Oldřich Železný

Vrah ze tmy

Z černé kroniky:

Skupina dětí učinila hrůzný nález v rybníku, ležícím nedaleko obce Planovice na Benešovsku.

V rákosí rybníka našly mrtvolu asi pětatřicetiletého muže. Muž byl úkladně zavražděn a jeho tělo leželo v rybníku již několik dnů.

Pracovníci bezpečnosti zahájili usilovné pátrání po totožnosti neznámého a po pachateli…

Mrtvý, který nebyl pohřešován

„Nemáte oheň?“

Ozvalo se ostré cvaknutí rakouského zapalovače.

Vůz ještě chvíli svištěl po pěkné asfaltové silnici.

„Kolik je hodin?“ řekl muž, sedící vedle řidiče, aniž by pootočil hlavu, a vdechnul zhluboka dým cigarety.

„Devět třicet pět,“ ozvalo se ze zadního sedadla.

„A už takové vedro!“

„To nebylo léta! Vůbec nepamatuju!“ doplnil řidič a nasucho polkl.

Vůz zahnul nyní na nerovnou, vymletou a prašnou polní cestu a namáhavě se po ní začal plazit. Za ním druhý. První byl šedý sedan s poznávací značkou pražské bezpečnosti, druhý pak tmavý furgon na převážení mrtvol. Jely pomalu vyprahlou krajinou. Vzduch se náporem slunečních paprsků skoro viditelně zachvíval. A nikde větérek, který by alespoň na okamžik ulevil nepředstavitelnému žáru, trvajícímu nepřetržitě už druhý týden. Tlaková výše se udržuje nad střední Evropou, hlásily povětrnostní zprávy tak vytrvale, jako by se nikdy nemohly zmýlit.

Teď dojely oba vozy na pokraj rybníka, zarostlého rákosím. Stanuly. Okamžitě je dohonil a obklopil obrovitý oblak prachu, který oba automobily zvířily a táhly za sebou jako kometa svůj chvost.

Otevřela se dvířka sedanu. Jako první vystoupil velitel výjezdové skupiny kapitán Zeman s cigaretou v ústech. Mohlo mu být pětačtyřicet. Za ním se z vozu vynořili mladí nadporučíci Kalina a Šebesta. Oběma bylo ke třiceti. Poslední opustil sedan kriminální technik. V ruce se mu houpal služební Contax s příslušenstvím.

„Hergot! Nemůžete dávat pozor?!“ vykřikl vysokým hlasem doktor Pátek, lékař, který právě s obtížemi vylézal z furgonu, což musel přičíst svému objemnému břichu. Kalina mu totiž právě málem omylem přirazil otevírající se dvířka na obličej.

Řidič zůstal ve voze a zatáhl obě okénka, na nichž se začala okamžitě usazovat vrstva hustého, dalo by se říci tučného prachu.

„Soudruhu kapitáne,“ hlásil se teprve nyní mžouravě a malátně nadpraporčík Vyskočil z Obvodního oddělení VB ve Velenicích, kam náležely i Planovice. Ležel až dosud za jedním z mála trnkových keřů, jediným útočištěm na této straně břehu, poskytujícím jakýs takýs stín, a usnul v tom nasládlém a mátožném vedru. Teď se úporně snažil postavit se do pozoru, ale jaksi se mu to nedařilo. Oba horní knoflíčky blůzy měl rozepjaty, řepice mu nejistě seděla na holé lebce, čůrky potu mu stékaly po čele i po tvářích a opasek měl zajištěný na poslední otvor, aby ho co nejméně tísnil a dovoloval rozpálenému vzduchu alespoň trochu větrat služební ústroj.

„Soudruhu…“ pokusil se znovu.

Zeman přerušil unaveným pohybem jeho chvályhodnou snahu.

„Kde je?“

„Nechal jsem ho tak, jak ho ty děcka našly. Támhle,“ ukázal do rákosí, plného tlustých a nádherně urostlých doutníků puškvorce.

Kapitán Zeman pohlédl zvědavě tím směrem. A pak celá suita, již vedl, odešla až ke břehu. V pomačkaném a polámaném rákosí, asi deset metrů od břehu, to uviděli.

Zeman se obrátil. „Pořiďte napřed snímky!“

„Provedu,“ odpověděl fotograf, vyzul boty a svlékl si kalhoty, pod nimiž měl krátké barevně proužkované trenýrky.

Napřed pořídil několik snímků od břehu, aby zachytil celkovou situaci.

„Je tu doufám mělko?“ obrátil se pak na Vyskočila a stoupl jednou nohou do vody rybníka.

„Vždyť se sem dostaly i ty děti,“ řekl trochu opovržlivě nadpraporčík, sejmul čepici a velkým barevným kapesníkem si nešťastně otřel čelo a holou lebku, zalité potem.

„Kdy přesně ho ty děti našly?“ obrátil se Zeman na Vyskočila, zatímco se technik brodil rybníkem a dělal si cestičku vysokým vyschlým rákosím.

„Už nějak po šestý, soudruhu. To víte, tady u nás jsou děcka i o prázdninách vzhůru daleko dřív, než u vás ve městě. Rodiče a vůbec skoro všichni jdou brzy na pole a… No vy jste tady taky byli pěkně rychle, to se musí uznat,“ dodal však ihned jakoby na omluvu, že urazil město, v němž bydlí nadřízení.

„Hotovo,“ oznámil technik.

„Přineste ho sem,“ přikázal Zeman.

Muži se brodili k mrtvému. Na břehu zůstali Zeman s Vyskočilem.

„To je ale strašný vedro, co?“ zahájil Vyskočil nejistě konverzaci a znovu si otřel pot s čela. „V poledne bude zas nejmíň pětatřicet ve stínu, abych tak řek…“ Pak znejistěl a nasucho, vyprahlým patrem polkl.

Zeman neodpověděl. Muži i se svým břemenem se blížili ke břehu, už vystoupili z vody, která z nich i z mrtvého crčela na vyschlou zemi.

Byl to žalostný pohled. To ubohé mokré nic, které ještě před nedávném bylo člověkem, leželo nyní v nažloutlé trávě.

Znovu několik snímků.

„Ležel ve vodě dobře týden, co?“ otočil se Zeman na lékaře. „Nadporučíku,“ obrátil se ještě na Kalinu, „prohlédněte mu kapsy a tak dále. Pak si ho vezme na starost doktor. A my se poohlédneme kolem.“

„Provedu,“ zahučel Kalina a sklonil se nad beztvarým obličejem mrtvého.

Zeman pohlédl mimoděk na hodinky. Ukazovaly jedenáct. Nadporučík Šebesta si mezitím namáčel vlasy na týlu vodou nabíranou hrstmi z rybníka a vůbec mu nevadilo, že její valná část mu zatékala za krk, pod košili. „Jako louh,“ usmál se. „Tuhle jsem někde četl, že prý se do střední Evropy stěhuje tropické podnebí. Výjimečně asi měli pravdu.“ Vyskočil se Šebestou a kriminálním technikem zatím prohledávali okolí, pozorně prohlíželi půdu.

Zeman nakonec popošel k lékaři, který si již také omýval v rybníku ruce, ale ne jen tak ledabyle, nýbrž důkladně a sanitárním mýdlem, až se široko daleko rozprostřel zápach karbolky.

„Tak jak to vypadá?“ zeptal se lékaře.

„Špatně. Obličej, jak vidíte, k nepoznání. Je jako otlučený o strom, nebo spíše o kámen. Ostatní dodělala voda, odporné vedro a mouchy.“

„A příčina smrti?“

Lékař trochu vyhýbavě pokývl hlavou. „To teď přesně nemůžu… až provedu pitvu. Mohla to být lebeční zranění, nebo ta bodná rána do krajiny ledvin, možná nějaká vnitřní zranění – ten chudák má taky přeraženo několik žeber… Ten, kdo mu to udělal, řádil jako pominutý. Abnormální spousta oděrků, například tady na levém předloktí je kůže sedřena do masa od lokte až k zápěstí!“

„Bestie,“ sykl Zeman a pohlédl znovu na mrtvého. Už viděl v životě leccos, ale při tomto pohledu se mu přece jen lehce zatočila hlava. Sáhl do kapsy pro balíček cigaret, zapálil si a pootočil se na Šebestu a Vyskočila, kteří se právě vrátili ze své obhlídky.

„Našli jste něco?“

„Nic. Dokonce ani nejmenší stopička. Je to všechno vyprahlé…“ řekl Šebesta.

„A vy?“ obrátil se nyní na Kalinu.

„Jen tohle,“ podal Kalina Zemanovi jízdenku z pražské tramvaje silně poničenou vodou. „Všechny kapsy naprosto prázdné, jen v pravé, až ve špičce, tenhle zmuchlaný lístek.“

„Trochu málo,“ prohlížel si Zeman jízdenku. „Hm… proštípnuto patnáctého. Doufejme, že tenhle měsíc… To by znamenalo, že před pěti dny byl ještě v Praze. Mohlo by to tak být?“ obrátil se na lékaře.

Ten přikývl. „To by mohlo odpovídat. Řekl bych, že tu ležel tak čtyři až šest dnů. V tomhle počasí to jde těžko odhadnout přesněji,“

„Jel osmičkou,“ studoval Zeman dále jízdenku. „Směrem na Poříč. A nastupoval, dá se soudit, asi tak u karlínské remízy… hm… Doktore, kolik mu mohlo být přibližně let?“

„Kolem pětatřiceti.“

„A co vy, soudruhu nadpraporčíku,“ obrátil se náhle na Vyskočila, který se zcela očividně vyděsil, neboť začínal v tom horku už zase klímat. „Neviděl jste tady v Planovicích nebo v okolí muže, který by se podobal… hm…“ Zarazil se, pohlédl znovu na mrtvého. I kdyby to byl jeho nejlepší přítel, těžko by ho v tomto stavu poznal. „Promiňte“, řekl proto Vyskočilovi, „chápu, že na tohle mi asi neodpovíte.“

„To teda ne. Ale jestli smím…?“

„No prosím!“

Na Vyskočilově tváři bylo nyní jasně znát, že si plně uvědomuje, že přišla jeho veliké chvíle. „Já tady v tomhle koutě sloužím už hezkých pár týdnů, soudruhu kapitáne, a jestli tedy chcete slyšet můj názor – tak loupežná vražda! Jasná loupežná vražda, jak má bejt! Vždyť přece vidíte sám, ne? V kapsách nic, sako žádný, prstýnek žádný, na levý ruce světlejší proužek – ale po náramkovejch hodinkách ani stopa – no nemám pravdu?!“

Má pozorovací schopnosti, pomyslel si Zeman. Ani on ani Kalina si toho proužku po hodinkách zatím nepovšimli. Pokýval hlavou.

„No – a znáte jméno Vokoun? Karel Vokoun? Říká vám to něco?“ pokračoval Vyskočil. „To je přece ten lump, co před asi čtrnácti dnima utekl z nápravnýho tábora na Vyškovci! A ještě ho nemáme!“ dodal významně, pak vítězně sejmul čepici a slavnostně si znovu začal svým obrovitým barevným kapesníkem otírat pot.

„To je ovšem chyba, že ho nemáte!“ řekl kupodivu prudce Zeman.

„Tedy, soudruhu kapitáne,“ ohradil se nadpraporčík a zatvářil se velmi uraženě, „my na to tady opravdu nestačíme, to ví každej! Vopravdu ne! Nás je tu pět a půl a děláme co můžem a víc už to teda nejde!“

„Ono to stejně má háček, soudruhu,“ ozval se Kalina. „Na toho Vokouna se velmi dobře pamatuji, ten šel zásadně jen po penězích, chatách, špajzkách a podobně a nikdy nikoho nezabil, nikdy u něj nebyla také nalezena žádná zbraň. Obyčejný starý recidivista. Dneska mu je nějakých pětapadesát. A že by na stará kolena –? – to se mi nechce věřit!“

„Jo, to se takovej lump lehko naučí!“ nedal si Vyskočil vzít svoji teorii. „Zvlášť když mu začne téct do bot! Vždyť on to byl –– a je – teďka vlastně psanec?!“

„A jak by mohl, doktore, vypadat alespoň částečný popis mrtvého?“ ukončil Zeman debatu.

„Mne – asi sto osmdesát vysoký, váha kolem pětasedmdesáti, vlasy tmavě kaštanové, krátce přistřižené, tmavošedé oči, pleť opálená, pohyboval se zřejmě dost na slunci… A to je myslím všechno, co se dá ihned říci.“

„Takových lidí běhá po republice asi dva milióny,“ zabručel nadporučík Šebesta.

„Kdo jezdívá sem do Planovic, soudruhu nadpraporčíku?“ zeptal se Vyskočila Zeman.

„To je různý, soudruhu kapitáne. V okolí jsou i nějaký chaty, mají je tu lidi z města, dokonce sem tam i nějaký Pražáci, občas sem přijede taky někdo služebně, teď dost často, protože se tu staví ta trať z kombinátu v Bělý, objeví se tu i lidi k vůli státnímu statku – oni prý tam dělají nějaké pokusy s pěstováním toho… no… rejže… To je prostě těžký říct, kdo sem jezdí. Nejní přehled. Prostě moc lidí, občas…“

Z téhle řeči si nevyberu, pomyslel si Zeman.

„Mně jenom nejde na rozum, že se po něm nikdo neshání. Čtyři dny – to je přece nějaká doba, ne? A krajská správa nám žádný oběžník o pohřešování nezaslala,“ podivoval se Kalina.

„Uvidíme v Praze,“ polkl Šebesta chuchvalec prachu. Všichni už měli vyprahlo, jako kdyby byli někde na Sahaře.

„V okolí nemá zatím smysl dál něco hledat,“ řekl konečně Zeman. „Čtyři dny jsou čtyři dny, veškeré stopy žádné a pokud tu byly, zmizely. Ostatně zdá se, že si pachatel dal důkladně záležet na všem… jak je vidět na tom chudákovi. Kdy můžeme očekávat zprávu z pitvy?“ zeptal se doktora.

„Budete ji mít zítra k večeru.“

Zabalili mrtvého do kalikového prostěradla a naložili jej do furgonu. Pak se oba vozy otočily a pomalu se vydaly na cestu. Na křižovatce za rybníkem se furgon rozejel vpravo, ku Praze. Sedan zamířil do Planovic. Teprve nyní si Zeman povšiml postavy muže stojícího pod rozlehlou planou hrušní. Muž kouřil cigaretu a hleděl za nimi „Poslyšte, nadporučíku, co je tamhleto za chlapíka? Zřejmě nás celou dobu pozoroval?“

Vyskočil si zaclonil oči. „Tam pod tou hruškou? Řekl bych Jiří Hlaváč. No jo, samozřejmě, Hlaváč je to! Je zaměstnanej na státním statku a asi pro něco šel a teď se vrací. To je nejkratší cesta ze statku do Planovic, víte? Kolem rybníka.“

„Čumil,“ dodal Kalina. „Jak se to rozkřikne, bude jich tam za chvíli jako much.“

Muž se nyní odlepil od stromu, zahodil nedopalek cigarety a vydal se směrem k rybníku – a tedy ke statku. Pěkný chlapík, ramenatý, jak hora. A musí být silný jako býk, pomyslel si Zeman.

Zabočili na náměstí a div nepřejeli hejno rozčilených, přesto však důstojně kráčejících hus. Nějaký voříšek jim za tu nepozornost začal nevybíravě nadávat, ale pak toho v tom horku raději nechal a zase ulehl do stínu jednoho z domků.

Zastavili před jednopatrovou budovou, na níž nápis na plechové oprýskané tabulce hlásal, že jsou před místním národním výborem Planovice.

Vystoupili.

Od kašny uprostřed náměstíčka se z prachu zdvihl starý žlutý olysalý pes. Prohlédl si je poloslepýma očima, očichal kola automobilu a odšoural se zase do stínu kašny.

Na kostelní věži odbilo půl dvanácté.

V patách za nadpraporčíkem Vyskočilem vešli všichni s úlevou do temné chodby budovy, odkud už z otevřených dveří zavanul zavlhlý chlad.

Vyskočil je zavedl do přízemní místnosti s nízkým stropem. U stěny stála veliká registratura se zaprášenými spisy, u okna rozviklaný a pokaňkaný psací stůl, proti němu druhý, na němž byla prastará remingtonka a vidlicový telefon. Uprostřed místnosti trůnil moderní konferenční stolek ze světlého dřeva, kolem tři čalouněné žídle. Bylo na první pohled patrno, že tyhle kusy nábytku se tu vůbec necítí doma.

Od stropu, dlouho už nebíleného, visela na obyčejné šňůře objímka a žárovka, nechráně na žádným stínítkem či lustrem. Kolem ní se vznášela hejna monotonně bzučících much, dávno už natolik vzdělaných, že obě mucholapky, přivázané na šňůře, zely prázdnotou. „Tohle je předseda soudruh Bílek a tohle tajemník soudruh Zábranský,“ představil Zemanovi, Kalinovi a Šebestovi nadpraporčík Vyskočil místní zástupce lidové správy.

Pozdravili se. Bílek usadil muže z Prahy na čalouněné židle kolem stolku a přisunul si židli k Zemanovi. Vyskočil usedl na roh jednoho z psacích stolů a začal si zase otírat tu svoji nešťastnou, věčně se potící lysinu. Zeman rutinovaně řídil běh otázek. Celkem ani nevěřil, že se tu něco nového dozvědí. Ten muž nebyl z místních, o tom už nebylo pochyb.

„Víte, tady se teď skutečně objeví takovejch cizích lidí…“ potvrdil předseda Bílek.

„Nikdo se u vás nebo v okolí nepohřešuje?“ zeptal se ještě pro jistotu Kalina.

„To by už dávno byl poprask jak hrom! To je přece jasný!“ odpověděl Zábranský. Kalina pokýval hlavou. Nesporně.

„Vypadá to, že sem do Planovic přijel patnáctého nebo šestnáctého?“

„Prosím vás? Jak jste na to přišli?“ neudržel se ve svém obdivu Bílek.

Zeman nechal otázku bez odpovědi. „To byla sobota nebo neděle. Nepamatujete se, zda se tu neobjevil asi pětatřicetiletý muž jeho typu?“

Bílek i Zábranský zavrtěli hlavou.

„Bylo krásně, takže tady bylo lidu, že… To tedy opravdu ne, soudruhu kapitáne.“

Zdálo se, že Bílkovi je to skutečně líto.

„Nebo jestli se nestalo něco zvláštního, neobvyklého?“ doplnil Šebesta.

Zábranský se zasmál. „Zvláštního? Akorát že jsem musel dělat nový hlášení na okres jako vždycky na poslední chvíli. Do půl osmý večer jsem na tom v sobotu rachotil. Ty dnešní infarkty jsou jenom z takovéhle šturmovštiny, z ničeho jinýho. Ještě štěstí, že jsem sám a nemůžu tedy dostávat vynadáno navrch od manželky. Měla by se proč rozčilovat.“ Nemělo to smysl. Nic se nedozvědí.

„Dá se tu někde přespat?“ zeptal se Zeman.

„Ale samozřejmě. Zrovna tady u nás nahoře. Taková místnost…“ Pak se zarazil. „Ale to víte, hotel to není…“

„Jsme zvyklí i na polní podmínky. Zatím se tu zabydlí soudruh nadporučík Šebesta.“

Šebesta kývl.

„No – a teď vám pěkně děkuji, soudruzi, a doufám, že…“

Ale nedopověděl.

Otevřely se dveře a v nich se objevil podivný stařík. Nedalo se vůbec odhadnout, kolik mu je let. Mohlo mu být šedesát, ale také sto. Tmavá, sluncem vydělaná tvář, tisíce vrásek. A lišácké oči jak trnky. Trochu, jak si Zeman uvědomil, mu stařík připomínal dávnou rytinu s Voltairovým portrétem.

Zavřel za sebou pečlivě dveře.

„Vražda, že jo?“ zasmál se chraplavě a zamnul si ruce.

Zeman zpozorněl. „Jak to víte?“

„No – jednoduše. Když je vás tu tolik, tak to musí bejt vražda, ne?“ Mrkl na Zemana. „Mimo to jsem viděl tu černou káru. To taky něco poví.“

Zeman nezávazně kývl.

„Jo, už ho holt zabili,“ pokračoval stařík.

„Koho?“ řekl Zeman a hlas se mu jaksi zadrhl.

Vstup tohoto staříka i jeho otázky působily i na něj divadelně dramatickým dojmem.

„Koho?“ opakoval starý vychytrale. „Jak to můžu vědět? Vy jste přece od toho, ne?!“

Zeman už se vzpamatoval z prvního překvapení. Hovořil nyní klidně a ostře. „Tak koho zabili? A kdo?!“

Stařík setřel kapičku potu, která mu stékala pomalu od obočí ke kořeni nosu a proplétala se vráskami. „Znáte Nováčka? Josefa Nováčka?“

„Ne.“

„Já jsem si to hnedka myslel. Proto taky nevíte ani koho zabili, ani kdo to udělal, to je jasný. Josef Nováček – to je totiž můj syni“ dodal pyšně.

„A co s tím má společného?“

„Doufám, že teprve bude mít. Von se totiž uchází u vás o místo, víme? Moc chytrej kluk, toť se ví. Po mně! No a když jsem slyšel, že jste tady, tak jsem si řekl, že vám to hned povím. Moh by začít rovnou, ne? A když ho vezmete, tak já na nějaký to vajíčko taky koukat nebudu, to dá rozum. Můžete přijet, kdy chcete, že jo.“ Teď se zatvářil dokonale lišácky a mrkl spiklenecky na Zemana.

„Jen se spolehněte, my se přimluvíme,“ vzal Zeman staříka pod ramenem a vedl ho ke dveřím.

„Tak mám Pepíka zavolat?“

„Zatím ne, napíšeme mu. U nás to nejde tak najednou, víte, dědo?“

„Já tušil, že dělám dobře. Líná huba holý neštěstí…“ brumlal si spokojeně ještě ve dveřích.

Když za ním zapadly, rozhlédl se Zeman s úsměvem po přítomných. „Děkuji, soudruzi. A teď nás –“ kývl omluvně na Bílka a Zábranského – „nechte chvíli o samotě.“

„Samozřejmě, to se rozumí, soudruhu kapitáne,“ přitakal Bílek a oba vyšli z kanceláře. Zeman si zapálil jednu ze svých startek. „Tak mládenci – kdo je pachatelem, kdo je zavražděný, proč tu byl, co měl u sebe, odkud byl, kde bydlel, kdy přijel, za jakým účelem a tak dále – to všechno zatím nevíme.“ Musel se své řeči sám ušklíbnout. „Jasný se zdá být jen motiv činu.“

„Úplně!“ dosvědčil nadšeně nadpraporčík Vyskočil. „Loupežná vražda, jak má bejt!“

„I to je ovšem nutno dokonale prokázat,“ zchladil ho trochu Zeman: „Vytvoříme dvě výjezdové skupiny. Planovickou, kterou zesílíme a která se zaměří hlavně na uprchlého Karla Vokouna. Mimo to prověří i jiné možností. Povede ji nadporučík Šebesta.“

„Provedu!“ zahlásil Šebesta služebně.

„Pražskou skupinu povede nadporučík Kalina. Bude mít základní úkol – zjistit totožnost mrtvého.“

„Jasné, soudruhu kapitáne.“

„Dnes večer do devíti očekávám vaše první hlášení… Jinak, soudruzi, důrazně upozorňuji, že musíme všichni pracovat daleko rychleji, než jindy.“

„Proč?“ ozval se překvapeně Šebesta.

„Protože jsme na vesnici. Kolem lesy. Málo lidí, žádná městská soudržnost. A teď do toho – bestiální vražda. To znamená strach. A možnost paniky… Ták zlomte vaz, nadporučíku!“ pokynul pak Zeman Šebestovi na pozdrav a podal ruku Vyskočilovi, který se tím právem cítil neobyčejně poctěn.

Vyšli na náměstíčko.

Zeman s Kalinou nasedli do sedanu, řidič stiskl startér. Ačkoli byla všechna okénka otevřená, byl ve voze žár jak v pecí. Jako v uzavřené konzervě, kterou šoupli do vařící lázně, pomyslel si Kalina.

Auto se rozjelo.

V oblaku prachu zmizely i obě postavy, které za nimi hleděly v otevřených dveřích budovy MNV – Šebesta a Vyskočil.

Čtvrtek 22,15 hodin

Zeman pohlédl na hodinky. Ukazovaly čtvrt na jedenáct.

Otevřenými okny sálala do jeho pražského pokoje horká noc.

Vešel do předsíně, otevřel ledničku a vybral si pomerančový džůs v plechové konzervě. Otevíračem odřízl víčko. Nazlátlá tekutina naplnila sklenici.

Usedl znovu do lenošky ve svém pokoji, napil se. Ledová šťáva mu zatrnula na zubech. Pak ji nechal pomalu, pomaličku a labužnicky klouzat do hrdla…

S tou panikou měl pravdu. Z Šebestovy zprávy, i když učesané, to docela jasně vyplývalo. Jako by ty hlasy slyšel:

… A víte paní, že prej tohle je už čtvrtá vražda tady v okolí? Tutlali to a teď už nemohli!…

… Jak říkám, do lesů! A všichni! A třeba jen s klackama! Takovej lump se musí prostě a jednoduše…

… Dneska zavřu všechny okenice a po setmění mě, paní, nikdo nedostane z chalupy, i kdyby mi dávali milión!…

… Ježíšmarjá! Kde je Mařka? Vždyť tu ještě před chvílí byla! Mařko! Maruškóóó!… Toho Vokouna musí najít stůj co stůj co nejdřív. Ať už to udělal nebo ne. Kdyby ho našli lidi, tak mu pomoz pámbu.

Zeman sebou trhl, až křesílko zaúpělo. Píchlo ho v prsou. Ruka zajela pod košili a maně hladila a mnula kůži, jako by to mohlo pomoci. Zas ta potvora začíná bolet, pomyslel si. Dala mu pokoj dobře tři roky – a dnes najednou, bez přípravy… Byl to průstřel na plicích. Starý, velmi starý průstřel.

Dopil sklenku. Nu – on je vlastně taky už starý. Pětačtyřicet.

Málokdy si připouštěl, že čas utíká a hlodá i na něm, nenápadně, ale neúprosně. Vlastně si to vůbec nikdy nepřipouštěl. Člověk to nesmí brát vážně, protože – to by vlastně přestal žít.

Nalil si novou sklenku džůsu. Co vlastně dnes večer víme? Nic, musel konstatovat. Takových lidí, jako ten neznámý mrtvý od planovického rybníka, běhá po republice opravdu mnoho. Naštěstí ona tramvajová jízdenka byla skutečně z minulého týdne. Jen jestli je někam dovede. Uvidíme zítra, zabručel polohlasně.

Ale kde se v tom chlapovi vzala ta bestialita? Prosím, pachatel ničil totožnost. To je ještě pochopitelné. Ale proč ta nesmírná, obludná důkladnost při tom? Pomalu jediné místečko na celém těle toho nešťastníka nezůstalo nedotčené vrahovým řáděním. Ano, přímo řáděním!

Vtáhl do sebe sykavě vzduch. Dopřeje si teď jednu camelku. Koupil si nedávno za nekřesťanské peníze balíček. Jinak kouřil svých obvyklých dvacet startek denně. Pokud byly. Podle pana profesora Charváta to nakonec není tak moc. Ostatně – na něco se umřít musí, chlácholil se, a i příslušníci bezpečnosti jsou přece také jenom lidé, ne?

Vyjmul z krabičky, ozdobené pěkným obrázkem velblouda, voňavou americkou cigaretu. Jak to ti chlapi dělají, že to tak chutná? V očekávání hluboce vdechl silný dým – a očekávání se splnilo. Když si ji jednou ráno zapálil na lačný žaludek, zatočila se mu docela pěkně hlava. Teď si ji zapálil proto, aby otupil bolest v prsou.

U prohlídek si obvykle mysleli, že tu střelnou ránu získal někde ve „statečném boji za ochranu zákona“, a taky se k němu podle toho chovali. Zvlášť různé ošetřovatelky. Ale nebylo to tak. Průstřel je starší, daleko starší, je z doby, kdy si ještě vůbec ani nepomyslel, že by jednou mohl být kapitánem pražské kriminálky.

Bylo to ve čtyřiačtyřicátém. V Mauthausenu. Jen tak z legrace to jednoho odpoledne zkoušel jistý esesák na apelplacu. Jen tak. Byl opilý a střílel. Dodneška Zeman neví, jak to tehdy mohl vydržet. Ucítil najednou prudký úder do prsou. Žádnou bolest, jen úder, jako by mu někdo zasadil mocnou ránu železným kladivem.

Nepadnout! Nepadnout! Vydrž a stůj, jak dlouho to půjde, říkal si. Cítil, jak se mu pod košili po pravé straně rozlézá po těle svědivé teplo. To pomalu do látky prosakovala krev.

Naštěstí to toho veselého mládence v černé uniformě asi za čtvrt hodiny omrzelo. Čtvrt hodiny… Zemanovi se tehdy zdálo, že stojí nejméně půl dne. Pak odnesli mrtvé a šli do baráků. Kamarád lékař ho ošetřil, jak se dalo. Ještě štěstí, že to byl čistý průstřel. Aspoň to. Ale nemít tak nepochopitelně železné zdraví a snad tehdy i nadlidskou vůli –? Chodil s tím pracovat. A tam se pracovalo zatraceně těžce. Měsíce se převaloval každou noc na slamníku se rty rozpukanými horečkou. Vydržet. Vydržet!…

A teď se ta potvora znovu ozvala. Cožpak o to – cítí ji, ví o ní, občas se hlásí, například když má pršet, nebo když je někdy moc utahaný, anebo také při delším běhu. Ale dneska? To bylo Jiné, daleko ostřejší, neodbytnější. Jo, stárneš, chlapče, stárneš.

Kdesi v dálce vychrstl komín lokomotivy ohnivou spoustu jisker. Vagóny navlékly korálky okének na neviditelnou šňůrku, která se pomalu sunula, až docela zmizela i se všemi korálky ve tmě směrem k Plzni. Teprve nyní sem dolehlo táhlé a smutné zahoukání parní píšťaly.

Měl rád svůj malý jednopokojový byt na kopci, s pohledem na řeku, na smíchovskou trať. Zvlášť večer po rozzáření tisíců světýlek. Když byl někdy příliš unavený, sedl si k oknu a hleděl do noci na světla, míhající se ve vzduchu i v olověně černé vodě, hleděl na barrandovské terasy, odkud dokonce někdy zalehla i vzdálená taneční hudba – samozřejmě jen v létě – a pozoroval trať na protějším břehu.

Kdyby tak ti chlapi, které každou chvíli chytá a dává zavírat, věděli, kdo je to kapitán Zeman z kriminálky. Říkávali o něm, že je tvrdý, neúprosný. Že se nedá nikým obelstít. Že dovede z každého vytáhnout pravdu. Že je neúnavný…

Vyjmul z kapsy saka, přehozeného přes opěradlo židle, svůj objemný notes. Škrtl si, co dnes vyřídil a pak začal sepisovat plán dalších úkolů na zítřek.

Planovický případ.

Nakonec to bude jeden z těch „obyčejných“ případů. Loupežná vražda. Všechno tomu zatím nasvědčuje. Tyhle „obyčejné“ případy jsou buď okamžitě jasné – a pro tentokrát by v tom byl Karel Vokoun, anebo jsou nejhorší a nejobtížnější ze všech. To tehdy, když se není čeho chytit. Zkrátka – rozjede se rutina a buď to klapne, nebo někdy také ne. I to se stává. Obyčejný případ…

Jeho pero kreslilo po papíře droboulinká písmenka, která tolik rozčilovala Helenu, písařku jejich oddělení.

A ručička hodin překročila jedenáctku.

Výjezdová skupina Planovice

Nadpraporčík Vyskočil už docela odložil před mladým nadporučíkem Šebestou svůj respekt a nesl služební čepici jednoduše v ruce. Oba namáhavě šplhali do jednoho z okolních planovických kopců. Bylo tu chat jak naseto. „Já bych vás sem nahoru netahal, soudruhu,“ řekl pomalu Vyskočil, dýchaje při tom jak lokomotiva, „ale když jsme teď u rybníka našli toho mrtvýho – možná že se přece jen něco dozvíme? Já jsem ještě neměl čas mrknout se sem, i když hlášení o vloupání došlo na emenvé už před několika dny. To víte, jsem na to sám a člověk se nemůže rozkrájet! To každou chvíli slyšíte, že je nás jak psů, ale já to teda necejtím, to teda ne! Leda jako pes – ale uhoněnej! Na takovejhle katastr – a jsem na to sám! A nemůžu se rozkrájet, že jo!“ Zdálo se, že ho to až skoro dojalo. „Ale určitě to musel udělat ten Vokoun. Nikdo jinej tu neřádí. To už je třetí chata za posledních deset dní! Na dvě jsem se stačil mrknout. No – nic se pochopitelně nedá poznat, vůbec nic. Je to dobrý jen pro protokol a stejně to asi nikdo nečte…“

„A bude v té chatě někdo?“ zastavil se na okamžik Šebesta, aby si vydechl.

„Ale jo, zaručeně. Před tejdnem sem ta ženská přijela i s dětma. Proto taky furt dolejzá na emenvé,“ dodal kysele.

Konečně stanuli před jednou z chat. Pěkná, udržovaná a dosti masivní. Ani nemuseli klepat. Jakmile je majitelka spatřila, vyřítila se z verandy. Byla to velmi objemná paní v teplákách, v ruce hrnec plný brambor, ve druhé nůž. A na první pohled bylo patrno, že bude zle.

„Vás se tak jeden má dočkat,“ spustila už na schůdcích. „Já myslela, že dřív umřu, než se přijdete podívat na tu loupež! A to člověk platí daně! Jenže já to tak nenechám,“ přešla náhle do nebezpečně tichého, syčivého tónu. „Už jsem se rozhodla. Jednoduše to dám do novin. To bych se na to podívala, abych nedošla zastání, to bych se“

„Mladá paní,“ snažil se Vyskočil přerušit co nejgalantněji vodopád řeči.

„Na to mě nenachytáte, mladej pane,“ osopila se sarkasticky. „Tady se loupilo, já to hlásila – a nikde nikdo.“

„Co vám bylo ukradeno?“ vmísil se korektně Šebesta.

„Tři prvotřídní jugoslávský vepřový konzervy, na který jsem stála frontu! A co měl Toník, jako muž, potom za práci se zámkem, to se ani nedá povídat! A škoda na dveřích vůbec! Páčený byly! Ráda bych věděla, na kom se budeme hojit!“ dodala vyzývavě. „Jeden aby se sem bál vůbec jezdit, když tu řádějí takoví lumpové! A zastání žádný, ani najít je nedovedete! Vo strach je to tady!“

Šebesta s ní v tomto momentě souhlasil. Opravdu z ní šla hrůza. Ale nahlas řekl: „Jen klid, paní. My bychom ovšem potřebovali něco konkrétního. Jestli toho zloděje někdo viděl, kdy přesně se to stalo, kam asi mohl zmizet, jestli vám nevzal ještě něco jiného, podle čeho bychom případně mohli…“ Nedomluvil.

„Cože?! Ty tři konzervy vám jsou málo konkrétní?“ zaječela, až jí hlas přeskočil a rozpřáhla se nebezpečně nožem, který stále dosud držela v ruce. Šebesta mimoděk ustoupil, až vrazil do Vyskočila, který to učinil už před chvílí. „Dala jsem za ně poctivejch a tvrdě vydělanejch třiatřicet korun! A vono jim to není dost konkrétní! Copak krademe? Koukněte raději ty lumpy konkrétně chytit!“

To nešlo vydržet. Dali se organizovaně na ústup. S kopce šli mlčky.

Vyskočil setřel pot a koutkem oka pohlédl na Šebestu, který se mračil jako deset utahaných čertů. Tohle byla totiž už jejich pátá vycházka od samého rána – a nic. Jen tahle zatracenu baba.

Kdyby už tady aspoň byla výpadovka z Prahy, chlapi a vůz, aby se člověk nemusel plazit po kopcích pěšky.

Bylo k jedenácté a slunce pálilo, jako by chtělo sežehnout všechno živé, nikde obláčku, nikde úlevy.

Šebesta šel tak zabrán do svých temných myšlenek, že teprve nyní zpozoroval, že nemíří přímo do středu Planovic, nýbrž na jejich západní okraj, ke křižovatce silnic, z nichž jedna vedla do Prahy.

„Kam mě to vedete, člověče?“ obořil se na Vyskočila, ale už jaksi bez síly.

„Poslední možnost, soudruhu,“ řekl Vyskočil a ukázal pravicí na budovu, stojící přímo na křižovatce.

„Hospoda,“ pokýval Šebesta hlavou, jako by nic jiného už nemohl od Vyskočila očekávat. „No, alespoň pivo, když ne vrah,“ dodal a šlehl po nadpraporčíkovi pohledem poněkud opovržlivým.

Vyskočil přidal do kroku. „To ale nejni obyčejná hospoda, soudruhu,“ upozornil ho trochu tajemná.

„Ne? Dávají tam snad pivo zadarmo? Nebo tam vraždí své hosty?“

„To je, soudruhu, hospoda, ve který se denně kolem půl dvanáctý zastavuje starej Prchal,“ dodal tak významně, že Šebesta měl málem pocit, že by se měl za svou neznalost zastydět.

„A – kdo je ten váš Prchal?“

„Hajnej,“ sděloval Vyskočil a důvěrně se k němu naklonil. „Už by měl bejt dávno v penzi, ale oni se dneska nedostávaj asi ani ty hajný. A tak dělá dál.“

„Ale proč do něj skládáte své poslední naděje?“

„Proč?“ usmál se tajemně Vyskočil. „Hostinskej Brychta mi tuhle povídal, že ten Prchal mi chce něco říct, že prostě něco ví. Jak pořád brouzdá po lesích, tak prej něco uviděl, co by mě mohlo zajímat. Jako tedy nás. A abych prej tady někdy vo půl dvanáctý na něho počkal. Tak se zastavíme, ne? Určitě bude něco vědět, je to chytrej dědek.“

„Hm,“ řekl Šebesta nepřesvědčeně. „A kdy jste ten vzkaz dostal?“

„No,“ začervenal se Vyskočil, že to dokonce bylo vidět. Ale rozhodl se to zamluvit. „My totiž máme vobchůzky úplně jinak. Já se na příklad zastavuju tady u Brychty až v půl čtvrtý.“

Šebesta si zcela zřetelně povzdychl.

Místnost byla skoro prázdná, jen u výčepního pultu umýval tlustý hostinský ve špinavé zástěře půllitry a vzadu u okna seděl před nedopitou sklenicí piva hluchý děda Votruba, žižlal v bezzubých dásních troubel dlouhé švejkovské fajfky a zamořoval výčep.

„Á – má poklona, čest, nazdáreček, pane kapitán,“ zahlaholil Brychta, jakmile cinknul zvonek nade dveřmi. „Co dneska tak brzy? Zase nějakej malér? Snad ne ouředně? No, už je to asi tak, už je to tady,“ dodal nakonec skoro tragicky, když spatřil za Vyskočilem Šebestu. „Pánové od bezpečnosti zásadně sedmičku, že jo?“

Vyskočil se zaškaredil, ale netroufal si oponovat.

Brychta neznatelně mrkl. „Jenže nemůžu sloužit. Nedodali. Tak to holt musí bejt dvanácterák, ležák, malvaz. Vono se to stejně v tomhle vedru daleko rychlejc odpařuje, tak žádný obavy, pánové. Napařit – odpařit – dílo okamžiku,“ zasmál se vlastnímu vtipu tak rachotivě, že to vypadalo, jako by se do sklepa válely sudy.

„Nemluv a točí“ usadil ho Vyskočil a posadil se zeširoka na židli, stojící u stolku hned pod výčepem. Snad aby vypadal úředněji a důstojněji, nasadil si služební čepici. „Byl už tady ten lesník Prchal?“

Hostinský mrkl na zašlé nástěnné hodiny. „Jo tak? Tak ještě nebyl. Nebyl. Ale už je skoro jeho čas, skoro! Něco ti chtěl, to je jasný. Ale vždyť ho znáš. Než z něho dostaneš slovo, tak abys ho lámal na kole. Ale přesto jsem z něj včera vypáčil, že to je o tom uprchlým lumpovi. Prostě něco vyčenichal. To víš, lidi jsou teď celý vyjevený, nemám pravdu? Trochu to pění, ale už se to točí, už to jede, vokamžíček – a máte nektar, jakej neměl ani náš praotec Čech a na kterej nezapomenete a přijdete zas. To víte, tohle vedro ani pivu nepřidá, ale nám to může bejt jedno, tady jsou sklepy jako v mučírně. Jó, to jsou pády, pánové, jeden ani neví, jde si klidně pěšinou a najednou bác – a máš to vodbytý, nemám pravdu? Tak tady je to, vod ledu. Na zdravíčko, pánové!“ Huba mu jede jako šlejfíři, řekl si Šebesta. Všichni tři pozdvihli orosené sklenice.

„Ať slouží!“ přitiskl Vyskočil rutinované ret k okraji půllitru a nechal za maličkou chvilku na dně jen onen uznávací centimetr, jen aby bylo vidět, že byl slušně vychován. „Všichni úplně auf,“ otřel si Brychta pěnu z úst hřbetem ruky. „A chlap si někde v klidu lebedí, nemám pravdu?“ dokončil svoji složitou myšlenku.

Přes dveře padl stín a už se rozbimbal starodávný zvonec. Brychta pohlédl na hodiny a uznale pokýval. „Prchal. Podle něj si prej řídí planovickej výpravčí na stanici svoje cibule!“ Do místnosti vstoupil statný muž prostředni výšky v lesnické uniformě. Postavou vypadal tak na čtyřicet, ale vrásky v hubeném a osmahlém obličeji ukazovaly na pětašedesát, sedmdesát. Přes rameno mu visela krásná dvojka, hlavní dolů.

„My o vlku – a Prchal v hospodě. Jako na zavolanou, pane hajnej!“ hlaholil už zase hostinský. „Už to jdu míchat, jako vždycky, nemám pravdu? Dvanácterák se zlepšováčkem, to je na tuhlenctu sklerózu, píšou o tom už i v Literárkách. A to všechno, než vás tadyhle ty pánové zatknou, pane hajnej!“ A za vlastního bouřlivého smíchu natočil zčerstva nové pivo a přilepšil jeho obsah kalíškem rumu.

Štětinaté obočí lesníka Prchala se naježilo, když vyprázdnil svoji sklenici. Pak usedl proti nim a jeho ukazováček se zabodl do Vyskočila. Šebestu prostě nevzal na vědomí, Ignoroval ho, jako by to byl vzduch.

„To jsem rád, že jsi konečně přišel!“ Vyskočil si trochu při téhle poznámce poposedl.

„Už jsem se chtěl za tebou vypravit sám! Víš, když jsem zaslechl o tom mordu…“ Náhle se zatvářil velmi lišácky. „Já totiž vím, kde se asi ten lump skrejvá!“

„Kde?!“ napjatě se naň obrátil Šebesta.

„Na Černým kopci,“ pokračoval k Vyskočilovi Prchal. Uznával zřejmě jen jeho za jediného představitele zákona v tomto koutě Čech. „Je tam prastará chatrč, možná, že se na ní pamatuješ? Číhaná, znáš? Už před tejdnem jsem si vším, že tam někdo musí občas bejvat. Možná ovšem, že má úkrytů víc? Ale tenhle určitě taky!“

„Proč myslíte?“ znovu se pokusil Šebesta.

Prchal uchopil nový půllitr. „Dneska ráno jsem se tam byl pro jistotu znova mrknout. Nenápadně, pochopitelně!“

„A?“

„Na půdě koňský houně, několik plechovek od konzerv…“

„Jugoslávskejch?“ vydechl Vyskočil.

„To jsem nezkoumal. A pak starej chleba, nůž. Nechal jsem to všechno tak. To už vím z detektivek. Prostě jsem na nic nešáhl!“

„Chytrej!“ pochválil ho Vyskočil a udělal nové pivo.

„Kudy se tam dostaneme?“ ještě jednou se pokusil Šebesta.

Lesník se poprvé na nadporučíka podíval. Trochu opovržlivě, jak hledívají starší lidé, kteří prožili celý život v přírodě, na neschopné měšťáky. „Zavedu vás tam,“ řekl stroze.

„Ještě jednu?“ lákal hostinský Brychta.

Prchal kývl. A pak dodal: „Služební! Za tuhle zprávu mám snad nárok na služební pivo, ne?!“

Šebesta kývl na Brychtu. „Všechno samozřejmě na mne!“

„V tom případě ještě jednu navrch!“ dodal lakonicky Prchal.

Otevřeným oknem vpadlo do výčepu mračno prachu, který zvířil vůz, ženoucí se alespoň sedmdesátkou po silnici od Prahy. Konečně dorazila očekávaná výpadovka, odlehčilo se Šebestovi.

„Platí!“ řekl s úlevou. „Kdy vyrazíme?“

„Večer. To je nejrychlejší, ne?“ řekl Prchal trochu spatra a poslední darovaný půllitr se zlepšováčkem obrátil do svých útrob.

Pak vstal a šel pevným krokem ke dveřím, jako by si omočil rty nanejvýš ve sklenici od sodovky.

„Tak co, pane nadporučíku,“ naklonil se Vyskočil k Šebestovi s vítězoslavným úsměvem, „nebyl to dobrej nápad, zajít sem, k Brychtovi?“

Výjezdová skupina Praha

„Nic, nic, nic…“ přešel nervózně nadporučík Kalina po své pražské kanceláři. Pak se prudce otočil na poručíka Horáka, jako by on jediný mu mohl dát odpověď. „Copak ten člověk, kterého jsme nalezli v rybníku, vůbec neexistoval?!“

Na okamžik se odmlčel. Možná, že Šebesta v Planovicích už má toho Karla Vokouna? Kéž byl…

Na Horákově tváři se nepohnul ani sval. Znal svého představeného a věděl, že prostě na okamžik ztratil nervy.

„Na území celé republiky se v posledních dnech nepohřešuje vůbec nikdo,“ řekl klidně a Kalinovi to připadalo, jako by promluvil chladný a nezúčastněný robot, mající tuto větu nahránu na magnetofonovém pásku. Perfektní pracovník, to jistě, o tom nebylo sporu, ale… Pak se vzpamatoval. „Promiňte,“ promnul si unavené oči.

„Přivedl jsem toho průvodčího z tramvaje číslo osm, soudruhu nadporučíku. Jmenuje se Beneš.“

„Dobrá, ať vejde. A co mládenci? Jsou už hotovi s rozborem situace?“

„Ano. Kolem karlínské remízy je dvaadvacet kanceláří, čtyři větší dílny a jedna továrna …“

„No, pěkně děkuju,“ povzdychl si Kalina. „Ale zaplať pámbu, že to alespoň skutečně byl lístek z téhle soboty…“ Znovu se prošel místností. Proč jsem vůbec tak nervózní, pomyslel si. Vždyť takovýchto případů, kdy jsme se neměli čeho chytit, už byly desítky? „Tak napřed toho Beneše. Vezměte ho dovnitř. A pak mi sem pošlete mládence.“ Usedl za psací stůl.

„Provedu!“ zahlásil Horák a otevřel dveře. „Pojďte, soudruhu Beneši.“

Vešel asi padesátiletý muž v tramvajácké uniformě. Tvářil se trochu rozpačitě a nejistě, byl zřejmě v těchto místnostech poprvé. „Čest práci, soudruzi…“ zastavil se u dveří a žmoulal v ruce čepici.

„Dobrý den,“ usmál se naň povzbudivě Kalina. „Posaďte se. Zhruba už jistě víte, oč nám jde,“ konstatoval. Pak vyjmul z psacího stolu jízdenku, zalepenou nyní v celofánovém průsvitném pouzdérku. „Tak tenhle lístek jste podle předběžných zjištění štípal vy, že ano?“

Beneš prohlédl jízdenku a kývl na souhlas. „Jo, to jsou moje čísla. Měl jsem tehdy službu,“ podotkl nahlas a olízl si suché rty. Kalina nepochyboval, že celý jejich dnešní rozhovor bude mnohokrát, slovo od slova a gesto od gesta, opakován doma, v remíze, v hostinci, a musel se v duchu usmát. „Podívejte se, kupoval jej od vás asi pětatřicetiletý muž kaštanových vlasů, šedomodrých očí, asi stoosmdesát vysoký, opálený. Nepamatujete se?“

Beneš se vyděsil. „Pro pána krále! Takovejch běhá po Praze!…“ Rozhodl se docela zřetelně trvat jen na faktech, která si pamatoval. To bylo ostatně docela sympatické a v Kalinových očích ho to jen šlechtilo. Neměl rád čvaňhy, kteří napovídají kdovíjaké dohady, a člověk aby se pak honil po všech čertech a kde nic tu nic.

„Koukněte, já můžu poctivě říct jen tolik, že jsem tohle osobně píchnul v půl dvanáctý a že ten dotyčnej nastupoval u karlínský remízy. Víc nic.“

„Nemohl nastoupit třeba o stanici dřív – nebo později?“

„Vyloučeno!“ ohradil se Beneš vehementně. Bylo vidět, že dosud má, jako dneska už velmi málo lidí, ještě v těle stavovskou čest. „Koukněte, v tý době ještě není tak veliký provoz, abych neprošel celej vůz mezi dvěma stanicema, který jsou celkem dosti dlouhý. A já ho stejně – až na výjimečný případy velkýho, obrovskýho návalu – vždycky projdu!“ nadmul se pýchou.

Kalina mu položil ještě několik kontrolních otázek, ale víc už z Beneše nedostal. Víc prostě ten chlapík nevěděl.

„Tak vám moc děkujeme, soudruhu Beneši, a nezlobte se na nás, že jsme vás sem k nám obtěžovali.“

„To nic. Když mám čas, tak co by ne… mám teď právě hodinku mezi šejdrem…“

„Opravdu jste nám pomohl.“

„Jo?“

Podali si ruce. Teď už z průvodčího spadl naprosto všechen ostych, napětí. Ve dveřích se obrátil. „To ale říkáte vždycky, že jo?“ Kalina naň poněkud nechápavě pohlédl. „No to, že se pomohlo… že jsem vám pomohl… Čím jsem vám, prosím vás, mohl pomoct?“

Kalina se usmál. „Snad to opravdu říkáme vždycky, ale tentokrát je to pravda. Z vaší výpovědi totiž vyplývá, že na devětadevadesát procent ten muž jel ze zaměstnání domů a nikoli naopak. A to je pro naše další pátrání nesmírně důležité.“

„No – to jsem rád,“ neodvažoval se Beneš zeptat na další podrobnosti. „Tak čest, soudruhu. A jako to – no – těšilo mě…“

Za deset minut měl Kalina nastoupeny své mládence, jak jim říkal. Dvanáct zkušených mužů.1

„Tak, hoši,“ – zvykl si už na toto oslovení, ačkoli se tomu bránil, protože je používal také jeho nadřízený kapitán Zeman. „Záleží teď už jenom na vás. Seznam všech podniků, které přicházejí v úvahu, máte. Rozdělení úkolů provede soudruh Horák.“

„Provedl,“ řekl Horák a zase připomněl Kalinovi neosobní a neomylný stroj. Věděl, že se může na Horáka spolehnout. Ve všem. Ale přesto za dva roky, co spolu pracovali, nedovedl se mu dostat pod kůži. Dodneška nevěděl, ani jestli tenhle kluk mé nebo nemá nějaké děvče. A jak ho rozčilovalo, že Horák jako by uměl předvídat jeho myšlenky a rozhodnutí! Nejméně dvacetkrát už ho přistihl – právě jako dnes – že něco zařídil docela sám, bez rozkazu. Říkává se tomu zdravá iniciativa. Ale jak vůbec může stroj být iniciativní?!

„Opakuji: Muž mezi třiceti a čtyřiceti lety, hrubý popis máte. Je buď na služební cestě, na dovolené, nebo je nemocen. A asi žije sám. Zkrátka nikoho ani nenapadne, aby se po něm sháněl, jasné? Má někdo dotaz?“

„A co když nejel z pracoviště, ale z bytu?“ zeptal se kdosi.

„Něco risknout musíme. Ale stavíme na nejpravděpodobnějším předpokladu. Jel před dvanáctou hodinou osmičkou. Tedy ne na nádraží Praha-Střed, odkud je spoj do Planovic, protože v tom případě by musel použít přímou trať. Jel tedy napřed zřejmě domů. A tudíž z práce. Měl by podle všeho bydlet někde na trati číslo osm, za řekou. No – mládenci – je vás dvanáct, podniků, které máte projít, je sedmadvacet a kolik to bude bytů – dozvíte se sami. Je vám, doufám, jasné, že do večera ho musíme mít! Zlomte vaz.“

Říci, že to byla mravenčí práce, je slabé přirovnání. V některých podnicích měli přehled o svých zaměstnancích, jinde to bylo poněkud horší a bylo nutné ptát se vedoucího každého z oddělení podniku.

A těch přivítání v bytech?

„… Odkdypak používá káenpé na soudružský návštěvy esenbáky?! To si teda budu stěžovat, soudruhu!“… „Ale kdepak, Tonoušek je báječný, píše mi každý den a včera večer dokonce i telefonoval. Poslyšte, proč vy se vlastně ptáte? Není… není v tom nějaká… Proč se ptáte, vy – vy –“… „Tak tedy o dovolený chci mít pokoj, je vám to jasný?!“ A přibouchnutí dveří přímo a doslova před nosem…

Bylo už kolem třetí odpoledne. Kalina chodil po kanceláři jako lev v kleci. Nic, nic, nic… Všechna dosud došlá hlášení od jeho mužů byla negativní: Dovolená – služební cesta – nemoc –… Sakra, copak existuje ještě další způsob, aby byl člověk pryč, z podniku a z domova, legálně pryč, tak, aby se po něm nikdo nesháněl?!

Bylo půl čtvrté. Jako poslední přišel Horák. Z tohoto člověka, z jeho vizáže se tedy nepozná opravdu nic, pomyslel si Kalina. Musel se držet, aby vypadal co nejklidněji. Vždyť to byla – poslední naděje.

Horák se služebně zahlásil a pak nevzrušeným a vyrovnaným hlasem oznámil: „Myslím, soudruhu nadporučíku, že jsem ho nalezl.“ Kalinu zaplavila úleva – ale současně i jisté roztrpčení. To se dalo čekat: Horák… „Tak povídejte,“ řekl chladněji, než chtěl.

„Ani dovolená, ani nemoc, ani služební cesta.“

Neodpustil si rýpnout, pomyslel si Kalina, ale neřekl nic, jen trpělivě vyčkával.

„Půjčili ho ministerstvu dopravy. Ale je stále ve mzdovém fondu Projekty. V sobotu měli výplatu.“

„A proč si myslíte, že je to on?“

„Na ministerstvu dopravy je jedním z projektantů jisté nákladní tratě. Teď má na starosti úsek Bártov –“ na okamžik se Horák odmlčel, „– Planovice, soudruhu nadporučíku.“

Kalina se konečně neudržel a nahlas vyletěl: „Řekne to jako chleba. Jako chleba!… Jak se jmenuje? Kde bydlí?“

„Inženýr Jaroslav Čermák, Praha Libeň, Tomášova dvacet osm.“

A dál nic, zase nic, ten had. Kalina si sedl, protože dobře věděl, že Horák už v tomto momentě ví o Čermákovi všechno, co se vůbec mohl dozvědět. Pak mávl rukou. „Tak už to vysypte, ne?“

Horák se maličko uklonil. „Svobodný, šestatřicet let, narodil se v Praze čtrnáctého března devatenáct set dvacet sedm. Žil docela sám v malé garsoniéře. Rodiče už nemá, zahynuli v koncentračním táboře Molna v roce čtyřicet čtyři. On byl s nimi a vrátil se devatenáctého května v pětačtyřicátém. Byl to jedináček. Do koncentráku se dostali po heydrichiádě za přechovávání osob velkoněmecké říši podezřelých. Jeho nynějším nejbližším příbuzným byla teta, matčina sestra, která žije v Mikulově na Moravě a je jí sedmdesát. Inženýr Čermák byl jedním z nejlepších pracovníků Projekty, vynikající odborník s perspektivou. Charakterově samotář. Pokud je známo, prakticky žádný poměr se ženami. Tedy vážný poměr; spíše jen příležitostně. Zdálo se mi, že to asi byl velmi hluboce citově založený člověk, který napřed musel k někomu mít silný vztah, sympatie, aby se vůbec sblížil. V kolektivu byl oblíbený, měl respekt, byl přátelský, ale nepouštěl si lidi k tělu; prostě uzavřený.“

Tohle všechno říkal Horák zpaměti, musel ho v duchu uznale hodnotit Kalina.

„Děkuji,“ řekl posléze nahlas. „Tohle je opravdu kus poctivé práce. A úspěchu,“ dodal. „Tak – vyjedeme do té jeho garsonky, že?“

„Provedu!“ odpověděl Horák, ale jaksi rezervovaně. Pak pokračoval: „Učinil jsem totiž ještě jedno opatření, soudruhu nadporučíku, jestli dovolíte…“

„Opatření?“ poněkud se zamračil Kalina. „Pozval jsem doktora Kratochvíla z ministerstva dopravy. Byl to nyní Čermákův bezprostřední šéf. Bude vědět podrobnosti o jeho práci a cestách. Myslel jsem, že byste ho rád vyslechl.“

Zatracený člověk. Bodejť, že bych ho rád vyslechl! Vůbec jsem na to nevzpomněl! Řekl však jen: „Souhlasím. Kdy přijde?“

„Čeká venku, soudruhu nadporučíku.“

Kalina vteřinku zaváhal. Pak kývl. „Víte co? Tak postavte na kávu. Třikrát, jasno?“ A uvědomil si, že se na Horáka podíval a usmál docela přátelsky.

„Jasno, soudruhu nadporučíku!“

Místnost naplnila aromatická vůně kávy. Všichni tři seděli kolem malého konferenčního stolku. Po úvodních formalitách přešel Kalina in medias res.

„Jde nám hlavně o tuto informaci, soudruhu doktore: Co pro vás inženýr Čermák z Projekty vlastně dělal?“

„Nu – projekt tratě. Respektive její části. Měl na starosti úsek Bártov – Planovice. Víte, bude to velice důležitá nákladní trať, vyžaduje dosti složité povrchové úpravy a má převzít veškerou nákladní dopravu z kombinátu v Bělé. Musím uznat, že inženýr Čermák je velice šikovný člověk. Schopný, spolehlivý. Ale stále ještě nerozumím, proč se o něj zajímáte – vy?“

Kalina jako by nepostřehl otázku. „Znáte, soudruhu doktore, data, kdy byl inženýr Čermák na svém úseku?“

Kratochvíl zalovil v paměti. „Počkejte, snad si vzpomenu… Tak – nu ano. Poprvé to bylo v červnu. Jestli se nemýlím, tak od šestého do desátého. Pak v červenci, myslím od patnáctého do dvacátého. A naposled právě nyní. Odjel, pokud je mi známo, v sobotu, a – hm – měl by tam být dosud?…“

„Jaký druh práce tam nyní vykonával?“

„Prakticky už jen kontrolu pracovišť. Začali jsme s výkopy. Proměřováni bylo hotovo. A pak nějaké drobné výplaty.“

„A – inženýra Čermáka… kontroloval někdo jeho?“

Kratochvíl pohlédl zpod víček trochu nedůvěřivě na Kalinu. „Nerozumím dosti dobře otázce, soudruhu nadporučíku. Čermákovou kontrolou bylo splnění úkolu.“

Kalina se na omluvu mírně uklonil a usmál. „Myslel jsem tohle: Byl inženýr Čermák při své práci, nynější práci, neustále na jednom pracovišti, anebo jezdil po svém úseku? A byl ohlášen na jednotlivých místech úseku na zcela přesné denní termíny, nebo si je stanovoval sám podle vlastního usouzení?“

„Jezdil po svém úseku a podle vlastního uvážení.“

„Nikdo ho tedy v přesně stanovených časech nečekal?“

„Ne. Jaká by to byla kontrola, nemyslíte?“ řekl již trochu upjatě Kratochvíl.

„A byli jste s ním spokojeni.“

„Už jsem vám to jednou řekl: velmi spokojeni. Nevím, kam míříte, soudruhu nadporučíku, ale musím být spravedlivý. Prvotřídní odborník, na své poměrné mládí velmi nadějný. Pokud je mi známo – i kádrově naprosto v pořádku. Stále nerozumím – přihodilo se snad něco?“

„Bohužel.“

Kratochvíl naň podezíravě pohlédl. „Zmizel?“

Kalina byl trochu překvapen touto formulaci, ale pro jistotu ji zatím přijal. „Ano, zmizel.“

Kratochvíl zřetelně zbledl. Hovořil skoro disgustovaně. „To – to je ovšem – hm – velmi nepříjemné – velmi… Jak vidět, nemůže člověk důvěřovat už vůbec nikomu.“

„Počkejte. Teď zase nerozumím já vám.“

„Hned to pochopíte. Dali jsme mu totiž na jisté nákupy a přímé výplaty peníze.“

„Kolik?“

„Deset tisíc. Naprosto jsme mu po všech referencích a zkušenostech důvěřovali. Představte si,“ v jeho hlase i výrazu se ozvala trpkost, „nabídli jsme mu dokonce, aby přešel od Projekty natrvalo k nám na ministerstvo. Nu – a teď sám vidíte.“

Okamžik bylo ticho.

„Patrně mu křivdíte, soudruhu doktore,“ řekl konečně tiše Kalina, „protože mrtvý, kterého jsme nalezli u planovického rybníka, je s největší pravděpodobností právě inženýr Čermák. Ale žádné peníze u sebe neměl.“

Cherchez la femme

Ještě se pomalu ani nezastavili přede dveřmi, vedoucími do Čermákovy garsoniéry, když se z odpočívadla schodiště o patro níž ozval křaplavý ženský hlas. Kalina se skoro vylekal, protože ještě před okamžikem nebyl na schodišti celého domu vůbec nikdo. A ten hlas se nyní rozléhal domem jako skřehotání Hitschcockových ‚ptáků‘.

„Jdete k panu inženýrovi? Není doma už od soboty! Odjel zase někam na venkov!“

Horák zasunul do zámku paklíč. Byl i na tyto věci odborník na slovo vzatý. Místní okrskář praporčík Jonáš mu asistoval.

„No dovolte?! Co to tam děláte?!“ zapištěla bděle a ostražitě ona žena a vyběhla docela mladistvě do schodů. Teprve nyní spatřila okrskářovu uniformu a zarazila se.

Kdyby správcovství definitivně a úplně zrušili, vykonávala by je paní Kličková určitě dobrovolně. Nebo by byla alespoň domovní důvěrnicí. Jsou prostě na světě lidé, kteří se narodí jako hvězdáři, jiní jako matematici, další jako třeba malíři – a konečně někteří jako domovníci. I v tom je zřejmě kus boží jiskry, kus nadání.

Paní Kličková byla korpulentní padesátnice junonské postavy, vždy velmi pěkně a nápadně oblečená, takže celek tvořil nesmírně barevný dojem; ret karmínový, vlasy jako uhel, bohaté a načesané, všechno jako decentní dáma od komediantů v dobrém postavení. Ale jak otevřela ústa plná zlatých zubů, nemohlo být nejmenších pochyb.

Nyní vytřeštila na všechny tři své velké tmavohnědé oči. Její zraky vyjadřovaly v podstatě napjaté nadšení, které nedovedla skrýt ostatně ani v přízvuku hlasu.

„Proboha! Stalo se snad panu inženýrovi něco? Pro Krista pána našeho! Já to tušila, já to věděla.“ Blížila se k ním neúprosně jako krutý osud. „Jen se nechytat takovejch ženskejch! Že je v tom ta –“ použila náhle spisovného výrazu, „ta žena?!“

V zámku luplo, dveře povolily. Horák vstoupil první a rozsvítil v předsíni.

Jonáš zastoupil ženě statečně cestu. „Nejste vy ta Kličková, paní?“

Opovržlivě si ho změřila. „Samozřejmě, že jsem Kličková! Anna Kličková! Od narození! A to vy vůbec máte dávno vědět, když jste okrskář!“

Jonáš zalapal po dechu, ale to už jim všem Kalina pokynul, aby vstoupili dovnitř, čehož se Kličková nadšeně chopila a vítězně vplula kolem Jonáše, který marně očima vysílal na Kalinu poplašné signály.

Kalina pokynul nenápadně Horákovi, aby začal s prohlídkou bytu. Věděl, že se na něj může stoprocentně spolehnout. Sám se pak obrátil na paní Kličkovou. „Copak to bylo za ženu?“ zeptal se.

„Myslíte tu, co s ní pan inženýr…? No, nepřejte si ji vidět, pane komisař, hroznýho něco. Stvoření – marný vykládat! Jak obrázek!“

Kalina se zarazil. „Obrázek? To myslíte – hezká?“

„Copak ošklivá na světě něco dokáže,“ usmála se významně. Pak tvrdě dodala. „Ty obrázky jsou právě nejhorší a jestli to nevíte, tak se moc divím! Jak jsem ji uviděla, hned Jsem si řekla: špiónka! Naprosto jasně! Kdo jinej taky tady u nás s inženýrem, ne?“

Kalina s porozuměním pokýval hlavou. „A co tu dělala?“

„To kdybych věděla, pane komisaři Přivedl si ji asi před měsícem, bylo už po půlnoci,“ zdůraznila. „Bylo to takhle: Někdo zazvonil.“

„U vás?“

„Ale ne. Venku! Jsem přece správcová!“

„Promiňte.“ Vrhla naň takový pohled, že se rozhodl přerušovat ji co nejméně.

„Hodím na sebe župan, ten s pávama, trochu se přičísnu – člověk nikdy neví, a jdu k domovním dveřím. A kdo tam není, jako pan inženýr a tahle frajle! A oba v náladičce. On mi povídá skrz dveře, že nemůže najít klíč. A ani se nezačervenal, že jsem je viděla. Podívám se na ni, světlo v domě svítilo – no ta vám měla kukuč jak čertice!“ Odmlčela se významně a hluboce pohlédla na Kalinu. „Dobře. A co bylo dál?“

„Něco moc zajímavého, já je tedy pustím a pan inženýr mi dal deset korun. On byl vždycky všechna čest. A chci zamknout. To už byli oba na schodech. A najednou uvidím – stín!“ Kličková se při tom zašklebila tak příšerně, že Kalinu přejel mráz po zádech.

„Prosím, pokračujte,“ vybídl ji, aby už konečně úšklebek zmizel.

„A teď jsme u toho. Náš barák má, jak jste si jistě všiml, takovej vchod, že je tam vingl. A právě z toho tmavého vinglu vylezl, pane komisaři, chlap jako hora! Jak mě uviděl, zastavil se, řekla bych, že zaváhal!“

„Musel se sakra leknout!“ nevydržel to už okrskář Jonáš.

Ale Kličková ho jen zdrtila kratičkým pohledem a pokračovala ve vyprávění. „Prostě zastavil se, přeměřil si mě a v tý tmě vám mu svítily oči jako kocourovi! Já přibouchla, toť se ví, jak rychle jsem mohla. To víte, chlap jak hrom a já jen slabá ženská…“

Kalina si bezděčně znovu přeměřil její bohatýrskou postavu.

„Ale on už si to rozmyslel a mašíroval rychle pryč. Ještě jsem viděla, že si zapálil cigaretu. Tím rakouským zapalovačem. No řekněte, není to taky tak nějak podezřelý?!“

Kalina pokývl s vážnou tváří. „A obličej, jeho tvář – jste neviděla?“

„To je ono!“ nadšeně vyhrkla. „Neviděla! Protože byla tma!“

Kalina znovu moudře a s pochopením kývnul.

„Já jsem tedy hned vyběhla nahoru za nimi, ale oni už byli tady vevnitř. A měli oboje dveře, do předsíně i do pokoje, zavřený, protože Jsem neslyšela ani hlásku! A moc mě to mrzelo! Moc ráda bych věděla, co dělali!“ dodala vážně a důrazně.

„No – co asi mohli dělat?“ zasmál se zeširoka Jonáš.

„Prosím vás, máte vy vůbec fantazii? Tady přece šlo o víc, to je už nad slunce jasnější!“ znovu si ho opovržlivě přeměřila. „Běžela jsem se tedy hned kouknout zvenku a ještě svítili, ale rolety byly stažený.“ Náhle se Kličková naklonila důvěrně ke Kalinovi. Její obličej se ocitl tak blízko Jeho tváře, že ucítil chat noir smíšený s cibulkou. „Byla u něho přes noc! Přes noc! Protože jsem schválně dávala pozor a celý zbytek noci jsem už, prosím, nespala! Vyšli až v půl osmě!“

To byla zřejmě podle jejího názoru nejdůležitější část informace.

Kalina byl nucen potřetí vážně pokývat hlavou na znamení, jak hluboce si její výpovědi cení. Velmi opatrně pak dodal: „Ovšem – hm – ono nakonec na tom nemusí být nic – hm – pan inženýr byl přece svobodný?“

Oči jí bojovně zasvítily. „To byl, ale jinak to byl velmi slušný mladík a jistě by se nestrkal takhle lidem do huby, kdyby k tomu nebyl donucenej! Vůbec nevěřím, že to všechno bylo jen tak. Kdybyste viděli kukuč tý holky, tak byste mluvili jinak. No – a co ten mužskej jako hora, kterej je sledoval?“

„Poznala byste ji?“

„Třeba o půlnoci! Byla tak akorát vysoká k němu, tmavý vlasy, trvalou, tak jak se to teď nosí, na sobě šedej flaušák z Domu módy, pod tím šaty, takový polovečerní, z červeně květovanýho hedvábí se žlutým podkladem, bílý kožený rukavičky, kabelku taky šedou, ta byla řekla bych z kozinky.“

„Toho všeho jste si v té tmě všimla?“ obdivně na ni Kalina pohlédl.

„Člověk přece musí mít oči všude, když má funkci, ne? Co kdyby se někdo v našem občanském výboru ptal? Musím přece referovat a mít přehled, ne?!“

„Jistě, jistě,“ couval překotně Kalina. „A spatřila jste ji ještě někdy od té doby?“

Kličková se opět k němu důvěrně naklonila. „Teď jsme u toho!“ řekla temně a prorocky. „Neviděla jsem jí už! Jenom tu jednu noc!“

Kalina ji vzal za loket a opatrně pomalu a nenápadně ji vedl směrem ke dveřím. Věděl, že dobrovolně by ji ven na chodbu nedostal. „Tak vám moc děkujeme, paní Kličková. Jsem opravdu rád, že jste tak pečlivě sledovala jejich kroky,“ dodal pokrytecky a pro jistotu nepohlédl směrem, kde stál Jonáš.

A to už se paní Kličková ocitla nenápadně mezi dveřmi, které Kalina druhou rukou zavíral. Teprve nyní pochopila jeho manévr. Rychle se vzchopila a ještě na prahu zaúpěla: „Ale pro Kristovy drahý rány, vždyť jste mi ještě ani neřekli, co se vlastně stalo?! On jí zabil? Nebo ona jeho? Jak to bylo a kde?!“ Její obličej byl pln nepředstíraného, opravdového a upřímného zoufalství.

Ale to už byla na chodbě. Kalina zamumlal cosi nesrozumitelného, majícího nahradit dík, a zavřel. Ještě okamžik slyšeli za dveřmi napřed její lamentování a pak nakonec několik nevybíravých slov. Konečně kroky po schodech, bouchnutí dveří u jejího přízemního bytu.

Všichni si oddychli.

Horák byl zatím s prohlídkou Čermákovy garsoniéry prakticky hotov.

Na stole, pečlivě roztříděny, očíslovány, popsány a zaneseny v celkovém seznamu ležely předměty, které mohly v budoucnu posloužit: Svazeček dopisů, vysvědčení, stará legitimace politického vězně. Byl tu i zarámovaný obrázek, fotografie jeho rodičů. Pak fotoalbum a další volné fotografie, které Horák vložil do obyčejné žluté obálky, zápisník, vkladní knížka, doklady, svazek klíčů. A konečně tu na stole ležel ještě tuhý kartónový lístek, potvrzenka z družstva Fotografia na Staroměstském náměstí, znějící na vyvolání jednoho svitku kinofilmu a zvětšení po jednom obrázku z každého okénka v rozměru 6x9. Čermák, jak bylo vidno podle potvrzenky, odnesl film k vyvolání a zvětšování týden před svým odjezdem do Planovic.

Kalina přelétl obsah stolu, pak zběžně prohlédl místnost. Konečně kývl na Horáka a ten začal postupně vkládat všechny zajištěné věci do své objemné služební aktovky, kterou pro ten účel vzal dnes s sebou. Jen potvrzenku z Fotografie vložil do náprsní tašky. „Mohlo by možná na těch obrázcích být to děvče,“ řekl. „Podívám se tam ještě teď, mám tam známého,“ dodal.

Když skutečně asi za hodinu přinesl Kalinovi svou kořist – jeho přítel fotograf pořídil z celého pásu kinofilmu kontaktní snímky pro první přehled – mohli se pokochat zejména ryze amatérskými obrázky krajiny z okolí Planovic. Těchto pohledů tu bylo asi polovina. Dále kontakty ukázaly čtyři detailní portréty planovického předsedy MNV Bílka, několik snímků muže v jezdeckých botách a v kovbojském postoji a la Garry Cooper, v němž později poznali správce Státního statku Planovice Máru, takřka umělecké snímky tajemníka MNV Zábranského – bylo jich šest a na žádném, jak to vyžaduje dnešní realistická fotografie, nehleděl Zábranský do objektivu, nýbrž byl zachycen v různých jakoby náhodných pozicích, když odemyká dveře ve svém domku, když kráčí po náměstí směrem k národnímu výboru a podobně. A konečně i tři podobenky velmi hezkého, tmavovlasého, asi dvacetiletého děvčete, v němž paní Kličková, když jí fotografie předložili, naprosto bezpečně poznala ženu, která tehdy večer doprovázela inženýra Čermáka do jeho bytu. Kalina seděl nad fotografiemi a přemýšlel. Tak se zdá, řekl si, že inženýr Čermák přece jen nebyl tak docela nevinný, jak tvrdily kádrové materiály… A v každém případě bude naprosto nutné co nejrychleji nalézt nejen to děvče, ale i onoho chlapíka „jak hora“, který je zřejmě oba sledoval.

Pátek 21,30 hodin

Zeman pohlédl na hodinky. Ukazovaly půl desáté večer. Kdyby byl ženatý, už by dávno seděl doma, pokud by náhodou neměl službu. Ale ženatý nebyl a tak tedy seděl ve své pražské kanceláři.

Nyní zdvihl sluchátko telefonu a vytočil číslo.

„Zeman. Máte nějakou zprávu z Planovic?“ Okamžik naslouchal.

„Dobře, děkuju. Když, tak mi zavolejte domů. Budu tam tak za hodinu. Konec.“

A hned zavěsil.

Zatím nic nového, ale je to šikovný člověk, ten Šebesta. Organizátor. Požádal o pomoc posádkové velitelství z Benešova. Teď už asi obklíčili celý Černý vrch. Jestli se tam Vokoun opravdu skrývá, neujde jim.

Pohlédl na psací stůl. Byly na něm rozloženy věci, které nalezli Kalina s Horákem v Čermákově garsoniéře. Pak protokol o prohlídce bytu a zápis výslechu domovní správcové Kličkové. Dále pitevní zpráva doktora Pátka, dosud zalepená v obyčejné modré obálce. A konečně – to ještě večer zařídil a opatřil poručík Horák – zpráva zubního lékaře doktora Vlka, která potvrzovala podle záznamů v kartě dentálních zákroků, že muž nalezený v planovickém rybníku byl opravdu inženýr Jaroslav Čermák, jeho pacient.

Zeman prohlédl napřed předměty, přinesené z Čermákova bytu.

Klíče, velká kožené taška s doklady, křestní a rodný list, osvědčení o státním občanství, desítky různých vysvědčení, legitimace politického vězně, krabice s fotografiemi, většinou již zažloutlými stářím, fotoalbum, další drobnosti.

Tak tohle bylo skoro vše, co zbylo po jednom životě.

Jak je na tom světě všechno nesmírně relativní. Dokud žijeme, jsme plni elánu, plánů, práce, budoucnosti, zasahujeme do životů jiných a oni do našeho.

A najednou přijde smrt.

Zbydou klíče, fotografie, vysvědčení. Snad ještě krátká vzpomínka několika příbuzných, kolegů z kanceláře, ale i ta vybledne a žije nanejvýš jen tak dlouho, jak dlouho žiji oni. A co bylo s tím jedním životem nadějí, starostí, strachu.

Po tomto životě, po Čermákovi, se dokonce zatím ani nikdo nesháněl. Snad ani nikdo nezaplakal. Byl sám.

A vedle něj další miliardy životů jdou dál. Klíče, fotografie, vysvědčení. Někdy ani to ne. A někdy se dokonce stane, že smrt nějakého života způsobí radost! Uspokojení!

Smrt…

Každý člověk na světě vždycky umíral sám, jen a jen sám, jen on přestal existovat. Pohlédl z okna.

V protějším domě svítila v několika bytech světla.

Sám…

Kam až to ve svých myšlenkách zašel? To přece není pravda? Alespoň ne úplná. Proč by jinak pracoval právě v bezpečnosti? Život přece není neustálé uvědomování si smrti? Ve smrti je jistě každý sám, ale v životě ne! A proto je vždycky nejdůležitější chytit a bezpečně zavřít toho, kdo chce jednotlivce nebo i celé skupiny lidstva postavit do izolace samoty, strachu, kdo si myslí, že může rozhodovat o životě druhého, o životě jiných!

Snad to dělá to vedro, že se dal do takovýchhle meditací, pomyslel si.

Vedro…

Tenkrát ses mohl rukou opřít pouze o kameny rozpálené sluncem. Kámen visel nad hlavou, prach rozbíjených kamenů vnikal do úst, do nosu, do očí, lpěl na kůži, na všem živém i neživém, nad hlavou proužek oblohy, ale jinde všude kámen, skály, kamení, prach; neexistoval stín, kde by si hlava, praskající pod prudkým a nesnesitelným vedrem, chvíli odpočinula, kdyby si vůbec odpočinout směla a mohla; všude jen prach, kamenná hrobka. To byl Mauthausen.

Může být někdy myšlenka, vůle silnější než vlastní smrt? Ano. Tady poznal, že ano, i když je to snad k neuvěření. Tady teprve pochopil, že život je daleko složitější a nepochopitelnější, než si lidé sami myslí.

Do smrti bude slyšet jejich „los, los!“

Neskutečně vyhlížející chlapi v černých uniformách křičí, řvou, bijí. Ale jsou nesmírně skuteční. Rychleji, rychleji po ‚schodišti smrti‘. Když jdeš dolů, vpravo dráty nabité elektřinou, vlevo hluboká kamenná propast, že máš žaludek až někde v hrdle. A dole kámen. Když jdeš nahoru, vlevo dráty nabité elektřinou a vpravo hluboká kamenná propast.

A na zádech máš kámen a v zádech a před sebou kamarády, kteří už také nemohou, a vpředu, po stranách i vzadu máš bestie z SS s pistolemi a bičíky v rukou. Los, los! Ne, nikdy na to nezapomene, i kdyby žil sto let, to prostě nejde.

Konečně se vzpamatoval. Nemůže přece věčně přemýšlet a vidět ty…

Odložil fotografii Čermákových rodičů. A pohlédl na další snímky, které si dal Čermák vyvolat a kopírovat v družstvu Fotografia na Staroměstském náměstí. Rozložil je po stole a nakonec utkvěl na podobizně děvčete. Hezká asi dvacetiletá dívka. Pořízeno také v Planovicích, jak bylo vidět na pozadí obrázku.

Cherchez la femme, usmál se Zeman. Vždycky v tom musí nějaká žena být. Ostatně – je jich na světě víc než mužů, tak není divu. Nu, podíváme se na ni, řekl si a vložil obrázky do obálky. A pak že se v Čermákově životě žádná žena neobjevila. To jsou ti kádrováci. Zbytečnosti a pomluvy v materiálech mají, ale fakta ne.

Pak přelétl Kalinovu zprávu o výslechu Kličkové. Má dramatickou žílu, soudruh nadporučík, pomyslel si, protože to bylo psáno v docela ucházejících a živých dialozích. A vložil i zprávu zpět do obálky.

Konečně otevřel poslední s hlavičkou Ústavu pro soudní lékařství. Byla v ní pitevní zpráva. Předal mu ji odpoledne doktor Pátek se svým obligátním vtipem: Přísně tajné, před přečtením spalte!

… Smrt nastala bodnou ranou oboustranně broušeným nožem či dýkou do pravé ledviny… Po bodnutí bylo nástrojem pootočeno v ráně… Veškerá ostatní zranění byla způsobena až po smrti…

Dál už ani nemohl číst. Zlomená žebra, demolovaný obličej – ostatně to sám viděl.

Na Zemanově stole zazvonil telefon. Zdvihl sluchátko. „Slyším!“

Tahy obličeje se mu pomalu, ale zřetelně uvolňovaly. Konečně první konkrétní výsledek. Starého recidivistu, uprchlého Vokouna, chytili. Na Černém vrchu.

Zapálil si cigaretu a hluboce vtáhl kouř. Budou tu za chvíli. Počká. Přešel k oknu. Okno protějšího domu svítilo do noci, roleta zatažena. Přes záclony viděl mladou dvojici, sedící na gauči. Líbali se. Neviděli ho. Odstoupil od okna, pak se ale vrátil a s trochu melancholickým úsměvem zatáhl vlastní úřední pruhované žaluzie.

Konečně zazněl znovu na jeho stole zvonek telefonu.

„Ano…“ ano…

Mají ho dole, o patro níž.

Šikovný člověk, ten Šebesta.

Výslech

„Sobota to byla, Vokoune, sobota!“ připomněl mu se studeným úsměvem Šebesta.

Hodiny na stěně v Zemanově nevelké kanceláři ukazovaly již půl dvanácté v noci a vteřinová ručička neúprosně odměřovala čas vinným i nevinným.

Karel Vokoun, pětapadesátník, vypadal dobromyslně a se vším smířen. „Ale pane inspektor, kde bych byl? Klidně jsem spal v tý děravý chajdě, to dá přece rozum.“ Od pohledu to byl typický realista, bez iluzí, nohy pevně na zemi a ruce v cizích kapsách.

Šebesta už pomalu ztrácel nervy. Je ještě mladý, pomyslel si Zeman, ale ponechával stále vedení výslechu v jeho rukou. Jen ať se naučí trpělivosti. Trpělivost je snad nejdůležitější vlastností v téhle naší branži.

Šebesta vybuchl.

„Tak – spal?!“

„Na mou duši, pane inšpektor. Jako dítě,“ zahleděl se naň Vokoun bezelstně.

Tohle už Šebesta nevydržel.

„Jenže já vám docela přesně povím, co jste dělal, Vokoune! Byl jste dole u rybníka! U rybníka, kterému říkají V pekle! A číhal jste na inženýra Čermáka! Přepadl jste ho, zavraždil, oloupil! Ukradl jste mu deset tisíc, sako, hodinky! Tak to bylo v sobotu v noci, Karle Vokoune!“

Tváří se tak sugestivně, usmál se v duchu Zeman, že bych se skoro sám přiznal.

Ale Vokoun ne. Na něj tyhle fígle neplatily. Starý praktik, to se pozná. Díval se nadále na Šebestu jako nejnevinnější batole, udivené a překvapené, co to na něj chtějí šít za boudu.

„Jo? Ale jděte,“ podivil se pouze maličko. „Odkudpak tohle všechno víte? Ani jsem si nevšim, že jsme tu sobotu v noci byli spolu, pane major,“ pokýval hlavou na Šebestu.

Zeman se musel otočit, aby se nahlas nezasmál. Mizera jeden komediantská!

Šebestovi to bohužel asi neušlo. Ztvrdl. „Tak vy se nepřiznáte, Vokoune?!“

„Ale pane inspektor, proč bych to dělal? Koukněte, tady pan kapitán mě přece zná, že jo. Nejsem nováček, abych tak pravil. Ani už nejsem žádnej mladík, skoro šest křížků na krku – to je i v socializmu dost. Já tak na špajzky, nějakou chajdu s konzervárna a podobně. A hlavně miluju svobodu. Já nevím proč, to už je tak nějak ve mně. Necejtim se dobře, když nemám peníze a kór když náhodou mám takovou tu pravidelnou denní maršrůtu. Každej je ňákej, někomu to třeba nevadí. Ale řekněte, proč bych já teda měl na starý kolena někoho vraždit a olupovat? Ještě bych mohl přijít nakonec k tělesný úhoně a to bych na mou duši nerad. Vopravdu. Oni dneska lidi ledacos umějí, judo, džiudžicu a tak…“

Šebesta vyhlížel nesmírně zeleně. „Poslyšte, Vokoune, mluvíme smrtelně vážně!“

Vokoun se najednou, jakoby zasáhnut kouzelným proutkem, stáhl do sebe. „Jo? Smrtelně vážně? Tak koukněte, pane inšpektor, byl jsem tady už celkem dvanáctkrát. Z blbosti, protože jsem starej packal. Jinak byste mě nechytili. Ale prosím – chytili a byl jsem tu dvanáctkrát. Mám teda nějaký tyhle zkušenosti, jak se říká. Proto taky vím, že když mi něco chcete přišít na hřbet, tak mi to napřed musíte pěkně po lopatě dokázat! A víc už nemluvím! Našli jste snad něco po tom vašem Čermákovi u mě?! No – tak co? Našli?!“

Šebesta mlčel.

„No tak!“ triumfoval Vokoun a pohodlně se opřel o lenoch rozvrzané židle. „A prosil bych cigáro, jsem rozrušenej! Z těch mejch, co jste mi sebrali. Nejsem zatím žádnej vězeň, tak na to mám právo!“

Zeman vyjmul z kapsy svoji krabičku startek, nabídl Vokounovi. Ten cigaretu přijal a nechal si ji zapálit.

„Podívejte se, Vokoune,“ řekl konečně Zeman, „vy jste starý recidivista. A utekl jste! To nebylo moudré! Jednak proto, že jste vězeň a měl byste pěkně poslušně držet pusinku, jednak proto, že nás nutně musilo napadnout to, co nás napadlo! Chápete?!“

Vokoun nezávazně pokývl hlavou a vypustil úsporně obláček dýmu.

„Tak kápněte božskou raději hned. Jestli na něco přijdeme sami, tak to bude ale sakra horší! A znova opakuju – abyste se nemýlil: vězeň jste, protože máte být v nápravném táboře, a tahle cigareta je tedy zvláštní milost, jasno?“ zostřil Zeman tón.

Zdálo se, že Vokoun trochu zkrotí. „Tak teda pěkně děkuju za to cigáro, ale snad si skutečně nemyslíte, pane kapitán, že já bych někoho vodkrágloval? Tak blbej ještě nejsem!“ Zdálo se, že mluví skutečně pravdu, ale co dělat. I když to provedl, bude pochopitelně zapírat.

Nadporučík Šebesta už nabyl rovnováhy. Hovořil teď skoro kamarádsky. „Koukněte, Vokoune, nedělejte si to těžší. My ty věci po Čermákovi najdeme, i kdybychom měli obrátit na ruby celý les! Abyste věděl,“ vytasil se Šebesta s trumfem, „v té chatě jsme přece jen něco našli…“

Vokoun mlčel, jen poněkud zvedl hlavu. „Našli jsme motyku a na ní kousky sotva zaschlé žluté hlíny.“

Starý delikvent znovu potáhl z cigarety a dobromyslně se ušklíbl.

„Však on vás smích přejde, Vokoune, až si na to vezmeme speciálně cvičené psy.“

I Zeman by přísahal, že to s Vokounem nepatrně sice, ale přece jen trhlo. I když se vzápětí snažil vzpamatovat a všechno napravit opět svým dobromyslným a vše odpouštějícím úsměvem.

„Odvést!“ kývl Šebesta na stráž.

„Myslím, že je to jasné, soudruhu kapitáne,“ řekl pak Zemanovi. „Viděl jsem, že jste si také povšiml jeho náhlé nejistoty. Ten chlap to někde zahrabal, ale já to najdu!“

Ještě tu noc odjel Šebesta znovu do Planovic.

Okruh se rozšiřuje

Silný vůz bezpečnosti se řítil na západ. Bylo časné ráno a na silnicích byl dosud docela přijatelný provoz. Až se dostaneme na okresky, pomoz nám pámbu, pomyslel si Kalina; to se udusíme v prachu. Pohlédl na korektní a nezúčastněnou tvář poručíka Horáka, který seděl vedle něj na zadním sedadle služební Volhy. Tomu člověku zřejmě vůbec nic nevadí. Snad nic na světě. Bože, mít takovou povahu. Jako by byl jasnovidcem, obrátil Horák na Kalinu svůj kamenný obličej – a pousmál se. Vlídně, jak si povšiml Kalina. Čímž nadporučík jaksi zjihnul. Nemohl za to. Planovická skupina vedená Šebestou už možná začala pročesávat les a oni jedou ověřit další skutečnosti.

Možná, že je to zbytečná práce, asi to přece jen udělal ten Vokoun, ale nic se nesmí nechat náhodě. Jde přece o vraždu!

Kalina znovu, nenápadně a po očku pohlédl ze strany na Horáka. jemný obličej ostrých tahů. Čtyřiadvacet let. Právník. Trochu chladný a neosobní, snad mu to dala studia, snad je to póza; ale stoprocentně spolehlivý. Musel se v duchu usmát: nedovedl si totiž Horáka vůbec představit, jak třeba líbá nějaké děvče. Ale pak se sám na sebe zamračil. Co když někdo, například právě Horák, si to nedovede představit o něm? Ostatně – kdo ví, možná, že na Horákův typ ženské letí; kdo se v nich vyzná?

Před okénkem řidiče se objevila tabulka, hlásající, že vjíždějí do obce Planovice a že mají jet nejvýš třicetikilometrovou rychlostí.

Pak náměstíčko, starý žlutý pes u kašny, hejno hus, budova emenvé. Chladivá chodba, kancelář s mucholapkou. Bílek a Zábranský. Všechno jako předevčírem.

Horák se od nich oddělil už venku a s fotografií děvčete v kapse se vydal po její stopě. Kalina zatím Bílkovi a Zábranskému zhruba sdělil, co se stalo.

„Chudák, chudák pan inženýr,“ roztesknil se Zábranský. „On dal ty fotky přece jen ještě udělat. To by člověk brečel… Víte, tady není žádný fotograf a on, jak bylo vidět, rád plácal tyhlencty obrázky, tak jsem mu jednou řekl, vyplácejte taky něco na mě, já vám to alespoň zaplatím. A teď mu ani zaplatit nemůžu. A pěkně to udělal, viď, předsedo? Umělecky! Nikde nečumím do čočky, přesně jako v těch obrázkovejch časopisech. Jo, to byl člověk. Zkrátka – něco tedy uměl, to se musí nechat. Škoda, že ty sis to taky nenechal udělat takhle,“ ukázal na Bílkovy ordinérní portréty.

„A kdo je tohle?“ zeptal se Kalina.

„Správec Mára. Fotografoval ho se mnou,“ řekl Bílek. „Najdete ho na státním statku.“

„Znal jste inženýra Čermáka dobře?“ zeptal se pak Kalina Zábranského.

„Já?“ opáčil Zábranský, jako by nevěřil, že otázka byla položena jemu. „To tedy ani ne. Viděl jsem ho tu prvně v životě, no – zastavil se pochopitelně u nás na výboru, to musel úředně, když přijel; jak to bejvá. Toť se ví, prohodili jsme nějaký to slovo, ale abych ho znal, to ne…“

„A vy?“ obrátil se Kalina na Bílka.

Zavrtěl zprudka hlavou. „Taky ne, bohužel. Dokonce asi míň, než tady tajemník. Neměli jsme spolu nic společnýho. Tedy – vídali jsme se, zdravili se, pochopitelně, ale jinak…“

„A znal se tady vůbec s někým?“

„No – spával na statku, tedy na státním statku. Za rybníkem, víte? Tam je správcem právě ten Mára. Michal Mára.“

„Hm…“ Kalinovi se najednou zdálo, že ti dva něco vědí, co nechtějí povědět. „Spatřil ho někdo z vás v tu sobotu, kdy přijel z Prahy? Nebo víte o někom, kdo ho spatřil?“

„No – určitě spousta lidí! Jistě! Byl přece večer v hospodě u Brychty!“ zasmušil se Bílek.

„Mohl někdo vědět, že má u sebe větší částku peněz?“

Bílek se Zábranským na sebe rychle a překvapeně pohlédli.

„Peněz?!“ vyděsil se Bílek. „To tedy nevím, ale jestli v hospodě otevíral peněženku, tak snad někdo mohl…? Ovšem já to například nevěděl!“

Kalina se musel v duchu usmát, protože Bílek, když začalo jít o peníze, vypadal najednou opravdu nesmírně vyděšeně.

„Měl s sebou deset tisíc a něco,“ doplnil Kalina svou dřívější informaci. „A nenašli jsme u něho vůbec nic.“

Teď se starostlivě ozval Zábranský. „jestli to nevěděli na statku? Myslím Mára, jako když tam pan inženýr tak často přespával. Tedy abyste mi špatně nerozuměli, správec Mára je správnej člověk, mít na toho podezření je holej nesmysl. Spíš bych řekl, že si pan inženýr dal k němu ty peníze do kasy a že je tam třeba najdete?“

„No právě.“ chytl se toho Bílek.

„Tady od nás to nemohl být nikdo! To musel udělat lump z povolání, vyloženej lump, a takový tady u nás přece nejsou!“

Zase ten zvláštní, kratinký a kradmý pohled, který si ti dva mezi sebou vyměnili, uvědomil si Kalina. Copak to máte za lubem, mládenci, pomyslel si.

„Poslyšte, měl tu Čermák nějaké nepřátele?“ Bílek se znovu ohradil. „Nesmysl! Jaké nepřátele? Vždyť ho tu skoro nikdo pořádně ani neznali To musíte hledat jinde, soudruzi!“

„Jenže – všechny stopy vedou zatím sem, do Planovic,“ pokýval Kalina skoro smutně. Okamžik nastalo ticho.

Bílek se zarputile zahleděl na pokaňkanou desku psacího stolu. Mouchy rozespale bzučely kolem žárovky bez lustru a náměstíčko se spolehlivě rozpalovalo dopoledním žárem. Něco tu zřejmě neklapalo, nehrálo. Kalina se rozhodl, že na ně uhodí.

„Podívejte se, soudruzi, musíte být upřímní. Jinak se nikam nedostaneme. Musíte nám říci všechno, co víte, je to vaše povinnost funkcionářů emenvé! Jste přece veřejní činitelé a nemusím vás snad poučovat, co to znamená! Důrazně vás na tuto okolnost upozorňuji!“ Bílek jako by se schoulil do sebe.

„Tak co!? Měl tady inženýr Čermák s někým nějakou – hm – nepříjemnost?“

Ticho.

Zábranský se začal na své židli nerozhodně kolébat ze strany na stranu, pak upřel oči na Bílka a konečně váhavě začal. „Teda – nezlob se, předsedo, ale – nemá to smysl. Tady ten soudruh má, abych tak řekl, pravdu. Měli bysme to snad říct…“

„Prosím tě!“ obrátil se naň Bílek skoro vztekle. „Taková pitomosti Pak se z toho udělá bůhvíco, to já znám!“

Kalina se chladně rozhlédl. Konečně je má, kde potřeboval. „Upozorňuji vás znovu, že zatajování jakýchkoli skutečností, které by mohly vnést světlo do našeho vyšetřování, se vám může zatraceně nevyplatit, soudruzi!“

„No vidíš! Tak neblázní, předsedo. Vždyť oni si to přeberou sami. Co je ostatně na tom?

Když se to nedozvědí od nás, dozvědí se to od jinejch, ne? Víme to tu všichni. Vždyť si o tom povídali vrabci na střeše,“ mávl rukou Zábranský.

„Tak co se stalo?!“ řekl již hrozivě Kalina. Bílek se zamračil ještě víc, ale neodpověděl. „No – vyhrožoval mu,“ rozhodl se Zábranský povědět, co ví.

„Kdo a komu?“ zeptal se věcně Kalina.

Ale to už mu skoro do řeči vskočil Bílek, stále rozčilenější.

„Kdo vyhrožuje, nemusí snad přece ještě být vrahem?!“

„To nikdo neříkal, to si zjistí oni, to je jasný,“ bránil se Zábranský. „Ale pokud se pamatuju, tak mu vyhrožoval alespoň třikrát. A jednou ho chtěl podplatit. Viděl to přece sám hostinskej Brychta!“ Pomalu, nechtěně soukal ze sebe slova.

„To mohla bejt shoda okolností. Nebo se to taky mohlo Brychtovi jenom zdát?“ nedal se přesvědčit Bílek.

„Tak co se přesně stalo?“ zasáhl znovu Kalina.

Bílek zrozpačitěl. „No – nepohodli se. Ale Dvořák je pořádnej člověk. Poctivej. To mi nikdo nevymluví. Ze starý školy. To tady taky každej ví. Je sice jasný, že jeden nemůže nikdy do druhýho tak úplně do všech detailů vidět, ale…“

Zdálo se, že Zábranského tato váhavá řeč náhle dopálila. Odhodlaně povstal. „Když už chci něco říct, tak to řeknu pořádně a na plnou hubu, jak se to má! Já tě chápu, předsedo, znáte se s Dvořákem od malička.

Ale –“ Bílek se naježil a přerušil ho. „Tak to zase prr! Známe – neznáme – když se o někom dozvím, že je to lump, tak je u mě vyřízenej! Ať je to kdo chce! Jenže tady se mi ale vůbec nezdá, že by Dvořák byl takovej blbec a myslel si, že mu ta –“ zarazil se, „no – ta vražda nějak pomůže… To je přece na první pohled pitomost, ne? Nehledě na to, že to podle mě není vůbec schopnej udělat!“

Zábranský se smutně usmál. „No vidíš. A já zase mám jiný zkušenosti. Já hned tak někomu nevěřím. Jen se nejež. Například – i soudruh Dvořák tady kdysi měl hezkejch pár hektárků.“

Bílek zrudnul. „Neměl jich víc, než kdokoli jinej! Šest hektarů. To je toho. A tys tu dokonce tehdy ještě ani nebyl, tak nemáš co mluvit. Přišel jsi v devětačtyřicátým. A Dvořák byl první, kdo právě v osmačtyřicátým šel příkladem vstříc, do družstva!“

Zdálo se, že si ti dva vyřizují jiné, soukromé účty.

„Do družstva!“ opakoval zlostně a posměšně Zábranský. „Třeba aby zachránil, co se ještě dá?“

Kalina úmyslně nezasahoval do hádky. Ostatně ho to skoro začalo bavit.

Bílek byl rudý vzteky. „Prosím tě!“ obořil se na Zábranského. „Co zachránil? Leda družstvo! Pamatuješ ty se vůbec, jaký byly v sedmačtyřicátým sucha? Pamatuješ?!“

„Ty holt každýmu moc věříš, předsedo. Při každým maléru meleš, že za vším musí bejt vidět člověk, jenže někdy je za tím vším taky vidět – lump, víš?“ řekl náhle docela věcným tónem Zábranský.

„Lojzo!“ Hlas se Bílkovi nebezpečně ztišil. „Takhle teda mluvit nesmíš. Já mám zásadu a jsem si jistej, že správnou zásadu, že než někoho odsoudím, tak o něm musím mít jasno. Úplný jasno!“

Zřejmě se úmyslně dotkl nějaké Zábranského bolavé rány. Ten totiž vyskočil jako bodnut jehlou.

„Tak ty mě chceš poučovat? Ty – mě? O lidech? Jaký jsou? Mě, kterej tolik prožil? Mě, s mejma zkušenostma?“

Zdálo se, že se Bílek zastyděl. Pak smířlivěji zabručel. „Vždyť já vím, promiň. Ale nezlob se – to, žes byl za války vězněnej a žes byl pak nějaký čas na okrese, to ještě neznamená, že – no, že třeba znáš dokonale všechny lidi a… a…“ náhle ho zřejmě znovu popadl vztek. „A že máš kvůli tomu patent na rozum!“

„Za to ty ho určitě máš,“ řekl na to klidně Zábranský. „Jako tehdy s tou boudou, co na nás ušil Matýsek. To pořád: Napřed se to musí všechno důkladně vyšetřit a tohle a támhle a mezitím už se milej Matýsek zdejchnul i s padesáti tisícovkama za kopečky. Ale pamatuješ se? Já pořád varoval!“

„To bylo stejně ještě ve starejch penězích,“ vzpurné zahučel Bílek.

Konečně se Kalina rozhodl, že zasáhne jejich rozepře zaběhla již příliš doširoka. Zarazil je.

„Tak moment, soudruzi. Nechte klidně veškerou odpovědnost na nás a povězte všechno, co víte.“

„To je moje řeč,“ pochvaloval si Zábranský. „Víte, soudruhu nadporučíku,“ začal Bílek, „já mám hrozně nerad přehmaty. Může z toho někdy bejt i velká křivda a co potom? Kdo komu tohle odpáře?“

„Souhlasím,“ přitakal Kalina. „Ale vyšetřujeme vraždu. Musíme vědět přesně tolik, jako vy.“

Zábranský kývl.

Bílek ještě váhal, ale přesto pokračoval. „Pověděl mu jednou, že mu zakroutí krk.“

„A mně taky,“ dodal Zábranský vyčítavě. „Tak přesně: Kdo – komu – kde – kdy!“ znovu se ozval Kalina.

Bílek rozpačitě pokyvoval hlavou a pak pomalu, nerad, doplnil. „No – Dvořák Čermákovi… tedy inženýrovi…“

„Kde?“

„V hospodě u Brychty. Na tancovačce.“

„A kdy?“

„Právě v tu sobotu večer,“ dodal Bílek tak tiše, že ho skoro ani slyšet nebylo. „Ale…“

„No prosím.“

„Správce Máry ze statku byste se taky měli zeptat. Byl u toho a hráli spolu kulečník.“ Kalina kývl.

„Zeptáme se.“

„Sakra,“ ozval se Bílek, který snad chtěl odvést Kalinovu pozornost od Dvořáka, „teď mě napadlo – jak jste říkali o těch penězích – jestli o nich někdo nevěděl? Co když o nich věděl taky pan správec a někomu se o nich třeba náhodou zmínil? Já si totiž pořád myslím, že to musela bejt loupežná vražda.“

„Vyřešení nechte na nás, soudruzi,“ usmál se Kalina profesionálně.

Výpověď správce Máry

Kalina prošel velkým hospodářským dvorem, obklopeným nízkými jednopatrovými budovami. Nad celým statkem čpěl ve vzduchu domácký pach dobytka a hnoje. Všude byl zvláštní klid a mír.

Správce statku Mára přivítal Kalinu ve dveřích administrativní budovy, která za dřívějších majitelů statku sloužila zřejmě k obývání.

Mára byl vysoký štíhlý muž, asi čtyřicátník, svalnaté postavy. Oblečen byl v černých jezdeckých botách, rajtkách barvy khaki a kostkované flanelové košili. Tak trochu Kalinovi připomínal Garry Coopera a zdálo se, že správce je si této podobnosti vědom.

Posadili se v kanceláři, jejíž okno příjemně stínila mohutná košatá smuteční vrba. Ve sklenkách se zaperlilo loňské víno z vlastních vinic statku, z přebytků. Bylo skvěle vychlazené, prostě vynikající, jak Kalina v duchu i nahlas uznal. Přece jen má to zemědělství určité výhody.

Kalina sdělil Márovi nezbytné informace. „Víte, nemohu říct, že bychom se nějak moc dobře znali,“ odpověděl Mára na Kalinovu otázku. „Ale přesto jsme se dosti sblížili, já nevím, jak bych vám to přesně charakterizoval… snad se dá říct, že jsme si byli navzájem sympatičtí. Alespoň se domnívám, že sympatie byly oboustranné. Vždycky jsme si dobře pohovořili.“

„O čem?“

Mára se usmál. „O všem možném, pochopitelně. O práci, politice, o úrodě, o městě a venkově, o ženských, o vojně – jak už to bývá. Když měl někdy večer čas, hrávali jsme partičku kulečníku. V hostinci u Brychty. Škoda, že mu nemohu za ty fotografie už poděkovat,“ ukázal na snímky, které před něj Kalina položil.

„A jak to bylo v sobotu?“

„Přijel vlakem ve tři. Asi v půl čtvrté přišel sem k nám na statek. Přivítali jsme se, dal jsem mu klíč a on odešel do svého pokojíku, který tu měl rezervován.“

„Pak mi jej ukážete.“

„Samozřejmě. Je o patro výš tady nad námi. No – uložil si těch svých pár švestek, nikdy toho s sebou moc netahal: kartáček na zuby, pastu, pyžamo, plavky – a to bylo asi všechno. Nějaké svoje papíry ještě. Pak jsem ho viděl z okna, koupal se v té naší louži. Pojďte se podívat,“ vstal Mára a přešel k oknu.

Kalina vyhlédl ven. Důstojná smuteční vrba, nahlížející oknem do kanceláře, stála na pokraji malého rybníčku, kterým protékala strouha vody z luk. Na břehu se cákalo několik dětí.

„A večer, asi v sedm, jsme snědli chleba s máslem a sýrem, zapili to právě tímto vínem a šli jsme spolu k Brychtovi. Na tu partičku kulečníku.“

„V kolik jste tam přišli?“

Mára se zamyslel. „Courali jsme se trochu oklikou, bylo krásně – mohli jsme k Brychtovi přijít nějak po osmé, k půl deváté večer.“

„Peníze si nechával inženýr Čermák někde u vás? V trezoru?“ zeptal se nevinně Kalina. „Peníze?“ pohlédl naň Mára překvapeně. „Jaké peníze? Jistě s sebou nějaké vždycky míval,“ opravil se ihned, „ale proč by si je měl nechávat u nás?“

„Nu, myslel jsem třeba nějakou větší částku?“

Mára zdvihl oči na Kalinu. „Poslyšte, soudruhu nadporučíku, řekněte mi rovnou, oč jde. Já o žádných penězích nevím, nikdy jsem se Čermáka neptal, kolik sebou má, a on se mi také se svými finančními záležitostmi nesvěřoval, ani mne nikdy nepožádal, abych mu něco uložil v našem trezoru.“

Kalina s uklidňujícím úsměvem pokývl. „Víte, Čermák měl totiž onen sobotní večer u sebe něco přes deset tisíc. A když byl nalezen mrtev, neměl u sebe nic.“

„Tak k vůli tomuhle musel chudák…“ vzdychl těžce Mára. „Ale bohužel vám nepomůžu. O tomhle nevím nic.“

„Když pak platil v tom hostinci – nemohl si toho někdo všimnout? Myslím toho, že má u sebe spoustu peněz?“

„Nevím,“ pokrčil Mára rameny. „Zůstal jsem u kulečníku, ten je vzadu u okna. Čermák platil Brychtovi u výčepu. Nemohl jsem tam dost dobře vidět, ani mne to konec konců nenapadlo. Snad by vám to spíše mohl povědět sám Brychta?“

„Zeptám se. Ale víte, co mi přece jen vrtá hlavou?“

„Prosím.“

„Proč jste se po Čermákovi aspoň vy nesháněl, když nepřišel ani v neděli, ani v pondělí – není to trochu zvláštní?“ Kalinovi se v tomto okamžiku hlas o stupeň zostřil.

„Chápu, proč se ptáte, ale potvrdí vám to všichni ostatní na statku a snad i z Planovic, proč nás nikoho ani nenapadlo se po Čermákovi shánět. Přijel – a obvykle jsme ho viděli až zase za pár dnů, i až za týden. Tady měl něco jako hlavní stan. Ve skříni měl své výkresy a plány a podobně – a pak jezdil po kraji. Pokud je mi známo, byl jakýmsi kontrolním nebo revizním orgánem z ministerstva. Nu – a to jsme tedy všichni věděli a proto jsme ho nikdy, když se neobjevoval, nepostrádali.“

„A kde přespával mezi tím?“

Mára pokrčil rameny. „Nevím. To byste se museli zeptat v okolních vesničkách. Možná, že občas také spal s dělníky v jejich stanech a maringotkách.“

„Dobrá. A poslední otázka, soudruhu Máro. Jak to vypadalo ten sobotní večer? Kolem půl deváté, jak jste říkal, jste spolu přišli do hostince k Brychtovi.“

Mára kývl.

„Můžete mi co nejpodrobněji vylíčit všechno, co se událo do doby, kdy Čermák z hostince odešel?“

Mára si zapálil cigaretu, okamžik přemýšlel. „Pokusím se…“

Pak začal.

Rekonstrukce sobotního večera

„Tak prosím, jedna dvanáctečka od ledu, jako malvaz, ani staří Čechové si tak nepochutnávali, jako si teď pochutnáte vy, pane major!“ postavil tlustý hostinský Brychta před Kalinu půllitr s mokem, který přímo vyzýval hrdlo k vypití na jeden ráz, což se také k Brychtovu zalíbení stalo.

Kalina se znovu, už po několikáté, rozhlédl po výčepu.

Táhl se asi patnáct metrů dozadu, kde byla dvě okna, vedoucí na sever. Před nimi kulečníkový stůl, na stěně počitadla, stojánek na tága.

Vpravo od výčepu byly dveře, vedoucí do velkého sálu. Ten byl nyní uzavřen. Každou sobotu večer tu však hrála místní kutálka a v sále se tančilo. Každou sobotu – tedy i minulou. Z toho, co Kalina zjistil dosavadními výslechy, si dovedl udělat docela slušný obrázek, co se asi přihodilo minulou sobotu večer.

Znovu se rozhlédl po restauraci, pak si zapálil cigaretu, přivřel oči. Snažil se udělat si obraz onoho večera.

… Je sobota. Půl deváté. Vedle hraje hudba, několik párů tančí. Sem do výčepu zaznívá silněji jen tehdy, když hostinský Brychta nese do sálu v obou rukou po osmi sklenicích piva. Nebo když někdo vejde do výčepu.

Ale i tady je ruch.

Hned pod výčepem sedí u stolku osamoceně mladý Hlaváč a pije už třetí slivovici a zapíjí ji pivem. U dalšího stolku rozkládají rukama dva fotři, hajný Prchal a ‚štamgast‘ – nahluchlý starý Votruba, výměnkář či co; oba zamlžují výčep svými páchnoucími fajfkami. Další dva stoly jsou sraženy k sobě. Kolem sedí rozsáhlejší společnost: Předseda Bílek, tajemník Zábranský, družstevník Dvořák, další tři členové družstva, kteří spíše holdují truňku než tanci. Březina, Holubec a Tomek. Všichni jsou již trochu pod párou a jejich debata je ostrá a točí se kolem družstva, polí, budoucí tratě.

A konečně vzadu u kulečníku právě začali spolu hrát správce statku Mára a inženýr Čermák. Kibice jim dělá poštovní úředník Zelenka. Pracuje na poště v nedalekém městečku, ale bydlí tady, v Planovicích, a denně dojíždí na kole.

Oba dědkové, Prchal a Votruba, huhlají cosi o zajících, divočácích a dvanácterácích. Jeden neposlouchá druhého, každý jen sám sebe. Votruba pije pivo, Prchal pivo se svými zlepšováky. Jako vždycky to na něm nepozná ani sám pámbu.

Mladý Hlaváč si dává novou slivovici. Vypadá to, že natruc, že se pohádal se svým děvčetem, které před chvílí uraženě odešlo domů. Zdena Vyhnalová. Odešla sama, bydlí prakticky za rohem. Ani se nepozdravili, jak zjistil bystrozraký Brychta.

U sražených stolů to vře čím dále tím více. Čárek na pivních táccích přibylo tak, že pomalu jejich okraj už nestačí.

Nic zvláštního se neděje. Až přijde desátá hodina…

„… Já ti říkám, předsedo, že je to největší volovina, jakou jsme mohli udělat!“ bouchne Dvořák do stolu svou těžkou pěstí, až sklenice poskočí.

„Heleď, kroť se. Předsednictvo to schválilo, plenárka taky, tys u toho taky byl a ani slovo jsi neřekl!“ ohradil se Bílek.

„To není pravda! Podal jsem okamžitě námitky!“ čertí se Dvořák.

„Ale bezpodstatný,“ vmísí se do debaty Zábranský.

Dvořák pomalu, skoro hrozivě povstal. „Cože? Bezpodstatný? Ta trať má vést přes mý pole a…“

„Počkej, Dvořáku!“ rázně ho přerušil Bílek, „jak to – přes tvý pole? Přes tvý?“

„No tak přes naše, no,“ potvrzuje podnapilý Dvořákův hlas. „Tak teda přes družstevní, no, ale bejvaly moje, ty pole, a proto o nich vím víc, než kdokoli jinej. Proto taky vím, že jsou to teď naše nejlepší lány! A ty to víš taky moc dobře!“

„Heleď, Václave, projekt je projekt,“ snaží se Dvořáka uklidnit Bílek. „Trať nejde nalajnovat klikatě jako když pes čurá, to dá rozum. Jednou jsme to schválili, tak…“

„Co já vím, tak jenom rámcově!“ snaží se Dvořák nalézt nový argument.

„Ale přece proboha nepovedou trať k vůli jednomu kousku pole bůhví kudy?“ ozve se znovu Bílek.

Zdá se, že ostatní muži u stolu se docela dobře tou hádkou baví, usmívají se pod vousy z pivní pěny a objednávají další čárky na přeplněné pivní tácky.

„Stejně vím, odkud to všechno věje. Vymyslel si to ten inženýrek, aby měl snadnější práci! Vždyť je známe, ty frajírky z města. Ale kdybysme nebyli baby, kdybysme se ozvali, však ono by to určitě šlo taky i jinak! To bych se vsadil!“

Zábranský se neudržel.

„Jo, jo. A my zase víme, proč ty to říkáš!“ Jeho tón je skoro jízlivý, také už má zřejmě trochu v hlavě. „Patřilo to dědkovi, tátovi – a teď to najednou přeříznutím tou dráhou pěkně ztratí na ceně, že jo? A ty holt si myslíš – co kdyby jednou…?“

Společnost docela ztichla. Tohle bylo opravdu poněkud silné.

Dvořák se pomalu, hrozivě otočil na Zábranského. „Cože? Cos to povídal?“

Bílek se snaží zachránit situaci, zachránit, co se dá. „Heleď, Václave, cožpak nemáme jiný pole? A právě tak dobrý?“ Hovoří uklidňujícím, mírným tónem.

„Víš dobře, že ne!“ vyletí Dvořák sveřepě. Ale přece jen byl na okamžik odveden od Zábranského poznámky.

„No tak, Václave!“ ještě jednou se mírně snaží Bílek.

„A jakou paseku nám nadělají jiskry z vlaků, he? Neslyšeli jste nikdy nic o požárech na polích?“ vytasí Dvořák paličatě nový argument.

Teď už i Bílek ztrácí klid. „Hergot kruci, Venco!…“

„A kdybysme se všichni opřeli, tak ještě dneska ty pole zachráníme, to je jistý!“ pokračuje však Dvořák tvrdohlavě.

Zábranský se znovu ušklíbne na strejce kolem stolu.

„Pro tebe, jo?“

Dvořák uchopí ucho půllitru a nebezpečně tiše zasyčí. „Ještě slovo – a máš…“

„Co?“ šklebí se dál Zábranský.

„Chceš vědět?“ Dvořák teď hovoří tichounce, že je ho sotva slyšet. Ale najednou vybuchne. Řve. „Zakroutím vám krk oběma! Tobě i tomu inženýrkovi, rozumíš?“

Kolem sražených stolů nastane hrozivé ticho. Nikdo nevnímá vzdálenou hudbu ze sálu, ani cinkání sklenic na výčepním pultu.

Konečně povstane Bílek. Důstojně. Je velmi vážný.

„Přehnal jsi to, Dvořáku, jsi nalitej, tak běž domů. A povíme si o tom všem. Pochopitelně – jinde.“

Dvořák naň pohlédne jako na zrádce. „Tak ty taky? Dobře. Povíme si to. Jinde!“ zdůrazní. „O to se postarám!“

Židle za Dvořákem upadla, nikdo ji nezdvihá. A Dvořák těžkým potácivým krokem opilého člověka kráčí ke dveřím.

A co zatím tam vzadu, u kulečníku? Nestarali se. Snad ani neslyšeli.

Právě když Dvořák uchopil ucho půllitru, posunul Čermák na počitadle třináct kuliček. „Šedesát jedna, pane Mára!“ zahlásil vesele. „Vedete sice o pět, ale ještě něco uhraju!“

Mára se shýbl nad kulečníkové plátno, zacílil tágo. „Žádné strachy, v kulečníku se pořád vyznám líp, než v kukuřici.“

„Prosím, to plně uznávám, ale do stovky je už jen kousek,“ poštíval Čermák, „a pak odcházím“.

„No dovolte?“ Mára se překvapeně pozdvihne od kulečníkového stolu. „Tak brzy? A co revanš, inženýre?“

„Jindy, jindy. Tohle bych mimochodem hrál na buzara, ale prosím, dělejte si s tím co chcete. Ráno musím za chlebem, je vám to jasné, pane správec? A brzy, nekřesťansky brzy, ani bych nestihnul ranní mši.“

„Was heisst brzy? A vůbec, vy se nějak moc hrnete do práce, to není nikdy zdravé!“

„A mám snad nechat kvůli vám plavat prémie?“

„To tedy ne! Prémie ctím vždycky!“

„No tak vidíte. Jo – a zítra mě nečekejte, budu se zase courat bůhví kde. Dost možná, že se vrátím až někdy koncem týdne. Jak koukám, tak tenhle šťouch je na vás moc učenej a asi končíte? No ovšem, měl jsem pravdu, máte to za pět, ale udělal jste si to docela sám. Myslím, že mám docela pěknou šanci, protože tohle je na mistra naprosto jednoduchá…“ odmlčel se a zacílil tágo,

„… záležitost…“ Napětím nad tím, aby se strefil, vyplázl jazyk. Čermák převzal v partii iniciativu.

A právě v tomto momentu vrcholilo asi utkáni u Bílkova stolu. Dvořák odchází.

A ani ne za pět minut po něm Čermák, vítěz v dnešní kulečníkové partii. Odchází i poražený, správce Mára.

Pak se zdvihá Bílek, po něm Zábranský a nakonec i ostatní, kteří seděli u sražených stolů. Už je to tu nebaví.

Ale abychom nezapomněli. Platí také podnapilý mladík, sedící přímo pod výčepem a zapíjející slivovicemi vztek nad hádkou se svým děvčetem: Hlaváč.

Zůstávají zde jen hajný Prchal a dědek Votruba.

Je k jedenácté večer…

Tak nějak to bylo! Minulou sobotu.

Kalina otevřel oči. Jaksi instinktivně.

A skutečně, před ním stanul poručík Horák. Uctivý, rezervovaný, jako vždy. Dokonce i takový – hm – čisťounký, jako vždy, ačkoli vedro muselo pomačkat každou tvář.

Kalina okamžik zaostřil zrak. Pak pokynul Horákovi na volnou židli. Brychta naň tázavě pohlédl a Horák objednal jablečný mošt. Žádné pivo, uvědomil si Kalina. Jó, ‚kindrštúbe‘; tatínek byl asi taky právník. Ale to všechno v dobrém, protože mít u sebe takového pracovníka, znamenalo jistotu. Jistotu, že práce bude perfektně, profesionálně provedena, bez lapálií.

„Co jste zjistil?“ zeptal se natolik stroze, že ho to v tom okamžiku zamrzelo.

Ale Horák byl na něj už zvyklý. Ani nehnul brvou. „Je to Zdena Vyhnalová. Ta, která byla tehdy u Čermáka a kterou máme na jeho fotografiích. Chodí s jedním mladíkem odsud. Jmenuje se…“

„Jiří Hlaváč, vím,“ neodpustil si Kalina a hned se za to zastyděl. Takové laciné efekty! Nic nevěděl, nebýt Horáka!

Horák jen kývl.

„V každém případě děkuji, soudruhu poručíku,“ snažil se to napravit Kalina. „Nedával jsem je původně dohromady, myslím s Čermákem. Ale oni se pohádali; onu sobotu večer; Vyhnalová s Hlaváčem. Pil jako duha, slivovice a pivo. Seděl, pokud vím, právě u tohoto stolku.“

„Kdy odešel?“ zeptal se Horák.

„Těsně po Čermákovi.“

„A to děvče?“

„Už kolem deváté.“

„Podle popisu, soudruhu nadporučíku, byl Hlaváč tím chlapíkem, kterého viděla domovnice Kličková v noci, když Vyhnalovou vedl Čermák do svého pražského bytu Hlaváč tedy musel nutně vědět, že ta slečna byla tehdy…“

„Nesporně.“

Dopili a zaplatili za halasného hřmotu, který svým mohutným hlasem vyráběl hostinský Brychta. „Tak přeju nejlepší pořízení!“ hlaholil. „A doufám, že nezapomenete zase někdy zavítat! Pivo jako křen a mošt jak nektar, nemám pravdu? Pánům od bezpečnosti dycinky to nejlepší, to je moje devíza!“

Dělá si z nich ten chlap psinu, nebo je to jen profesionální žvanil? Teprve skoro u dveří si Kalina vzpomněl. Obrátil se ještě jednou na Brychtu.

„Poslyšte, pane hostinský, mám ještě jeden malý dotaz. Nepamatujete se, čím platil inženýr Čermák, když v sobotu večer odcházel?“

Brychtovi vyskočily vrásky na čele. „Čím platil? To se rozumí, že penězma, soudruhu majore. Penězma. V komunizmu, pokud se nemejlím, ještě nejsme, nemám pravdu? Proto neprodávám zadarmíčko a raději počkám, až to budou dělat všichni a až to bude nařízený, že jo. Ale to se rozumí, bude to brzo, za chvíli jsme tam, to je jasný dneska už každýmu. Já jsem jenom hrozně zvědavej, pane major, kolik v tom komunizmu bude denně vožralejch. Co říkáte? Co myslíte?“

Snad to myslel upřímně. Kalina na to raději neodpověděl. „Měl jsem na mysli, jakou bankovkou inženýr Čermák platil,“ přešel Brychtovy ekonomické a morální starosti.

„Jo tak? No – stovkou. Na to se docela dobře pamatuju. Vytáhnul jí z balíčku, z obálky, kterou měl na zadku. Teda chci říct v levý zadní kapse kalhot, že ano. Řeknu vám, že hned tehdá jsem si pomyslel, že ten chudák jenom pokouší osud. Takovejch peněz u sebe!“

„Vy jste o tom věděl?“ vyděsil se Kalina. „Proč jste nám to neřekl?“

„Ale, ale, ale! Copak se mě někdo ptal?“ ohradil se Brychta a otřel si pečlivě ruce do špinavého hadru. Vypadal najednou skoro uraženě. „Měl jsem od začátku docela jasnej dojem, že v tomhle případě šlo o peníze a že vy o tom docela dobře víte? Loupežná vražda, jak má bejt, říkal přece starej Vyskočil. Proč byste taky toho gangstera Vokouna jako to – ne? To přece dá rozum?“

„Viděl jste ten balíček peněz?“ přešel Kalina Brychtovo extempore. „Kolik to mohlo být?“

Brychta odbornicky zúžil oči. „Mno, to je dost těžký říct, že jo. Já sice mám tyhle věci ve voku, když dělám denně nějaký to vyúčtování… řekl bych, že to bylo dohromady nějakejch osm až deset tisícovek.“

„Dohromady?“ zeptal se poněkud překvapeně Kalina.

„Jo dohromady. Napřed vytáhnul balíček z pravý kapsy na zadku, pak si to rozmyslel a vytáhnul z levý a touhle stovkou platil. V každý kapse mohlo bejt tak čtyři až pět tisíc ve stovkách. Do jedný kapsy se deset tisíc dneska nevejde, to nejní jako v první republice, když to bylo deset papírků.“

„Viděl ty peníze ještě někdo?“

Brychta chviličku přemýšlel. „Těžko říct. Kdo ho pozoroval, když platil, mohl to vidět, ale spíš bych řekl, že nikdo. Ostatní se tady bavili nebo hádali a nikdo v tom momentě zrovínka u pultu, teda u výčepu, nebyl. Myslím mimo pana inženýra. Prakticky jsem to asi viděl jenom já sám. Ovšem, pro vaši potřebu, já mám alibi jako hrom, že jo. Ve tři skončila ta tancovačka a to jsem se do tý doby pořád jenom otáčel tady kolem píp a lahví. Do čtyř jsem to dával s Mařkou do pořádku – a to už zase bylo světlo jako ve dne! Takže –“

„Vždyť vás také nikdo nepodezřívá,“ zahučel Kalina a měl se s Horákem definitivně k odchodu.

„Počkat, pane major!“ zarazil ho najednou Brychta. „Ještě pan správec o tom věděl.“

„Mára?“

„Io.“

„Jak to víte?“

„Ale – jak jsem se díval dozadu ke kulečníku a pak jak jsem jim tam nesl pivo. Pan inženýr byl sehnutej zrovna nad plátno a šťouchal, že jo, a ty obálky mu na kalhotech dělaly – no – jak se to říká – buřta, že áno. A pan správec mu povídá, jestli tam někde nemá náhodou Večerní Prahu, ne? To víte, tady u nás Večerní Praha, dokonce čerstvá, to je něco jako posvícení, tam jsou přece zprávičky jako kdysi v Á-Zetu, nemám pravdu? Ale pan inženýr že ne, že jsou to jenom nějaký prachy na vejplaty, jak jsem zaslech. Ale, pane major, to doufám neznamená, že – on správec je naprosto správnej chlap, jak má bejt, výbornej člověk a jestli v tom někdo zaručeně prsty nemá, tak právě on! Na to vezmu jed! Myslím si jenom, jestli třeba o tom někomu neřekl, víte?“

„Souhlasím ve všem s vámi a žádné obavy, už pana Máru také znám,“ usmál se Kalina a vzal za kliku dveří. „Já se ptám jen tak pro pořádek.“

„No bodejť,“ zasmál se Brychta také. „Tak na viděnou!“

Slunce už se přehouplo na západní stranu. Tak vida, pomyslel si Kalina. Mára o těch penězích přece jen věděl. Proč mu to ale zatajil?…

Co nalezl pes

Suché jehličí vrzalo pod botami, vířilo se, zarývalo se svými ostrými jehličkami do ponožek a píchalo nemilosrdně do kůže.

Deset mužů a psovod s dvěma nádhernými vlčáky se pomalu sunuli vzhůru na Černý vrch. Velitelem této skupiny byl nadporučík Šebesta, za ním namáhavě lezl nadpraporčík Vyskočil. Funěl jako deset čertů a Jen zlostně loupal okem po Vokounovi, který šel z nich nakonec nejkřepčeji.

Dědek jeden odpornej, pomyslel si při každém kroku Vyskočil. Ne, aby kápnul božskou, to ne. Jen kvůli němu se sem do toho prokletého kopce znovu šplháme, jen k vůli němu. Ale běda mu, až ty prachy najdeme! Vokoun byl bez pout. Zavázal se slavnostně, že se nepokusí uprchnout. Ale dva muži z něj stejně nespustili oči ani na okamžik. Málem se urazil, když mu nechtěli důvěřovat. Ale celkem vzato – kam by nyní prchal? Teď už je amen.

Závěr početné výjezdové skupiny tvořil Kalina. Při hledání je třeba vždycky co největšího množství lidí. Ale stejně všichni spoléhali hlavně na náhodu. Deset mužů i Vokoun. Každý na poněkud jinou. Těch deset hlavně na ony dva policejní vycvičené psy. Jestliže ti jim nepomohou, tak je všechno ostatní marné. Les je veliký a výběr na schovávačku měl Vokoun nekonečný. Přesto uvažovali, že nejpravděpodobnějším úkrytem bude okolí rozbité chatrče, v níž Vokoun ve zdejším kraji pobýval. U těchto lidí se musí počítat s jistým primitivismem.

Bylo kolem čtvrté odpoledne, když se konečně ocitli u té barabizny.

Psovod dal psům pečlivě očichat Vokounovy kalhoty a kapesník. Je to neuvěřitelné, co dělá výcvik, pomyslel si Kalina, když sledoval práci těch chytrých zvířat. Mají oči inteligentnější, než mnohý člověk. Brali to prostě jako nesmírně napínavou a zajímavou hru, za kterou navíc dostanou nějakou dobrotu. Poprvé za celý den Vokoun znejistěl. Sedl si na pařez na okraji malé paseky a požádal o cigaretu. Byla mu dopřána.

„Není vám těch pejsků v tom horku ani trochu líto, když vám už není líto nás a sebe?“ obrátil se naň Šebesta.

Vokoun jen pokrčil rameny a ani se na nadporučíka nepodíval.

„Přiznejte se, řekněte nám rovnou, kam jste to zahrabal, a máte pokoj. Slibuju vám, že to pořád ještě budu brát jako polehčující okolnost, jako včasné doznání a účinnou lítost. Musíte uznat, Vokoune, že jsem grand a hraju s vámi fér hru!“

Vokoun nyní vyfoukl z plic oblak kouře, pohlédl sice na Šebestu, ale jen cosi zamítavým tónem zahučel.

„Naposled!“ řekl ještě jednou varovně Šebesta.

„Nic jsem nikomu neudělal,“ odpověděl Vokoun skoro rozhořčeně. „Souhlasím, že podle některejch podivnejch názorů můžu bejt považovanej za lumpa. Ale nikdy jsem nikomu tělesně neublížil, natož abych někoho pro pár šupů zabil. Nic víc nevím.“

„Poslední slovo?“

„Jo.“

„Mno – vaše věc.“ Šebesta už měl vztek. Nebylo také divu. Hledejte něco – nevíte co – v lese.

Pak se obrátil na psovoda.

„Pokračujte, soudruhu!“

Bylo to přímo kouzelné, jak ta ladná zvířata vážně a s nadšením brala svou práci. Napínala dlouhé řemeny, čenichy u země, a snažila se očichat ten velkolepý děj, horko nehorko. Za čtvrt hodiny nezůstal ani čtvereční centimetr paseky neprobádán jejich vzácnými nosy.

Kruh jejich pátrání se rozšiřoval, došlo i na vnitřek chatrče. A zatím nic, nic.

Vokoun netečně seděl na svém pařezu a hleděl urputně do prázdna.

Bylo asi půl šesté, když začali propátrávat les v okolí paseky. Teď došli k jejímu západnímu okraji. Vokoun se držel, jak si Kalina dodatečně uvědomil. Neotočil se, ačkoli seděl zády, jen jaksi rychleji a nervózněji kouřil.

Konečně měli štěstí. Primitiv, samozřejmě, nešel s tím daleko. Asi u desátého silného smrku směrem od paseky se nyní ozvalo veselé štěkání obou psů. Začali pobíhat kolem jednoho místa s čenichy těsně u země. Vokoun sebou konečně trhnul.

Šebesta si všimnul, že půda zde musila být nedávno rozrušena, v jehličí objevil drobty žluté hlíny, podobné zbytkům na motyce, kterou našli v chatrči.

Dali se do práce. Motyky, rýč a lopaty nesli s sebou. jáma nebyla hluboká, motyka brzy narazila na kov. Odhrabali opatrně zbylou hlínu. Objevila se kovová konzervová láhev od okurek. A v ní druhá, menší. A v té menší – peníze.

Šebesta je opatrně vysypal na zem a začal počítat. Vesměs stokorunové bankovky. Devět tisíc osm set.

„Tak co, Vokoune, ještě budete zapírat?“ ukázal mu svazek bankovek.

Vokoun pokrčil nezúčastněně rameny. Teď už mu bylo všechno jedno. „Nic jsem nikomu neprovedl,“ řekl lhostejným hlasem.

„To jste nám a hlavně sobě mohl ušetřit. To víte, že vám tenhle výlet sem nahoru nedarujeme!“

„Tak koukněte, pane šéf,“ zahodil Vokoun nedopalek cigarety do vyschlé trávy a zašlápl jej pečlivě podpatkem, „tohle, co jste našli, jsou moje docela normální úspory. Přece to nedám do špórkasy, abyste mi to při nejbližší příležitosti sebrali?“

„Ale, ale,“ usmál se Šebesta sladce. „A pročpak jste nám to tedy neřekl rovnou? Ano, soudruzi, mám tam nahoře zakopané peníze, jsou to ovšem moje úspory – a tak dále. No – proč?!“

Vokoun se ušklíbl. „Z jednoduchýho důvodu. I když bych vám to stokrát pověděl, tak mi stejně věřit nebudete. Tak co bych se namáhal?“

„Vy jste úplný šprýmař, Vokoune!“

„Koukněte se, pane inšpektore, jde mi pomalu na šedesátku. To je jak se říká docela kulatý jubileum, ne? Tak snad mám taky nárok na to, mít něco našetříno! Jiný v mejch letech mají třeba i patnáct!“

„Jděte mi někam s tou vaší pohádkou o úsporách!“ zařval Šebesta. „Zajímavější je, že to dělá skoro přesně tolik, kolik měl podle našich zpráv u sebe inženýr Čermák!“

„To já nevím, kolik měl u sebe ten váš inženýr, mě to ani nezajímá, nikdy jsem ho neviděl a nikdy jsem s ním nic neměl. Tohle jsou náhodou úplně poctivě vydělaný a našetřený peníze. Můžete se klidně přeptat, kolik jsem bral, když mě naposled pustili z lapáku. Bylo to devět tisíc tři sta korun. A to byl základ, pane inšpektore, základ těchhle peněz, co teď máte v ruce.“

Šebesta zasunul svazek bankovek do kapsy, pak pokynul jednomu z mužů, aby uložil konzervové krabice do vaku, který nesli s sebou, a zahladili stopy. Obrátil se ještě jednou na Vokouna a suše podotkl.

„Obávám se, že tohle budete asi muset vysvětlovat až u soudu, Vokoune.“

Vokoun vstal. Byl podivně klidný i ve svých uválených hadrech a se zarostlou tváří. „Jo? U soudu? No tak dobře. Ale tentokrát si na mě nepřijdete. Já jsem vždycky pro fér hru, pane inšpektore. Vždyť mě znáte. Vždycky, když jsem něco provedl a vy jste mě chytili, tak jsem se čestně přiznal. To se o mně moc dobře ví. Tentokrát jste ale vedle. Klidně s vámi půjdu, kam chcete s vámi půjdu. Ale tohle, tu vraždu, to teda na mě neušijete, tohle ne! Jako že se Vokoun jmenuju!“

A jako první vykročil dolů s Černého vrchu pomalu, důstojně, uzavřeně, nikoho si už nevšímaje.

Vyskočil uchopil plátěný pytel se dvěma motykami a vydal se za ním.

Mno, oddychl si Šebesta spokojeně a mávl nad Vokounovou řečí rukou, případ je uzavřen, chytili jsme ho, máme důkaz, máme peníze. Podle jeho názoru bylo už zbytečné pokračovat v nějaké další práci. Kývl docela vesele na Vyskočila.

„A už nikdy více Planovice, že jo?“ houkl na ostatní a zasmál se.

Sobota 21,45 hodin

Zeman pohlédl na hodinky. Bylo tři čtvrti na deset.

Sobota. Před očima mu poskakovaly barevné neony, ‚trafalgar‘ na Václavském náměstí byl plný lidí, hlavně mladých. Z kavárny Alfa se linuly zvuky taneční hudby. Okna tam byla doširoka otevřena. Jak Jen se mohou ti lidé v tomto nočním dusnu ještě pohybovat po parketu, tančit…?

Zeman zahnul do automatu Vašata, prošel jím a dostal se dozadu do formanky. Bylo tu již napůl prázdno. Usedl u jednoho ze stolků se špinavým ubrusem. Procenta přirážek zřejmě moc nepomohla.

Uhoněný číšník před něj beze slova postavil sklenici piva.

„Ještě bych prosil guláš!“ zavolal na něj Zeman.

Číšník v běhu kývl.

Zeman upil piva.

Odkudsi zaznívala hudba: Snad zeshora, z lokálu nad formankou, snad to byl rozhlas po drátě.

Nervy mu v těle jen hrály. Dnes ráno si dokonce vzal prášek. Belaspon. Nenáviděl prášky, ale dnes ráno si jej vzal.

A ta bolest v prsou. Skoro si už na ni zvykal. Místo aby se mírnila, stoupala výš a výš, k hrdlu. Jakmile bude mít tenhle planovický případ z krku, zajde k lékaři; nedá se nic dělat.

Znovu upil piva a ani nezpozoroval číšníka. „Tak tady je ten guláš, prosím,“ vsunul číšník Zemanovi talíř na stůl. A už byl zase pryč.

Začal jíst. Guláš byl výborný. Typicky hospodský sice, ale také typicky hospodsky dobrý. Kořeněný, ostrý jak břitva.

Jídlo.

Jaký byl oběd – tam? Litr vody, vařící vody, respektive špinavý odvar z kedlubnového listí. Piješ rychle, nevadí, že ti to pálí jazyk, rty, patro, piješ, protože bys to třeba mohl vylít, nebo by ti to někdo mohl ukrást, nebo by ti to mohl vyrazit z ruky svým klackem – kápo. Piješ co nejrychleji to vařicí nic, čemu se tu říká polévka, protože něco žaludek prostě dostat musí!

A už houká siréna. Dopít a běžet, už zase začal hukot pneumatických vrtaček, je třeba utíkat jako zběsilý ke svému stanovišti, kápové mají klacky a ženou nevybíravými údery do práce, zase tlouct kameny, nosit kameny, polykat prach, mít žízeň, snášet kamenné vedro, nepocítit vánek, vyběhnout stoosmašedesát nerovných kamenných schodů, slyšet výkřiky těch, kteří na nich upadli, podupat kamarády, kteří padlí, utíkat, tlouci kameny, polykat horký kamenný prach, mít nepředstavitelnou žízeň, vidět jen kamení…

Co ho to proboha zase napadlo? V hlavě mu to buší… Teď pochopil. Hudba. Ta hudba! Právě odkudsi znělo bubeníkovo sólo. Bubny, údery – to mu připomnělo pneumatické vrtačky Španělů v Mauthausenu.

Kolikrát už si říkal, že si musí tyhle vzpomínky vytlouci z hlavy, že na to nesmí myslet. Jistě, nikdo to už z člověka nevypáře, ale takhle to přece nejde!

Stárne, tak je to. Někdy stačí melodie, aby si člověk naprosto přesně a do všech detailů vybavil nějakou chvíli ze svého života, ať pěknou nebo ošklivou; dnes stačilo bubnové sólo. Ale v posledních dnech se mu ze záhadných důvodů vzpomínky na onu dobu vracely častěji a častěji, jako noční můra. Proč…? Dojedl a utřel si papírovým ubrouskem ústa.

Tak – začal z jiné vody – Vokouna máme, peníze máme, i když se přesně na korunu jejich výše neshoduje. Ale těch pár set už mohl lehce utratit. Nepřiznal se. Copak – to je docela logické, vždyť jde na jedné straně o vraždu a na druhé o zkušeného recidivistu. Ale nikdy neměl na svém kontě ani nejmenší ublížení na těle? A to je právě ten háček, je to vůbec typ vraha…?

Přes noc si ho vezme do parády rutinér Kulíš. Ano, Kuliš, to bude nejlepší. A uvidíme. Mládenci se musí pořádně vyspat, protože ráno bude ještě spousta práce.

Musel se při tom usmát. Nejlegračnější byl při jeho rozkazu trochu uražený obličej Šebestův. Vždyť přece chytil Vokouna, našel u něj Čermákovy peníze – co tedy víc? A on, Zeman, si jim všem a hlavně jemu, Šebestovi, dovolí klidně říci, že se ráno pojede znovu do Planovic! Proč, když je případ podle Šebesty vyřízen?

Ano, možná, že je vyřízen, že to opravdu byl Vokoun. Ale když jde o život a o smrt, nikdy se nedělá nic dost poctivě. To bylo staré Zemanovo krédo, ještě mnoho věcí zůstává v tomto planovickém případě nevyřešených. Co například Dvořák?

Podle Kalinova protokolu je v tomhle člověku dost podivných možností. Byl by to vážný prohřešek proti všem pravidlům bezpečnostní práce, Dvořáka důkladně neprověřit!

A co ten mládenec, Hlaváč? Krásný motiv žárlivosti! Snad se někomu může zdát, že se dnes u nás už ze žárlivostí nic neděje, ale to je hrozný omyl! Lidské vášně jsou bohužel stejné, jako byly před třemi tisíci léty. Civilizace toho moc nezměnila. A ten kluk Je jako hora! Sledoval Čermáka se Zdenou Vyhnalovou až do Prahy, do jejich bytu. A pak zmizel. Nevíme nic. Jaký vlastně byl vztah inženýra Čermáka k tomu děvčeti? Co o tom věděl Hlaváč? Jak to chtěl řešit – a jak to nakonec řešil? Jedno mu to zcela určitě nebylo. Vůbec ne! Viděli jsme, jak minulou sobotu trucoval, snad opět k vůli Čermákovi, dokonce se opil. Možná, že je to prchlivý člověk. A vzteklý. Možná, že si myslel, že tohle – totiž odstranit Čermáka definitivně z cesty – je jediné východisko. Jediné východisko, jak znovu získat Zdenu? V opilosti se všechno zdá nesmírně jednoduché a snadné, vyřešitelné, člověk se cítí sebejistým, smělým…

Pak je tu správce Mára. Garry Cooper Planovic. Jakou roli hraje v celém tom případu? Možná, že žádnou, alespoň všechno tomu zatím nasvědčuje. Jenže – proč zamlčel, že věděl o Čermákových penězích?!

Zeman se v duchu znovu vrátil k Vokounovi. Dotazem bylo zjištěno, že před rokem při propuštění z věznice skutečně dostal vkladní knížku s devíti tisíci a třemi sty korunami. Okamžitě své úspory vyzvedl. Mohl k nim něco přišetřit, mohl je utratit, mohl je někomu darovat, může je mít na jiné vkladní knížce, ale mohl je také klidně nosit u sebe a mohl je také zakopat na Černém vrchu. Může mít pravdu.

Ne, bylo tu příliš mnoho věcí, které je ještě nutné probrat, přebrat a vysvětlit. Měl v práci i v životě jednu základní zásadu, pro kterou ho jeho podřízení, hlavně ti nejmladší, kteří jsou vždycky do všeho hrr, neměli příliš v lásce: Když něco dělal, snažil se to dělat pořádně.

Když si to uvědomil, musel se jako vždy usmát, protože si vzpomněl na Voskovce a Wericha, jak hledali konec lana ve své hře Pudr a benzin. Když hledám konec lana, tak ho hledám pořádně… Ale tolik to přece jen Zeman nepřeháněl.

Kývl na číšníka.

„Ano, prosím, zaplatíme… tak to máme jeden gulášek, dvě pivíčka, rohlíček ani chlebíček nebyl?… Nebyl, tak to máme… mmm… a pět procent k tomu…“ Položil na špinavý ubrus účtenku.

Zeman zaplatil a ještě přidal sedmdesát haléřů, aby se to zaokrouhlilo. Měl by si dát pohlavek, ano! Ale napraví tím svět?

Vyšel na noční Václavské náměstí a zamířil domů.

Teorie pana Brychty

Vzduch byl jak rozžhavená ocel, kdybys na něj stříkl vodu, tak to zasyčí.

Byla neděle a v tento sváteční den navštěvoval hajný Prchal hostinského Brychtu už v půl deváté ráno.

I brzlík musí vědět, že je svátek, říkával na vysvětlenou.

Brychta si na tento den vyměňoval zřejmě zástěru, protože dnes úplně svítila neobvyklou čistotou. Bělostně zářila na jeho objemném břichu. S čepičkou na hlavě vypadal nyní jako velekněz, který se chystá k posvátnému obřadu. Ten obřad bylo obvyklé Prchalovo pivo se zlepšováčkem.

„Koukal jste, pane hajnej?“

„Kdy a na co?“ otřel si Prchal pěnu s vousů. „Ráno přijeli ti od bezpečnosti z Prahy znova. Jakoby nic!“

„A co má bejt?“

„To právě nevím!“ rozhořčil se Brychta. „Včera přece odvezli toho Vokouna, každýmu to bylo jasný, peníze prej našli – a dneska najednou jsou tady zase, jako by se nic nestalo, jako by hledali dál!“

„Třeba hledají?“

„Páni drazí!“ chytil se Brychta za hlavu. „Toť se ví, že hledají, to jsem taky pochopil, ale co? Co ještě můžou hledat?“

„Jo, to se mě moc ptáš, hostinskej, já nejsem žádnej tajnej, tohle já nevím. Ale stejně vám nějak moc dlouho to pivo trvá, ne?“

Brychta ho zkosil pohledem, ale obchod je obchod. „A víte, kam šli?“ dodal lačně.

„Jak to mám k sakru vědět, když jsem byl v lese?“

Brychta pokýval chápavě hlavou. „Jeden, takovej nejmladší, jednou se tady u mě taky zastavil, šel do statku. To asi za Márou! Druhej šel, jestli dobře hádám, za mladým Hlaváčem. No a ty zbylí dva zůstali na vejboru.“

„No vidíte,“ podotkl důrazně Prchal.

Brychta zcela zřetelně zakroutil hlavou a opovržlivě, i když jen po očku, na Prchala pohlédl. S tímhle dědkem už pomalu nebude vůbec žádná řeč. Skleroptik, jak říkal.

Ale pak mu to nedalo. Neměl s kým mluvit. Ani starý Votruba tu dneska nebyl. S tím ostatně byla docela jinší řeč! Ten neslyšel vůbec nic a člověk si mohl před ním povídat sám se sebou, nikdo ho nerušil pitomými poznámkami, sám si mohl docela rozumně odpovídat. „Jo – a náš Vyskočil zašel do statku ke Dvořákům!“ To měl být trumf.

„To udělal dobře,“ řekl na to Prchal.

Brychta vytřeštil oči. „Co?! A proč?“

„To já nevím, proč tam zašel, ale udělal dobře, protože takoví lidi, jako je Vyskočil, nesmějí pít, to je jasný, nebo je jednou klepne pepka! A lepší podmáslí, než je u Dvořáků, nenajdeš přece v celým kraji? Horko jak pámbu káže – tak se něco pít musí!“

„Já vo voze, ty vo koze, pane hajnej! To přece dá rozum, že tam nešel pro podmáslí. Šel tam kvůli tý vraždě!“

Několik sklenic o sebe znatelně zacvakalo v kádi na vymývání, protože teď už Brychta dostal opravdu vztek.

Ale najednou strnul.

Tři dlouhé kroky – a stál u skleněných dveří, vedoucích na ulici.

„Už ho vedou!“ vyjekl se zadostiučiněním.2

„Kdo?“

„Vyskočil!“

„A koho?“

„No Dvořáka, přeci!“

Vyskočil s Dvořákem skutečně zmizeli v ulici, vedoucí na náves a pak k místnímu národnímu výboru, před nímž stálo auto pražské bezpečnosti.

Docela uspokojen nad svými vývody vplul Brychta zase za svůj výčepní pult. Teď nad Prchalem vysoko vyhrál, to bylo jako na dlaní!

„Jo, to jsou mi pády. Ale je to jasný. Kulak. Dalo se to čekat, naprosto jasně čekat.“ Prchal rozvážně upil piva. „Co to melete, pane hostinskej?“

Brychta se už nedal ničím rozházet. „Nic nemelu. Je neděle, přijeli z Prahy od bezpečnosti, odvedli si Dvořáka. Dvořák měl nějaký drobný s tím inženýrem. Kdo tyhle souvislosti nepochopí, je u mě docela jednoduše trouba.“ Prchal si otřel vlhké vousy. „Vy to ale máte jednoduchý. Dneska, můj drahej, mu to budou muset napřed dokázat, než ho zavřou!“

To už byl takový jejich dlouholetý zvyk, že si chvílemi tykali, chvílemi vykali.

Brychta se na Prchalovu poznámku srdečně a od plic rozřehtal. „Dneska – a dokázat? To teda máte jedno pivo zadarmo, ode mě, pane hajnej!“ a hned mu ho podal. „Moment,“ zarazil ho Prchal. „Zadarmo neberu jinak než se zlepšovákem!“

„Ať přijdu na mizinu, tady ho máte,“ nalil Brychta do piva kalíšek rumu. „Ale klidně se vsadím o všechny prachy, že v tom teď Dvořák je až po uši, ať chce nebo nechce.“

„To jsem teda opravdu netušil, jakej voni jsou čvaňha,“ vypil Prchal jedním rázem darované pivo, aniž na Brychtu pohlédl.

„Ph! Mě budeš učit!“ zabrousil Brychta zase do tykání. „Já moc dobře vím, jak to chodí. Jednou to byl kulak a to mu neodpáře nikdo na světě, v tom mu nepomůže ani svěcená, o co se vsadíme, pane hajnej?“

„Co bych se sázel? Měl přece jenom pět nebo šest hektarů!“

Ale hostinský bujaře pokračoval. „Na tom dneska vůbec nezáleží, kolík přesně měl. Hlavně, že měl! To stačí!“

„Člověče, co blbneš?“ Prchal si dokonce otočil židli přímo proti výčepu, aby dodal svým slovům patřičný důraz.

„No dovol? To si teda ještě povíme, kdo blbne!“ urazil se hostinský.

„Co měl k sakru dělat?“ rozhořčil se spravedlivě Prchal. „Co měl dělat, když byla první republika, nebyl žádnej socializmus, ani žádný družstva! Někomu to snad asi patřit muselo, ne? Nebo měl Dvořák račí jít se pást? Byl snad Sybila, aby věděl, co se stane? Pokud vím, tak to nebyl žádnej gauner, ale docela slušnej člověk, kterej dal každýmu, kdo u něho byl, poctivě a pěkně vydělat. Nikoho nikdy nevodřel ani nezruinoval. A co je v družstvu, tak to vede, jako kdyby dělal na svým“

„Na ničem nezáleží, kamarádíčku, jenom na tom, co bejval!“

„Ty ses minul povoláním, Brychto.“

Brychta se zarazil. „Jak to?“

„Ty nejsi hostinskej, ale rozenej kádrovák. Já tě musím někam doporučit. A taky že to udělám,“ rozhodl se náhle. „Tolik známejch a příbuznejch ještě mám, aby se to povedlo!“

Brychta se znatelně zalekl. „Tak počkej, na tohle já nemám buňky, víš? Já jen docela zdravě uvažuju. A současně!“

Natočil nové pivo a beze slova vlil do sklenice rum. „Na, a hloupě nežvaň. Já vím svý a vím taky dobře, že sejde jenom na tom, co byl před osmačtyřicátým, ne co je teď.“

„Tedy – pivo máš jak křen, ale v hlavě piliny.“

„Co – Cože?!“ zrudl Brychta tou urážkou. „Tak já ti něco povím! Neměl bych pivo jako křen, kdybych měl v hlavě piliny a kdybych si tohodle sklepa, co je pod tebou, pořádně nehleděl! Jako můj dědek a můj táta, rozumíš? Jako křen… To bych řek, jako křen! Já vím svý, nemám pravdu? Kdybych se já ocitnul v takový situaci, jako Dvořák, tak si nedělám žádný iluze!“

Prchal naň pátravě pohlédl, pak mávnul znechuceně rukou. „Iluze? Ale jo… Je nakonec docela dobře možný, že máš úplnou pravdu. Natoč mi ještě jedno!“

Brychta zazářil. Mno – když se to vezme, docela uznalej dědek, dá si říct, pochopí. A pohlédl skoro laskavě se strany na Prchala. Ale měl být ještě jednou překvapen.

Prchal si otřel vousy a jakoby nic, řekl. „Taková láska, to je taky strašná věc. Jako politika. Podívej se, co jsem našel za rybníkem,“ a položil na stůl opatrně, v kapesníku zabalenou věc.

„Co je to?“ naklonil se nad ním zvědavě Brychta.

Prchal dvěma prsty jemně rozložil cípy kapesníku. Objevila se stará skautská dýka. Na čepeli se zahnědávalo několik skvrn.

Brychta zbledl. „To – to je krev?“

„Možná že jo, možná že ne,“ zabalil Prchal znovu dýku.

„A – komu – komu patří ta… ta kudla?“

„Co člověk může vědět?“ Prchal povstal.

„Ne, ne, počkej!“ chytil ho rozčilený Brychta. „Ty to víš, ty víš, čí ta kudla je, já to na tobě vidím, že to víš!“

„I kdyby, tak tobě to neřeknu, rozumíš? Nikomu, nežli jim. Aby se to zbytečně nerozkecalo! To je moje zásada!“

Další důkazy

Byli tu už všichni. Kalina, Šebesta i Zeman. Všichni mimo poručíka Horáka, který mezitím vyslýchal někde Zdenu Vyhnalovou. Zeman seděl za Zábranského psacím stolem, ostatní postávali či posedávali porůznu.

Kolem šňůry, končící objímkou a žárovkou, bzučelo zase monotónně hejno vzdělaných much, vědoucích, že sedat na lep mucholapky je jejich životu nebezpečné.

Ani Šebesta nepřinesl zatím od Máry nic nového. Nedalo se prostě dokázat, že Mára o penězích věděl. Ano, ptal se Čermáka, zda nemá v některé ze zadních kapes kalhot Večerní Prahu, ale když inženýr se smíchem odpověděl, že nemá, dál se už správce neptal. Čermák mu prý nic neřekl o penězích na výplatu. A jestli, tak ho už neslyšel. Kibic Zelenka se nepamatoval už vůbec na nic a sledoval jen vášnivě kulečník. V takovéhle situaci je těžko posoudit, kdo mluví a nemluví pravdu.

Mára proto zůstal, aby se tak řeklo, v pořadí. Nakonec je opravdu možné, že o Čermákových penězích věděl jen hostinský Brychta. Ten zas ovšem nepřipadal v úvahu jako pachatel, protože se nehnul – a ani nemohl hnout – z výčepu.

„Tak zavolejte Dvořáka,“ kývl Zeman na Šebestu.

Šebesta otevřel dveře, vedoucí do druhé místnosti. Za okamžik vešel Dvořák v doprovodu nadpraporčíka Vyskočila. Dvořák vypadal klidně, byl jen zamračený.

„Posaďte se,“ pokynul mu Zeman na volnou židli proti sobě. „To, co jsme zjistili, pane Dvořáku, nás bohužel nutí k tomu, abychom se vás zeptali, co jste dělal minulou sobotu večer od – řekněme – od vašeho odchodu z hostince u Brychty do rána.“

Dvořák kývl. „Rozumím. Zábranský žvanil!“

„Slyšelo vás daleko více lidí, pane Dvořáku,“ řekl Zeman poněkud ostřeji.

Dvořák zpod víček pohlédl na Zemana. „No dobrá, co jsem řekl, to jsem řekl a zpátky nic neberu. To s tou tratí je podle mého názoru – hm – nesprávné. Ale nic jsem tomu člověku neudělal!“

„V kolik hodin jste odešel z hostince u Brychty?“ trpělivě se zeptal Zeman, aniž reagoval na Dvořákovu obranu.

„Někdy k jedenáctý,“ zahučel Dvořák.

„Těsně před Čermákovým odchodem?“

„Jak to můžu vědět, když jsem odešel dřív? Co já mám vůbec společného s jeho odchodem?“

„Kam jste šel?“

„Procházel jsem se. Bolela mě hlava.“

„Jak dlouho jste se procházel?“

„To – to už asi přesně nevím. Nedíval jsem se na hodinky.“ Zdálo se, že se po této Zemanově otázce Dvořák trochu zarazil.

„Potkal jste někoho na té své noční procházce? Viděl vás někdo?“

„To – to nevím… asi ne…“

„Hm. A pak? Pak jste šel domů?“

„Ano – totiž…“ Dvořák znervózněl.

„V kolik hodin jste přišel domů?“ pokračoval klidně a neúprosně Zeman.

„Už jsem vám to říkal. Nedíval jsem se na hodinky. Neměl jsem nejmenší tušení, že to může být nějak důležité.“

„Dobrá. Ale snad máte alespoň nějakou představu? Bylo to před půlnocí, o půlnoci, nebo k ránu?“

Okamžik zamyšlení. Pak: „Nevím.“

„Škoda. Vaše žena se například pamatuje.“

„Moje – žena? Vy – vy jste se jí – ptali? A kdy?!“

„Tehdy, když už jste s ní nemohl hovořit a poradit jí, co a jak má vypovídat, pane Dvořáku. Na tohle jste zapomněl, co?“ usmál se Kalina.

Dvořák zrudl. „Tak pozor! Takhle se mnou mluvit nebudete! Já –“

„Uklidněte se,“ zasáhl zase Zeman. „Ať už je to, jak je to, přišel jste domů v jednu hodinu v noci. Když vám vaše žena chtěla vytýkat tak pozdní příchod, obořil jste se na ni a šel si lehnout do vedlejšího pokoje. Byl jste ve velmi nepříjemné náladě. Dokonce i celý druhý den, tedy v neděli.“

Dvořák okamžik zaraženě zíral kamsi na okraj stolu, oči nezvedl. „Bolela mě hlava…“ zahučel jenom opět Tohle zřejmě nečekal.

Kalina zachytil Zemanovo maličké přikývnutí, které znamenalo zahájit ostrý výslech.

„Tak kde jste byl celou tu dobu, co? Co jste dělal?!“

„Já… já…“ zakoktal se. Ztrácel půdu pod nohama. Ale přece jen se znovu vzchopil. Usilovně se snažil ovládnout, až mu naběhly žíly na čele. Pak zarputile odpověděl. „Prostě jsem byl trochu líznutý, to je celé. Bolela mě hlava. I druhý den. To se stává, ne? Proto jsem taky neměl žádný pojem času. Ani jeho potřebu. Procházel jsem se, abych se na čerstvém vzduchu…“ Zoufale se rozhlédl po přítomných. „Bolela mě hlava, slyšíte?! Na mou duši! I z toho pitomého kecání v hospodě! A nechtěl jsem přijít domů rozčilený. Procházel jsem se a…“

„A?“

Ticho. Vyslýchaný nejistě zatěkal po kanceláři.

„Kudy?“ ozval se věcně a stroze Zeman.

„To – to už – nevím…“

Zeman upřel na Dvořáka oči. Bylo vidět, jak Dvořákovi buší ve spáncích tep, silně a prudce. Může mít nakonec pravdu, ten člověk. Ale taky – nemusí. Nemá zatím žádnou trestní minulost. Je ovšem popudlivý a zarputilý. To bývají špatní rádci, popudlivost, tvrdohlavost, urputnost. A tohle všechno z Dvořáka zrovna trčelo. Vypadal ovšem jako přímý chlap, který by těžko byl schopen podlosti. Ačkoli – vzpomněl si Zeman – chtěl přece, jak potvrzují Brychta a Zábranský, v jistém momentu Čermáka podplatit? Ne, ne, jen tvrdě dál!

„Tak co. Šel jste k rybníku, viďte?“

Dvořák sebou silně trhl. „Ne!“

„Jak to víte, že jste nešel k rybníku, když jste vypověděl, že vůbec nevíte, kudy jste chodil?“ chytil ho Kalina.

Dvořákovi blýsklo v očích. „Sakra, na tom snad přece nezáleží, kudy jsem chodil?“

„A na čem tedy záleží?“ zeptal se studeně Šebesta.

Dvořák vyskočil se židle. „Že jsem to nebyl, slyšíte? Já to opravdu nebyl! Co na mně chcete? To všechno jen proto, že jsem mu nadával? A právem? To ale přece ještě neznamená, že…“

Vyskočil ho uchopil za rameno a vtlačil zpátky do židle.

„Čestný slovo, že jsem mu nic neudělal!“ Úpěnlivý, vyplašený pohled.

Zeman stále zachovával věcný, objektivní tón. „Inženýra Čermáka jste ale znal.“

„To – to ano…“ odpověděl Dvořák už docela zmaten.

„Věděl jste také, že kdykoli přijede do Planovic, bydlí na státním statku?“

„To přece tady ví prakticky každý, ne?“

„Dobrá. Věděl jste tedy také, že chodívá, když zůstane v Planovicích, do hostince u Brychty?“

„Ano,“ odpověděl Dvořák mdle.

„A věděl jste, že z hostince u Brychty půjde Čermák na statek zkratkou kolem rybníka?“

„Všichni tak chodí,“ řekl Dvořák dutě.

„Věděl jste, že při své práci ve zdejším kraji mnohdy přebývá také jinde, než na státním statku?“

Dvořák okamžik mlčel.

„Tak odpovězte prosím na otázku. Věděl jste to?!“ ostře se ozval Kalina.

„Ano, věděl, ale to přece zase neznamená, že…“

„Měl jste důvod Čermáka nenávidět?“ neúprosně teď pokračoval Kalina.

„Snad, ale zaručeně ne takový, abych ho…“ Nemohl to slovo přenést přes rty.

Ve Dvořákových očích se teď natrvalo usídlil strach.

A otázky pršely ze všech stran, od Zemana, Kaliny, Šebesty.

„Počkal jste na něj u rybníka, viďte?“

„Ne.“

„Kam jste schoval ten nůž?“

„Nebo jste jej zahodil do rybníka?“

„Jak daleko? Ve kterých místech asi bude?“

„Ne! Ne!“

„Kolikrát jste Čermákovi vyhrožoval?“

„Chtěl jste ho napřed přesvědčit po dobrém, že ano?“

„Chtěl jste ho podplatit!“

„To – to ano, ale…“

„Kde jste byl ty dvě hodiny?“

„Byl jste u rybníka, viďte?“

„Číhal jste, v ruce nůž… Kam jste dal ten nůž?“

„Člověče, přiznejte se, bude to lehčí pro vás i pro nás!“

„Kam jste schoval jeho věci?“

„Peníze jste snad přece všechny ještě neutratil?“

Dvořák jen hleděl z jednoho na druhého.

Zemanovi ho bylo trochu líto. Ale copak do něj vidí? Jestli to nebyl, tak ho takovýhle výslech nemůže zlomit. Jestli ano – pak to nevydrží a budeme vědět pravdu. I ten největší lump má zlomeček čehosi, co lidé nazvali svědomím. To už Zeman poznal. Má je ovšem až tehdy, když je dopaden, dřív ne.

Dvořák sáhl do kapsy po cigaretě. Byla to partyzánka. Suchá jak troud. Vyklepala se cestou z kapsy do úst, že ji byla sotva polovina. Kalina mu připálil. Dvořák to ani nevnímal, nepoděkoval, jen hluboce a lačně vtáhl kouř. „Já – opravdu jsem se jen… procházel… Nebylo mi dobře, bolela mě hlava…“

Tohle nemá dál smysl, řekl si Zeman. Rychle uvažoval, zda si může dovolit to, co chtěl nyní udělat. Pak se rozhodl, že bude riskovat. Nic tady nebylo jasné, nic. Ale nějak se pravdu dozvědět musí! Vnější okolnosti, rozpory ve výpovědi, všechno mluvilo pro. Povstal.

„Tak víte co, pane Dvořáku? Uděláme u vás domovní prohlídku. Souhlasíte?“ dodal jakoby ironicky, ale ulevilo se mu, když Dvořák rozhodně přikývl.

„Samozřejmě!“

Kalina s Šebestou odešli.

Otevřeným oknem pronikal do místnosti horký vzduch. Nikdo nemluvil.

Zeman hleděl z okna na vyprahlé a pusté náměstíčko, zabydlené jen oním starým žlutým psem, ležícím ve stínu kašny. V hlavě mu neodbytně bzučela jakási melodie. Poklepával jemně, skoro neslyšně ukazováčkem pravé ruky na desku stolu do rytmu oné melodie. Co to je k sakru za písničku? Nemohl si vzpomenout. Vždycky to takhle dělal. Když měl na něco čekat, ať dobrého nebo špatného, vsugeroval si nějakou melodii. Neuměl svůj mozek vypnout jinak, než hudbou.

Dvořák, který seděl proti němu, jak se zdálo, trochu se uklidnil. Hleděl upřeně na desku psacího stolu, jakoby to byl střed vesmíru. Jeho ruka však neustále nervózně svírala partyzánku. Kouřil už asi pátou. Teď ji zhasl, protože ho její koneček začal pálit do prstů. Zeman pohlédl na jeho ruce. Nemohl to být žádný silný kuřák, protože prostředník nebyl téměř vůbec zahnědlý. Odhadoval ho tak na deset denně. Teď však jeho prsty znovu zalovily v krabičce – ale marně. Zatápaly ve vnitřku. Nic. Zmačkal krabičku a položil ji do popelníku. Očí však nezdvihl.

Zeman vyňal z kapsy balíček startek, posunul cigarety k otvoru a položil před Dvořáka. Ten naň rychle pohlédl, pak zamračeně poděkoval a vzal si.

Zemanovi se znovu objevila v hlavě ona melodie. Co to jen může být? Počkat, vzpomněl si najednou. To přece zpívá Simonová s Chladilem! Dvojzpěvů není tak mnoho. Musí to systematicky probrat…

Téměř u dveří na tmavé židli seděl Vyskočil. Hleděl na Dvořáka. Tak tady to máš, pomyslel si. Nemáš kecat a do všeho rejpat, dobře ti tak. Vůbec ovšem nepřipouštěl, že by Dvořák byl vrahem. Měl na to svou teorii, řekl ji těm z Prahy hned na začátku a teď už to není jeho věc. Nepochyboval, že na to stejně přijdou, že měl pravdu a že je to prostě obyčejná a normální loupežná vražda, jak má být, a že v tom má prsty Vokoun. Však s Vokounem nepadlo ještě poslední slovo, vrátí se k němu!

Nikdo nemluvil, jen hodiny na protější kostelní věži si občas odkašlaly a pověděly, kolik ukazují. Uplynulo přes půl hodiny, co Kalina se Šebestou odešli.

Rozžhavené náměstíčko teď zazvonilo kroky mužů. Zeman se vyklonil z okna. Ano, už jdou.

Pak se otevřely dveře.

Dvořák pohlédl nechápavě na Kalinu, který nesl v ruce hnědé tvídové sako. Pak smrtelně zbledl a vymrštil se ze své židle, až se hlučně překotila.

Kalina beze slova položil na psací stůl před Zemana sako, náramkové hodinky, prstýnek, svazek klíčů a náprsní koženou tašku s doklady. Pak otevřel tašku, vyňal z ní červený občanský průkaz a podal jej opět beze slova Zemanovi.

Zeman jej otevřel a zalistoval. Zněl na Jaroslava Čermáka. Pohlédl studeně na Dvořáka. Dvořák, bledý jako stěna, hleděl na věci, ležící na stole, na tvídové sako, na hodinky, na legitimaci v ruce Zemanově, zřejmě neschopen slova.

„To – to je – to musí být – nějaký – omyl?“ vykoktal konečně. „To přece není možné?“

Kalina na něho ani nepohlédl. „Všechno to bylo ve staré dřevěné truhlici na půdě. Truhlice byla zahrabána v odloženém haraburdí. Dvořákova žena poznala v té truhlici bezpečně jejích majetek.“

„Ale – ale to opravdu není možné!“

„A kde je těch deset tisíc?“ vybuchl Kalina. „Já – já přece…“

„Kam jste je schovali“

„Utratil jste je?“

„Za co?“

„Máte je uloženy na nějaké knížce?“

„Ve které spořitelně?“

„Kam jste schoval tu spořitelní knížku?“ Otázky pršely jedna za druhou jako štěkání kulometu.

„Lidi, lidi, já to opravdu nebyl!“ Dvořák rozpřáhl bezmocně ruce.

„Člověče, nedělejte si z nás legraci!“ ozval se už skutečně nazlobeně Kalina.

Dvořák se rozhlédl po místností jako štvané zvíře. Pak se chopil poslední možnosti jako tonoucí stébla. Mluvil horečně, úpěnlivě.

„Vyskočile, prosím tě, Vyskočile, řekni. Řekni přece něco! Znáš mě už léta letoucí. Jsem snad vzteklej a prchlivej, jistě nekoukám na nějaký to slovo, ale – ale –“ nemohl se odhodlat to vyslovit. „Vraždit – to ne! To snad ani ty nevěříš?!“ Jeho oči visely na nadpraporčíkovi.

Ten si přejel svým šátkem temeno, ale mlčel. „Vyskočile! Řekni! Řekni přece! Viď, že nevěříš?!“

Vyskočil se zatvářil úředně. „Soudru –“ polkl konec. „Pane Dvořáku, tady jste u výslechu, tak laskavě nikomu netykejte, jo?“

Dvořákovy oči pohasly. Klesl zpět na židli a zahleděl se nepřítomně znovu na stůl, na ty hrozné věci, ležící na jeho desce.

Šebesta se dobromyslně obrátil. „Člověče, nedělejte si to všechno těžší, než to je. Našli jsme toho u vás dost, co svědčí stoprocentně proti vám. Přiznání a účinná lítost jsou polehčující okolnosti, pamatujte si to.“ Trochu ho zamrzelo, že tohle přesně říkal už Vokounovi.

Dvořák rozpřáhl nemohoucně ruce. „Ale proč se mám přiznávat, když jsem to nebyl?“

„Hergot!“ uniklo Kalinovi. „Tak jak se to tedy asi mohlo všechno ocitnout ve vaší truhle na vaší půdě?!“

„Někdo – někdo mi to tam všechno musel – dát… Na mou duši. Někdo musel…“ Zmlkl, zaražen sám nad tou nepravděpodobností.

Kalina se ušklíbl. „To si skutečně nedovedete vymyslet žádnou lepší výmluvu?“

Dvořák hleděl urputně na tvídové sako.

„Tak nám už konečně řekněte, kam jste dal ten nůž – a peníze. Bylo to deset tisíc a něco, protože inženýr Čermák musel mít u sebe ještě značnou část své výplaty. Bral ten den, viďte?“

„Vždyť – slyšel jsem – že – že jste ty peníze našli u – u toho Vokouna…?“

„Byl to váš společník? Nebo jste si s ním jen vyřizoval účty a ty peníze někde pohodil?“

„Já – já opravdu – nic z toho…“ Ani oči už Dvořák nezdvihl.

Kalina pokrčil rameny. „No, jak si přejete, Dvořáku. Vokouna se pochopitelně na tuhle eventualitu taky zeptáme, je pod zámkem. A vy si v každém případě teď uděláte s námi výlet do Prahy. Tam třeba přijdete k rozumu, co myslíte?“

Dvořákova ramena se ještě více schoulila do sebe.

V tom okamžiku se ozvalo silné zaklepání na dveře. Vyskočil je pootevřel. Za nimi se objevil Prchal.

„Co je?“ zeptal se Zeman.

Ti dva u dveří chvíli něco huhlali. Pak se Vyskočil otočil. „Prý něco našel.“

„Pojďte dál.“

Prchal vstoupil do místnosti. Pomalu, rozvážně, aniž pohlédl na Dvořáka, došel až k Zemanovi, pak sáhl do kapsy a opatrně položil na stůl podlouhlý předmět, zabalený v kapesníku. Zatáhl za jeden růžek – a na stole se objevila skautská dýka s hnědými skvrnami na čepeli.

„Leželo to na břehu rybníka. U těch vrbiček, víte? Může to být nějakých osm set metrů od místa, kde jste našli inženýra Čermáka. Náhodou jsem to tam našel, ve křoví, těsně u vody. Někdo to asi chtěl hodit dovnitř.“ Všichni civěli na dýku. Kalina se nad ni naklonil. „Ty skvrny… Musíme to dát do laboratoře.“

Zeman kývl.

Šebesta se bezostyšně obrátil na Dvořáka. „Poznáváte ten nůž?!“

Ale Prchal předešel jeho odpověď. „Myslím, že vím, komu ta kudla patří.“

„No? Tak ven s tím!“ vybafl Šebesta napjatě.

„Mladýmu Hlaváčovi.“

Do mrtvého poledního ticha zaznívalo jen vytrvalé bzučení much.

Milenci

Asi hodinu před tím, než přišel na místní národní výbor hajný Prchal s nalezenou dýkou, vypravil se poručík Horák do jednoho z planovických domků za Zdenou Vyskočilovou.

Dovedl chladnokrevně a uvážlivě jednat s kdekým, ale – jak si uvědomoval – na ženské nestačil. Nevěděl, že není sám a že na ženské nestačí vlastně skoro nikdo na světě. Abraham Lincoln byl nějaký president – a přece byl doma pod pantoflem. Anebo takový Sokrates…

Horák pohlédl na číslo nízkého přízemního čistého domku a otevřel vrátka. Je neděle, ráno, budou jistě všichni doma. Skutečně. Nedošel ještě ani doprostřed dvorka plného slepičinců, když se otevřely těžké hnědé dubové dveře a v nich se objevila objemná postava paní Vyhnalové.

„Já jsem od bezpečnosti, dobrý den,“ pozdravil Horák a ukázal svoji průkazku.

Paní se ani trochu nezalekla, jen si ho zkoumavěji a podezřívavěji prohlédla. Maličko pokrčila rameny.

„No – host do domu, Bůh do domu – i když to někdy není vůbec pravda,“ uvolnila mu poněkud neochotně vchod.

Horák vešel do předsíně a pak do nízké venkovské jizby. Vpravo postel s vysokými postranicemi, bohatě nacpaná peřinami, přes ně starodávný a jistě drahý babičkovský přehoz. V rohu kachlový sporák doplněný dvouvařičem na plynovou bombu, na Jehož hořácích se kouřilo ze dvou hrnců, naproti světlá třídílná skříň, vedle ní stolek, na němž trůnil televizor Lotos, potažený bílou bavlněnou přikrývkou přes obrazovku, uprostřed těžký a bytelný dubový stůl, také s přehozem, čtyři židle. Byla to zřejmě nejprostornější místnost tohoto domku.

A za jednou z oněch židlí sedělo děvče. Bylo jí asi dvacet a tak pohledná, že by nad ní zajásali i Mikoláš Aleš nebo Josef Mánes. Přece se na českém venkově ještě i dnes objeví leccos pravého a nefalšovaného, musel přiznat Horák.

„Co byste potřeboval? A posaďte se, ať nám nevynesete spaní. Ne, ne, jen se posaďte a udělejte si pohodlí. Dones podmáslí, Zdeňko!“

„Děkuji, nebudu dlouho zdržovat, paní Vyhnalová,“ omluvil se Horák a usedl. „Nezlobte se, že obtěžuju v neděli, ale nejlepší Je vyřizovat věci rychle a neodkládat, že ano. Potřebuji si pohovořit s vaší slečnou dcerou. Nedělejte si ale žádné starosti!“

„Jaképak starosti. Nic jsme neukradli, tak co. Jen se ptejte,“ sedla si Zdenina matka také. Horák se ošil. Také si mohli to děvče pozvat jinam. Tady je to velmi nepříhodné. „Musím se slečnou bohužel hovořit o samotě, paní Vyhnalová.“

„Holka přece nemá před rodičema žádný tajnosti, ne? Je to naše dítě, tak…“ Znělo to skoro výhrůžně.

Vtom se otevřely dveře do vedlejší jizby a v nich se objevil starý Vyhnal. On vlastně vůbec starý nebyl, ale vzhledem k dceři… Bylo vidět, že tomu člověku se dá těžko v něčem odporovat.

„Tak slyšelas, matko?“ Vůbec nehovořil hlasitě ani rozkazovačně, ale nebylo odmluvy. „Tady pán od policie chce mluvit s naší holkou mezi čtyřma očima – a tím je to vyřízeno. Pojď.“

„Dobrý den,“ stačil špitnout Horák.

Vyhnal jen beze slova kývnul na pozdrav a oba pak zmizeli ve vedlejší místnosti. Budou slyšet?, pomyslel si Horák. Vyhnal jistě poslouchat nebude, podle toho, jak se mu jeví, bylo by to pod jeho důstojnost, ale jeho žena…

Zdena začala vypadat trochu ustrašeně.

„Prosím vás,“ obrátil se na ni Horák, „vy jste znala inženýra Čermáka z Prahy, viďte?“

Kývla.

„Znali jste se – hm – dobře?“

„No – ani moc ne…“ Bylo ji sotva slyšet. „To snad nemyslíte vážně?“ usmál se Horák a položil na desku stolu před ni fotografie, pořízené Čermákem.

Zrudla.

„No?“

„Na mou duši, opravdu jsme se moc neznali, jen jsme spolu párkrát hovořili. Pan inženýr uměl tak hezky vyprávět. Byl několikrát v cizině, v Sýrii, v Egyptě… My – my jsme prostě byli kamarádi, víte?“ Teď na něj upřela své oči.

Byly opravdu tak bezelstné, jak vypadaly? Horák se obrňoval před tím milým a příjemným obličejíčkem. Nedivím se, že ji matka tak hlídá. Ale stejně je vidět, že neuhlídala. Kdepak, uhlídat něžné pohlaví!

„Jestli tomu dobře rozumím, tak chcete říci, že jste spolu – hm – nechodili?“

„Ano,“ vyhrkla.

„Ale – byla jste za nim v Praze?“

„Jak to víte?“ vyděsila se docela opravdově a rozhlédla se ustrašeně po místnosti, zda ji někdo jiný nemohl slyšet.

„Kdy to bylo?“

„Před – asi před měsícem. Nepamatuju se už docela přesně. Bylo to v pátek. Ale to vůbec nic neznamenalo! Jela – jela jsem služebně do Prahy, víte? Za družstvo. Vyřídit některé věci. Já tady dělám… A byla jsem na škole. Začnu totiž v záři studovat agrotechniku. A Jaroslav – tedy pan inženýr Čermák – tam měl nějaké známé a – a doprovodil mě na děkanát… My jsme to měli smluveno, že mě doprovodí. No a potom – potom mě zase doprovodil nazpátek…“

„V noci?“ podotkl suše.

Polkla. „To – to taky víte? Prosím vás,“ mluvila teď horečným šepotem, „neříkejte nic našim. Nedozvědí se to, viďte? Já – to by bylo hrozné. Řekla jsem jim, že jsem zmeškala vlak a že jsem šla na špatné nádraží a že jsem pak přespala u tety…“

„Spolehněte se,“ smál se na ni Horák spiklenecky, až zrudla. „A ta vaše teta – to ví? Určitě?“

„Jo,“ vyhrkla znovu. „Byla jsem pak za ní v sobotu dopoledne. Ona je fajn. Slíbila, že našim nic nepoví.“

„Jakpak se jmenuje a kde bydlí?“

„Klára Vyhnalová. Ona je to tatínkova sestra, víte? A bydlí Na Poříčí šestnáct.“

Horák si poznamenal adresu. „A kde jste tedy tenkrát přespala?“

Trochu nechápavě naň pohlédla. „No – no přece u Jaroslava? Tedy u pana inženýra. Byli jsme napřed v Alhambře a pak někde na Václaváku, uprostřed… Ale vůbec nic se nestalo, na mou duši! My jsme byli kamarádi, víte? On si rozložil lehátko, to spartakiádní, v předsíni – a já jsem spala v pokoji na gauči. On byl vždycky hrozně milý a slušný. On to byl jako můj bratr…“ Najednou se v ní vzchopilo cosi vzpurného. „A proč se vlastně ptáte?!“

„Vy chodíte s panem Hlaváčem, viďte?“ přešel její otázku.

Okamžik bylo ticho. „A – ano. Máme – budeme se brát. Na podzim…“

„A ví pan Hlaváč, že jste přespala u pana inženýra Čermáka?“

„Ano,“ špitla.

„Jak se to dozvěděl?“

„No – on nás – on nás – viděl…“

„Tehdy v noci, když jste šla do Čermákova bytu?“

„Taky.“

„Jak to – taky?“

„On – no Jirka – on je taky fajn, ale někdy je hrozně divný.“

„Jak – divný?“

„Já nevím.“

„Myslíte – žárlivý?“

Její tvářička se upřímně zhrozila. „Strašně!“

„A teď mi vysvětlete to: taky!“

„Já – on mě sledoval.“

„Od kdy?“

„Už z domova.“

„Jak to víte?“

„On mi to řekl, když jsme se pak pohádali.“

„Podezříval vás?“

„Myslel si, že mám Jaroslava – tedy pana inženýra – ráda. Ale to vůbec nebyla pravda! A když jsem jela ten pátek do Prahy, tak si myslel, že jedu za ním a jel taky a vůbec to nebyla…“ Zarazila se. Protože to vlastně pravda byla. Měla najednou pláč na krajíčku. „Ale pak jsem mu to vysvětlila! On už teď ví, že s Jaroslavem – tedy s panem inženýrem – že nic nebylo. Já – já s nikým nic neměla, jen s – s Jirkou…“

Horák sklopil oči. Zatracená práce! Zamotat se do takového výslechu. Její modré oči, plné strachu, na něm visely.

„Pročpak jste se s panem Hlaváčem nepohodla minulou sobotu u muziky? V hostinci u Brychty? Odešla jste asi v devět, on asi v jedenáct, ani jste se nepozdravili na rozloučenou. A on pak pil slivovice, jednu za druhou.“ Vychrlil to ze sebe, jako by zapomněl na zásady výslechu.

„Já – my – co jsem provedla…?“ Už byly vidět slzy.

„Vy nic, jistě nic… Potřebujeme si jen ověřit jisté údaje, hlavně časově. Viděla jste pana Hlaváče po té sobotě? A kdy poprvé?“

„No – v sobotu…“

„Jak to v sobotu? Odešla jste z hostince v devět a on v jedenáct, ne?“

„No – ano – ale on – on pak šel – k nám…“

Horák vytáhl překvapeně obočí. „K vám?, Myslíte – sem?“

„Ano. Já – já spím nahoře, o patro výš. Sama. Já – dívala jsem se z okna a když jsem ho viděla, že jde, tak – tak jsem na něj zavolala a on měl radost a – a přišel, no…“

„Chcete říci – hm – k vám nahoru do pokoje?“

Bylo těžko uhádnout, kdo z nich se více při tomto výslechu stydí.

„Ano. Po žebříku.“

„Kolik to bylo hodin?“

„Na věži tloukli právě čtvrt na dvanáct.“

„Na své hodinky jste se nepodívala?“

„Ne.“

„A – jak dlouho u vás pan Hlaváč zůstal?“

„No – do rána… tedy asi do pěti. Naši pak – oni brzy vstávají…“

„Takže od čtvrt na dvanáct v sobotu do pěti hodin do rána v neděli byl prostě pan Jiří Hlaváč u vás.“

Zdena Vyhnalová kývla. „Ano. Ale – co jste vlastně chtěl vědět?“

„Přesně tohle, slečno.“

Zrudla.

Horák povstal.

V tom okamžiku se otevřely dveře a v nich se objevila paní Vyhnalová. Obličej jak mrak hrozící průtrží. Sekla okem po dceři. „Moc hezký věci jsme se s tátou dozvěděli, jen co je pravda! Fuj!“

Zdena zbledla jako stěna a Horákovi ji začalo být opravdu líto. Měli si ji pozvat někam jinam…

Co nejrychleji se rozloučil a vyšel na dvorek. Tak Hlaváč měl výtečné alibi, pomyslel si. Nedá se přece předpokládat, že by ten mládenec stačil spáchat během čtvrt hodiny až nahoře u rybníka vraždu – a pak utíkal k takovému andělskému stvoření.

Tohle děvče přece mluví pravdu!

To ještě nevěděl, že mladý Hlaváč byl mezitím zatčen.

Neděle 19,15 hodin

Zeman pohlédl na hodinky. Ukazovaly čtvrt na osm.

Vyjmul z ledničky láhev jablečného moštu. Paní Antonová z Pramene odnaproti na něj drží, to se musí nechat. Ať chce co chce, vždycky to dostane. Je to veselá mohutná čtyřicátnice, plná života. V krámě je sice sama, ale má nabito. V celém okolí mají ženy na růžích ustláno, protože tady chodí nakupovat muži. Každý kapitalista by ji vyvážil zlatem, tady má nejvíc takových dvanáct, třináct set měsíčně.

Musela to být krásná holka, řekl si Zeman, když si naléval první sklenku ledového moštu. Chuť lahodila na jazyku a na patře. Je to přece jen něco jiného než to pivo, které dovede leda otupit mysl.

Paní Antonová…

Zeman se musel v duchu usmát. Zřejmě na něj bere. Vyšetřila si dokonce někde i to, že je kapitánem pražské bezpečnosti a přede všemi ho skoro každý den vyzývá, aby se někdy přišel ukázat v uniformě, že mu to musí moc slušet.

Nalil si znovu a upil.

Horko sálalo do pokoje, že si připadal jako mládenec v peci ohnivé. Venku se nepohnul nejmenší váneček.

Paní Antonová…

Také byla v koncentráku. Všiml si vytetovaného čísla na jejím zápěstí, jednou o tom chvíli hovořili. Naštěstí se tam dostala až koncem války, v zimě ve čtyřiačtyřicátém. Ženám se v koncentračních táborech dařilo ještě hůř než mužům. Jednak se nedělal prakticky žádný rozdíl v nasazování do práce, jednak – vůbec ošklivo vzpomínat.

Rozhlédl se po svém mládeneckém pokojí. Byl to malý pokoj, nábytek po tatínkově pracovně, pevný, solidní, a ačkoli už dobrých třicet let starý, pořád ještě působil dojmem modernosti. Hnědý kavkazský ořech. Sekretář s knihovnou, gauč poctivě a teple čalouněný s postranní obrubou na pokládání knížek, popelníku, cigaret, psací stůl, prostorný a nerozbitný kožený ušák, stojací lampa.

Měl rád svůj pokoj. Vypadal snad trochu přísně, ale byl zároveň milý a dýchal klidem a vyrovnaností.

Zeman vyňal ze zásuvky psacího stolu blok a zamyslel se. Tak – co víme?

Dvořák.

Otevřeně Čermákovi vyhrožoval, dokonce bezprostředně před vraždou. V jeho domě byly objeveny Čermákovy svršky, hodinky, občanský průkaz. Peníze nalezeny nebyly. Dvořák popírá, že by byl čin spáchal a tvrdí, že mu Čermákovy věci musel někdo na půdu schválně nastrčit.

Vokoun.

Recidivista, několikrát trestaný, uprchl z nápravného tábora, vykrádal místní chaty, skrýval se; popírá, že by vlastnil nějaké větší peníze. Byly však nalezeny – jím zakopány – na Černém vrchu. Je to bezmála deset tisíc, čili přibližně ta částka, o kterou byl oloupen inženýr Čermák. Také Vokoun, právě tak jako Dvořák, popírá, že by byl čin spáchal a prohlašuje, že jde o našetřené peníze, které nechtěl uložit ve spořitelně z nedůvěry k bankovním ústavům.

Do jisté míry by tomu všemu nasvědčovalo zjištění, že podobně velkou částku skutečně před časem Vokoun obdržel za práce, konané za jeho posledního uvěznění. Ovšem – může ji mít uloženu na nějaké vkladní knížce, kterou nenašli.

Hlaváč.

Časová data, která byla výslechem Hlaváče a Vyhnalové zjištěna a prověřena u Brychty, sice říkají, že by byl musel celou akci vykonat tak říkaje v běhu – ale mohl. Byl to žárlivec, je možné, že až chorobný žárlivec. Dýka, kterou nalezli a jíž dali laboratorně prozkoumat, mohla být vražedným nástrojem. Stopy krve na ní nalezeny nebyly, šlo jen o zrezivění, korozi. Nebyly na ní ani žádné otisky prstů. Hlaváč přiznal, že jde o jeho majetek. Prý ji ztratil asi před měsícem. Zvláštní bylo, že ji nalezl až hajný Prchal, ačkoli před tím oni sami prohlíželi okolí rybníka velmi pečlivě. Z toho plyne, že i dýku mohl nakonec někdo nastražit.

Zeman seděl chvíli v křesle hluboce zamyšlen. Hleděl naproti přes řeku na dloužící se stíny, ale nevnímal je. A přesto si uvědomoval: už jen několik málo minut a slunce zapadne. Zapadne za smíchovské kopce. Pak se rozzáří světélka, přejede první šňůra perel vlaku, jedoucího na západ.

Ne, ať to probíral jak chtěl, nešlo mu to nijak dohromady. Byl u bezpečnosti už dost dlouho, aby věděl, že nejdůležitější ze všeho je poctivá rutina. Ale také natolik dlouho, aby nepodceňoval psychologickou stránku každého případu. Psychologie se sice nesmí v kriminalistice povyšovat nad vše ostatní, ale nesmí se také nechávat docela stranou. A tohle mu právě nejvíc v planovickém případu, jak říkal, falírovalo. Psychologická stránka věci.

Měl vlastně tři pachatele. U jednoho nalezl svršky, průkazku; u druhého peníze; u třetího vražedný nástroj. Všichni měli motiv. Žádný z nich se nepřiznal. Ale bylo by směšné, alespoň se mu to zdálo, dát je dohromady jako spolupachatele. Každý motiv se od druhého diametrálně lišil. Nemohli se přece nakonec – dohodnout?! Ve výsledku teoreticky jistě; ale ne v provedení a ne psychicky. Zarazil se.

No ovšem! To je to, co mu pořád vadilo! Provedení!

Vražda pro ně tři – to byl sice kýžený výsledek, alespoň v duchu. Jeden mohl získat půdu, druhý peníze, třetí ženu. To bylo, s jistou dávkou patologické fantazie, normální. Jenže tento zločin ve svém provedení nebyl normální!

V žádném z nyní možných pachatelů totiž nemohl najít odpověď na onu podivnou bestialitu!

Proč kopání do mrtvého? Proč tolik odřenin? Proč tak úporné ničení totožností?

Není možné najít jiný motiv? Nebo jiného pachatele? Dalšího činitele?

Ale kde? A koho?!

Vezměme to znovu, řekl si Zeman.

Vokoun. Nevěřil, že by nedovedl zabít, kdyby peníze moc nutně potřeboval. Jeho stavovská čest starého kriminálníka, specializovaného na prosté loupeže, je pochybná a nelze na ni sázet ani zlámaný pětník. Jenže: Vokoun by zcela určitě docela jednoduše praštil svoji oběť něčím přes hlavu, okradl ji a nedělal si žádné další starosti. Jeho inteligence určitě nestačila na domýšlení takových věcí, jako je například snaha po úplném zahlazení totožnosti mrtvého. Proč taky?

Dvořák. Vypadá tak trochu jako postava ze Stroupežnického Našich furiantů. Tvrdohlavý, nespravedlivý, lpící na svém majetku, i když už vlastně není osobně jeho, hájící své zájmy do absurdity; umí se opít a smrtelně vážně v tom stavu vyhrožovat. Je natolik zaslepený, že by dovedl použít i podplácení. Ale i tady vyvstává otázka – proč ta nesmírná nenávist? Důvod je vzhledem k výsledku příliš malicherný. A zase – proč to důsledné odstraňování totožnosti, když si může na prstech jedné ruky spočítat, že se nakonec musí přijít na to, kdo mrtvý je, a že se okamžitě musí přijít i na jeho vztah k mrtvému.

Hlaváč. Žárlivost Je hrozná věc Zvláště u povah nevyrovnaných a silně citově založeních A nezáleží na tom, je-li to člověk městský nebo venkovský. Příroda si nevybírá místo, nýbrž člověka. Jenže vražda ze žárlivosti opět neodpovídá psychologicky provedení tohoto zločinu. Dovedl si představit nesmírně silné citové vzplanutí, dovedl si představit že žárlivec může například v určitém momentě popadnout cokoli, co právě najde při ruce – a zabít. Nedovedl si však představit že žárlivec toho typu, jakým se jevil právě Hlaváč, by spáchal podlý zločin ze zálohy – a pak by šel přespat ke své milé. Že by si na mrtvém vyléval nelidský vztek. Že by zahlazoval nesmírně pečlivě stopy. Ne, tenhle člověk by nejspíše vyděšen utekl a nakonec by se asi k ránu šel sám udat.

Prostě psychologicky v celém tomto planovickém případě něco neklapalo, nehrálo. Ale doposud si s tím nevěděl rady.

Seděl nad papírem a okusoval konec tužky. Pak sáhl po krabičce a zapálil si. Kouř se v mrtvém vzduchu líně plazil ke stropu, pak ohnul chvost a nenápadně, jako by se styděl, vylézal ven z otevřeného okna.

Všichni tři mohli být vinni. Každý sám. všichni dohromady Ale mohl to bít i někdo čtvrtý. Něco tu nehrálo Ale co? Co. u čerta?! Zeman vyňal z psacího stolu pitevní zprávu četli už dobře pětkrát. A nyní znovu, pošesté, pak posedmé…

Pak mu bleskla v hlavě myšlenka. Mlhavá, nejasná, jak to obvykle bývá, ale přece jen nová myšlenka. Možná!… Ale musí se to ověřit. A hned!

Zdvihl telefon, vytočil číslo. Pohlédl na hodinky. Ano, šlo by to na půl devátou, jestli je chytne. To mají čas se mezitím i navečeřet. Ale potřebuje je k tomu všechny. Kalinu, Šebestu i Horáka. Kvůli kontrole, vlastní kontrole.

Na druhém konci linky se ozval hlas: „Bezpečnost!“

„Tady je kapitán Zeman. Dejte mi prosím linku…“

To ještě netušil, že jeden z jeho spolupracovníků se pomalu prokousává ke stejnému nápadu.

Slepá ulička

Voda v elektrickém vařiči ještě bublala, když ji Kalina naléval do připravených šálků, plných čerstvě umleté, vonící kávy.

„To je to nejhorší,“ řekl Šebesta a zapálil si doutník. Občas už měl takové chutě. Smotek se k němu jaksi nehodil, nehodil se k jeho hubené postavě, protože u nás si každý představuje, že doutníky kouří jen malí, tlustí, vypasení a skvěle oblečení chlapíci s briliantovým prstenem na levém malíčku. Proto také Šebesta omezoval své kouření doutníků na domov. Ale teď, tady, mezi svými, si to přece jen dovolil. Labužnicky vypustil mohutný oblak blankytného dýmu. „To je to nejhorší, že se nikdo z nich nechce přiznat! Ani Vokoun, ani Dvořák, ani Hlaváč! Jeden z nich to musil udělat? Jenže který? A přitom, když je dáme dohromady, je to docela jasné: Dvořák – svršky a legitimace, Vokoun – peníze a Hlaváč – kudla!“ Musel se tomu zasmát. „Nakonec jsou třeba opravdu nějak smluveni a proto zapírají. A proto je taky těžko dostaneme…“

Zeman upil kávu a maličko odkašlal. „Anebo – hm – mají všichni tři pravdu…“ Nastalo chvíli ticho.

„Prosím?“ ozval se nakonec Šebesta podezíravě, jako by Zeman řekl něco tak absurdního, že tomu vůbec neporozuměl.

Kalina se trochu uculil. „Snad nechcete říci, soudruhu kapitáne, že – hm – že to nebyl ani jeden z těch tří? A jak by se daly vysvětlit ty věci? Myslím u Dvořáka, Vokouna, Hlaváče…?“

„Vokoun mohl mít úspory; u Hlaváče nikdo nedokáže, že to byl vražedný nástroj a Dvořákovi ty věci skutečně mohl někdo na půdu nastrčit?“ řekl potměšile Zeman.

V kanceláři to vypadalo skoro jako vzpoura. „A kdo to tedy byl?“ ozval se uštěpačně Kalina.

Zeman pokrčil rameny. Pak povstal, došel k oknu a zamyšleně se na okamžik zahleděl do noční výhně. Konečně se otočil.

„Podívejte se, mládenci, četl jsem si včera pitevní zprávu. Znovu, snad podesáté. Nehraje to prostě dohromady.“

„Co nehraje dohromady?“ osmělil se Šebesta. „Pitevní zpráva s tím, co víme. S povahou Dvořáka, s povahou Vokouna i s povahou Hlaváče. Podle té pitevní zprávy, alespoň si to myslím, musí být pachatelem někdo jiný, docela jiný…“

„A motiv?“ opět se ušklíbl Kalina. „Najdeme dalších deset tisíc korun?“

Zeman zůstal naprosto klidný, dokonce se usmíval. Pak sebral se stolu lékařovu zprávu a podal ji právě Kalinovi.

Kalina ji trochu neohrabaně držel v ruce, v obličeji měl výraz – a co s tím?

„No, jenom se nestyďte, soudruhu nadporučíku, a čtěte. Stačí až tady odsuď,“ ukázal prstem asi doprostřed stránky.

Kalina se zpod víček zamračil, ale přece jen začal polohlasně číst.

„Tak – hm – smrt byla způsobena bodnou ranou oboustranně broušeným nožem, nejspíše dýkou, do pravé ledviny, při čemž zbraní bylo ihned po bodnutí pootočeno v ráně. Oběť byla přepadena zezadu. Smrt nastala okamžitě. Dále jsem konstatoval frakturu lebeční kosti v zadních partiích lebky, hrubé demolování obličeje zejména v měkkých částech, přeraženou nosní kost, po celém těle, zejména na rukou, silné oděrky kůže, na levé paži, která má frakturu v ramenním kloubu, je kůže sedřena od předloktí až k zápěstí asi v délce třiceti centimetrů a v šířce tří až čtyř centimetrů. Dále jsem konstatoval zranění v krajině břišní, poškozený hrudník, zlomená čtyři žebra. Vše bylo pravděpodobně způsobeno kopáním těžkými botami. Všechna uvedená zranění byla způsobena až po smrti jmenovaného. Dále jsem zjistil…“

Kalina přerušil čtení. „Promiňte, soudruhu kapitáne, ale tohle všechno přece už dávno víme?“

„Máte pravdu. Bohužel. Mně to také napadlo vlastně až dnes večer,“ odpověděl Zeman a lítostivě přitom pokýval hlavou.

„Co vás napadlo?“

„Že jsme z téhle zprávy, kterou známe tak dlouho, nedovedli vyvodit správné závěry.“

„Ale vždyť…“

„Počkejte,“ přerušil Zeman Kalinovy námitky. „K téhle pitevní zprávě se přece nehodí ani Vokoun, recidivista na špajzky, chaty a podobně, ani Dvořák, sice povahový pruďas, ale nakonec do značné míry asi poctivec, ani Hlaváč, zamilovaný žárlivec, kterého si těžko dovedu představit, jak po tomto činu jde ke své milé. Ani jeden z nich by přece nedovedl vraždit tímto způsobem? K nim by se v případě nutnosti hodil docela jiný, a zase různý, způsob vraždy, rozumíte mi?“

Šebesta nechápavě kývl, Kalina nehnul brvou, Horák hleděl soustředěně na svůj šálek kávy.

„Mládenci,“ pokračoval Zeman plně zaujat svou myšlenkou, „já si myslím, že rozhodující v tomto případě nejsou uloupené peníze, hodinky, sako a tak dál, ale něco docela jiného.“

Byla to skoro řečnická otázka, alespoň v tom smyslu, že bylo naprosté ticho. Nikdo nevěděl, jak Zemanovi odpovědět.

Zemanovi zahořely oči. „Uvažujte přece! Proč demolování obličeje? Proč kopání do žeber? Proč útok na břicho? Proč tolik bestiality? Proč všechno až post mortem!?“

Nevěděli stále, kam míří.

„No – a poslední věc: proč nůž do ledviny?… Až rozluštíme tyhle otázky, budeme vědět, jak hledat pachatele.“

Zeman, který se dosud při celé řeči procházel po místnosti, došel nyní ke svému stolu a usedl.

„Já tedy myslím,“ slyšel se říkat Šebesta, „že je to všechno velmi správné, soudruhu kapitáne, určitě nesmírně zajímavé, dát si to takhle jinak dohromady. Ale –“ rozmáchl najednou ruce, skoro zoufale, „ale z čeho tedy máme vycházet? U koho a kde hledat motiv?“

Zeman se maličko usmál. Nemýlíval se ve svých lidech. Šebesta náleží mezi nejlepší, ale je to ryzí praktik. Nikdy ho nelze nasazovat na případy, k nimž leží klíč v psychologii. „Klíčem v téhle vraždě, mládenci, je její způsob! Předně si myslím, že to byla vražda předem dokonale promyšlená a připravená a nikoli náhodná.“

Šebesta pokýval hlavou a pomyslel si, že je to moc veliká moudrost. Nahlas řekl: „V tom tedy s vámi naprosto souhlasím, soudruhu kapitáne. To mi bylo taky hned jasné.“

Zeman po něm loupl okem, ale ne zlostně, spíš pobaveně.

„Ale proč?“ ozval se Kalina.

Zase jiná povaha, uvědomil si Zeman. Ten chce mít i v nejjasnějších věcech – ještě větší jasno.

„Protože v celém širokém dalekém okolí Planovic nenajdete příhodnější místo ke spáchaní vraždy, než právě zde. Protože vrah nesporně přesně znal Čermákovy zvyky za jeho občasného pobytu v Planovicích. Protože pachatel věděl, že Čermák bude v hostinci u Brychty jako každou sobotu. Protože věděl, že Čermák přijede a protože věděl, že půjde spát na státní statek a že jako vždy půjde na statek zkratkou kolem rybníka a ne po silnicí. A konečně proto, že vrah věděl, jak lze bezpečně a naprosto tiše vraždit. To je, mládenci, snad nejzávažnější okolnost na celé pitevní zprávě. A je to trestuhodné, že si toho nikdo z nás nevšiml a správně nevyložil.“

„Myslíte to – to bodnutí do ledviny?“ ozval se Kalina.

„Ano, to myslím. Pachatel přesně věděl, kam a jak má bodnout, aby napadený ani nehlesl a aby byl okamžitě mrtev. Věděl, že musí pootočit nožem v ráně!“ Zeman se obrátil zcela úmyslně na Šebestu. „My jsme přece prodělali mnoho a mnoho různých kursů, že ano?“

Šebesta kývl.

„Věděl jste o tomto způsobu tiché a spolehlivé vraždy, soudruhu nadporučíku?“

Šebesta se zamyslel. Něco o tom někdy slyšel, ale kde? Kdy? V kursu to určitě nebylo. „Nu – zdá se mi, že jsem o tom věděl, ovšem už bych to teď tak docela…“

„Dejme tomu, že byste tento způsob znal, dobře znal,“ nenechal ho na pokoji Zeman. „Co myslíte, kdybyste měl takovou vraždu provést, udělal byste to takhle? S jistotou, že se vám to bezpečně povede?“

„No – tak to asi ne. Já – já nevím, ale ono by to chtělo tak nějak přesně znát a vědět grify, že ano…“ zaplétal se Šebesta.

„To přesně mám na mysli,“ usmál se naň Zeman potěšeně, „a jsem rád, že jste to řekl za mne, soudruhu nadporučíku. Pachatel totiž musel mít s tímto způsobem vraždění zkušenost! A nejen to! Na tento způsob vraždění je totiž zapotřebí mít – výcvik!“

„Výcvik?“ zeptal se Šebesta nejistě a zaraženě. „jak to myslíte – výcvik?“

Zeman si zapálil a zhluboka vdechl kouř. Teď mu bylo skoro všechno jasné. Ano, je na správné stopě. Mládenci mu to mimoděk potvrdili. A má je už na své straně, přesvědčil je a přesvědčil konec konců i sám sebe. „Podívejte se,“ pokračoval, „nacisté za války cvičili některé své speciální jednotky k tichému vraždění. Různá sonderkomanda, také paradesantní jednotky, které byly shazovány v týlu nepřítele. A také vrahy z koncentračních táborů.“

„Myslíte – příslušníky SS?“ musel už Šebesta chtě nechtě hrát dál přidělenou roli.

Zeman kývl. „Ale to není všechno, co je na našem případě zvláštní a neobvyklé. Už jsme si toho všimli na začátku, jenže –“

„Ta strašná nenávist…“ Poprvé se ozval Horák. Tiše, ani nepozvedl oči. Jen konstatoval.

„Přesně tak,“ řekl Zeman. „Strašná nenávist, zloba, až chorobný vztek. Vrah přece řádil jako smyslů zbavený a… a…“ Nenacházel slov. „Je to prostě hnusné. Víte, mládenci, taková bestialita mívá zpravidla jen jediný motiv: Strach, smrtelný strach. Pachatel měl z Čermáka smrtelný strach. Zavraždil ho. A najednou, jako šok, pocítil obrovskou úlevu. A měl poprvé příležitost všechnu svou nenávist, pramenící z onoho strachu, beztrestně si na oběti vylít. Příčina strachu byla odstraněna, zničena. Je svobodný, může dělat, co chce.“

Zeman byl celý zadýchaný, jak vášnivě, sugestivně hovořil, jak se do případu vžíval, jak se vžíval do citů, které pravděpodobně pachatel prožíval v onu osudnou sobotní noc.

Šebesta pozorně naslouchal. Teď se mu zazdálo, že v Zemanově vášnivém monologu objevil chybu. Snad chybičku, ale podle jeho názoru závažnou. O tomhle přece už hovořili.

„Promiňte, soudruhu kapitáne, ale motiv tohoto vrahova počínání může být také jinde? Už jsme to jednou probírali?“

Zemanovi okamžik trvalo, než se orientoval. Byl vytržen z proudu myšlenek. „Prosím?“

„Říkali jsme si přece, že to zohavení obličeje a tak dále dělal pachatel proto, aby zničil totožnost oběti? Tedy ne že by měl vztek, ale že chtěl, aby mrtvý pokud možno vůbec nebyl poznán, aby se co nejvíce ztížilo pátrání?“

Zeman se usmál. „To se přece vůbec vzájemně nevylučuje. Zcela s vámi souhlasím, soudruhu nadporučíku, že pachatel ničil totožnost oběti. Myslím však, že to zpočátku vůbec neměl v úmyslu. K tomu došel až později. U oběti se setkáváme se třemi druhy zranění: Se smrtelným bodnutím nožem do ledviny – to se stalo nejdříve. Pak se zraněními, způsobenými patrně v šoku – to je to vzteklé kopání do břicha a tak dále, a konečně se zraněními, která měla za účel zničit totožnost. Druhé dvě fáze prováděl pachatel až po smrti své oběti.“

„A proč ten obličej – říkal jste, že původně pachatel neměl v úmyslu…?“

„Věřil totiž, že nebude podezříván.“

„Jak jste na to přišel, soudruhu kapitáne?“ Tohle byla příliš vysoká ekvilibristika a nechtělo se mu jí věřit.

Zeman se zatvářil jako trpělivý učitel. „Vsadím se, o co chcete, že si vrah myslel, že nebude podezříván. Mezi těmi dvěma, mezi pachatelem a Čermákem, byla totiž asi příliš stará věc. Příliš stará a docela jiná záležitost, než na jaké jsme zvyklí na příklad my kriminalisté ve své denní praxí, jiná, než je obvyklý kriminální vztah. Pachatel není žádný blbec. Ví, že my rutinéři půjdeme nutně v první řadě po běžných cestách dnešních motivů. Dokonce zcela určitě ví, že najdeme hned tři. Vokoun uprchl – to je známo. Je také známo, že vykrádá chaty; nadporučík Vyskočil jistě o něm vykládal kdekomu. A Vokoun asi bude těžko dokazovat, že to nebyl. Nebudeme mu totiž jako starému recidivistovi věřit; to pachatel také ví. Tedy prvního, kdo bude podezříván jako vrah – má. Mimo to má pod palcem ještě další dva!“

„Dvořáka a Hlaváče,“ kývl tiše Horák a zase ani nezdvihl oči ze svého už dopitého šálku kávy.

„Ano,“ pokračoval Zeman. „Po celých Planovicích je vztah Dvořák – Čermák obecně znám, nikdo to nepopře, to prostě nelze utajit. A naštěstí se ten hlupák i v onen kritický večer v hostinci u Brychty tak rozčílí, že Čermákovi veřejně vyhrožuje zabitím! Konečně je tu Hlaváč. Pachatel o něm ví. Na vesnici si o takových věcech povídají i vrabci na střeše. Mohl si tedy klidně mnout ruce… Bezpečnost půjde určitě po některém z nich, či dokonce po všech třech, což se taky – bohužel – stalo. Jenže to mu nestačilo. Pokračuje dál a dělá obrovskou chybu. Vyleje si totiž na mrtvém všechen svůj nezměrný vztek, všechny dny smrtelného strachu, který v poslední době zakoušel. A –? Stojí nad novým problémem! Není totiž hloupý, na to znovu upozorňuju!“

„Neměl těch problémů na jednoho člověka trochu moc?“ ozval se poněkud uštěpačně Kalina.

„Řekl bych, že ano,“ docela vážně vzal Zeman jeho poznámku. „A proto taky prohrál. Ale abych se vrátil. Vrah učinil s mrtvým to, co učinil. Jenže tyhle věci – nechci je už opakovat – ty se přece neslučují s loupežnou vraždou? Neslučují se s povahou špajzkaře Vokouna! Neslučují se ani se žárlivostí mladého Hlaváče! A neslučují se ani s motivem činu, který by se hodil na Dvořáka a jeho povahu! Naopak! To, co vrah udělal s Čermákem po jeho smrti, by se mohlo bezpečnostním orgánům stát vodítkem, mohlo by je dovést k němu! A právě proto se teď snaží odvést naší pozornost k jednomu z nich – ke Dvořákovi – a podstrčí mu později na půdu Čermákovy svršky!“

Zeman se na okamžik odmlčel, přešel k vodovodu, nalil si sklenku a vypil. Měl už vyprahlo v hrdle. Nikdo se mezitím ani neodvážil vznést jakoukoli poznámku.

Zeman si zapálil novou cigaretu a přešel k oknu. „A teprve tehdy,“ pokračoval, „začal podle mého názoru ničit totožnost oběti. Zavraždil, vylil si na mrtvém všechnu svou hnusnou povahu, všechen svůj strach – a teď tu stojí, vystřízlivělý, zase už tvrdý a chladný. A rozvažuje, protože je – jak jsme už řekli – zkušeným vrahem – praktikem! A teprve tehdy začne ničit totožnost své oběti. Pro všechny případy. Přesněji – aby co nejvíce zahladil vlastní počínání, aby nás dovedl k názoru, že hlavním motivem fyzického vandalství bylo opravdu jen ničení totožnosti, aby se podařilo, že oběť zůstane neznáma; a konečně také proto, aby se případně svedla stopa na čtvrtého možného pachatele.“

„Koho?“ řekl klidně Kalina.

„Pana ‚neznámého‘. I to se, jak víme z našich zkušeností, stává. Pachatel neznámý… Čtvrtá možnost. Nu – a pro tohle všechno začne tedy ničit totožnost. A dokonale! A neuvědomuje si, že je to jeho další hrozná, kritická chyba, když neničí jenom Čermákův obličej.“

V kanceláři se rozhostilo na dlouhý okamžik ticho. Šebesta se rozhlédl po svých spolupracovnících. Pak pochopil, že otázky pro dnešek už zůstanou na něm. Nu, dohraje tu hru do konce. Vždyť kapitán Zeman má možná – pravdu? Co se pak stane? Zeman docela jednoduše řekne: a zbytek zařídí soudruh nadporučík Šebesta. A on zařídí. Pak totiž půjde o to nejdůležitější, o praxi, jak toho chlapíka dostat za mříže; a na to je Šebesta. Proto se nakonec zeptal: „A co tedy ještě ničí?“

„Vzpomínáte si,“ upřel naň Zeman nepřítomné oči, „na ono zvláštní, neobvyklé sedření kůže na levém předloktí mrtvého? V délce asi třiceti centimetrů a v šířce asi čtyř centimetrů? To je třetí nesmírná podivnost na této vraždě.“

„Ale těch oděrek je přece, že se pomalu nedají spočítat?“ řekl stále dosud nechápající Kalina.

Do třetice se dnes večer nenápadně, tiše, nesměle ozval poručík Horák. Tak nevtíravě, že to ani Kalinovi ani Šebestovi jaksi nevadilo. „Myslím, že vrah musel znát Čermáka opravdu dokonale, když v té tmě nalezl i tuhle zvláštnost, jíž se Čermák lišil od většiny lidí.“

„Je to tak, doktore,“ řekl Zeman.

Poprvé Zeman promovaného právníka poručíka Horáka oslovil ‚doktore‘.

„Pachatel věděl,“ pokračoval Zeman tiše, jakoby pro sebe, „že ke zničení totožnosti inženýra Čermáka je nutno odstranit také číslo z koncentračního tábora, vytetované na levé paži. Pamatujte. Byla noc! Dokonce temná bezměsíčná noc. Jistě si vrah Čermákovo tělo neprohlížel kousek po kousku baterkou. On přesně věděl, co dělat, aby odstranil každou, každičkou nejmenší stopu totožnosti. Nu – a tím nakonec sám dal vrah i odpověď na základní otázku, totiž otázku motivu! Tady je přece motiv? Motiv jak hrom!“ Zeman byl tak stržen svými dedukcemi že byl celý rozpálený. „Čermák, ten milý, skromný, spolehlivý a všeobecně oblíbený chlapík – měl nepřítele na život a na smrt! Dávného, starého nepřítele, kterého asi poznal už kdysi… kdysi v koncentračním táboře.“ Odmlčel se.

A zase ticho. Zemanova logika byla tak sugestivní, že se o ní nedalo pochybovat.

První se ozval Kalina. „Tak teď už jen – o koho jde? Kdo je tedy pachatelem?“ Řekl to zcela vážně bez jediné známky ironie. Zeman se přátelsky usmál. Nebylo v tom úsměvu ani trochu ješitnosti. Snad jen radost z logiky úvah, zcela přirozená radost. Vždyť se na těch úvahách nakonec podíleli svým způsobem všichni čtyři. „Podívejte se, mládenci,“ řekl, „Čermák přece v každém případě – to už je nám všem jistě docela jasné – musel mít k někomu v Planovicích jakési – hm – zvláštní vztahy. Velmi podivné vztahy, jestliže mám pravdu ve všem, co jsem řekl. A jaké? Řekl bych, že nejspíše v někom, kdo v Planovicích nebo v jejich nejbližším okolí žije, poznal člověka, který kdysi, za nacistů – rozumíte? Já si dokonce myslím, že to Čermák tajil. Že se snažil předčasně neprozradit, co zjistil, aby ptáčka příliš nevyplašil. Jenže, naneštěstí, se mu to nepovedlo. Přece jen se v čemsi prozradit tomu chlapíkovi musel. Asi o tom ani nevěděl. Jinak by totiž k té vraždě vůbec nemohlo dojít…“

Kalina se nahlas zamyslel. „To je sice všechno možná pravda, ale – hm – nenašli jsme přece nic takového, co by mohlo vést k další osobě?“

Zeman přešel pomalu a zamyšleně místností. „Nevím,“ řekl posléze. „Snad ano, snad ne, možná, že už dávno máme v ruce něco, co by nám mohlo a mělo být vodítkem, právě tak jako to bylo s tou pitevní zprávou. Třeba jsme dosud správný význam některé ze stop neobjevili? Prostě – zatím nevím…“

„A jak tedy budeme dál pokračovat?“ zeptal se lakonicky Šebesta.

„Máme jedinou možnost: Svaz protifašistických bojovníků. Jedině tam nám mohou v Čermákovi a jeho tehdejších osudech povědět něco bližšího. Jen ti nám mohou pomoci.“

Svědek neexistuje

Služební Volha se řítila prázdnou ranní Legerovou ulicí a pět minut před osmou se zastavila před starou budovou Ústředního výboru Svazu protifašistických bojovníků. Byli tu všichni. Zeman, Kalina, Šebesta i Horák. Ve druhém patře je očekávali tajemník Svazu doktor Polívka a člen předsednictva Burda. Byli už předběžně informováni Horákem a proto na psacím stole ležely připravené materiály z koncentračního tábora Molna. Na konferenčním stole stály sklenky a láhve minerálky.

Když se všichni usadili a začali míchat přinesenou kávu, doktor Polívka zalistoval ve spisech.

Pohlédl na Zemana zpod brýlí s černými obroučkami. „Tak… inženýr Jaroslav Čermák, narozen čtrnáctého března devatenáct set dvacet sedm… Je to tak?“

Zeman kývl. „Naposledy bytem v Praze osm – Libeň, Tomášova dvacet osm.“

„Správně,“ řekl doktor Polívka a znovu pohlédl trochu zvědavě na Zemana. „Nevím, oč vám přesně jde, soudruzi, ale soudruh Čermák je naším členem, samozřejmě. Byl vězněn v koncentračním táboře Molna se svými rodiči. K zatčení došlo v květnu dvaačtyřicátého roku. Zajímá vás proč?“

„Pochopitelně,“ řekl Zeman.

Na Polívkovi bylo vidět, že hoří zvědavostí a že se s úsilím ovládá. „Přechovávali dva parašutisty. Byli to čeští chlapci sloužící v anglickém letectvu. Udal je domovník Karel Kroupa.“

„Co se s ním stalo?“

„S Kroupou? Byl zatčen v květnu pětačtyřicet a v červnu popraven. Ti letci, mimochodem, byli popraveni Němci hned asi za čtrnáct dní po jejich zadržení; Čermákovi rodiče spolu se synkem byli souzeni v srpnu v Berlíně, odsouzeni k smrti, odvezeni do Molny a tam čekali na rozsudek. Ten jím byl později odložen na neurčito, tuším asi za půl roku. Ale Čermákovi rodiče tam stejně zahynuli. Ve čtyřiačtyřicátém. Dokonce tu mám přesné datum – jedenáctého září.“

„Poprava?“

„Ne. Svévolná likvidace jedním esesákem. Nějaký Zenk. Alois Zenk.“

Zeman zpozorněl. „Jak jste se dozvěděli to přesné datum? To přece nebývá u esesáckých vražd obvyklé?“

„Mno“ – zalistoval Polívka ve spisech, – „dvanáctého června devatenáct set čtyřicet pět podalo šest osvobozených politických vězňů žádost o stíhání toho Aloise Zenka. Mezi žadateli byl i inženýr Jaroslav Čermák, na něhož se ptáte. Tehdy ovšem ještě nebyl inženýrem. Bylo mu – ano, osmnáct let.“

Zeman byl napjat. Byl přesvědčen, že by mohli být konečně na stopě.

„Jaký byl prosím vás uveden přesný důvod v té žádosti o stíhání?“

„Svévolná sadistická likvidace značné řady politických vězňů. Naprosto prokazatelně, tedy s doloženým svědectvím osvobozených vězňů, měl na svědomí smrt devětatřiceti lidí. A mezi těmi byli právě Čermákovi rodiče.“

„Máte nějaký bližší záznam, popis a podobně o tom Zenkovi?“

Polívka znovu zalistoval ve spisech. „Mno – jak vyplývá, tak Alois Zenk nebyl původně vůbec politický vězeň, nýbrž obyčejný zločinec. Byl v devětatřicátém odsouzen v Liberci pro vraždu; loupežnou vraždu. To bylo ještě v lednu. Po záboru Sudet požádal o obnovu procesu a uvedl, že šlo o politickou záležitost. Zkrátka vyšťoural se svým advokátem, že zavražděný byl sociální demokrat a – vždyť to znáte,“ snažil se Polívka podat co nejrychlejší a nejstručnější charakteristiku z obsáhlého materiálu. „Nakonec Zenk dosáhl osvobození. Ihned se přihlásil do SA. A protože se tohle všechno už odehrálo za jeho nedobrovolného pobytu v lágru Molna, kde byl mimochodem kápem, dopadlo to pro něj tak dobře, že byl přijat do sboru strážců. Dostal výcvik, byl nakonec zařazen do jednotek SS – to bylo ve dvaačtyřicátém – stal se dokonce – no –“ konečně to ve spisech nalezl, „scharführerem. jak vidíte, víme toho o něm celkem dost,“ pochlubil se Polívka. „V Molně sloužil až do konce války, přesněji do čtyřiadvacátého dubna pětačtyřicet, kdy byl tábor osvobozen Američany.“

„A pak?“ napjatě se zeptal Zeman.

„Pak?“ pokrčil Polívka rameny. „Pak zmizel. Dokonale zmizel.“

„Vůbec žádná stopa?“

„Ani ta nejmenší.“

„Snad máte alespoň nějaký popis? Nebo fotografii?“

Doktor Polívka se lítostivě usmál. „Fotografie neexistuje a popis – nu ano, ten máme, ale je velmi nepřesný, všeobecný… a mimo to, dnes je starý už skoro dvacet let. Také uniforma dovede člověka zatraceně změnit. Žádné zvláštní znamení.“

„Jak zní ten popis?“ naklonil se Šebesta k tajemníkovi.

Polívka nahlédl znovu do fasciklu. „Prostřední postavy, spíše hubený, kaštanové vlasy, zdravé silné zuby, šedomodré oči… To je všechno.“

„To je sakra málo,“ zabručel Šebesta.

Zeman povstal se židle a trochu nervózně se prošel po místnosti. Došel až k oknu a vyhlédl na malý neupravený parčík na Fügnerově náměstí. Slunce už se plnou silou opíralo do vyschlé a smutné vodní nádrže. „Byl to sudeťák…“ řekl jakoby k sobě. „To znamená, že uměl perfektně česky…“ Pak se Zeman otočil na tajemníka. „Kdo z nich ještě žije?“

Polívka se zarazil, nechápaje otázku. „Myslím z těch šesti, kteří podali na Zenka žalobu, nebo žádost o stíhání, jak jste říkal. Potřebovali bychom svědka, chápete? Člověka, který by mohl Zenka identifikovat. Svědka, který by Zenka poznal!“

Okamžik bylo ticho. Zeman se rozhlédl po svých lidech.

Doktor Polívka se zatvářil trochu zmateně. „Z těch šesti lidí, kteří požádali v pětačtyřicátém o stíhání Aloise Zenka, žijí, pokud víme, už jenom dva.“

„Kdo?“

„Josef Bureš…“

„Kde ho najdeme?“

Polívka se usmál. „Na československém velvyslanectví v Argentině. Pracuje tam jako konzulární úředník.“

Zeman svěsil rty. „A ten druhý?“

„S ním jsme přece začali?“

„Jak to myslíte?“

„Inženýr Jaroslav Čermák,“ řekl povzbudivě doktor Polívka. „Ten žije v Praze, takže nebudete mít žádné potíže s jeho svědectvím.“

Zeman se zachmuřil. „Inženýr Čermák je bohužel právě oním svědkem, který byl v našem případě zavražděn.“

Tajemník polkl. „To – to ovšem komplikuje – situaci…“

„Velmi,“ potvrdil Zeman.

Past

„Nebylo by přece jen nejlepší poslat kabelogram do Argentiny? Bureš by toho Zenka určitě identifikoval, když to uměl Čermák, který byl tehdy ještě chlapcem. Bylo by to určitě nejpohodlnější,“ ozval se Kalina.

To už seděli všichni zase v Zemanově kanceláři.

„Ale taky nejzdlouhavější“! řekl ostře Zeman. „Jednak nemůžeme bez souhlasu prokurátora zadržovat déle Dvořáka, Vokouna a Hlaváče, když nemáme jasné důkazy a když jsme přesvědčeni –“ pohlédl na přítomné a pak se opravil, „když já jsem přesvědčen, že to žádný z nich nebyl, jednak hrajeme o čas! Každou chvíli může ten člověk vytušit, že jsme mu neskočili na žádný z jeho špeků. Začne mít znovu strach! Vytuší, že jdeme po něm, že si opatřujeme, třeba i velmi pracně, důkazy!“

„Ale kdo to v těch Planovicích k sakru je? Jak ho poznáme?“ ztratil poněkud nervy realistický Šebesta.

Zeman trhnul ramenem. „Nevím!“

Chvíli bylo v místnosti napjaté ticho jako před bouří. Všichni byli nervózní.

Šebesta pokrčil rameny. „Kdo to je – nevíme. Důkaz, že zavraždil Čermáka – nemáme. Jestli to skutečně byl on – nevíme. Není toho příliš moc, co stále nevíme?“

Zeman se ovládl a jenom po něm loupl okem.

Pak se obrátil na Kalinu. „Vžijte se do role, že byste byl tím Zenkem vy, soudruhu!“ Zapálil si cigaretu a vyfoukl mohutný oblak dýmu, zatímco Kalina se zatvářil neutrálně. „Zjistil jste v jistém momentu, že vás Čermák poznal a že není pro vás už jiné východisko, než se ho zbavit, odstranit ho navždy, zavraždit. Pak byste to udělal – právě tak, jak se to stalo. Co byste učinil s vražednou zbraní? S tou dýkou? Schoval byste si ji někde doma?“

Kalina se ošil. „To je přece logické, že ne.“

„Zajisté. A co byste s tou dýkou tedy udělal?“

Kalina se na okamžik zamyslel. Pak řekl: „Nejspíš bych ji hned po činu hodil do rybníka. Někam hodně daleko. Je to těžký předmět, dá se s ním dohodit do značné vzdálenosti – a ostatně lze předpokládat, že když je v tom rybníku bahno na kraji, bude určitě taky v prostředku. Za těchhle okolností nemůže nikdo nikdy tu kudlu najít.“

„Výborně,“ pokýval Zeman. „Doufejme, že pachatel uvažoval přesně tak, jako vy, soudruhu nadporučíku. Víte, co teď uděláme? Přesněji – co jediné nám zbývá, abychom udělali?“

„Ne,“ přiznal se Kalina beze studu. „Nastražíme past,“ usmál se Zeman lišácky a usedl za svůj psací stůl. „A musíme vymyslet všechno do nejmenšího puntíku, nesmí nám nic talířovat, jasno? Protože – stavíme na předpokladech a neznáme pachatele, nemáme žel ani podezření, kdo by to mohl být.“ Sesedli se kolem jeho stolu.

„Uděláme menší divadýlko a budeme počítat s tím, že vrah pochopí, že jsme jednak opustili všechny dosavadní stopy, jednak že hrozí nebezpečí výhradně jemu. Musí to prostě viset ve vzduchu, rozumíte? Co byste v tom případě udělal?“ obrátil se Zeman znovu na Kalinu.

„No – zmizel bych, to je přece logické. Nebo bych se o to aspoň pokusil.“

„Výborně. Znova výborně. Myslíte zřejmě přesně tak, jak bude myslet vrah a jak chceme my. To je totiž jediný důkaz, jaký asi můžeme získat. Tím se prozradí. I kdybychom nakrásně objevili, že Zenkem je dejme tomu pan Mára nebo Bílek nebo hostinský Brychta, přišijeme mu na záda jenom ty věci z koncentráku, ale vraždu inženýra Čermáka může klidně zatlouct. A to by od nás nebylo fér. Už vzhledem k tomu, co Čermákovi udělal. Proto podnikneme tenhle pokus.“

„A jak to chcete udělat?“ zeptal se se zájmem Šebesta.

Zeman se obrátil na Horáka. „Zavolejte mi kapitána Volavku. Zajede do Planovic i s celým tím svým cirkusem. A žádné tajnosti, naopak! Každý musí vědět, co tam jede dělat, co hledá a každý se musí také dozvědět, že to, co hledal, našel! A že je to pro pana pachatele velmi nepříjemné! Vůbec nevadí, že ve skutečnosti najdeme skoro stoprocentně starou bačkoru.“

Byla to trochu záhadná řeč, ale všichni se těšili.

„A vy – jedete všichni do Planovic. Navíc s vámi pojede poručík Tesař, který bude sedět na nádraží. Toho zatím nikdo z Planovic nezná. Jakmile začne někoho z Planovických příliš pálit půda pod nohama, bude se s největší pravděpodobností snažit dostat ven z našeho kruhu – a řekl bych, že nejspíš železnicí. Tedy z nádraží. A Tesař ho bude sledovat. Vy,“ ukázal na Horáka, „zůstanete na telefonu na planovickém emenvé.“

„Provedu!“ zahlásil Horák.

„Nadporučík Kalina má za sídlo Brychtovu hospodu.“

„Jasné.“

„A vy, soudruhu Šebesto, spolu s nadporučíkem Vyskočilem budete pilně asistovat kapitánu Volavkovi. Informace můžete dát komukoli jakékoli, tedy přesně – víme, že vrahem je někdo z Planovic a máme důvodné podezřeni, kdo to je; hledáme jenom poslední důkaz. A ten důkaz nalezneme –“ Zeman pohlédl na hodinky, „– přesně ve tři čtvrti na dvanáct. To je ještě doba před obědem, takže se to pěkně roznese. A mládenci – oči i uši otevřené! Na každé maličkosti bude záležet! Někdy je důležitější nedělat nic a jen se dívat a poslouchat.“

Pak se znovu obrátil na Horáka. „Tak toho Volavku, ano? A během deseti minut start do Planovic. Přijedu za vámi po poledni.“

Horák uchopil sluchátko telefonu a Šebesta si mezitím povzdychl. „Kdybychom alespoň měli nějaké sebemenší vodítko, o koho vlastně může jít, koho máme hlídat…“

Odjeli.

Slunce dosud pražilo, jako by nevědělo, že barometr konečně rapidně klesá a že podle meteorologických zpráv se k nám přes západní pohraniční hory žene z oceánu tlakové níže, nesoucí s sebou kýžený déšť.

Zeman vyřídil během hodiny několik obvyklých denních naléhavostí a nyní seděl v Klášterní vinárně na Národní třídě, jedl kvapem peprné tousty a zapíjel je vinným střikem. Byla to dnes vlastně jeho snídaně a svačina současně.

V tomto okamžiku už jistě dorazili jeho muži k planovickému rybníku. A zase se rozhoduje o životě a smrti.

Život a smrt… Když sáhne po životě nemoc nebo stáří, je to bolestné, ale jaksi přirozené. Když však bezprávně sáhne po životě druhý člověk, nebo dokonce skupina lidi – to je zlé, velmi zlé. Na to totiž nemá nikdo právo. To bylo vlastně Zemanovo vyznání, jeho krédo, to byl důvod, proč – když se kdysi vrátil z onoho pekla – začal pracovat v bezpečnosti. Chtěl, prostě musel se přímo zúčastnit, provést aktivní čin, aby ze všech svých sil bojoval proti nelidskosti a bezpráví v jakékoli podobě.

Co je fašismus? Vzpomínal na různé definice, které kdy slyšel nebo četl. A zdálo se mu, že fašismus lze nakonec vyjádřit právě jen jediným slovem: nelidskost.

A sem patřil i vrah inženýra Čermáka, tomuto systému sloužil, vrah z povolání, který své řemeslo vykonával masově před dvaceti lety. Kývl na číšníka.

„Čím posloužím, prosím?“ položil před něj číšník noviny. „Kávu?“

„Budu platit,“ řekl Zeman, „ale jestli ta káva bude rychle, tak mi ji připočtěte.“

Číšník se usmál a zmizel.

Ne, že by měl Zeman tolik času nazbyt, ale jeho zrak padl na titulek v novinách. Byla to zpráva z Frankfurtu nad Mohanem, kde se právě konal proces proti bývalým esesákům. Zamrazilo ho při četbě těch řádků doplněných fotografií ze soudní síně. A kolik těch lidí stále ještě chodí svobodně po světě…! Odložil noviny, dopil kávu a zaplatil účet.

Zbývalo už jenom se zdvihnout a jít nazpět do své kanceláře a pak nasednout do vozu a odejet do Planovic. Doufejme, že k zakončení akce.

Ale cosi ho najednou pevně, přepevně přidrželo na židli. Ano, stává se to. Psychologové tomu říkají asociace, podvědomé reakce mozku a podobně. Jaký byl popud – nevěděl. Snad ten obrázek v novinách, snad… prostě nevěděl. Ale věděl náhle, kdo by mohl být Aloisem Zenkem!

Konečně se odpoutal.

Kdyby ho byl někdo ze známých pozoroval, jak úprkem běží přes Národní třídu do ulice Karoliny Světlé, byl by si asi o něm pomyslel, že se najednou zbláznil.

Nadpraporčík Vyskočil zasahuje

Na břehu planovického rybníka stál sedan kombi a vedle něj tatra sedmsetpětka na vysokých terénních kolech. Kapitán Volavka seděl na kameni poblíž břehu rybníka, jen v kalhotech a košili s vysoko vyhrnutými rukávy a v ústech, dokola zdobených hustým černým námořnickým vousem, držel krátkou dýmku. Modravé obláčky, vyfukované s neuvěřitelnou pravidelností, se líně potulovaly v bezvětří kolem jeho hlavy.

Vyskočil poněkud poodsedl a sípavě zakašlal. Co to ten člověk kouří? Modré obláčky dusily tak bezpečně a svědomitě, že by kapitán Volavka mohl klidně být angažován k zamořování slušně rozsáhlého území.

Z dálky, ze středu rybníka, k nim doléhalo hlasité šplouchání. Dva čluny se líně pohupovaly na vodě a několik mužů, vyzbrojených kyslíkovými přístroji a dlouhými ploutvemi na nohou, propátrávalo, zdánlivě systematicky, dno rybníka.

Na jednom z člunů dokonce stál psovod a držel na krátkém vodítku statného a urostlého vlčáka.

Kolem břehů se honilo několik kluků a děvčat a z druhé strany stálo i několik čumilů z řad dospělých. Nikdo je neodháněl, naopak, v jejich středu stál Šebesta a kibicoval s nimi. Tentokrát bylo dobré, že tu byli, že pozorovali, že budou povídat. Někdy je důležité, aby se povídalo.

Zeman Volavkovi řekl, aby udělali cirkus. Prosím, bude mít cirkus. Aspoň se chlapci pořádně vyplaví. Protože – nedělal si iluze, že v tom bahně lze vůbec něco nalézt. Ale to už nebyla jeho starost. Dneska dělal cirkus. Pobaveně a jen tak pro sebe se tomu zasmál, zažehl novou zápalku a z jeho dýmky se vyvalil oblak kouře, až se opodál sedlci Vyskočil skoro zalkl.

„To jste chlap?“ řekl koutkem úst opovržlivě Volavka. „Moje žena to snáší docela klidně – a vy?“

„Chudák žena,“ neodpustil si nadpraporčík.

Kapitán Volavka mávl rukou. „Slíbila snášet dobré i zlé, tak má, co chtěla. Pamatujte, že ženských je na světě víc, než nás mužů! To je důležité! Ostatně – naučil jsem ji kouřit alespoň doutníky,“ uzemnil ho kapitán. „Je to prokazatelně zdravější než cigarety.“

„No, to jistě,“ rozkuckal se Vyskočil znovu a raději povstal, aby kapitánově dýmovnici unikl.

Volavka pohlédl na hodinky. Bylo přesně tři čtvrti na dvanáct, smluvená hodina H, jak ironicky říkal. Zahleděl se upřeně na velící člun, jako by jej chtěl hypnotizovat. Všichni přece chtěli být popoledni doma, tak co. Teď to musí nalézt, je to rozkaz a basta.

Hleděl tak několik vteřin a pak se spokojeně usmál. Na hladině rybníka nastal šum. Vynořil se jeden ze žabích mužů a vzrušeně mával rukou. Aby to všichni čumilové dobře viděli. Muž se vyhoupl na palubu člunu, v němž stál psovod se psem. Pes radostně zavrtěl ocasem a rozštěkal se na plné kolo. Prima, zaradoval se Volavka, všechno vyšlo. A zdvihl se ze svého kamene.

Ostatní muži také vylezli do svých člunů, pak zabrali vesly. Líná teplá voda se rozvlnila a pramice se blížily ke břehu.

Projely hustým, nyní už dosti poničeným rákosím. Někdo si uřízl na památku rychle několik ‚doutníků‘. Pak přistáli.

„Soudruhu kapitáne, úkol byl splněn,“ ohlásil služebně jeden z mužů a předal Volavkovi do rukou dýku. Byla to docela obyčejná dýka, kordík.

V ostrém poledním slunci se prudce blýsklo ostří. Volavka uchopil opatrně ocel do kapesníku a maličko loupl očima vlevo, vpravo. Pak kývl muži na poděkování. Nakonec mocně zabafal ze své lulky a zmizel v nitru kamionu.

Vyskočil hleděl na všechno jako u vytržení. Kdyby sám nebyl přesně informován, kdyby tu dýku neviděl už předtím, než se muži začali potápět, nevěřil by, že je to všechno jen šikovně naaranžované divadlo.

Ale jak si tohle uvědomil, rozlil se mu po celém těle chladný, mrazivý, studený pot. Teď totiž záleželo také na něm. Teď záleželo na tom, aby tohle divadlo dobře a úspěšně prodali, aby se ptáček chytil. A nejen to! Aby také výpočty kapitána Zemana byly správné. Asi za deset minut vozy nastartovaly a v oblacích prachu zmizely směrem k Planovicím.

I čumilové se již rozešli, zřejmě lační sdělit novinu dál. Jen děti tu zůstaly a ráchaly se ve vodě.

Vyskočilovi se uniforma doslova lepila na tělo.

Prošel kolem kašny, která tiše a zadumaně šuměla. Žlutý starý pes ani nezdvihl hlavu. Vyskočila znal a nic mu do něj nebylo. Šebesta zapadl do Brychtova hostince. Vyskočil sejmul služební čepici a vešel do chladivé chodby národního výboru. Zastudilo to.

Pak zaklepal a vešel do kanceláře.

Mouchy zuřivě bzučely a létaly kolem žárovky, plné mušinců, mucholapka však pořád zela prázdnotou.

Za jedním stolem seděl předseda Bílek a namáhavě tloukl prstem do starého psacího stroje, za druhým Zábranský a studoval sloupce jakýchsi číslic. Oba zvědavě pozdvihli hlavy.

Rozhlédl se. Proboha – a kde je Horák? Měl tu přece být?

„Nazdar, nazdar,“ řekl na uvítanou Bílek. „Copak nám neseš?“ Řekl to neobvykle rychle, skoro uspěchaně, napadlo Vyskočila. Že by ho byl Bílek přímo vyhlížel?

„Kde je ten – no – poručík?“ zeptal se tak ležérně a ledabyle, jak nejlépe uměl. „Abych za ním nemusel na služebnu. Už takhle ze mě leje jak z nepodojený kozy. Než bych tam došel, byl by ze mě jen úhlednej potůček.“

Zábranský ukázal rukou za sebe. „Jen si někam…“

Vyskočil ulehčeně kývnul hlavou.

A v tom okamžiku se ozval zvonek telefonu. „Emenvé Planovice, Bílek… Cože? No, taky, ale teď zrovna tu nejni, ale je tu soudruh Vyskočil od nás… Tak jo, dobře…“ Předal sluchátko Vyskočilovi. „Pro tebe, Praha.“

Vyskočil cítil, jak bledne. Tohle neměl vůbec rád.

„Slyším!“ naprskal trochu do mluvítka. „Ano… ano… rozumím… Ano, našli, soudruhu kapitáne… rozumím, konec.“

Byl to Zeman.

A zdálo se, že ani jeden z nich nebyl spokojen s tím, že byli rukou osudu spojeni telefonicky navzájem právě oni dva. Vyskočil se posadil zeširoka na volnou židli.

„Co ti chtěli?“ vyzvídal Bílek.

„Ale nic. To jen jestli jsme to našli.“

„A?“

„No jasně, že našli.“

„V rybníku?“ nedůvěřivě naň pohlédl Zábranský.

„V rybníku,“ přitakal bručivě Vyskočil.

Otevřely se dveře a konečně vešel Horák. Pozdravili se. Horák zpozoroval, že rozmluva je v proudu, Vyskočil jaksi nejistý nebo spíše nervózní, a tak se rozhodl zatím se do diskuse nemíchat.

„A co jste mohli vůbec najít? Vždyť už snad všechno máte, ne?“ znovu začal Bílek.

„No počkej, peníze přece u Dvořáka nenašli,“ přerušil ho Zábranský. „Ty měl přece ten… no…“ Nemohl si vzpomenout.

„Vokoun,“ doplnil ho Bílek. „Tak to třeba udělali na holport, ne?“

Vyskočil mávl unaveně rukou. „Je to všechno moc složitý. Sám tomu pořádně nerozumím. Na tohle jsou potřebí vyšší študie.“

„Tak počkej, nemluv tak hloupě,“ zastal se Bílka Zábranský. „To nám snad můžeš říct, co jste v tom rybníku našli.“

„Heleď, vážně. Jde přece o obec, Vyskočile. A ty k nám taky tak nějak patříš,“ loudil Bílek.

Nadpraporčík ještě okamžik otálel s odpovědí. Pak řekl: „Tu kudlu našli.“

„Kudlu?“ podivil se upřímně Bílek.

„Jakou kudlu?“ zeptal se Zábranský. „Vždyť nůž se přece taky našel? Ta skautská dýka. Patřila mladýmu Hlaváčovi, ne?“

Vyskočil naň pohlédl.

„Jak to víš?“

„No – přece starej Prchal, ne? Ten říkal, že ji poznal. A Brychta ji viděl…“

„Tak přece jen kecali, dědkové,“ odchrchlal Vyskočil opovržlivě. „Byli vázaný, že nic neřeknou. Jo, dneska je na lidi pěknej spoleh…“

„Heleď – a jakej to byl nůž?“ stále ještě nebylo jasno Bílkovi.

„Docela obyčejná dýka, jakou koupíš v kterýmkoli kšeftě.“

„A – a voni si teda myslejí, že ten vrah použil právě týhle dýky?“ ozval se znovu Bílek. „To na to z něčeho soudějí, viď?“

„To bych rád věděl, co jim ta kudla bude platná,“ pokrčil Zábranský rameny. „I ten nejhloupější vrah dneska ví, že si na takovejhle podnik musí vzít rukavice, aby nikde nezůstaly otisky prstů. To se dozví v každý detektivce.“

„Heleď,“ obrátil se na něj Vyskočil, „stalo se ti někdy, že ses třeba vrátil domů, protože jsi nevěděl, jestli jsi nenechal na kredenci hořet cigaretu? Nebo jestli jsi nenechal svítit ve špajzu světlo?“

Zábranský se zasmál.

„To se stalo někdy snad každýmu, ne?“

„No vidíš. A tentokrát se to stalo tomu vrahovi. Myslel, kdovíjak chytře to všechno neudělal, a v určitým momentě na tu dýku šáhnul bez rukaviček. Možná že právě tehdy, když ji házel do vody.“

„Chceš říct, že na ní otisky prstů – jsou?“ podivil se Bílek.

„Jo,“ odpověděl lakonicky Vyskočil.

Pak povstal ze židle. „No, musím letět, nemůžeme tu zkejsnout do večera. Práce bude jak na kostele. Ale abych nezapomněl, všichni tady musejí bejt připravený, že se budou všem brát otisky, jasný? To bude důkaz. A komu ty otisky patřejí, to je pravej Čermákův vrah. To jsem na mou duši sám zvědavej. Abyste si nemysleli, že jsem z toho venku – i mně dokonce vzali otisky.“

„A?“ řekl Zábranský.

„No dovol?“

„Já si pořád myslím, že je to blbost,“ povstal Bílek. „Vždyť se ty otisky musely ve vodě smejt? A vůbec – proč by právě tahle dýka měla být vražednou zbraní? Třeba ji tam hodili nějaký kluci docela jindy?“

Vyskočil se zasmál. „Ty bys tak moh bejt kriminalistou, předsedo. Smeješ vodou mastnotu? Nesmeješ. A otisky jsou přece mastný. A je to určitě ta dýka, protože je delší a její rozměry odpovídají přesně těm ranám, chápeš? Kdežto u tý, co patřila Hlaváčovi, ne.“

Pak se nadpraporučík obrátil na Horáka. „Soudruhu poručíku, z Prahy už volali, vzal jsem to, když jste tu nebyl, takže můžeme klidně jít oba.“ Horák kývl na souhlas.

Když vyšli z chodby a Horák zavřel za sebou dveře, vedoucí do kanceláře MNV, nadpraporčík si oddychl tak upřímně, jako by právě dostal milost. Tohle pro něj není.

Horák počkal s otázkou až ke kašně. Pak se konečně zeptal. „Tak co je?“

Vyskočil pokrčil rameny. „Nevím, jak na to ten váš starej přišel, ale vrahem prej je jeden z těch, co je na těch fotografiích, které jste našli u inženýra Čermáka.“

„A neřekl kdo?“

„Ne. Zdálo se mi, že se obává, aby to neslyšel někdo cizí, kdo to slyšet nemá.“

„Na těch fotografiích je Bílek, Zábranský, Mára a Vyhnalová.“

Vyskočil, ačkoliv byl informován, zřejmě zapomněl a teď se vyděsil. „Cože? Tihle čtyři? Ale – ale, to je přece nesmysl? Že by jeden z nich… kdepak –“

„Dal kapitán Zeman nějaké pokyny?“ přerušil ho Horák.

„Máte dávat pozor, kdo z těchhle čtyř bude chtít zmizet z Planovic. Jako po tom dnešním cirkusu. A jestli prej vám někdo uteče, tak že vás vyhodí s takovým posudkem, že nebudete smět hlídat ani slepice.“ To dodal s jistým uspokojením.

Kráčeli nyní rozpáleným náměstíčkem směrem k Brychtovu hostinci.

„Poslyšte,“ řekl Horák, „kdo z nich je tu v Planovicích nejdéle?“

„No – starej Bílek, ten je zdejší rodák. Zábranský přišel někdy na jaře v devětačtyřicátým z Pardubicka a Mára v jedenapadesátým – ani nevím odkud.“

„A ještě něco. Nevíte, kdo byl z nich za války v koncentráku?“

„Kdo? Pokud vím, tak Bílek a Mára. A Zábranský myslím taky, ale s určitostí to tvrdit nemůžu. Na to se zeptejte radši Dvořáka, má nějakou funkci v SPB… A to jako má co dělat s tím… no…?“

„Myslím, že už také vím, kdo je pachatelem…“ řekl Horák zamyšleně.

Nežli se však Vyskočil stačil zeptat, vyšel z Brychtova hostince Šebesta a jakmile je spatřil, zamířil dlouhými kroky rovnou k nim. Vypadal přitom jako ušlechtilý honicí pes, který ví, že nesmí dát najevo vzrušení, ale dá mu to přemáhání fušku.

„Už je toho plná hospoda. A jestlipak víte, že hned po tom, co se to dozvěděli, odjíždějí náhle nejbližším vlakem služebně do Prahy hned dva planovičtí občané?“

Nikdo mu samozřejmě neodpověděl, jen Vyskočil napětím zafuněl.

„Tajemník Zábranský a správce Mára.“

To poněkud komplikuje situaci, pomyslel si Horák.

Ale Šebesta si z toho zřejmě těžkou hlavu nedělal. Téměř radostně křikl na poručíka Horáka: „Honem k autu a jedeme do Prahy… Vy svůj úkol znáte?“ zeptal se Vyskočila. Ten jen přikývl.

Za chvíli se za služební Volhou zdvihl oblak prachu, který zahalil nadpraporčíka Vyskočila. Nebyl z toho všeho upřímně řečeno příliš moudrý.

To jsou mi záhady, zahučel trochu nevrle. A stejně to nakonec bude Vokoun, ať chtějí nebo ne. Byla to jasná loupežná vražda. Kdyby se to nechalo na něm, tak by se vykašlal na veškeré dedukce, zmáčknul by Vokouna – a však on by už za pár dní kápnul božskou!

Ale přesto se odebral na služebnu, aby podle příkazu telefonicky upozornil poručíka Tesaře, čekajícího na nádraží, že jeho zásilka už je na cestě.

Zatčení

Poručík Tesař, poklidně sedící na lavičce ve stínu střechy nástupiště planovického nádraží a čtoucí ranní noviny, dostal hlášku, že vlakem ve dvanáct třicet čtyři odjíždějí muži – dva! Neznal osobně ani jednoho z nich, ale nahlédnutím do tří podobenek, které obdržel od kapitána Zemana, poznal, že oba spadají pod jeho péči.

Oba muži přišli na nádraží asi v pětiminutovém intervalu po sobě, oba si zakoupili jízdenku do Prahy, nádraží Střed, a oba se zdáli překvapeni – nikterak zvlášť příjemně – že se tu na nástupišti sešli.

Přesto se dali do rozhovoru. Tesař vyrozumněl, že oba jedou do Prahy služebně, jeden na ministerstvo zemědělství, druhý na krajský národní výbor.

Vlak přijel kupodivu přesně. Oba muži se usadili proti sobě v otevřeném kuřáckém kupé, takže Tesař se mohl posadit do sousedního a mít je přitom stále na očích. Snad bude proboha někdo čekat na nádraží. Co by si tam počal se dvěma? Komu dát přednost ve sledování?

Ta myšlenka ho natolik znervózňovala, že cestou kouřil jednu cigaretu za druhou.

Konečně vjel vlak do haly pražského nádraží. Naštěstí byl dosti prázdný, takže si bylo lze zachovat přehled. A teď mu spadl i kámen ze srdce. V koutě za jedním z mohutných sloupů v příjezdové hale spatřil totiž kapitána Zemana.

Předešel rychle oba muže a nenápadně zapadl k Zemanovi.

„Přijeli tihle dva,“ ukázal mu je.

Zeman kývl.

„Sledujte dál toho muže vlevo. Druhého si vezme na starost Kalina.“ Kývl na něj a teprve nyní si ho Tesař všiml. „Jestli tomu dobře rozumím, povede vás pachatel na Hlavní nádraží. Tam od vás převezmou jeho další sledování Šebesta s Horákem. Běžte, ať se vám neztratí!“

Tesař kývl.

Oba cestující z Planovic se již rozloučili. Jeden odcházel vpravo směrem k ulicí Na poříčí, druhý vlevo k Hybernské.

Zdálo se, že jsou si oba jisti, že nebyli nikým sledováni.

Jejich muž pohlédl na hodinky, pak se zastavil v bufetu, koupil si párek a zapil jej minerálkou.

Půjde skutečně vyřizovat úřední věci, nebo –? Teď vyšel z nádraží a pomalu se vydal Hybernskou ulicí vzhůru, zabočil do Opletalovy – a pak přes park k Hlavnímu nádraží. Tam se postavil do malé frontičky před pokladnu, prodávající jízdenky na plzeňský směr. To už převzali od Tesaře další sledování Šebesta s Horákem.

Zkušený Šebesta pohybem ruky uklidnil Horáka a vešel do dveří, vedoucích do kanceláří a k interiérům pokladen.

Horák viděl, jak si muž kupuje jízdenku, jak ji vložil do náprsní tašky a pomalu kráčí k podchodům, vedoucím na nástupiště. A v tom okamžiku už také vyšel ze dveří pokladny usmívající se Šebesta. V ruce držel dvě jízdenky.

„Jedeme do Aše, soudruhu. Co vy na to jako příslušník?“3

„Že je to teď konečně už docela jasné, soudruhu,“ zasmál se Horák.

Šebesta pohlédl na hodinky. „Do odjezdu máme skoro půl hodiny. Starý už asi probudil pohraničníky, já si dám dvacítku lip a vy se zatím poohlédněte po sledovaném 8 najděte příslušně správné kupátko pro nás dva.“

„Provedu,“ zahlásil Horák tiše a vydal se opatrně na nástupiště.

Dálnopis na západní hranice republiky měl plné ruce práce.

Pak vyjeli.

Rokycany… Plzeň… Stříbro… Mariánské Lázně… Cheb.

Celou cestu se nepřihodilo nic, co by stálo za zaznamenání. Muž seděl ve svém kupé, opřen v rohu, tvář zakrytu gumákem. Snad opravdu spal. To jsou mi nervy, řekl si v duchu Šebesta.

V Chebu to bylo trochu obtížné, protože všichni tři přestupovali do malého motoráčku o dvou vozech, jedoucího do Aše. Ne, ani tady je nespatřil. Zato oba přivítal hromotluk v lesnické uniformě a v ruce držel průkazku důstojníka Pohraniční stráže. Poznal je podle sděleného popisu a byl jim přidělen pro tento úsek cesty.

Sledovaný muž se usadil v kupé zadního vozu, hned blízko výstupních dveří.

Vláček rozjel.

Nedalo se zatím dělat nic jiného, než čekat. A nespustit z pachatele oči To měl za úkol zejména ‚lesník‘ který se usadil na lavičce přes uličku, proti němu.

Vlak vyjel z Františkových Lázní, zastavil v Hazlově a pak se začal prodírat v serpentinách hustými lesy. Příští stanice byla Aš. Vláček nyní pomalu, pomaličku projížděl zatáčky. Vpravo i vlevo na pokrajích lesa bylo lze občas zahlédnout tabulku, hlásající, že vstup do pohraničního pásma je zakázán.

Najednou muž povstal, protáhl se. Jeho aktovka zůstala ležet nahoře v prostoru pro zavazadla. Pak pomalu přešel uličku, otevřel dveře vedoucí na plošinu a zamířil k toaletě. Nikoho z nich, ani ‚lesníka‘ ani Horáka, ba ani Šebestu nenapadlo být mimořádně ve střehu. Viděli sklem ve dveřích na plošinu a snad je v tu chvíli zmátla i ona odložená aktovka.

A pak se to stalo.

Mírný průvan zasáhl jejich tváře. Dvířka toalety otevřena, dveře vagónu také a právě jimi pronikal do kupé ostrý lesní vzduch. Motorový vlak s dvouhlasým houkáním sirény právě vjížděl do nové zatáčky.

Horák už uviděl okénkem vozu jen mužův stín, mizející v hustém lesním porostu.

Nejduchapřítomnější byl Šebesta, snad aby napravil, za co se jistě hluboce styděl. Prudce zatáhl za záchrannou brzdu. Vlak se s trháním zastavoval. Lidé nadávali. Všichni tři vyskákali. Ale uprchlík nikde, už dokonale zmizel v lese.

Poručík od Pohraniční stráže vypadal nad očekávání klidně. Stáli nyní na malé prosluněné pasece.

„Ten chlap to tu musí bezvadně znát. Věděl přesně, kde to jede nejpomaleji, kde má vyskočit. a proč právě tady.“

Šebesta naň vztekle pohlédl. „To máte asi pravdu, soudruhu, ale tím hůř pro nás i pro vás!“

Poručík se však usmál. „Žádné obavy.“ V jeho ruce se objevil nový samopal ‚škorpión‘ „Nejideálnější přechod do západního Německa, myslím nejideálnější podle terénu, je tady v Hůrkách.“ Jeho ruka ukázala směr. „Hustý les, pak křoviny a nakonec trochu močálů. Těžko se tam hlídkuje, rozumíte?“

„Tak ale už bychom snad měli něco dělat ne? Nebudeme tu přece stát, když ten chlap nám utíká a notabene Hůrkami, kde se těžko hlídkuje!“ Kdyby to byl jeho podřízený, tak by to tedy jinak zchytal, pomyslel si Šebesta, nyní už nervóznější, než bývalo jeho zvykem. Poručík se znovu mírně usmál. „S tím se právě počítá. Každý den ne tak pečlivě jako dnes, ale když jsme dostali vaše hlášení, tak jsme učinili samozřejmě zvláštní opatření, jsou tam zesílené stráže. Věřte, nemůže proklouznout.“ Pak pohlédl na hodinky. „Máme času dost. Nedostane se tam jinak, než oklikou přes Švajcberk, jak my tady říkáme. No a my to vezmeme pohodlně tudy přímo, nemusíme se totiž skrývat, jako on. Budeme tam nejméně o půl hodiny dřív.“

Šli po něčem, čemu se dalo s jistou dávkou fantazie říkat pěšina. Lesní pěšina. Snad tudy chodila zvěř, snad pohraničníci. Každopádně jakž takž schůdná cesta. Asi za tři čtvrti hodiny ostré chůze se před nimi rozevřela nová paseka, daleko rozsáhlejší než ona první. Vyšli na ni. Byla zalita horkým sluncem.

„Stůj!“ ozvalo se odkudsi.

Poručík v pyšném úsměvu vycenil na Šebestu s Horákem zuby. „Takhle to tady máme teď všude. Neexistuje prakticky ani metr, který by nebyl hlídán.“

„Poslyšte, snad abyste řekl něco tomu… ať to do nás neosolí?“ trochu nedůvěřivě pohlédl Šebesta směrem, odkud přišel hlas. Poručík zahlaholil vesele zvolání, ozval se ohlas. A pak se objevil i mládeneček v zelené uniformě, v ruce právě takový titěrný a zlověstný samopálek – škorpión, jaký měl poručík. Jsou to prý neobyčejně šikovné a přesné zbraně.

Velitel skupiny měl stanoviště asi o kilometr dále na západ v malé kotlince.

„Nejlepší bude, když tam počkáme, Ne, nemějte obavy, všechno dobře dopadne. Ale odpusťte, vy nám nejste nic platni, tohle je naše práce a v té se vyznáme lépe my,“ zasmál se.

Zůstali tedy všichni na stanovišti velitele. Poručík je také opustil.

Nemluvili, jen nervózně kouřili.

A pak se náhle les rozezvučel.

Napřed, docela blízko, uslyšeli ostrý řízný hlas, vyzývající k zastavení. Pak hluk utíkajících nohou, lámání křoví, štěkot psů. Pak suše zapraskaly dva nebo tři výstřely, nakonec krátká dávka. A konečně ticho. I psi přestali štěkat.

„Sakra,“ zaklel přidušeně Šebesta, „jestli ho zastřelili…?“

Ozvaly se kroky několika mužů. A sténání jednoho z nich.

Na stanoviště velitele došla skupina pěti pohraničníků v čele s poručíkem v lesnické uniformě. Dva z nich podpírali – Zábranského. Pravou nohu měl narychlo obvázanou obinadlem, které prosakovalo čerstvou krví. Také jeden z pohraničníků byl obvázán na levé paži.

Po Zábranského čele stékal pot.

Pohlédl na Šebestu, okamžitě ho poznal. Pak k němu Šebesta přistoupil.

„Aloisi Zenku alias Aloisi Zábranský, zatýkám vás pro úkladnou vraždu inženýra Čermáka v Planovicích a pro vraždy, které jste spáchal v koncentračním táboře Molna!“

Na Zábranského rukou cvakla pouta, která mu nasadil Horák.

Zábranský neřekl nic, jen sklopil hlavu. Pak sykl bolestí.

Všichni se mlčky vydali na zpáteční cestu… Když přijížděli s gazíkem pohraničníků k ašské nemocnici, poprvé po třech nedělích dunivě a temně zahřmělo. A skoro v témže okamžiku se slunce skrylo za obrovský černý mrak, který se k nám valil přes hranice. Nežli se dostali ke vchodu do nemocniční budovy, začaly kolem nich dopadat těžké kapky. Ochladilo se. Na vše živé padla obrovská úleva.

Pondělí 19,35 hodin

Kapitán Zeman ve své pražské kanceláři pohlédl na hodinky. Bylo půl osmé a pět minut. A právě, když si chtěl říci, že už by tu mohla být nějaká zpráva, zazvonil na jeho stole telefon.

Chvíli mlčky naslouchal, pak poděkoval a zavěsil. Povstal, přešel k oknu. I tady už obloha silně potemněla hrnoucími se mračny. Tak – případ planovického rybníku je uzavřen. Zase o jednoho esesáka míň…

Došel zpět k psacímu stolu, rozžal stolní lampu a pohlédl na fotografie, rozestřené po desce. Byly to fotografie, které pořídil ještě před nedávném inženýr Čermák.

Na jak jemných věcech visí lidské osudy, pomyslel si Zeman, když držel v ruce čtyři snímky, na nichž byl Zábranský. Proč si toho proboha nevšimli dřív? Proč je to neuhodilo do očí? V tomto případě bylo bohužel příliš mnoho takových skrytých zvláštností, a jasnovidcem nebyl přece žádný z nich…

Teď je to jasné, teď ano, proč na všech snímcích je Zábranský-Zenk vyfotografován oním ‚moderním‘ způsobem: že totiž nikdy nehledí do objektivu kamery. Z jednoduchého důvodu. Protože nevěděl, že je fotografován, že ho Čermák fotografuje! A Čermák ho úmyslně snímal tak, aby to Zábranský nevěděl! Nebo to přece jen věděl?

Ať tak či onak – nakonec se utajení přece jen Čermákovi nepodařilo. Něčím se musel Zenkovi prozradit, protože jinak by nebyl na toto setkání doplatil životem.

Ale ani Zenkovi se to ‚nepovedlo‘. I když jeho skutečná dýka, pravá vražedná zbraň, bude asi ještě dlouho ležet někde na dně planovického rybníka.

Na sklo oken zabubnovaly první těžké kapky. Zeman zaklapl desky s materiály případu, zhasl stolní lampu a vyšel z kanceláře.

DETEKTIVKA A FAKTA

Pachatel je zatčen, příběh skončil.

Možná, že některý ze čtenářů zapochybuje, že by se mohl udát – už tolik let po válce. Pokud jde o případ vraždy inženýra Čermáka – právem. A přece život i dnes píše podobné historie. Snad nejdobrodružnější bylo dopadení Adolfa Eichmanna, jehož proces před izraelským soudem jsme nedávno sledovali. Ale – i u nás se stalo cosi podobného.

Bylo léto, devatenáct set šedesát pět…

1

„No řekni, upřímně řekni, já přece nejsem žádnej špatnej chlap, no ne?“

„To je jasný, Alexi!“

„Tak si taky nenechám takový řečičky líbit, to bych byl hloupej, že jo?“

„Jasný, Alexi!“

Oba pozdvihli sklenice bílého jiskřivého slovenského vína.

„Heleď, já makám, ne? A dovedu za to vzít, to každej ví. Dřu jako kůň. A pěkně se při tom zapotím, to je jasný! Kdo by pak neměl chuť to všechno spláchnout? Co je na tom zlýho? Vždyť si taky na to poctivě vydělám! No (akt, pověz mi, co je na tom zlýho?“

„Nic, Alexi, vůbec nic. Ty sis peníze poctivě vydělal poctivě sloužíš socialismu, tak taky snad máš nějaký právo. To je jasný, Alexi.“

„No jo, ale voni si mě klidně dovoleji zavolat, že jsem se prej před tejdnem zase vožral a nepřišel na směnu. No – nepřišel. A co má bejt? Platím daně? Ořu se jako mezek? Ať si teda seženou na tu práci někoho jinýho, ne? Na zdravíčko!“ Sklenice znovu o sebe ťukly.

V hospodě je nahuleno, že skoro není vidět. Vzadu v robu mastí několik strejců karty a co chvíli od nich zaznívá hádavý halas.

Je odpoledne, zářijové slunce už se pomalu schyluje k západu.

Hned u vchodu sedí skupina šesti dvojic. Markantně se liší od ostatních hostů nejen jazykem, protože hovoří polský, ale také oblečením. Není pochyb – polští turisté. Prohlíželi si asi Prievidzu. Na stole před nimi jsou dvě láhve vína a šest sklenek. Občas zazvoní od nich zakouřenou hospodou smích.

Alex už po několikáté pohlédl směrem, kde společnost Poláků sedí, naježil obočí a ošklíbl se.

„Co na mě ten chlap tak čumí? Kouká se už asi půl hodiny! Jsem snad nějaký vzácný zvíře, nebo co?“

„Kterej, Alexi?“

„No ten s tím knírkem, nevidíš?“

Muž s knírkem jako by uslyšel, co se mu vytýká. Naklonil se nyní ke své společnici a něco jí vypráví. Ta se směje. Od této chvíle se už ke stolka, u něhož sedí Alex, nepodíval.

„Heleď,“ vrátil se Alex ke svému původnímu tématu, „já přece nejsem žádnej špatnej chlap, no ne? Živím šest krků, pět jich je z toho takhle mrňavejch,“ ukáže několik centimetrů nad desku stolu. „A uživím! Tak snad mám taky právo…“

„To se ví. Alexi. Na zdraví!“

Polská společnost zaplatila a odešla.

„Jano!“ rozkřikl se Alex na hostinského, „máma to prázdný a máme žízeň!“

-

Z proudu aut, jedoucích po Maršálkovské ve Varšavě, se nyní jedno oddělilo a zabočilo doprava. Ujelo už jen několik metrů a pak zastavilo před moderně vyhlížejícím domem. Z vozu vystoupil muž s knírkem a vešel do domovních dveří.

Kanceláře v Polsku jsou strohé a přísné jako kdekoli jinde. Před mladíkem, sedícím za psacím stolem, stojí muž s knírkem a opírá se dlaněmi o desku stolu, jeho hlas je vzrušený.

„Je to určitě on! Poznal jsem ho. A zjistil jsem jeho jméno i adresu. Je to určitě on a žije si docela spokojeně!“

„Dobrá, dopíšeme tam.“

„A on zmizí, soudruhu. To známe!“

„Nebojte se, nezmizí. Podáme oznámení prostřednictvím československých bezpečnostních orgánů a ve spolupráci se Svazem protifašistických bojovníků. Je ovšem nutné, abyste zajistil další svědky.“

„Už jsem s většinou z nich mluvil.“

„Výborně. Můžete nám dát k dispozici jejich seznam doplněný adresami?“

„Tady je.“

Muž vyjme z náprsní kapsy složený list papíru, položí jej před mladíka. S poněkud zadrhnutým hlasem říká:

„Všichni tito lidé byli vězni v koncentračním táboře Gusen, kde ten člověk působil nejdřív jako pomocné kápo, pak jako kápo. Má na svědomí nejméně padesát vražd osobně a na takových tisíci až patnácti stech se podílel s jinými! Ten člověk nám tehdy unikl. naprosto náhodně, ale dokonale. Musí před soud, chápeš, soudruhu?!“

„Jméno?“

„Alexandr Keleberec.“

„Narozen?“

„Dvacátého šestého dubna devatenáct set osmnáct.“

„Kde?“

„V Buchlovicích na Moravě.“

„Národnost?“

„Slovenská.“

„Státní příslušnost?“

„Československá.“

„Původní povolání?“

„Vyučený řezník.“

„Nynější zaměstnání?“

„Lesní dělník.“

„Kde?“

„U Lesního závodu Prievidza, polesí Tužiná.“

„Posledně bytem?“

„Tužiná, číslo sto šedesát dva.“

„Jste obviněn pro trestný čin vraždy podle para grafu dvě stě devatenáct trestního zákona.“

-

To není začátek nové detektivky na stejné téma, to je jen volně parafrázovaná část skutečnosti, která se stala v roce 1965.

Ale nechme o tom mluvit dokumenty, třeba úvodní část ZÁVĚREČNÉ ZPRÁVY ministerstva vnitra ze dne 28. února 1968:

„Vyšetřováni bylo zahájeno na základě oznámeni polských občanů, bývalých vězňů koncentračního tábora Gusen, kteří, když zjistili, že v ČSSR žije bývalý kápo z tohoto tábora Alex Keleberec, podali svědectví o vraždách, jichž se dopustil od roku 1940 až 1945.

Provedeným šetřením a výslechy svědků bylo prokázáno, že obviněný Keleberec skutečně působil ve funkci kápa v koncentračním táboře Gusen, kde jednak podle příkazů příslušníků SS a též z vlastní iniciativy se dopouštěl vražd na spoluvězních. Svědci shodně vypověděli, že obviněný Keleberec byl jedním z nejkrutějších vrahů a že působil téměř ve všech akcích, při nichž byli za dohledá SS-manů masově vyvraždováni vězňové tábora Gusen.“

-

„… V roce devatenáct set třicet devět jsem nastoupil vojenskou základní službu.“

„Kde jste ji vykonával?“

„Na Slovensku. No a právě když armáda přecházela pod vliv hlinkovců, tak jsme se na to prostě vykašlali a s dalšími vojáky jsme šli domů.“

„Vy jste pak pracoval v Německu, viďte?“

„Ano. Hned v roce 1939 jsem se přihlásil na práci do Německa. Byl jsem přidělen do továrny v Hoffu. Tam pracovali jenom Němci. A tam se to stalo.“

„Co se tam stalo?“

„No, jednou, já už pořádně nevím, jak to všechno přišlo, prostě jeden ten Němec mě provokoval a říkal, abych teda zazpíval internacionálu. Tak já ji zazpíval. A hned ten den mě zatkli. Napřed výslechy, mučení… co vím o soudruzích z KSC a tak… Pak jsem se dostal do Dachau. Tam jsem byl asi tři měsíce a poslali mě do Buchenwaldu a na jaře devatenáct set čtyřicet mě poslali do Mauthausenu Za čas se tam začal stavět ten tábor Gusen I a já byl v komandu na výstavbě tohohle tábora.“

„A tam jste se stal napřed pomocným kápem v kamenolomu. Do kdy?“

„Do roku devatenáct set čtyřicet tři.“

„A pak?“

„No… koncem toho roku jsem se stal kápem a dostal jsem samostatné komando pro táborovou dopravu.“

„Jak dlouho jste tu funkci vykonával?“

„Až do konce.“

„Tedy do osvobození?“

„Ano.“

„Vedení tábora bylo asi s vámi spokojeno, že?“

Keleberec mlčí

„Já… bylo to tam hrozné… Strašná, těžká práce za nelidských podmínek… pořád smrt…“

„Jako kápo jste získal veliké výhody?“

„Ano. Ale nemohl jsem odmítnout! To by bylo znamenalo smrt!“

„Za cenu vraždění. Za cenu, že SS-mani s vámi budou spokojeni?“

„Chtěl – chtěl jsem si prostě zachovat vlastní život! Chápete? Rylo to hrozné! A bylo mi teprve málo přes dvacet…!“

„Hm… Podle výpovědí svědků jste některé činy provedl z vlastní iniciativy.“

„Ne!“

„Svědek Karel Chodura viděl na vlastní oči, jak jste ubil násadou od lopaty polského důstojníka. Totéž se stalo Vladislavu Kozákovi, který byl však spoluvězni ošetřen a podařilo se ho zachovat při životě. Boleslav Szapla viděl, jak jste v roce 1940 ubil holí kněze Kulu. Ubíjel jste vězně dokonce i proto, abyste se zmocnil jejich zlatých zubů. Zlato jste si nechával přetavovat a vyměňoval je za alkohol a cigarety. To potvrzují svědci Zielinski, Bilski a Korczak, svědek Nogaj zdůrazňuje, že vězni si sami pak vytrhávali zlaté zuby jen proto, aby si zachovali holý život.“

Ticho. Keleberec hledí vyplašeně do země.

„Já… byl jsem mladý, neměl jsem vlastně vůbec žádné životní zkušenosti… Bál jsem se umřít, nechtěl jsem umřít… bylo to příšerné… nechtěl jsem to dělat, ale… Já lituju…“

V místnosti zaplanul ohýnek a vyšetřovatel polkl oblak cigaretového kouře, aby alespoň trochu spláchl odpornou pachuť, která se mu vytvořila v ústech, jazykem nahmatal zlatou korunku.

„Jak jste mohl dál žít… s tímhle břemenem… Pracoval jste na několika místech v osvobozeném Československu jako dělník. Dvakrát jste se oženil, v druhém manželství máte teď pět nezletilých dětí…“

„Já… já měl výčitky svědomí… strašilo mě to… mockrát jsem pil jen kvůli tomu, co se tehdy…“

-

Výpis z rozsudku:

„… Obžalovaný je sice nesporně nižší inteligence a v jistém směru i primitivního chápání, avšak jak plyne z posudků znalců, nebyla u obžalovaného zjištěna žádná podstatnější úchylka ani duševní onemocnění, která by snižovaly schopnost rozeznat společenskou nebezpečnost trestné činnosti a své jednání ovládat… V jednání obžalovaného se zjevně průběžně uplatňovaly sociální i asociální tendence, převážně závislé na aktuální vnější situaci, přičemž jako rozhodující pohnutka v chování byla pudová snaha o přežití za všech okolností a snaha zalíbit se. Se zřetelem k emotivní labilitě a snížené sebekontrole se pak jeví agresivní chování obžalovaného jako výsledek nekorigovaného pudu sebezáchovy, který se uplatňuje jednak v nebezpečí a jednak ve spletitých životních situacích, vyvolávajících bezradnost, úzkost a strach a rovněž jako výsledek egocentrické snahy o získání výhodné pozice. Znalci uzavírají, že obžalovaný je za své jednání plně odpovědný.“

„Já jsem to přece všechno nedělal sám!“

„To jistě. Ale to vás také nikterak neomlouvá.“

„Já nemyslím ty… esesáky… Byli tam i jiní… kápové, pomocní kápové…“

„Ano. Někteří z nich nebyli dopadeni a je pravděpodobné, že dosud žijí. Víte snad o někom, kdo se dopouštěl podobných zločinů, a žije? Víte, kde žije?“

„Myslím… myslím, že ano…“

2

„Jméno?“

„Miroslav Kejzlar.“

„Narozen?“

„Čtrnáctého srpna devatenáct set dvacet v Kyjích u Semil.“

„Národnost česká, státní příslušnost československá, posledně zaměstnán jako dělník v národním podniku Texlen, závod 01 v Trutnově, posledně bytem Trutnov 2, číslo 127/2. Souhlasí?“

„Ano.“

„Podle vaší výpovědi a podle toho, co jsme dosud zjistili, přihlásil jste se v roce 1939 na práci do Německa. Byl jste přidělen ke stavební firmě v Elbingu a ještě týž rok jste byl údajně pro stávku zatčen gestapem, vyslýchán a poslán napřed do koncentračního tábora v Dachau, v roce 1940 do tábora Mauthausen a pak nasazen na stavbu tábora Gusen 1. Stal jste se pomocným kápem a pak kápem a nakonec členem lágrové policie. Zúčastnil jste se. vraždění vězňů jak podle pokynů vašich nadřízených, tak z vlastní iniciativy. V březnu nebo v dubnu 1945 jste se dobrovolně přihlásil do jednotky SS, byl jste přijat a odešel jste do města Mauthausen, kde jste prováděl střežení daných úseků. Pátého května 1945 jste byl s celou jednotkou zajat a dán do sběrného tábora v Linci, odkud jste se vrátil do Československa…“

-

Miroslav Kejzlar dovedl po sobě dobře zahladit stopy.

Odstěhoval se na sever Čech, byl nenápadný, nenáročný. Začal pracovat jako dělník v Trutnově v národním podniku Texlen. Také se oženil a brzy se jim narodily dvě hezké děti. Zdálo se, že se na všechno zapomnělo, nikdo po něm nepátral, nikdo se na nic neptal.

Nechtěl zůstat navždy dělníkem. Psal se rok devatenáct set čtyřicet devět, když se Kejzlar rozhodl, nabídnout své služby ministerstvu vnitra. Dokonce se mu podařilo se do těchto služeb vetřít. Svoji činnost za okupace pochopitelně zatajil, zkreslil, jeho někdejší spolupracovník Keieberec byl v té době dosud na svobodě a žil rovněž mimo pode zření až kdesi na Slovensku.

Pak se objevily určité nesrovnalosti v jeho materiálech, kulovala nejasná, mlhavá – ale přece jen obvinění. Kejzlar začal být důkladně prověřován. Ale všechno, co se zjistilo, bylo jakoby na písku, ne dosti dobře prokazatelné.

To bylo roku devatenáct set padesát jedna. Kejzlar byl propuštěn.

Znovu začal pracovat jako dělník v podniku, kde po osvobození nastoupil – Texlen, Trutnov. A když byste se zeptali některého z jeho spolupracovníků nebo sousedů, řeknou vám: Pilný člověk, velnu dobrý pracovník, poctivý, žije naprosto spořádaným rodinným životem. Vždycky se zapojil do všech akcí. A jak rozumí zhraním a mladým lidem! Vždyť proto se také stal předsedou místní organizace Svazarmu…

-

Pod tíhou důkazů Kejzlar sám při výsleších doznal, že zavraždil za svého působení v táboře Gusen anebo se zúčastnil zavraždění asi jedenácti vězňů. Mimo to se podílel na hromadném vyvražďování vězňů pod sprchami.

Jako polehčující okolnost uváděl, že byl v té době velmi mlád, bez životních zkušeností, a že chtěl za každou cenu přežít.

Ano, to je biologicky daný fakt, chtít přežít. jenže zbývá otázka, kde je ona základní morální hranice – za jakou cenu přežít.

-

Tak skončil jeden z mnoha případů. Oba zločinci byli spravedlivě potrestáni, i když uplynulo již více než dvacet let od jejích zločinů. Naše republika nezná v takových případech promlčení.

3

Chcete poznat ještě jeden?

Také už to hezká řádka let. Přesto orgány Svazu protifašistických bojovníků, bývalí vězňové z Čech, Moravy, Slovenska, Rakouska, Německa a zejména ovšem orgány československého ministerstva vnitra usilovně shromažďují materiály, neúnavě pátrají.

Dosáhnou svého cíle? Najdou vraha, který již jednou, v roce 1951 byl „pro nedostatek důkazů“ propuštěn a beze stopy zmizel? On i jeho žena?

Deset let trvá úmorné, zdlouhavé pátrání, deset let je shromažďován rozhodující usvědčující materiál.

Konečně stopa! Štýrský Hradec, Rakousko. A pak –?

„Obžalovaný, cítíte se vinen?“

„Ne.“

„Nikdy jste neměl nejmenší obavy, že by vaše činnost mohla být posuzována jako zločin?“

„Ne.“

Přesto se však na okamžik zarazil.

„Jen…“

„Pokračujte.“

„Jen tehdy – během procesu s Adolfem Eichmannem jsem… jsem se obával, že by se mohlo něco proti mně…“

„A co?“

Chvíli rozvažuje, jeho nevinné pomněnkově modré oči bloudí jako zraky lišky, chycené v železech. „Vlastně nic, pane soudce. Byl jsem přece pouhý dozorce vězňů.“

„Pouhý dozorce vězňů…“ Je zřetelně slyšet soudcovo povzdechnutí. „Rozuměl jste snad dobře svědkům obžaloby?!“

Jeho obličej nyní vypadá dotčeně. „Nikdy jsem na nikoho nestřílel! Střílel jsem jen do vzduchu, abych se uhájil před zuřícími a nebezpečnými vězni!“

-

Dnes je to olysalý padesátník.

Hledím na jeho fotografii z let, kdy mu bylo asi kolem pětadvaceti. A divá se na mne mužná, příjemná, dalo by se říci hezká a usměvavá tvář s nevinnýma, inteligentníma očima zasněného výrazu.

Tak prý vypadal vždycky – pokud právě někoho neutloukal či neušlapával k smrti, pokud neměl v ruce pistoli, jezdecký bičík nebo třeba trubku od vodovodního potrubí. Vzezření pravého gentlemana, vždy elegantní a nažehlena uniforma, sněhobílá košile, hladce vyholená, bronzová snědá tvář, smělé rysy. Čelo je kryto důstojnickou čepicí se štítkem, nad nímž svítí lebka se zkříženými hnáty. Mohl by dnes od minuty být oblíbeným filmovým představitelem rytířských německých důstojníků.

Zločin bere na sebe někdy podivné podoby.

Tento rytíř měl jeden zvláštní zvyk. V prvé zásuvce svého psacího stolu ležela vždycky otevřená krabička s cigaretami a pistole typu Walter PPK ráže 7,65 mm s hnědou pažbou.

Kdykoli vsunul tuto pistoli do kapsy, musel někdo zemřít. Ze služební pistole, jíž nosil v pouzdře za opaskem, zásadně nestřílel. Miloval svého Waltera.

Vězňové ho znali jako usměvavého, nevyzpytatelného, zdánlivě netečného – terezínského kata.

Jmenoval se Stephan Rojko.

„Rok narození.“

„Devatenáct set deset.“

„Posledně bytem?“

„Štýrský Hradec, Grüne Strasse číslo osm.“

„Byl jste příslušníkem sborů SS?“

„Ano.“

„Od kdy?“

„Máte o tom přece doklad.“

Obtloustlý a vůbec už ne hrdinsky vyhlížející, plešatý Rojko se tváří kysele.

„Odpovídejte na otázky, obžalovaný! Kdy jste vstoupil do sborů SS?“

„Patnáctého března devatenáct set čtyřicet.“

„Na vlastní žádost?“

„Ano.“

„Komu jste žádost podával?“

„Ergänzungsamt der Waffen SS in Alpenland XVIII.“

„Důvod?“

Obžalovaný mlčí.

„Důvod! Proč jste podal žádost o přijetí do SS!“

„Já… cítil jsem tehdy, že musím svému národu nějak… pomáhat,“ řekne po chvíli.

„Pomáhat,“ pokývá hlavou předseda senátu. „Od kdy jste začal působit v koncentračním táboře Terezín?“

„To bylo –?“ zdá se, že opravdu rozvzpomíná, „v létě devatenáct set čtyřicet. V červenci, myslím… Jako obyčejný dozorce vězňů, prosím!“

„Jaké bylo vaše původní povolání?“

Okamžik je ticho.

„Kostelník.“

„Hra… A nyní?“

„Typograf.“

„U koho jste byl v poslední době zaměstnán?“

„Südost-Tagepost.“

Soudce zdvihne oči. „To je vydavatelství Rakouské strany lidové?“

Rojko mlčky přikývne.

„Je vám známo, že vy a vaše žena Cecilie jste uvedeni na listině válečných zločinců, vydaná vládou Československé republiky, pod čísly A/30/110 z dubna 1946 a A/32/110 z května téhož roku, protože jste na československém území spáchali mnoho chladnokrevných vražd a krutých zločinů proti lidskosti, jak se praví v dokumentu?“

„Ano. Bylo mi to sděleno.“

Psal se dvacátý osmý červenec 1961.

Ten den byla uspořádána v Praze tisková konference. Ještě týž večer přinesly Vídeňské noviny palcovými titulky zprávu: Terezínský vrah Stephan Rojko žije v Rakousku! Tisková konference odhalila některé materiály, svědčící proti Rojkovi, veliteli I. dvora koncentračního tábora Terezín. Vrah Rojko, který po sobě v roce 1945 zahladil všechny stopy a posléze se usídlil ve Štýrském Hradci, byl tedy konečně objeven, usvědčen a po několika dnech, přesně 16. srpna 1961 zatčen. Rakouské úřady sice nevyhověly žádosti naší vlády, aby byl Rojko vydán československým soudům, ale pod tíhou důkazů byl postaven před rakouský soud.

Zde jsou některá čísla:

Přes deset tisíc zahynuvších nešťastníků prošlo během jeho působení v Malé pevnosti jeho rukama. Naloupil ze zlata vězňů, zejména zubního, celkem 28 kg. Osmdesát dva lidí zavraždil prokazatelně vlastní rukou. Sto dva umučil společně s jinými dozorci. Deset lidí bylo na jeho osobní příkaz zastřeleno.

A mnohé se už asi nikdy nedozvíme…

¦

„Pane svědku, vale jméno?“

„Emil Marek.“

„Bydliště?“

„Pardubice, Jilemnického ulice. Československo.“

„Do protokolu jste vypověděl, že jste byl svědkem vraždy, spáchané obžalovaným dne 5. dubna 1945.“

„Ano.“

„Řekněte znovu soudu, co jste viděl.“

„Hned… hned při přebíráni našeho transportu… byl mezi námi také jeden kněz. Římskokatolický kněz, jehož jméno jsem neznal. Jakmile Rojko uviděl onoho kněze, vytáhl si ho za kněžský kolárek z řady vězňů, počal ho bezdůvodně tlouci pěsti do obličeje a kopat do spodní části těla. Po tom ho ihned zavedl do garáže, která sousedila se správními budovami. A odtud byla asi po pěti minutách slyšet… slyšet výstřel z pistole. Rojko se vrátil z této garáže sám… A měl výraz uspokojení ve tváři…“

„Spatřil jste ještě někdy toho kněze?“

„Ne. Ten kněz se už nikdy mezi nás nevrátil.“

„Obžalovaný. Máte k výpovědi svědka co říci?“

Rojko mlčí.

„Byl to přece kněz. Vy jste byl kdysi kostelníkem, také jedním ze sluhů Božích.“

Rojko mlčí.

-

O prvních válečných vánocích 1914 dostal malý čtyřletý Stephan svého prvního houpacího koně. Červen roku 1926 byl velmi krásný a teplý. Tehdy šestnáctiletý, s modrýma, zamyšlenýma a snivýma očima poprvé koupil na rohu u babky Wernerové kytičku karafiátů a šel na svou první schůzku s děvčetem. Jmenovala se Helga.

Co ho zaujalo na povolání kostelníka, se už asi nedozvíme. A přece léta připravoval pro důstojného pana faráře mešní víno, bibli, jeho obřadní roucho, poklekl pokorně a zbožně před oltářem, když šel do určených nádob dolévat posvěcenou vodu, připravoval vonné kadidlo, důstojně vybíral milodary, modlil se.

I tehdy se jmenoval Stephan Rojko.

Bůh mu sliboval ráj po smrti, Hitler ráj na zemi. Snad proto se rozhodl koncem roku 1939 vstoupit do SS.

-

„Tento černý sešit přece poznáváte, obžalovaný?“

Kývne.

„Je to sešit s denním hlášením počtu vězňů Terezínského tábora. Je to sešit, který svědčí také o vašich vraždách. Je to onen pověstný černý sešit, obžalovaný.“

„A jak… jak se vám dostal do rukou?“

„Vy jste přece dobře znal vězně Mirko Charváta?“

„Ano. Pomáhal v kanceláři.“

Soudce kývl na souhlas.

„Vedl také zápisy právě v tomto sešitě. Podle vašich instrukcí. Je to tak?“

Rojko sklopil hlavu. „Ano.“

„Dne 23. dubna 1945 přijel ráno jako obvykle vůz. Jel pro zkažené maso z nucených porážek na terezínská jatka.“

Soudce mluví pomalu, skoro tiše. V soudní síni by bylo slyšet snad i špendlík upadnout.

„Mirko Charvát hodil tento sešit do vozu. Víte jistě sám dobře, co tehdy riskoval. Na sešit už čekal zvěrolékař doktor Nádvorník a poslal jej ihned na předem domluvenou adresu. A tak byl doslova před vašima očima tento sešit zachráněn až po naše dny. A svědčí, obžalovaný! Svědčí!“

-

V Rakousku byl trest smrti zrušen.

Stephan Rojko byl odsouzen k doživotnímu vězeni.

O detektivce kdysi někdo trefně řekl, že je to vlastně šachová partie s lidskými figurami, v níž vždycky černý táhne a bílý dává mat.

V přeneseném smyslu by šlo tohle přirovnání použít i na detektivní partie, které píše a rozehrává život na gigantické šachovnici, jejíž políčka tvoří čáry poledníků a rovnoběžek. V našich třech případech, kdy v koncovce matoval vždycky bílý černého, nebo chcete-li válečného zločince, tomu aspoň tak bylo.

Jenže život se neřídí žádnými pravidly šachové či jiné hry. Když se mu zachce, napíše si třeba detektivku „s otevřeným koncem“. Pachatel je prostě neznámý. Nebo pachatel je znám, ale ne a ne ho vypátrat, jako by se nad ním země slehla. Jako se slehla nad celou řadou nacistických zločinců, po kterých se dodnes marně pátrá. K nejtěžším patří nesporně Hitlerův zástupce v nacistické straně Martin Bormann a osvětimský masový vrah SS-lékař Josef Mengele, jejichž stopy mizí až kdesi v pralesích Jižní Ameriky.

Dobrá, namítnete, jak mohou škodit, když jsou pryč a neodváží se vystoupit veřejně? Tahle námitka by mohla platit, kdyby šlo pouze o jedince. Potíž je v tom, že je jich mnoho: v seznamech dosud stíhaných nacistických zločinců figurují desítky tisíc jmen. A co je horší, mnohem víc je těch, kteří se dnes v západním Německu, stejně jako v celé řadě jiných zemí, pokládají za jejich dědice a následovníky.

Snad ani není v silách lidské spravedlnosti odhalit a potrestat všechny, kdo si to zaslouží.

Jedno však možné je: zabránit, aby fašismus, onen černý na šachovnici světa, znovu opanoval byť jen jedno políčko a zahájil svůj matový útok proti lidstvu. Tím spíše, že v téhle partii může hrát úlohu bílého pěšce každý z nás.

Pěšcem se dává přece také mat!