vám to prozradil.

Zbytečně by vás rozptylovaly myšlenky na pomstu. Jednou stejně trestu neujde. Věřte mi. Přijde čas, kdy se s ním setkáte tváří v tvář. Nyní je důležité, abyste nám pomohl zabránit dalším akcím, které proti nám chystá britská tajná služba. Až se vám přihlásí David, dozvíte se víc ..

Greenwoodovi Raschwell řekl, že se vrátí za deset minut. Nedovedl odhadnout, jak dlouho seděl v pracovně, ale měl pocit, že doba už uběhla.

Slyšel zavrzání schodiště a houpavý krok tety Marie. Do dveří nahlédla kulatá, napudrovaná tvář staré paní.

„Proč jsi neodletěl odpoledne, Georgi. Víš jak trpím, když cestuješ letadlem v noci.”

23

„Měl jsem důležité jednání s jedním obchodním partnerem, tetičko.”

„A musíš letět do té Paříže?”

„Mám snad dát firmě Elma výpověď?” usmál se a políbil tetu na čelo. „A když dám výpověď, znáš dobře strýčka Archibalda: zažene mě zpátky na moře, udělá ze mne kapitána nějakého škuneru, a to už mě neužijete vůbec.”

„Musím ti něco říci, Georgi. Ale před Archibaldem ani slovo. Již pochopil, že nebudu mít klid, dokud budeš pořád na cestách. Mluvila jsem s ním, že kdyby ti pro začátek něco poskytl, mohl bys být svým pánem. Ta tvá myšlenka, že bys chtěl mít propagační kancelář, ho ale odpuzuje. Prý by vložil kapitál raději do rejdařství.“

„Cožpak jsem málo na moři užil? Nechci vodu ani vidět!”

„Takhle jsem mu to také pověděla. Už svolil, že si o tom tvém plánu s tebou promluví.

Tak se na to připrav. Pak něco říkal, že bys možná své plány mohl spojit s podnikem nějakého plukovníka. Jak se jen jmenuje Cohan nebo Cohen.”

Teta Marie nepostřehla jeho údiv.

„Plukovník Cohen dělá taky do propagace?”

„Archibald mluvil v tom smyslu, že by to byl možná dobrý společník.”

6

Raschwellův červený austin, který stál před domem číslo 1426 na Bedford Square, byl prázdný. Raschwella při pohledu na prázdné sedadlo polil pot. Auto mu připomínalo klec, do níž se chytil.

Zabouchl dvířka a nervózně si zapálil cigaretu. Rozhlédl se a do oka mu padl park, ležící hned naproti domu sira Archibalda Harrise.

Že by se šel jeho společník projít? Propletl se mezi jedoucími auty, která se pomalým tempem posouvala s rozžatými světly a v hemžení chodců hledal známou tvář.

Obešel novinový stánek, zastavil se u pultíku s květinami, nahlédl do parku, ale Duffa Greenwooda nikde neviděl.

Kam zmizel?

Mozek mu začal rychle pracovat. Bylo několik možností, které by mohly rozvědčíkovo zmizení vysvětlovat.

24

Všechny, ať je probíral z kterého konce chtěl, byly zneklidňující. Kromě jiného jej napadlo i Planerovo jméno. Říkal, že k Sigímu chodí v úterý a v pátek a dnes je středa. Neměl snad na mušce Greenwooda? Co když je sledoval a ví, že Greenwood měl Raschwella kontaktovat? Že by Greenwooda vybrali z auta lidé z Arény Cl detektivové z kontrašpionáže MI 5? Tyto úvahy, když se mu poněkud rozležely v hlavě, se zdály málo pravděpodobné. Kdyby Britové po Greenwoodovi pásli, netrhali by přeci akci, která právě začínala.

Greenwoodovo zmizení bylo podivné, ale když si vzpomněl na rozvědčíka v Madridu, vrátil se i k tomu, co slyšel při rozloučení. Aby byl připraven na to, že se mohou přihodit různé situace, které se zdají sice výjimečné, ale časem že pochopí jejich nutnost z hlediska rizika zpravodajské práce a nutné konspirace.

Greenwood mu měl vinář, který ho požádal o

interview, je mužem, na kterého již přes rok čeká. A o němž si myslel, že se možná

nikdy neohlásí. Duff Greenwood je tedy důstojníkem československé rozvědky a bude jeho řídícím orgánem. Napadlo ho, o co ho asi požádá? Jaký má pro něho úkol. Kouřil a kombinoval. Fotografie jako poznávací znamení souhlasila. Ale ještě musí podle dohovoru vybavit jeden telefonát.

Sáhl po sluchátku a začal vytáčet číslo, které znal již dlouho zpaměti, ale na něž měl zavolat právě v této chvíli.

Slyšel volací tón. Když zabzučel popáté, z druhého konce se ozval mužský hlas.

„Ano.”

„Prosil bych doktora Morleye,” řekl Raschwell rozechvělým hlasem.

„Tady je Rosie Brown.”

„Promiňte,” vydechl a položil sluchátko nazpět do vidlice.

Nešlo o žádný omyl v telefonním čísle. Jméno Rosie Brown bylo heslem, pojistkou.

Potvrzovalo, že Duff Greenwood je oukej, a že je to onen muž, který má navázat s Raschwellem kontakt na příkaz centrály.

Tato prověrka byla dohodnuta na podzim roku 1953, kdy se Raschwell sešel s pracovníkem Československé rozvědky v Madridu, v restauraci El Pirata. Tam také dostal Raschwell několik snímků, které pocházely z otcovy pozůstalostí.

22

Fotografii maminky, svatební obrázek rodičů, snímek domku u řeky v Kostelci, kde se narodil, a poslední otcův snímek s takřka neznatelným vpichem, jehož kopii, propíchnutou na stejném místě, mu měl odevzdat jeho řídící orgán.

„Nebude to zítra, ani pozítří,” řekl tehdy při schůzce v Madridu Raschwellovi neznámý společník. „Musíte být trpělivý, pane Raschwelle.

Uvítali jsme vaši nabídku, ale nechtějte od nás okamžitě žádný konkrétní úkol.

Chcete-li nám pomoci, upevňujte si zatím své společenské postavení. Každá známost vám může být jednoho dne dobrá. A pak ,” rozvědčík zaváhal. „Víme, že zavraždění vašeho otce se vás hluboce dotklo. Ale v zájmu naší věci i otcovy památky pokuste se v sobě zapřít citový vztah, který vás k ní váže. A to nejen před přáteli, ale i v rodině. Vím, není to snadné jedno si myslet a druhé říkat. Ale bez té vlastnosti se v budoucnu neobejdete. Zatím trénujte. Žijte jako jste žil až dosud, jako naturalizovaný Angličan, který již dávno zpřetrhal pouta s domovem. Snadno to bude-li třeba to vysvětlíte. Žijete již prakticky od pěti let, kdy vás z Kostelce odvezla teta Marie, v jiném světě. Otec je pro vás jen matnou vzpomínkou. Nezřetelnou a snadno zapomenutelnou … Vydržíte tu hru hrát sám se sebou?”

„Bude to těžké, ale nabídl jsem se vám právě kvůli otci. Jak víte, chtěl jsem po válce zpátky domů. Nyní bych rád pomohl nějak dokončit, co on začal. Ten agent, co ho zastřelil, je v Anglii?”

„Je a známe i jeho jméno. Víme, co dělá. Ale nechtějte, abych vám to prozradil.

Zbytečně by vás rozptylovaly myšlenky na pomstu. Jednou stejně trestu neujde. Věřte mi. Přijde čas, kdy se s ním setkáte tváří v tvář. Nyní je důležité, abyste nám pomohl zabránit dalším akcím, které proti nám chystá britská tajná služba. Až se vám přihlásí David, dozvíte se víc ..

Greenwoodovi Raschwell řekl, že se vrátí za deset minut. Nedovedl odhadnout, jak dlouho seděl v pracovně, ale měl pocit, že doba už uběhla.

Slyšel zavrzání schodiště a houpavý krok tety Marie. Do dveří nahlédla kulatá, napudrovaná tvář staré paní.

„Proč jsi neodletěl odpoledne, Georgi. Víš jak trpím, když cestuješ letadlem v noci.”

23

„Měl jsem důležité jednání s jedním obchodním partnerem, tetičko.”

„A musíš letět do té Paříže?”

„Mám snad dát firmě Elma výpověď?” usmál se a políbil tetu na čelo. „A když dám výpověď, znáš dobře strýčka Archibalda: zažene mě zpátky na moře, udělá ze mne kapitána nějakého škuneru, a to už mě neužijete vůbec.”

„Musím ti něco říci, Georgi. Ale před Archibaldem ani slovo. Již pochopil, že nebudu mít klid, dokud budeš pořád na cestách. Mluvila jsem s ním, že kdyby ti pro začátek něco poskytl, mohl bys být svým pánem. Ta tvá myšlenka, že bys chtěl mít propagační kancelář, ho ale odpuzuje. Prý by vložil kapitál raději do rejdařství.“

„Cožpak jsem málo na moři užil? Nechci vodu ani vidět!”

„Takhle jsem mu to také pověděla. Už svolil, že si o tom tvém plánu s tebou promluví.

Tak se na to připrav. Pak něco říkal, že bys možná své plány mohl spojit s podnikem nějakého plukovníka. Jak se jen jmenuje Cohan nebo Cohen.”

Teta Marie nepostřehla jeho údiv.

„Plukovník Cohen dělá taky do propagace?”

„Archibald mluvil v tom smyslu, že by to byl možná dobrý společník.”

6

Raschwellův červený austin, který stál před domem číslo 1426 na Bedford Square, byl prázdný. Raschwella při pohledu na prázdné sedadlo polil pot. Auto mu připomínalo klec, do níž se chytil.

Zabouchl dvířka a nervózně si zapálil cigaretu. Rozhlédl se a do oka mu padl park, ležící hned naproti domu sira Archibalda Harrise.

Že by se šel jeho společník projít? Propletl se mezi jedoucími auty, která se pomalým tempem posouvala s rozžatými světly a v hemžení chodců hledal známou tvář.

Obešel novinový stánek, zastavil se u pultíku s květinami, nahlédl do parku, ale Duffa Greenwooda nikde neviděl.

Kam zmizel?

Mozek mu začal rychle pracovat. Bylo několik možností, které by mohly rozvědčíkovo zmizení vysvětlovat.

24

Všechny, ať je probíral z kterého konce chtěl, byly zneklidňující. Kromě jiného jej napadlo i Planerovo jméno. Říkal, že k Sigímu chodí v úterý a v pátek a dnes je středa. Neměl snad na mušce Greenwooda? Co když je sledoval a ví, že Greenwood měl Raschwella kontaktovat? Že by Greenwooda vybrali z auta lidé z Arény Cl detektivové z kontrašpionáže MI 5? Tyto úvahy, když se mu poněkud rozležely v hlavě, se zdály málo pravděpodobné. Kdyby Britové po Greenwoodovi pásli, netrhali by přeci akci, která právě začínala.

Greenwoodovo zmizení bylo podivné, ale když si vzpomněl na rozvědčíka v Madridu, vrátil se i k tomu, co slyšel při rozloučení. Aby byl připraven na to, že se mohou přihodit různé situace, které se zdají sice výjimečné, ale časem že pochopí jejich nutnost z hlediska rizika zpravodajské práce a nutné konspirace.

Greenwood mu měl vinář, který ho požádal o

interview, je mužem, na kterého již přes rok čeká. A o němž si myslel, že se možná

nikdy neohlásí. Duff Greenwood je tedy důstojníkem československé rozvědky a bude jeho řídícím orgánem. Napadlo ho, o co ho asi požádá? Jaký má pro něho úkol. Kouřil a kombinoval. Fotografie jako poznávací znamení souhlasila. Ale ještě musí podle dohovoru vybavit jeden telefonát.

Sáhl po sluchátku a začal vytáčet číslo, které znal již dlouho zpaměti, ale na něž měl zavolat právě v této chvíli.

Slyšel volací tón. Když zabzučel popáté, z druhého konce se ozval mužský hlas.

„Ano.”

„Prosil bych doktora Morleye,” řekl Raschwell rozechvělým hlasem.

„Tady je Rosie Brown.”

„Promiňte,” vydechl a položil sluchátko nazpět do vidlice.

Nešlo o žádný omyl v telefonním čísle. Jméno Rosie Brown bylo heslem, pojistkou.

Potvrzovalo, že Duff Greenwood je oukej, a že je to onen muž, který má navázat s Raschwellem kontakt na příkaz centrály.

Tato prověrka byla dohodnuta na podzim roku 1953, kdy se Raschwell sešel s pracovníkem Československé rozvědky v Madridu, v restauraci El Pirata. Tam také dostal Raschwell několik snímků, které pocházely z otcovy pozůstalostí.

22

Fotografii maminky, svatební obrázek rodičů, snímek domku u řeky v Kostelci, kde se narodil, a poslední otcův snímek s takřka neznatelným vpichem, jehož kopii, propíchnutou na stejném místě, mu měl odevzdat jeho řídící orgán.

„Nebude to zítra, ani pozítří,” řekl tehdy při schůzce v Madridu Raschwellovi neznámý společník. „Musíte být trpělivý, pane Raschwelle.

Uvítali jsme vaši nabídku, ale nechtějte od nás okamžitě žádný konkrétní úkol.

Chcete-li nám pomoci, upevňujte si zatím své společenské postavení. Každá známost vám může být jednoho dne dobrá. A pak ,” rozvědčík zaváhal. „Víme, že zavraždění vašeho otce se vás hluboce dotklo. Ale v zájmu naší věci i otcovy památky pokuste se v sobě zapřít citový vztah, který vás k ní váže. A to nejen před přáteli, ale i v rodině. Vím, není to snadné jedno si myslet a druhé říkat. Ale bez té vlastnosti se v budoucnu neobejdete. Zatím trénujte. Žijte jako jste žil až dosud, jako naturalizovaný Angličan, který již dávno zpřetrhal pouta s domovem. Snadno to bude-li třeba to vysvětlíte. Žijete již prakticky od pěti let, kdy vás z Kostelce odvezla teta Marie, v jiném světě. Otec je pro vás jen matnou vzpomínkou. Nezřetelnou a snadno zapomenutelnou … Vydržíte tu hru hrát sám se sebou?”

„Bude to těžké, ale nabídl jsem se vám právě kvůli otci. Jak víte, chtěl jsem po válce zpátky domů. Nyní bych rád pomohl nějak dokončit, co on začal. Ten agent, co ho zastřelil, je v Anglii?”

„Je a známe i jeho jméno. Víme, co dělá. Ale nechtějte, abych vám to prozradil.

Zbytečně by vás rozptylovaly myšlenky na pomstu. Jednou stejně trestu neujde. Věřte mi. Přijde čas, kdy se s ním setkáte tváří v tvář. Nyní je důležité, abyste nám pomohl zabránit dalším akcím, které proti nám chystá britská tajná služba. Až se vám přihlásí David, dozvíte se víc ..

Greenwoodovi Raschwell řekl, že se vrátí za deset minut. Nedovedl odhadnout, jak dlouho seděl v pracovně, ale měl pocit, že doba už uběhla.

Slyšel zavrzání schodiště a houpavý krok tety Marie. Do dveří nahlédla kulatá, napudrovaná tvář staré paní.

„Proč jsi neodletěl odpoledne, Georgi. Víš jak trpím, když cestuješ letadlem v noci.”

23

„Měl jsem důležité jednání s jedním obchodním partnerem, tetičko.”

„A musíš letět do té Paříže?”

„Mám snad dát firmě Elma výpověď?” usmál se a políbil tetu na čelo. „A když dám výpověď, znáš dobře strýčka Archibalda: zažene mě zpátky na moře, udělá ze mne kapitána nějakého škuneru, a to už mě neužijete vůbec.”

„Musím ti něco říci, Georgi. Ale před Archibaldem ani slovo. Již pochopil, že nebudu mít klid, dokud budeš pořád na cestách. Mluvila jsem s ním, že kdyby ti pro začátek něco poskytl, mohl bys být svým pánem. Ta tvá myšlenka, že bys chtěl mít propagační kancelář, ho ale odpuzuje. Prý by vložil kapitál raději do rejdařství.“

„Cožpak jsem málo na moři užil? Nechci vodu ani vidět!”

„Takhle jsem mu to také pověděla. Už svolil, že si o tom tvém plánu s tebou promluví.

Tak se na to připrav. Pak něco říkal, že bys možná své plány mohl spojit s podnikem nějakého plukovníka. Jak se jen jmenuje Cohan nebo Cohen.”

Teta Marie nepostřehla jeho údiv.

„Plukovník Cohen dělá taky do propagace?”

„Archibald mluvil v tom smyslu, že by to byl možná dobrý společník.”

6

Raschwellův červený austin, který stál před domem číslo 1426 na Bedford Square, byl prázdný. Raschwella při pohledu na prázdné sedadlo polil pot. Auto mu připomínalo klec, do níž se chytil.

Zabouchl dvířka a nervózně si zapálil cigaretu. Rozhlédl se a do oka mu padl park, ležící hned naproti domu sira Archibalda Harrise.

Že by se šel jeho společník projít? Propletl se mezi jedoucími auty, která se pomalým tempem posouvala s rozžatými světly a v hemžení chodců hledal známou tvář.

Obešel novinový stánek, zastavil se u pultíku s květinami, nahlédl do parku, ale Duffa Greenwooda nikde neviděl.

Kam zmizel?

Mozek mu začal rychle pracovat. Bylo několik možností, které by mohly rozvědčíkovo zmizení vysvětlovat.

24

Všechny, ať je probíral z kterého konce chtěl, byly zneklidňující. Kromě jiného jej napadlo i Planerovo jméno. Říkal, že k Sigímu chodí v úterý a v pátek a dnes je středa. Neměl snad na mušce Greenwooda? Co když je sledoval a ví, že Greenwood měl Raschwella kontaktovat? Že by Greenwooda vybrali z auta lidé z Arény Cl detektivové z kontrašpionáže MI 5? Tyto úvahy, když se mu poněkud rozležely v hlavě, se zdály málo pravděpodobné. Kdyby Britové po Greenwoodovi pásli, netrhali by přeci akci, která právě začínala.

Greenwoodovo zmizení bylo podivné, ale když si vzpomněl na rozvědčíka v Madridu, vrátil se i k tomu, co slyšel při rozloučení. Aby byl připraven na to, že se mohou přihodit různé situace, které se zdají sice výjimečné, ale časem že pochopí jejich nutnost z hlediska rizika zpravodajské práce a nutné konspirace.

Greenwood mu měl vinář, který ho požádal o

interview, je mužem, na kterého již přes rok čeká. A o němž si myslel, že se možná

nikdy neohlásí. Duff Greenwood je tedy důstojníkem československé rozvědky a bude jeho řídícím orgánem. Napadlo ho, o co ho asi požádá? Jaký má pro něho úkol. Kouřil a kombinoval. Fotografie jako poznávací znamení souhlasila. Ale ještě musí podle dohovoru vybavit jeden telefonát.

Sáhl po sluchátku a začal vytáčet číslo, které znal již dlouho zpaměti, ale na něž měl zavolat právě v této chvíli.

Slyšel volací tón. Když zabzučel popáté, z druhého konce se ozval mužský hlas.

„Ano.”

„Prosil bych doktora Morleye,” řekl Raschwell rozechvělým hlasem.

„Tady je Rosie Brown.”

„Promiňte,” vydechl a položil sluchátko nazpět do vidlice.

Nešlo o žádný omyl v telefonním čísle. Jméno Rosie Brown bylo heslem, pojistkou.

Potvrzovalo, že Duff Greenwood je oukej, a že je to onen muž, který má navázat s Raschwellem kontakt na příkaz centrály.

Tato prověrka byla dohodnuta na podzim roku 1953, kdy se Raschwell sešel s pracovníkem Československé rozvědky v Madridu, v restauraci El Pirata. Tam také dostal Raschwell několik snímků, které pocházely z otcovy pozůstalostí.

22

Fotografii maminky, svatební obrázek rodičů, snímek domku u řeky v Kostelci, kde se narodil, a poslední otcův snímek s takřka neznatelným vpichem, jehož kopii, propíchnutou na stejném místě, mu měl odevzdat jeho řídící orgán.

„Nebude to zítra, ani pozítří,” řekl tehdy při schůzce v Madridu Raschwellovi neznámý společník. „Musíte být trpělivý, pane Raschwelle.

Uvítali jsme vaši nabídku, ale nechtějte od nás okamžitě žádný konkrétní úkol.

Chcete-li nám pomoci, upevňujte si zatím své společenské postavení. Každá známost vám může být jednoho dne dobrá. A pak ,” rozvědčík zaváhal. „Víme, že zavraždění vašeho otce se vás hluboce dotklo. Ale v zájmu naší věci i otcovy památky pokuste se v sobě zapřít citový vztah, který vás k ní váže. A to nejen před přáteli, ale i v rodině. Vím, není to snadné jedno si myslet a druhé říkat. Ale bez té vlastnosti se v budoucnu neobejdete. Zatím trénujte. Žijte jako jste žil až dosud, jako naturalizovaný Angličan, který již dávno zpřetrhal pouta s domovem. Snadno to bude-li třeba to vysvětlíte. Žijete již prakticky od pěti let, kdy vás z Kostelce odvezla teta Marie, v jiném světě. Otec je pro vás jen matnou vzpomínkou. Nezřetelnou a snadno zapomenutelnou … Vydržíte tu hru hrát sám se sebou?”

„Bude to těžké, ale nabídl jsem se vám právě kvůli otci. Jak víte, chtěl jsem po válce zpátky domů. Nyní bych rád pomohl nějak dokončit, co on začal. Ten agent, co ho zastřelil, je v Anglii?”

„Je a známe i jeho jméno. Víme, co dělá. Ale nechtějte, abych vám to prozradil.

Zbytečně by vás rozptylovaly myšlenky na pomstu. Jednou stejně trestu neujde. Věřte mi. Přijde čas, kdy se s ním setkáte tváří v tvář. Nyní je důležité, abyste nám pomohl zabránit dalším akcím, které proti nám chystá britská tajná služba. Až se vám přihlásí David, dozvíte se víc ..

Greenwoodovi Raschwell řekl, že se vrátí za deset minut. Nedovedl odhadnout, jak dlouho seděl v pracovně, ale měl pocit, že doba už uběhla.

Slyšel zavrzání schodiště a houpavý krok tety Marie. Do dveří nahlédla kulatá, napudrovaná tvář staré paní.

„Proč jsi neodletěl odpoledne, Georgi. Víš jak trpím, když cestuješ letadlem v noci.”

23

„Měl jsem důležité jednání s jedním obchodním partnerem, tetičko.”

„A musíš letět do té Paříže?”

„Mám snad dát firmě Elma výpověď?” usmál se a políbil tetu na čelo. „A když dám výpověď, znáš dobře strýčka Archibalda: zažene mě zpátky na moře, udělá ze mne kapitána nějakého škuneru, a to už mě neužijete vůbec.”

„Musím ti něco říci, Georgi. Ale před Archibaldem ani slovo. Již pochopil, že nebudu mít klid, dokud budeš pořád na cestách. Mluvila jsem s ním, že kdyby ti pro začátek něco poskytl, mohl bys být svým pánem. Ta tvá myšlenka, že bys chtěl mít propagační kancelář, ho ale odpuzuje. Prý by vložil kapitál raději do rejdařství.“

„Cožpak jsem málo na moři užil? Nechci vodu ani vidět!”

„Takhle jsem mu to také pověděla. Už svolil, že si o tom tvém plánu s tebou promluví.

Tak se na to připrav. Pak něco říkal, že bys možná své plány mohl spojit s podnikem nějakého plukovníka. Jak se jen jmenuje Cohan nebo Cohen.”

Teta Marie nepostřehla jeho údiv.

„Plukovník Cohen dělá taky do propagace?”

„Archibald mluvil v tom smyslu, že by to byl možná dobrý společník.”

6

Raschwellův červený austin, který stál před domem číslo 1426 na Bedford Square, byl prázdný. Raschwella při pohledu na prázdné sedadlo polil pot. Auto mu připomínalo klec, do níž se chytil.

Zabouchl dvířka a nervózně si zapálil cigaretu. Rozhlédl se a do oka mu padl park, ležící hned naproti domu sira Archibalda Harrise.

Že by se šel jeho společník projít? Propletl se mezi jedoucími auty, která se pomalým tempem posouvala s rozžatými světly a v hemžení chodců hledal známou tvář.

Obešel novinový stánek, zastavil se u pultíku s květinami, nahlédl do parku, ale Duffa Greenwooda nikde neviděl.

Kam zmizel?

Mozek mu začal rychle pracovat. Bylo několik možností, které by mohly rozvědčíkovo zmizení vysvětlovat.

24

Všechny, ať je probíral z kterého konce chtěl, byly zneklidňující. Kromě jiného jej napadlo i Planerovo jméno. Říkal, že k Sigímu chodí v úterý a v pátek a dnes je středa. Neměl snad na mušce Greenwooda? Co když je sledoval a ví, že Greenwood měl Raschwella kontaktovat? Že by Greenwooda vybrali z auta lidé z Arény Cl detektivové z kontrašpionáže MI 5? Tyto úvahy, když se mu poněkud rozležely v hlavě, se zdály málo pravděpodobné. Kdyby Britové po Greenwoodovi pásli, netrhali by přeci akci, která právě začínala.

Greenwoodovo zmizení bylo podivné, ale když si vzpomněl na rozvědčíka v Madridu, vrátil se i k tomu, co slyšel při rozloučení. Aby byl připraven na to, že se mohou přihodit různé situace, které se zdají sice výjimečné, ale časem že pochopí jejich nutnost z hlediska rizika zpravodajské práce a nutné konspirace.

Greenwood mu měl vinář, který ho požádal o

interview, je mužem, na kterého již přes rok čeká. A o němž si myslel, že se možná

nikdy neohlásí. Duff Greenwood je tedy důstojníkem československé rozvědky a bude jeho řídícím orgánem. Napadlo ho, o co ho asi požádá? Jaký má pro něho úkol. Kouřil a kombinoval. Fotografie jako poznávací znamení souhlasila. Ale ještě musí podle dohovoru vybavit jeden telefonát.

Sáhl po sluchátku a začal vytáčet číslo, které znal již dlouho zpaměti, ale na něž měl zavolat právě v této chvíli.

Slyšel volací tón. Když zabzučel popáté, z druhého konce se ozval mužský hlas.

„Ano.”

„Prosil bych doktora Morleye,” řekl Raschwell rozechvělým hlasem.

„Tady je Rosie Brown.”

„Promiňte,” vydechl a položil sluchátko nazpět do vidlice.

Nešlo o žádný omyl v telefonním čísle. Jméno Rosie Brown bylo heslem, pojistkou.

Potvrzovalo, že Duff Greenwood je oukej, a že je to onen muž, který má navázat s Raschwellem kontakt na příkaz centrály.

Tato prověrka byla dohodnuta na podzim roku 1953, kdy se Raschwell sešel s pracovníkem Československé rozvědky v Madridu, v restauraci El Pirata. Tam také dostal Raschwell několik snímků, které pocházely z otcovy pozůstalostí.

22

Fotografii maminky, svatební obrázek rodičů, snímek domku u řeky v Kostelci, kde se narodil, a poslední otcův snímek s takřka neznatelným vpichem, jehož kopii, propíchnutou na stejném místě, mu měl odevzdat jeho řídící orgán.

„Nebude to zítra, ani pozítří,” řekl tehdy při schůzce v Madridu Raschwellovi neznámý společník. „Musíte být trpělivý, pane Raschwelle.

Uvítali jsme vaši nabídku, ale nechtějte od nás okamžitě žádný konkrétní úkol.

Chcete-li nám pomoci, upevňujte si zatím své společenské postavení. Každá známost vám může být jednoho dne dobrá. A pak ,” rozvědčík zaváhal. „Víme, že zavraždění vašeho otce se vás hluboce dotklo. Ale v zájmu naší věci i otcovy památky pokuste se v sobě zapřít citový vztah, který vás k ní váže. A to nejen před přáteli, ale i v rodině. Vím, není to snadné jedno si myslet a druhé říkat. Ale bez té vlastnosti se v budoucnu neobejdete. Zatím trénujte. Žijte jako jste žil až dosud, jako naturalizovaný Angličan, který již dávno zpřetrhal pouta s domovem. Snadno to bude-li třeba to vysvětlíte. Žijete již prakticky od pěti let, kdy vás z Kostelce odvezla teta Marie, v jiném světě. Otec je pro vás jen matnou vzpomínkou. Nezřetelnou a snadno zapomenutelnou … Vydržíte tu hru hrát sám se sebou?”

„Bude to těžké, ale nabídl jsem se vám právě kvůli otci. Jak víte, chtěl jsem po válce zpátky domů. Nyní bych rád pomohl nějak dokončit, co on začal. Ten agent, co ho zastřelil, je v Anglii?”

„Je a známe i jeho jméno. Víme, co dělá. Ale nechtějte, abych vám to prozradil.

Zbytečně by vás rozptylovaly myšlenky na pomstu. Jednou stejně trestu neujde. Věřte mi. Přijde čas, kdy se s ním setkáte tváří v tvář. Nyní je důležité, abyste nám pomohl zabránit dalším akcím, které proti nám chystá britská tajná služba. Až se vám přihlásí David, dozvíte se víc ..

Greenwoodovi Raschwell řekl, že se vrátí za deset minut. Nedovedl odhadnout, jak dlouho seděl v pracovně, ale měl pocit, že doba už uběhla.

Slyšel zavrzání schodiště a houpavý krok tety Marie. Do dveří nahlédla kulatá, napudrovaná tvář staré paní.

„Proč jsi neodletěl odpoledne, Georgi. Víš jak trpím, když cestuješ letadlem v noci.”

23

„Měl jsem důležité jednání s jedním obchodním partnerem, tetičko.”

„A musíš letět do té Paříže?”

„Mám snad dát firmě Elma výpověď?” usmál se a políbil tetu na čelo. „A když dám výpověď, znáš dobře strýčka Archibalda: zažene mě zpátky na moře, udělá ze mne kapitána nějakého škuneru, a to už mě neužijete vůbec.”

„Musím ti něco říci, Georgi. Ale před Archibaldem ani slovo. Již pochopil, že nebudu mít klid, dokud budeš pořád na cestách. Mluvila jsem s ním, že kdyby ti pro začátek něco poskytl, mohl bys být svým pánem. Ta tvá myšlenka, že bys chtěl mít propagační kancelář, ho ale odpuzuje. Prý by vložil kapitál raději do rejdařství.“

„Cožpak jsem málo na moři užil? Nechci vodu ani vidět!”

„Takhle jsem mu to také pověděla. Už svolil, že si o tom tvém plánu s tebou promluví.

Tak se na to připrav. Pak něco říkal, že bys možná své plány mohl spojit s podnikem nějakého plukovníka. Jak se jen jmenuje Cohan nebo Cohen.”

Teta Marie nepostřehla jeho údiv.

„Plukovník Cohen dělá taky do propagace?”

„Archibald mluvil v tom smyslu, že by to byl možná dobrý společník.”

6

Raschwellův červený austin, který stál před domem číslo 1426 na Bedford Square, byl prázdný. Raschwella při pohledu na prázdné sedadlo polil pot. Auto mu připomínalo klec, do níž se chytil.

Zabouchl dvířka a nervózně si zapálil cigaretu. Rozhlédl se a do oka mu padl park, ležící hned naproti domu sira Archibalda Harrise.

Že by se šel jeho společník projít? Propletl se mezi jedoucími auty, která se pomalým tempem posouvala s rozžatými světly a v hemžení chodců hledal známou tvář.

Obešel novinový stánek, zastavil se u pultíku s květinami, nahlédl do parku, ale Duffa Greenwooda nikde neviděl.

Kam zmizel?

Mozek mu začal rychle pracovat. Bylo několik možností, které by mohly rozvědčíkovo zmizení vysvětlovat.

24

Všechny, ať je probíral z kterého konce chtěl, byly zneklidňující. Kromě jiného jej napadlo i Planerovo jméno. Říkal, že k Sigímu chodí v úterý a v pátek a dnes je středa. Neměl snad na mušce Greenwooda? Co když je sledoval a ví, že Greenwood měl Raschwella kontaktovat? Že by Greenwooda vybrali z auta lidé z Arény Cl detektivové z kontrašpionáže MI 5? Tyto úvahy, když se mu poněkud rozležely v hlavě, se zdály málo pravděpodobné. Kdyby Britové po Greenwoodovi pásli, netrhali by přeci akci, která právě začínala.

Greenwoodovo zmizení bylo podivné, ale když si vzpomněl na rozvědčíka v Madridu, vrátil se i k tomu, co slyšel při rozloučení. Aby byl připraven na to, že se mohou přihodit různé situace, které se zdají sice výjimečné, ale časem že pochopí jejich nutnost z hlediska rizika zpravodajské práce a nutné konspirace.

Greenwood mu měl vinář, který ho požádal o

interview, je mužem, na kterého již přes rok čeká. A o němž si myslel, že se možná

nikdy neohlásí. Duff Greenwood je tedy důstojníkem československé rozvědky a bude jeho řídícím orgánem. Napadlo ho, o co ho asi požádá? Jaký má pro něho úkol. Kouřil a kombinoval. Fotografie jako poznávací znamení souhlasila. Ale ještě musí podle dohovoru vybavit jeden telefonát.

Sáhl po sluchátku a začal vytáčet číslo, které znal již dlouho zpaměti, ale na něž měl zavolat právě v této chvíli.

Slyšel volací tón. Když zabzučel popáté, z druhého konce se ozval mužský hlas.

„Ano.”

„Prosil bych doktora Morleye,” řekl Raschwell rozechvělým hlasem.

„Tady je Rosie Brown.”

„Promiňte,” vydechl a položil sluchátko nazpět do vidlice.

Nešlo o žádný omyl v telefonním čísle. Jméno Rosie Brown bylo heslem, pojistkou.

Potvrzovalo, že Duff Greenwood je oukej, a že je to onen muž, který má navázat s Raschwellem kontakt na příkaz centrály.

Tato prověrka byla dohodnuta na podzim roku 1953, kdy se Raschwell sešel s pracovníkem Československé rozvědky v Madridu, v restauraci El Pirata. Tam také dostal Raschwell několik snímků, které pocházely z otcovy pozůstalostí.

22

Fotografii maminky, svatební obrázek rodičů, snímek domku u řeky v Kostelci, kde se narodil, a poslední otcův snímek s takřka neznatelným vpichem, jehož kopii, propíchnutou na stejném místě, mu měl odevzdat jeho řídící orgán.

„Nebude to zítra, ani pozítří,” řekl tehdy při schůzce v Madridu Raschwellovi neznámý společník. „Musíte být trpělivý, pane Raschwelle.

Uvítali jsme vaši nabídku, ale nechtějte od nás okamžitě žádný konkrétní úkol.

Chcete-li nám pomoci, upevňujte si zatím své společenské postavení. Každá známost vám může být jednoho dne dobrá. A pak ,” rozvědčík zaváhal. „Víme, že zavraždění vašeho otce se vás hluboce dotklo. Ale v zájmu naší věci i otcovy památky pokuste se v sobě zapřít citový vztah, který vás k ní váže. A to nejen před přáteli, ale i v rodině. Vím, není to snadné jedno si myslet a druhé říkat. Ale bez té vlastnosti se v budoucnu neobejdete. Zatím trénujte. Žijte jako jste žil až dosud, jako naturalizovaný Angličan, který již dávno zpřetrhal pouta s domovem. Snadno to bude-li třeba to vysvětlíte. Žijete již prakticky od pěti let, kdy vás z Kostelce odvezla teta Marie, v jiném světě. Otec je pro vás jen matnou vzpomínkou. Nezřetelnou a snadno zapomenutelnou … Vydržíte tu hru hrát sám se sebou?”

„Bude to těžké, ale nabídl jsem se vám právě kvůli otci. Jak víte, chtěl jsem po válce zpátky domů. Nyní bych rád pomohl nějak dokončit, co on začal. Ten agent, co ho zastřelil, je v Anglii?”

„Je a známe i jeho jméno. Víme, co dělá. Ale nechtějte, abych vám to prozradil.

Zbytečně by vás rozptylovaly myšlenky na pomstu. Jednou stejně trestu neujde. Věřte mi. Přijde čas, kdy se s ním setkáte tváří v tvář. Nyní je důležité, abyste nám pomohl zabránit dalším akcím, které proti nám chystá britská tajná služba. Až se vám přihlásí David, dozvíte se víc ..

Greenwoodovi Raschwell řekl, že se vrátí za deset minut. Nedovedl odhadnout, jak dlouho seděl v pracovně, ale měl pocit, že doba už uběhla.

Slyšel zavrzání schodiště a houpavý krok tety Marie. Do dveří nahlédla kulatá, napudrovaná tvář staré paní.

„Proč jsi neodletěl odpoledne, Georgi. Víš jak trpím, když cestuješ letadlem v noci.”

23

„Měl jsem důležité jednání s jedním obchodním partnerem, tetičko.”

„A musíš letět do té Paříže?”

„Mám snad dát firmě Elma výpověď?” usmál se a políbil tetu na čelo. „A když dám výpověď, znáš dobře strýčka Archibalda: zažene mě zpátky na moře, udělá ze mne kapitána nějakého škuneru, a to už mě neužijete vůbec.”

„Musím ti něco říci, Georgi. Ale před Archibaldem ani slovo. Již pochopil, že nebudu mít klid, dokud budeš pořád na cestách. Mluvila jsem s ním, že kdyby ti pro začátek něco poskytl, mohl bys být svým pánem. Ta tvá myšlenka, že bys chtěl mít propagační kancelář, ho ale odpuzuje. Prý by vložil kapitál raději do rejdařství.“

„Cožpak jsem málo na moři užil? Nechci vodu ani vidět!”

„Takhle jsem mu to také pověděla. Už svolil, že si o tom tvém plánu s tebou promluví.

Tak se na to připrav. Pak něco říkal, že bys možná své plány mohl spojit s podnikem nějakého plukovníka. Jak se jen jmenuje Cohan nebo Cohen.”

Teta Marie nepostřehla jeho údiv.

„Plukovník Cohen dělá taky do propagace?”

„Archibald mluvil v tom smyslu, že by to byl možná dobrý společník.”

6

Raschwellův červený austin, který stál před domem číslo 1426 na Bedford Square, byl prázdný. Raschwella při pohledu na prázdné sedadlo polil pot. Auto mu připomínalo klec, do níž se chytil.

Zabouchl dvířka a nervózně si zapálil cigaretu. Rozhlédl se a do oka mu padl park, ležící hned naproti domu sira Archibalda Harrise.

Že by se šel jeho společník projít? Propletl se mezi jedoucími auty, která se pomalým tempem posouvala s rozžatými světly a v hemžení chodců hledal známou tvář.

Obešel novinový stánek, zastavil se u pultíku s květinami, nahlédl do parku, ale Duffa Greenwooda nikde neviděl.

Kam zmizel?

Mozek mu začal rychle pracovat. Bylo několik možností, které by mohly rozvědčíkovo zmizení vysvětlovat.

24

Všechny, ať je probíral z kterého konce chtěl, byly zneklidňující. Kromě jiného jej napadlo i Planerovo jméno. Říkal, že k Sigímu chodí v úterý a v pátek a dnes je středa. Neměl snad na mušce Greenwooda? Co když je sledoval a ví, že Greenwood měl Raschwella kontaktovat? Že by Greenwooda vybrali z auta lidé z Arény Cl detektivové z kontrašpionáže MI 5? Tyto úvahy, když se mu poněkud rozležely v hlavě, se zdály málo pravděpodobné. Kdyby Britové po Greenwoodovi pásli, netrhali by přeci akci, která právě začínala.

Greenwoodovo zmizení bylo podivné, ale když si vzpomněl na rozvědčíka v Madridu, vrátil se i k tomu, co slyšel při rozloučení. Aby byl připraven na to, že se mohou přihodit různé situace, které se zdají sice výjimečné, ale časem že pochopí jejich nutnost z hlediska rizika zpravodajské práce a nutné konspirace.

Greenwood mu měl vinář, který ho požádal o

interview, je mužem, na kterého již přes rok čeká. A o němž si myslel, že se možná

nikdy neohlásí. Duff Greenwood je tedy důstojníkem československé rozvědky a bude jeho řídícím orgánem. Napadlo ho, o co ho asi požádá? Jaký má pro něho úkol. Kouřil a kombinoval. Fotografie jako poznávací znamení souhlasila. Ale ještě musí podle dohovoru vybavit jeden telefonát.

Sáhl po sluchátku a začal vytáčet číslo, které znal již dlouho zpaměti, ale na něž měl zavolat právě v této chvíli.

Slyšel volací tón. Když zabzučel popáté, z druhého konce se ozval mužský hlas.

„Ano.”

„Prosil bych doktora Morleye,” řekl Raschwell rozechvělým hlasem.

„Tady je Rosie Brown.”

„Promiňte,” vydechl a položil sluchátko nazpět do vidlice.

Nešlo o žádný omyl v telefonním čísle. Jméno Rosie Brown bylo heslem, pojistkou.

Potvrzovalo, že Duff Greenwood je oukej, a že je to onen muž, který má navázat s Raschwellem kontakt na příkaz centrály.

Tato prověrka byla dohodnuta na podzim roku 1953, kdy se Raschwell sešel s pracovníkem Československé rozvědky v Madridu, v restauraci El Pirata. Tam také dostal Raschwell několik snímků, které pocházely z otcovy pozůstalostí.

22

Fotografii maminky, svatební obrázek rodičů, snímek domku u řeky v Kostelci, kde se narodil, a poslední otcův snímek s takřka neznatelným vpichem, jehož kopii, propíchnutou na stejném místě, mu měl odevzdat jeho řídící orgán.

„Nebude to zítra, ani pozítří,” řekl tehdy při schůzce v Madridu Raschwellovi neznámý společník. „Musíte být trpělivý, pane Raschwelle.

Uvítali jsme vaši nabídku, ale nechtějte od nás okamžitě žádný konkrétní úkol.

Chcete-li nám pomoci, upevňujte si zatím své společenské postavení. Každá známost vám může být jednoho dne dobrá. A pak ,” rozvědčík zaváhal. „Víme, že zavraždění vašeho otce se vás hluboce dotklo. Ale v zájmu naší věci i otcovy památky pokuste se v sobě zapřít citový vztah, který vás k ní váže. A to nejen před přáteli, ale i v rodině. Vím, není to snadné jedno si myslet a druhé říkat. Ale bez té vlastnosti se v budoucnu neobejdete. Zatím trénujte. Žijte jako jste žil až dosud, jako naturalizovaný Angličan, který již dávno zpřetrhal pouta s domovem. Snadno to bude-li třeba to vysvětlíte. Žijete již prakticky od pěti let, kdy vás z Kostelce odvezla teta Marie, v jiném světě. Otec je pro vás jen matnou vzpomínkou. Nezřetelnou a snadno zapomenutelnou … Vydržíte tu hru hrát sám se sebou?”

„Bude to těžké, ale nabídl jsem se vám právě kvůli otci. Jak víte, chtěl jsem po válce zpátky domů. Nyní bych rád pomohl nějak dokončit, co on začal. Ten agent, co ho zastřelil, je v Anglii?”

„Je a známe i jeho jméno. Víme, co dělá. Ale nechtějte, abych vám to prozradil.

Zbytečně by vás rozptylovaly myšlenky na pomstu. Jednou stejně trestu neujde. Věřte mi. Přijde čas, kdy se s ním setkáte tváří v tvář. Nyní je důležité, abyste nám pomohl zabránit dalším akcím, které proti nám chystá britská tajná služba. Až se vám přihlásí David, dozvíte se víc ..

Greenwoodovi Raschwell řekl, že se vrátí za deset minut. Nedovedl odhadnout, jak dlouho seděl v pracovně, ale měl pocit, že doba už uběhla.

Slyšel zavrzání schodiště a houpavý krok tety Marie. Do dveří nahlédla kulatá, napudrovaná tvář staré paní.

„Proč jsi neodletěl odpoledne, Georgi. Víš jak trpím, když cestuješ letadlem v noci.”

23

„Měl jsem důležité jednání s jedním obchodním partnerem, tetičko.”

„A musíš letět do té Paříže?”

„Mám snad dát firmě Elma výpověď?” usmál se a políbil tetu na čelo. „A když dám výpověď, znáš dobře strýčka Archibalda: zažene mě zpátky na moře, udělá ze mne kapitána nějakého škuneru, a to už mě neužijete vůbec.”

„Musím ti něco říci, Georgi. Ale před Archibaldem ani slovo. Již pochopil, že nebudu mít klid, dokud budeš pořád na cestách. Mluvila jsem s ním, že kdyby ti pro začátek něco poskytl, mohl bys být svým pánem. Ta tvá myšlenka, že bys chtěl mít propagační kancelář, ho ale odpuzuje. Prý by vložil kapitál raději do rejdařství.“

„Cožpak jsem málo na moři užil? Nechci vodu ani vidět!”

„Takhle jsem mu to také pověděla. Už svolil, že si o tom tvém plánu s tebou promluví.

Tak se na to připrav. Pak něco říkal, že bys možná své plány mohl spojit s podnikem nějakého plukovníka. Jak se jen jmenuje Cohan nebo Cohen.”

Teta Marie nepostřehla jeho údiv.

„Plukovník Cohen dělá taky do propagace?”

„Archibald mluvil v tom smyslu, že by to byl možná dobrý společník.”

6

Raschwellův červený austin, který stál před domem číslo 1426 na Bedford Square, byl prázdný. Raschwella při pohledu na prázdné sedadlo polil pot. Auto mu připomínalo klec, do níž se chytil.

Zabouchl dvířka a nervózně si zapálil cigaretu. Rozhlédl se a do oka mu padl park, ležící hned naproti domu sira Archibalda Harrise.

Že by se šel jeho společník projít? Propletl se mezi jedoucími auty, která se pomalým tempem posouvala s rozžatými světly a v hemžení chodců hledal známou tvář.

Obešel novinový stánek, zastavil se u pultíku s květinami, nahlédl do parku, ale Duffa Greenwooda nikde neviděl.

Kam zmizel?

Mozek mu začal rychle pracovat. Bylo několik možností, které by mohly rozvědčíkovo zmizení vysvětlovat.

24

Všechny, ať je probíral z kterého konce chtěl, byly zneklidňující. Kromě jiného jej napadlo i Planerovo jméno. Říkal, že k Sigímu chodí v úterý a v pátek a dnes je středa. Neměl snad na mušce Greenwooda? Co když je sledoval a ví, že Greenwood měl Raschwella kontaktovat? Že by Greenwooda vybrali z auta lidé z Arény Cl detektivové z kontrašpionáže MI 5? Tyto úvahy, když se mu poněkud rozležely v hlavě, se zdály málo pravděpodobné. Kdyby Britové po Greenwoodovi pásli, netrhali by přeci akci, která právě začínala.

Greenwoodovo zmizení bylo podivné, ale když si vzpomněl na rozvědčíka v Madridu, vrátil se i k tomu, co slyšel při rozloučení. Aby byl připraven na to, že se mohou přihodit různé situace, které se zdají sice výjimečné, ale časem že pochopí jejich nutnost z hlediska rizika zpravodajské práce a nutné konspirace.

Greenwood mu měl vinář, který ho požádal o

interview, je mužem, na kterého již přes rok čeká. A o němž si myslel, že se možná

nikdy neohlásí. Duff Greenwood je tedy důstojníkem československé rozvědky a bude jeho řídícím orgánem. Napadlo ho, o co ho asi požádá? Jaký má pro něho úkol. Kouřil a kombinoval. Fotografie jako poznávací znamení souhlasila. Ale ještě musí podle dohovoru vybavit jeden telefonát.

Sáhl po sluchátku a začal vytáčet číslo, které znal již dlouho zpaměti, ale na něž měl zavolat právě v této chvíli.

Slyšel volací tón. Když zabzučel popáté, z druhého konce se ozval mužský hlas.

„Ano.”

„Prosil bych doktora Morleye,” řekl Raschwell rozechvělým hlasem.

„Tady je Rosie Brown.”

„Promiňte,” vydechl a položil sluchátko nazpět do vidlice.

Nešlo o žádný omyl v telefonním čísle. Jméno Rosie Brown bylo heslem, pojistkou.

Potvrzovalo, že Duff Greenwood je oukej, a že je to onen muž, který má navázat s Raschwellem kontakt na příkaz centrály.

Tato prověrka byla dohodnuta na podzim roku 1953, kdy se Raschwell sešel s pracovníkem Československé rozvědky v Madridu, v restauraci El Pirata. Tam také dostal Raschwell několik snímků, které pocházely z otcovy pozůstalostí.

22

Fotografii maminky, svatební obrázek rodičů, snímek domku u řeky v Kostelci, kde se narodil, a poslední otcův snímek s takřka neznatelným vpichem, jehož kopii, propíchnutou na stejném místě, mu měl odevzdat jeho řídící orgán.

„Nebude to zítra, ani pozítří,” řekl tehdy při schůzce v Madridu Raschwellovi neznámý společník. „Musíte být trpělivý, pane Raschwelle.

Uvítali jsme vaši nabídku, ale nechtějte od nás okamžitě žádný konkrétní úkol.

Chcete-li nám pomoci, upevňujte si zatím své společenské postavení. Každá známost vám může být jednoho dne dobrá. A pak ,” rozvědčík zaváhal. „Víme, že zavraždění vašeho otce se vás hluboce dotklo. Ale v zájmu naší věci i otcovy památky pokuste se v sobě zapřít citový vztah, který vás k ní váže. A to nejen před přáteli, ale i v rodině. Vím, není to snadné jedno si myslet a druhé říkat. Ale bez té vlastnosti se v budoucnu neobejdete. Zatím trénujte. Žijte jako jste žil až dosud, jako naturalizovaný Angličan, který již dávno zpřetrhal pouta s domovem. Snadno to bude-li třeba to vysvětlíte. Žijete již prakticky od pěti let, kdy vás z Kostelce odvezla teta Marie, v jiném světě. Otec je pro vás jen matnou vzpomínkou. Nezřetelnou a snadno zapomenutelnou … Vydržíte tu hru hrát sám se sebou?”

„Bude to těžké, ale nabídl jsem se vám právě kvůli otci. Jak víte, chtěl jsem po válce zpátky domů. Nyní bych rád pomohl nějak dokončit, co on začal. Ten agent, co ho zastřelil, je v Anglii?”

„Je a známe i jeho jméno. Víme, co dělá. Ale nechtějte, abych vám to prozradil.

Zbytečně by vás rozptylovaly myšlenky na pomstu. Jednou stejně trestu neujde. Věřte mi. Přijde čas, kdy se s ním setkáte tváří v tvář. Nyní je důležité, abyste nám pomohl zabránit dalším akcím, které proti nám chystá britská tajná služba. Až se vám přihlásí David, dozvíte se víc ..

Greenwoodovi Raschwell řekl, že se vrátí za deset minut. Nedovedl odhadnout, jak dlouho seděl v pracovně, ale měl pocit, že doba už uběhla.

Slyšel zavrzání schodiště a houpavý krok tety Marie. Do dveří nahlédla kulatá, napudrovaná tvář staré paní.

„Proč jsi neodletěl odpoledne, Georgi. Víš jak trpím, když cestuješ letadlem v noci.”

23

„Měl jsem důležité jednání s jedním obchodním partnerem, tetičko.”

„A musíš letět do té Paříže?”

„Mám snad dát firmě Elma výpověď?” usmál se a políbil tetu na čelo. „A když dám výpověď, znáš dobře strýčka Archibalda: zažene mě zpátky na moře, udělá ze mne kapitána nějakého škuneru, a to už mě neužijete vůbec.”

„Musím ti něco říci, Georgi. Ale před Archibaldem ani slovo. Již pochopil, že nebudu mít klid, dokud budeš pořád na cestách. Mluvila jsem s ním, že kdyby ti pro začátek něco poskytl, mohl bys být svým pánem. Ta tvá myšlenka, že bys chtěl mít propagační kancelář, ho ale odpuzuje. Prý by vložil kapitál raději do rejdařství.“

„Cožpak jsem málo na moři užil? Nechci vodu ani vidět!”

„Takhle jsem mu to také pověděla. Už svolil, že si o tom tvém plánu s tebou promluví.

Tak se na to připrav. Pak něco říkal, že bys možná své plány mohl spojit s podnikem nějakého plukovníka. Jak se jen jmenuje Cohan nebo Cohen.”

Teta Marie nepostřehla jeho údiv.

„Plukovník Cohen dělá taky do propagace?”

„Archibald mluvil v tom smyslu, že by to byl možná dobrý společník.”