D. Ekema

Úsměv Eleonory

Ze všech těch významných zámků v Anglii je Hampton Court Paláce nad Temži pravděpodobně ten nejvznešenější, To byla také jedna z příčin, proč noviny tropily z této záležitosti takový rozruch.

Druhou příčinou bylo, že se historie, která zde následuje, odehrála o okurkové sezóně, takže novináři byli rádi, když vedle zpráv o cvičném zápasu proti Austrálii mohli vyrukovat s nějakou senzací.

Ostatně skutečnou stránku věd se čtenáři novin nikdy nedověděli, Přesná zpráva o této části dramatu v Hampton Court leží někde v trezoru na oddělení tajných státních záležitostí, někde v nenápadném, ale přísně střeženém domě v Londýně, v sousedství Regent Parkus

1

Je letní večer na Temži. Lehká přízemní mlha, která teplý srpnový den postupně proměnila v sychravý soumrak, vystupovala z řeky, plazila se po nízkém břehu a pak se mezi pruty rybářů, kterých tam bylo pořídku, valila přes cestu až k nekonečné zdi, jež od řeky zakrývá zámecký park Hampton Court, a tam se zastavila.

Ala opar se plížil i na druhé straně zdi, v parku, a zámek, vlastně miniaturní městečko, se pomaloučku nořilo do tajuplného mlžného jezera. Úplněk postupně zčervenával. Zdálo se, že měsíc a mlha učiní vše, co je v jejich silách, aby četně navštěvované zámecké muzeum proměnily v letohrádek pro „ty, co navěky bloudí nocí“…

V zámku bloumali už jen poslední návštěvníci toho dne, popoháněni jemným nátlakem strážců v policejních uniformách, které už konečně omrzelo vysvětlovat zvědavcům kdejakou maličkost.

Strážce Arthur W. Bell, starý rotmistr z obou světových válek, hrdý na četná vyznamenání, a ačkoli si to nechce přiznat, hrdý i na svou dřevěnou levou nohu, spokojeně kormidloval poslední skupinu Američanů přes kuchyňské nádvoří do Velkého sálu.

„Jde ještě někdo?“ zeptal se ho kolega, který stál u vchodu do Velkého sálu.

„Ne,“ řekl Bell. Ale mýlil se.

Po chodbách bloudili ještě dva lidé: muž a žena. Ona byla nápadně půvabný zjev s dlouhými tmavoplavými vlasy, na nichž se odrážel rusý lesk. Měla na sobě hezkou skotskou sukni s nevšedním vzorkem a mechově zelený pulovr, který jí velmi slušel. Byla si toho vědoma, jak dokazovalo její sebejisté chování.

On zas byl vytáhlý blonďák s pletí do bronzova, což svědčilo o dlouhodobém pobytu na čerstvém vzduchu, jeho sportovní sako z hrubé látky se dobře vyjímalo vedle skotské kravaty. Kostky na kravatě byly totožné s kostkami na dívčině sukni. Kolem nohou se mu plandaly kalhoty barvy khaki, z kterých se už vytratily puky. Boty, právě tak jako kalhoty, byly poněkud ošuntělé, ale přesto mluvily o solidní skotské práci.

„Musíme to už jen tak proběhnout, Enid,“ řekl. „Brzy budou končit a ještě nás tady zavřou.“

„To by bylo napínavé,“ konstatovala Enid. „Třeba potkáme nějaké strašidlo.“

„Na tom něco je. Víš vůbec, kde se potulujeme?“

„Samozřejmě. V Haunted Gallery, v obrazárně, kam chodí pravidelně strašit ubohá Kateřina Howardová. Pořád se ještě pokouší přesvědčit Jindřicha VIII., že byla hodná holčička. Právě tak hodná, jako byl její manžel Jindřich. Na jejím místě bych…“

V tom okamžiku se někde daleko v paláci ozval výkřik. Byl to zoufalý chraptivý zvuk, krátký a vysoký, který pak přešel do jakéhosi úpění.

„Co to bylo, Jetso?“

„Člověk. Pojď se mnou.“

Rychle proběhli obrazárnou, zahnuli za roh a běželi podél uzavřených dveří až na konec galerie. Octli se na průsečíku schodiště a dvou chodeb.

„Tudy,“ rozhodl se Jetso.

Běželi dál přes dva sály, až se dostali k další křižovatce.

„Kam teď?“

„Sem,“ řekla Enid.

Úzká chodba je zavedla do malé komnaty, ložnice některého prince z Walesu. Dívka uchopila Jetsa za ruku, když se na prahu zastavil.

Před pompézní postelí s nebesy ležela nehybná postava muže. Ruce měl napřažené, jako by chtěl něco lapit. Na levé straně zad bylo jeho jednořadové sako zbarveno do červena. Na parketách vedle muže se rozlévalo malé tratoliště krve.

Oba zůstali u prahu nerozhodně stát. Potom Jetso přiskočil k muži a poklekl vedle něho. Spatřil mrtvolně bledou tvář; oční vlčka byla zavřená. Ústa byla rozchlípená a zdálo se, že rty se pohybuji. „Není mrtev.“

Jetso mu opatrně zvedl hlavu. Rty se určitě pohybovaly. Zraněný se pokoušel promluvit. Jetso se k němu ještě více naklonil v naději, že něco uslyšil

„Ro… ro-o-o-h… ah…“

Dál nic. Rty navždy zmlkly. Muž byl mrtev.

„Konec,“ řekl Jetso.

Enid zamrazilo. Jetso vstal a postavil se k ní.

„Musíme přivést pomoc. Ten muž byl zavražděn. Ještě před několika minutami jsme slyšeli jeho výkřik. Vrah nemůže být daleko. Co teď? Máme jít zase zpátky, nebo druhou stranou směrem k hlavní strážnici?“

Problém se vyřešil sám; zazněly blížící se kroky. Byly to kroky nepravidelné, plouhavé, doprovázené ťukáním… jako když někdo našlapuje na dřevěnou nohu.

Dívka se k Jetsovi bezděčně přitiskla.

Uklidňoval ji:

„To bude strážce. Vrah se už určitě nevrátí.“

„Haló, je tam někdo?“ zvolal Jetso co nejhlasitěji.

„Jo. Kdo tu huláká?“ zazněl velitelský tón strážce Arthura W. Bella, starého rotmistra.

„Tady.“

Nepravidelné kroky se teď přibližovaly rychleji. Strážce vstupoval do chodby z Audienčního sálu.

„Hej, co tady ještě děláte? My už dávno zavíráme. Jak jste se sem dostali?“

„Něco se tu stalo, seržante,“ řekl Jetso. Strážcovu hodnost sice neznal, ale oslovení seržant je vždycky dobré. „Trochu jsme se zdrželi a pak jsme slyšeli někoho křičet. Běželi jsme po hlase až sem a našli jsme…“

Odstoupil dozadu, aby strážce mohl nahlédnout do místnosti.

„Pro pána krále,“ řekl Bell. „Co to je?“

„Ten muž tady tak ležel. Před okamžikem ještě žil.“

Strážce si rychle prohlédl tělo ležící na podlaze. Dával pozor, aby se na poloze muže nic nezměnilo. Potom vstal a přistoupil k Enid a Jetsovi. Ostře se podíval z jednoho na druhého:

„Dotkli jste se něčeho?“

„Trochu jsem mu nadzvedl hlavu, nic víc.“

„V pořádku.“

Z levé náprsní kapsy vytáhl strážce pokojů píšťalku. Tři pronikavé hvizdy prořízly ticho paláce. Někde daleko zazněla nepřítomně nejasná ozvěna. Strážce pokojů opět třikrát zahvízdal, tentokrát dlouze. Potom opět třikrát krátce.

„Es-o-es,“ řekla Enid.

Jetso přikývl.

V zámku odpověděla jiná píšťalka, ale velmi zdaleka. Bell opět zahvízdal. Pak odpověděla druhá píšťala.

„Pojďme raději do sousední komnaty,“ navrhl strážce pokojů. „Odtud můžeme přehlédnout celou chodbu.“

Sousední komnata, kdysi šatna některého prince z Walesu, měla ještě jedny dveře. Jimi bylo možné přehlédnout jediným pohledem celou řadu komnat podél východní strany paláce. Zdáli sem spěchaly dvě tmavé postavy.

„Co se děje, Belle?“ zvolal první muž. Oba byli strážci pokojů.

„V komnatě leží nějaký muž. Zdá se, že byl zavražděn. Tato dáma a tenhle pán ho našli.“

Mezitím doběhli další tři strážci pokojů.

„Nikoho do vedlejší komnaty nepouštějte a nehněte se odtud,“ řekl Bell. „Jdu zatelefonovat šéfovi. Pán a paní počkají tady, dokud se nevrátím.“

Kvapně proběhl komnatou, kde ležel mrtvý, a belhal se po chodbě dál. Velkým klíčem otevřel nenápadné dveře služební místnosti. Sňal z vidlice sluchátko a vytočil číslo vedoucího strážců zámeckých pokojů, vrchního inspektora George Williamse.

„Že můžeš být na stará kolena ještě tak hloupý! Bez parku nemá zámek žádnou cenu. Nebo si snad myslíš, že všichni ti lidé sem přicházejí kvůli tomu, že tak rádi koukají na obrazy od celé kopy prachcizích lidí? Chodí sem kvůli parku! Chtějí vidět květiny a živé ploty. Park je hlavní věc. Byl bych velmi rád, kdybys to už jednou uznal…“

Hořce zněla tato slova ze starcových úst. Byl to šéf dohledu nad zámeckým parkem, vrchní inspektor Herbert P. Smith, který v Kanceláři vrchního inspektora George Williamse, šéfa policie Jeho královského Veličenstva v Hampton Court, opět osedlal svého koníčka. Byli to staří válečníci. Znali se již čtyřicet let. Z toho deset let sloužili už tady, Smith v zahradě a Williams v paláci. Nebylo týdne, aby se nepohádali o to, co je vlastně důležitější, zahrada, nebo zámek.

„Ty mi jdeš strašně na nervy, Herberte, a to chceš se mnou spolupracovat?“ řekl Williams a kapesním nožíkem vyškraboval ohromnou, napůl ucpanou dýmku.

„Ty to nechápeš. Jsi hlupák.“

Než mohl Herbert vypálit nějaké slovo na svou obranu, zazvonil telefon.

„Tady vrchní inspektor,“ řekl Williams a po očku pozoroval druhého vrchního inspektora.

„Mluv klidně, Belle, je ti špatně rozumět.“

Williams se otřásl a otočil se na židli. Bella ani jedinkrát nepřerušil, a když se starý rotmistr vypovídal, řekl: „Zůstaň v tom pokoji, Belle. Hned přijdu,“ a pak dodal k Smithovi: „Vražda – v zámku. Zavolám Yard.“

Vytočil 999, číslo pohotovosti…

Někde v ohlašovně mohutného komplexu budov v Londýně, kde sídlí New Scotland Yard, se rozsvítilo červené světélko. Policista se chopil stenografické tužky a nevzrušeně se ohlásil.

Honba za vrahem začala vlastně tehdy, když v ohlašovně Yardu zablikala červená lampička. Ještě než se šedivý George Williams vymluvil, část jeho poselství byla již předána policistovi, který seděl za mikrofonem. Rychlý pohled na velký panel poučil muže, že hlídkový vůz H 7 je nedaleko zámku Hampton Court.

„Haló, volám H 7, volám H 7, zámek Hampton Court, hlavní vchod. V zámku byla spáchána vražda. Konec hlášení.“

V okamžiku, kdy byl vůz zavolán, nastartoval šofér motor. Už byl na cestě k hlavnímu vchodu do zámku, když kapitán jednoho policejního člunu na Temži dostal stejný příkaz. Za tři minuty se k zámku blížilo šest hlídkových vozů a dva hlídkové čluny. Současně dostal službu konající vrchní inspektor CID instrukce od pátracího oddělení. Že vedením vyšetřování byl pověřen právě vrchní Inspektor Joram Jorkins, byla čirá náhoda. Pro Jetsa a Enid to znamenalo, že od začátku budou oni dva mimo podezření. Ostatně to znamenalo mnohem víc, ale to ještě nikdo nevěděl.

Když Williams zavolal pohotovost, spojil se s Jackem Buttsem, mužem, který prodává lístky na zámeckém parkovišti.

„Běž za Huntem, ať zavře všechny brány. Nikdo nesmí ven.“

„V pořádku. Bell mi právě řekl, co se stalo. Všechny ostatní východy jsou už taky zavřeny.“

„Mnoho zdaru. Zůstaň na stráži,“

Williams s povzdechem položil sluchátko a podíval se na svého rivala.

„No, slyšels to, že? Máme šanci, Herberte, že vrah ještě nefrnknul.“

„Poslyš, Georgi, domluvme se, že na dnes večer převezmeš velení. Nasadíš své mládence podél zdi u řeky; já zatím zburcuju lidi ze zahrady, abychom obsadili zbytek parku.“ Oba veteráni vstali a nasadili si čepice.

„Lovu zdar, Herberte.“

„Mnoho štěstí, Georgi.“

Při uzavření mřížových vrat hlavního vchodu nedošlo k žádným incidentům. Starý Hunt, který čtyřicet let ze svých sedmdesáti hlídal u monumentální vstupní brány, zastavil se na slovíčko s policistou 582, když se přiřítil Butts od parkoviště. Konstábl 582 od městské policie přicházel jednou týdně hlídkovat u hlavního vchodu. Se starým Huntem se velmi spřátelil, i když stařík měl nějaké ty své brouky.

Bylo samozřejmé, že policista chtěl být na vnitřní straně mřížových vrat, když slyšel, že se v paláci něco děje.

Hunt rychle zaklapl vrata před chodci a odkřepčil k dvojitým závorám, které na noc uzavíraly vozovku. Konstábl 582 zvedl ruku, takže tři auta, která přijížděla z parkoviště, se zastavila.

„Co se děje, strážmistře?“ ptal se řidič předního vozu – staré černé fordky,

„Jenom malá formalita. Policie se chce návštěvníků na něco zeptat.“

Za fordkou se zastavila světle zelená mercedeska s německou poznávací značkou. Pravé dveře vozu se otevřely. Vystoupil muž v tmavošedém obleku a běžel k východu pro chodce. Nadarmo lomcoval vraty.

„Tak otevřete konečně ty závory?“ volal na Hunta? „Nemám čas tady čekat.“

Když viděl, že to s Huntem nehne, pokrčil rameny a vrátil se k mercedesce. Nastoupil do ní a nakvašeně přibouchl dveře. Plavovlasá slečna, která seděla za volantem, vytočila nahoru levé postranní okénko.

2

„Můžeme si tu zapálit, seržante?“ zeptal se Jetso van Anjum strážce pokojů Arthura W. Bella.

„Kouření je zde přísně zakázáno,“ odpověděl strážce a vylovil z kapsy zapalovač. „Přesto se najdou návštěvníci, kteří kouří, když to nevidíme. Proti tomu nic nezmůžeme, samozřejmě.“

„Také kouříte?“ zeptal se dívky.

Když přitakala, přidržel jí plamínek svého zapalovače. Přitom předstíral, že nevidí balíček cigaret, který mu Jetso přistrčil, a šel k oknu.

Asi za dvacet minut – Enid a Jetso mezitím už vykouřili druhou cigaretu – přispěchala celá velká společnost. Přišli v tomto pořadí: Joram Jorkins, vrchní inspektor vyšetřovacího oddělení, jeho asistent seržant Nivel Green, doktor Craddock a dále skupina fotografů, expertů na otisky prstů a několik policistů. Nakonec přišel George Williams.

Bell zasalutoval.

„Jméno?“ vyjel na něho Jorkins.

„Arthur W. Bell, pane, seržant Jejího Veličenstva, Sedmá lehká brigáda…“

Kolem Jorkinsových úst se mihla stopa úsměvu a velký detektiv nato řekl: „Děkuji vám, seržante, vykonal jste dobrý kus práce.“

Pak k Jetsovi a Enid: „Počkáte na mě, že? Brzy za vámi přijdu.“ Společnost přešla do pokoje, kde ležel mrtvý. Znovu zazářily blesky fotografů.

Jorkins si dal zavolat Jetsa a požádal ho, aby mu přesně popsal, co slyšel a co se potom dělo.

„Jste si absolutně jist, že ten muž ještě něco říkal, než umřel?“

„Absolutně. Znělo to jako ro-o-o-ah…!“

„No, uvidíme… Greene, přijdete také rovnou do Velkého sálu, až budete hotov? Dva policisté zůstanou tady až do vystřídání.“

Pak se opět obrátil k Jetsovi: „Půjdete se mnou? Budeme s vámi muset sepsat protokol.“

Enid vstala, když Jetso a Jorkins došli až k ní.

„Půjdete také se mnou?“ pozval ji Jorkins, který si jí, jak se zdálo, všiml teprve nyní. „Jsem vrchní inspektor Jorkins ze Scotland Yardu.“

Mlčky procházeli nekonečnou řadou pokojů, které byly špatně osvětleny několika elektrickými lampami bez stínítek. V půli této řady bylo slyšet šum hlasů, který zesílil, když se blížili k Velkému sálu.

V sále seděly hloučky lidí na dlouhých lavicích podél zdi a u schodů stála vzrušená skupina. Všichni byli návštěvníky zámku a parku.

Jorkins se zastavil. Šum ustal.

„Dámy a pánové,“ řekl a chviličku posečkal, což mělo v sobě něco teatrálního. „Stalo se tu neštěstí. Policie by si s vámi ráda promluvila. Když budete s námi spolupracovat, jsme za hodinku hotovi.“

Jeden policista otevřel dveře prostorné služební místnosti a Jorkins pokynul Jetsovi a Enid, aby vstoupili dovnitř.

„Posaďte se. Přejete si cigaretu?“

Byla to vysoká místnost, zařízená jako nějaká knihovna: administrace muzea.

„Znáte Harro Vance? Je to můj přítel.“

Proč Jetso tuto nejapnost řekl, nevěděl později ani sám. Možná proto, že se cítil poněkud nepříjemně pod přísným Jorkinsovým zrakem. Snad také doufal, že v této záležitosti nebude Jen svědkem.

„Harro Vance, říkáte?“ odvětil Jorkins a začal se procházet po pokoji s velkýma rukama za zády,

„Ano,“ řekl Jetso, „je to jeden z Schaduwových druhů.“

„Harro Vance je velký všetečka,“ zněl rozvláčný hlas vrchního inspektora.

„Dovoluji si vás upozornit na to, že Harro Vance a já jsme svého času spolupracovali s britskou tajnou službou.“

Jetso se vzrušil. „Jen zavolejte do Cagnes sur Mer, Carlier vám to potvrdí. Určitě dobře znáte jeho telefonní číslo; ostatně mohu vám je dát.“

„Ano, pane Jorkinsi, jen ho zavolejte. Věřím, že Jetso to jen uvítá.“

Zda to způsobily Enidiny oči nebo její skotská sukně, lze těžko zjistit; jisté však je, že se Jorkins usmíval, když si objednal jisté číslo v Cagnes sur Mer.

„Ano, Francii,“ křikl na telefonistku. „Nebo si snad myslíte, že to město leží v Kentu? Toto je státní rozhovor, pilný.“

Za psacím stolem zapadl do nepohodlného křesla a vytáhl si lulku se silně ohlodaným náustkem.

„Dovolte mi, abych si prohlédl vaše pasy,“ řekl vrchní inspektor.

Nejdříve si vzal pas od dívky. –

„Tak vy jste Angličanka, jak vidím. Nebo Skotka?“

„Napůl Angličanka, napůl Skotka,“ odpověděla Enid. „Matka byla Skotka. Bydlím zde u její sestry, lady Macphersonové.“

„To je vdova po generálu Macphersonovi?“

„Přesně tak. Bydlí zde v severním křídle paláce, nedaleko lady Baden Powellové. Matka patřila k rodovému svazku Macleodů a Lewisů.“

„Tak proto ta vaše sukně, samozřejmě. Je to tartan Macleodů?“

„Ano.“

Jorkins se obrátil k Jetsovi.

„Vy nosíte kravatu stejných barev jaké má tato mladá dáma na sukni. Jste spolu zasnoubeni?“

„Lze to tak nazvat.“

Jorkins klidně klábosil dál a občas položil nějakou otázku. Po uplynutí asi dvaceti minut se zdálo, že toho ví dost.

Zařinčel telefon.

„Ano?“ řekl vrchní inspektor. „Ne, slečno, žádný Kenšumer, ale Cagnes sur Mer.“

„Haló, to jsi ty, Vance, jak se pořád máš? Rád bych si promluvil s monsieur Charlesem C. M. Carlierem. Není tam? No, nakonec mi můžeš pomoct sám. Znáš Jetso van Anjuma? Ano? Tak, tak… Zrovna tak důvěryhodný jako ty? No, to mi nic neříká. Ne, nic zvláštního. Malé úmrtíčko. Cosi tady dopadlo nešťastně, myslím si. Tak pozdravuj ode mne Schaduwa. Díky. Na shledanou…“

Jorkins si nacpal lulku.

„Odkdy britské mladé dámy běhají doma s pasem v kapse?“ informoval se jen tak mimochodem.

„Od té doby, co britské mladé dámy mají zahraniční přátele, a od té doby, co ti přátelé zvou mladé dámy s sebou na kontinent,“ odpověděla Enid klidně a kultivovaně, ale chladně. Především chladně.

Jorkins si povzdechl.

„Pane van Anjume, slyšel jsem od Vance, že vás dobře zná a že za vás ručí. To mi úplně stačí. Vidím, že jste žurnalista. Chcete s námi spolupracovat? Tím mám na mysli: nic nepublikovat, o čem bych nevěděl.“

„Ano,“ řekl Jetso, „Ale mohu pak být u výslechů? Koneckonců jsme toho člověka našli my.“

„Já bych to formuloval jinak. V zájmu vyšetřování pokládám za žádoucí, abyste byli přítomni výslechu.“

Někdo zaklepal na dveře. Vstoupil policista. Nesl plochou misku, v níž plavalo několik fotografií.

„Ach, už jsou všechny hotové?“ zeptal se Jorkins.

„Ano, ale nemějte mi to za zlé, pane, ale lidé ve Velkém sále jsou už poněkud netrpěliví… Nemohli byste je už vyslechnout…?“

„Jen ať klidně čekají. Teď jsem silně zaneprázdněn.“

„Dobře, pane.“

Jorkins vytáhl z kapsy pinzetu, z misky naplněné vodou lovil postupně fotografie a pokládal je na psací stůl, za kterým trůnil, Pokynul Jetsovi a Enid, aby se přišli podívat. Byla to smutná kolekce. Série fotografií místnosti, muž uprostřed pokoje, záběry odzadu se zkrvaveným sakem a nakonec jedna fotografie s tváří onoho muže.

„Takhle jste ho našli, že? Viděli jste ho už někdy předtím? Ostatně, byl to jeden z návštěvníků zámku.“

Jetso a Enid si prohlédli tvář na fotografii.

„Ne, nikdy předtím jsem ho neviděla,“ prohlásila Enid, „Zdá se mi, že ten muž nevypadá na Angličana. Není to Němec?“

„Ještě nevím. To nám Green brzy poví.“

Opět někdo zaklepal na dveře, a na Jorkinsovo „dál“ se v nich objevila opřílbená policejní hlava.

„Hlásí se strážmistr Spencer, pane.“

„Vstupte.“

Strážmistr pružnými kroky překročil práh a zasalutoval. Jorkins ho představil Enid a Jetsovi a dodal: „To oni našli toho muže. Pan van Anjum kdysi patřil do naší branže; teď s námi spolupracuje.“

Spencer hlásil, že celý park byl obsazen policisty, zámeckou stráží a ostatním personálem. Návštěvníci zámku jsou ve Velkém sále. Park byl prohledán psy, takže není možné, aby se ještě někdo někde schovával. Stálí obyvatelé zámku, strážci pokojů a personál bydlí v různých přístavcích. Část hlavní budovy je zařízena pro „korunní hosty“, většinou pro vdovy po důstojnících anebo vůbec pro vdovy po zasloužilých mužích. Tyto dámy byly také vyslechnuty. Nevšimly si ničeho, co by stálo za hlášení. Byly trochu vyvedeny z konceptu, když uviděly všechny ty policisty v parku. Jedna z dam, jistá lady Macphersonová, se ptala, zda její neteř byla také na zámku.

„Okamžik,“ přerušil Jorkins Spencerovo hlášení. „Slečno Staffordová, má vaše tetička telefon? Uklidněte ji. Ale neříkejte, co se stalo. Naznačte jí pouze tolik, že prozatím ještě nepůjdete domů.“

„Je hezké, že na to myslíte,“ řekla Enid a mile se podívala na Jorkinse, který ten pohled zřejmě těžce snášel, protože velkým pravým ukazovákem si vjel za límec, jako by mu byl najednou těsný.

„Jen pokračujte, pane, mluvte dál, život je krátký.“

„Dál už nemám co hlásit,“ uzavřel Spencer, „lidé ve vedlejším sále jsou už poněkud netrpěliví,“

Enid mezitím telefonicky uklidnila tetičku.

Opět někdo zaklepal na dveře a vstoupil detektiv seržant Green s kufříkem v ruce, následován ještě jedním policistou. Jorkins ho představil svým hostům a stručně se zeptal: „No?“

„Moc stop není,“ odpověděl Green. „Ten muž je Holanďan. Nenašli jsme žádnou náprsní tašku, zato nějaký notýsek. Na podšívce saka má holandskou značku a v kapse lístky do biografu. Všude plno otisků prstů. Komnatu jsme úplně prokutali. Doktor Craddock zavolá z nemocnice, jakmile skončí vyšetření.“

Mezitím Jorkins opět položil fotografie do misky s vodou.

„Tak tedy Holanďan,“ řekl. „Spencere, nepožádal byste návštěvníky, aby šli jeden za druhým k pultům, kde se prodávají pohlednice? Ať tam napíšou na papírek svá jména. Pověřte jednoho muže, aby je roztřídil podle zemí. Až to bude hotové, mohou lidé z Holandska přijít první na řadu. Podíváme se jim na zoubek.“

Green vyndal obsah kufříku a rozložil ho po stole. Byla tam peněženka, pouzdro na doutníky, kapesní nožík, kapesní nůžky, kroužek s klíči, plnicí pero, tužka, zapalovač, brýle proti slunci, na nichž jedno sklo bylo rozbité a druhé scházelo, a byl tam i černý notýsek.

Jorkins se podíval do notýsku.

„Tady máte, pane van Anjume, co když z toho něco vyčmucháte. Vy znáte tu řeč. Naklepejte nám překlad čtyřmo na téhle staré kraksně. Myslím, že ho budeme potřebovat.“

Na pokyn vrchního inspektora sledovali Green a Spencer svého šéfa do Velkého sálu. Šum se utišil, když se Jorkins ujal slova, aby organizoval „třídění“.

Enid usedla za starý psací stroj. V zásuvce psacího stolu našla kancelářský, průklepový a uhlový papír.

„Napíšeš mi to pětkrát?“ zeptal se Jetso.

„S tím jsem počítala. Znám tě. Jen už diktuj…“

„Jméno: Roelof Zuydema, narozen 2. srpna 1914 v Ter Apelu, Groningen, Holandsko. Náboženství: helvetské. Adresa: Ter Apel, Achterglop č. C 16, červeně: adresa zaměstnavatele…“

„Počkej, Jetso, musí tam být náboženství? Zdá se mi to poněkud bezvýznamné.“

„Nezapomeň, miláčku, že u nás je to velmi důležité. Může nám to mnoho, možná všechno vysvětlit. Piš dál: adresa zaměstnavatele…“

Takto Jetso list za listem vypisoval z notýsku všechny údaje. Diktoval všechna jména, která se vyskytovala pod titulem „adresy“ a pod názvem „výroční dny“, a u 5. září našel jméno: „Albert Zuydema“; pravděpodobně šlo o jméno nějakého člena rodiny oběti. Poznámky o osobních záležitostech nepřinesly nic zvláštního.

„Pětadvacátého srpna dovolená…“ diktoval Jetso.

„Chudák,“ řekla dívka, „a za tři dny je po smrti…“

Zazvonil telefon. Jetso zvedl sluchátko.

„Tady van Anjum z Yardu,“ řekl a zamrkal na Enid.

„Tady doktor Craddock. Mohl bych mluvit s vrchním Inspektorem Jorkinsem?“

„Hned ho zavolám.“

Jetso požádal policistu, který stál za dveřmi, aby zavolal Jorkinse. Vrchní inspektor právě uklidňoval u obchodu s pohlednicemi dav čekajících.

„Ano, Docku, co si o tom myslíš?“ ptal se Jorkins. Telefonní sluchátko div že úplně nezmizelo v jeho velké levačce.

Jetso, který viděl, že v notýsku už neobjeví žádné další důležité údaje, řekl Enid: „To je všechno.“

Vytáhla všech pět archů papíru ze stroje a podala mu je. Jetso si jeden exemplář šikovně čtyřikrát přeložil a schoval do náprsní tašky.

Jorkinsovi to neušlo. Usmál se.

Lékařův hlas zapraskal v telefonu.

„Tak,“ řekl Jorkins, „zkrátka levačkou… to může být stopa. Je možné, že ten muž křičel po bodné ráně? Už určitě nemohl utíkat, že. Aha. No, zítra od tebe dostanu oficiální hlášení.“

Jorkins si něco rychle zapisoval do poznámkového bloku.

„Jsou ještě nějaké důležité stopy?“ zeptal se Jetso.

„Není jich příliš mnoho. Muž byl zavražděn čtyřmi bodnými ranami do srdce. Dvě z nich byly smrtelné. Zbraní byla pravděpodobně dýka. Nebyla příliš dlouhá, ale velmi tenká, se špičkou ostrou jako břitva. Asi stilet. Vrah pravděpodobně bodl levou rukou, čili je levák.“

Po zaklepání vstoupilo několik policistů. Jeden z nich přinesl aktovku, druhý přenosný psací stroj a balík papíru. Třetí s sebou vláčel kufr.

„Aha,“ řekl Jorkins, „je tu stenograf a magnetofon.“

Jetso a Enid se zájmem přihlíželi, jak muž s magnetofonem uložil aparát do knihovny a před ni přitáhl psací stůl, takže aparát nebylo vidět. Do zástrčky vsunul dlouhou šňůru a jinou šňůru s mikrofonem na konci rovněž ukryl, aby za Jorkinsovým psacím stolem nebyla vidět.

„Vždycky šikovně,“ dodal na vysvětlenou. „Lidé jsou na stenografa zvyklí, ale magnetofon je poněkud znervózní, proto ho postavíme tak, aby nebyl na očích.“

„Snad bude lepší, když půjdeme do vedlejší místnosti,“ navrhl Jetso. „Je mi milejší, když mě lidé nevidí a já je mám hezky na očích. Můžeme váš psací stůl ještě o něco pootočit, aby museli sedět obličejem přímo proti dveřím?“

„Dobrá, proveďte to,“ řekl Jorkins. „Začneme sHolanďany. Vy si zajisté sem tam uděláte nějakou poznámku. Přijde to vhod, protože si někteří z nich určitě budou vypomáhat mateřštinou.“

Jetso a Enid zaujali postavení ve vedlejším pokoji za malým psacím stolem. Zhasli světlo, takže z první místnosti je nebylo vidět. Pili z poháru čaj, který jim poslal starostlivý vrchní inspektor George Williams po jednom ze svých strážců.

„Co asi ten chudák chtěl říct…?“ přemýšlela Enid nahlas. „Tys tomu rozuměl jako ,roah…‘ Existuje nějaké holandské slovo, které začíná na roah?“

„Ne, takové slovo neznám. Ale je zřejmé, že ten muž se pokoušel vyslovit jméno svého vraha. Pokud ovšem to jméno znal. Mohlo to být: Roda… nebo Roza…? Byla poslední část skutečně aah? Možná že to bylo pouze ,Ro…‘ Je celá kupa jmen, která začínají na Ro… Příjmení jako Rodenhuis, Rozema, Roorda, Roël, Rosier, Rovers…“

Ve vedlejším pokoji zazněl Jorkinsův hlas: „Vy, pane, skutečně mluvíte docela dobře anglicky. Jste opravdu Holanďan?“

„Jistě, pane,“ řekl vysoký a vzrušený hlas, „jistě, čímž chci říct, že učiním vše, co je v mých silách, pane…“

„Jak se jmenujete?“

„Roovers.“

Enid hluboce zaryla nehty do Jetsova zápěstí, když uslyšela toto jméno. I Jetso měl pocit, jako by ho někdo studenou rukou zdola nahoru pohladil po páteři.

3

Jakmile Jetso zaslechl jméno Roovers, opatrně vstal a nahlédl do místnosti škvírou ve dveřích. Proti Jorkinsovi seděl poměrně velký, obtloustlý muž s vodnatýma očima, baculatými tvářemi a měkkými rty. Měl na sobě elegantní tmavošedý oblek.

„Roovers,“ opakoval muž. „Jacob Roovers; říkají mi Joop, ale já se jmenuju Jacob. Ostatně to stojí i v mém pase, který jste mi dosud nevrátili.“

„Dostanete ho brzy, jen si nedělejte starosti.“

Jorkins vstal a šel k nádobě s fotografiemi, která stála na stole, za nímž seděl stenograf a pilně psal. Jorkins vylovil z vody nejhořejší fotografii, záběr hlavy zavražděného, a nastavil ji Rooversovi.

„Znáte toho člověka?“

Roovers si levou rukou reflexívně sáhl na horní ret.

„Ta tvář mi nic neříká.“

„Je to váš krajan. Jmenuje se Zuydema.“

„Zuydema?“

„Ano. Dnes odpoledne byl zavražděn.“

„Zavražděn? To přece…“

„Jen pokračujte…“

„Nic jsem neříkal.“

„Říkal jste: to přece…“

Muž si otřel čelo.

„Já… nesmíte mi to zazlívat, pane…“ zakoktal, „poněkud jsem se vylekal. Kdo ho zavraždil?“

„Otázky tu kladu já, a ne vy.“

Jorkins dal fotografii zpátky do misky a sedl si naproti muži. Podíval se na hodinky a řekl: „Tak, teď je tři čtvrti na osm. Dnes je osmadvacátého srpna. Jmenuji se Jorkins, vrchní inspektor z New Scotland Yardu. A vy jste Jacob Roovers. Co jste dělal dnes po páté hodině odpolední? Kde jste se v té době zdržoval?“

„Byl jsem zde, v parku.“

„Sám?“

„Ano.“

„Pane Rooversi, než vám položím několik otázek, chci vás upozornit, že mi nemusíte odpovídat, když nechcete. Co řeknete, bude zaznamenáno a může být použito jako svědectví proti vám.“

Muž vyskočil a couval směrem ke dveřím. Tam stál rozkročmo policista.

„Co tím myslíte?“ zakoktal Roovers. „Proč to říkáte? To znamená, že mě podezíráte z vraždy. Já jsem to neudělal. Nemůžete mě obviňovat.“

Opět si sedl na židli a začal vzlykat.

„Zdá se mi to trošku nesportovní,“ zašeptala Enid Jetsovi do ucha.

„Jen počkej, jak to bude pokračovat,“ odpověděl šeptem.

Jorkins vstal. Přistoupil ke vzlykajícímu muži a poklepal mu na ramena.

„No tak, no tak, pane Rooversi, vzmužte se. Vy jste jedním z těch, kdo mi třeba může poskytnout nějakou informaci. Nikoho neobviňuju, já jen prosím o informace.“

Policistovi přede dveřmi řekl: „Buďte tak hodný a přineste od pana Michela Browna sklenici vody, ano?“

Jorkins si opět sedl a přiložil oheň k nacpanému tabáku ve své ohlodané lulce. Vyfoukl velká mračna kouře směrem ke stropu.

Policista se vrátil s malým táckem, na němž stála sklenice vody.

„Postavte to, konstáble,“ řekl Jorkins. „Napijte se trochu, pane Rooversi. Udělá vám to dobře.“

Roovers, jenž byl zaměstnán tím, že si velkým kapesníkem osoušel oči, vzal sklenku a hltavými doušky ji vypil do půlky,

„Děkuji vám,“ řekl, když sklenici vrátil na podnos. Policista vzápětí tácek zvedl a odspěchal s ním pryč.

„Jo,“ řekl Jorkins, „naplňte ji znova, konstáble…“

Roovers, nyní už klidnější, vyprávěl, že je se svou paní v Anglii na dovolené. Manželský pár se ubytoval v malém hotýlku Černá liška v předměstí Hamptonu, vzdáleném několik kilometrů od zámku. Toto odpoledne, asi tak kolem půl páté, přijel sám autobusem do zámku Hampton Court. Do parku se dostal přes Lví bránu, boční vchod, který je po obou stranách chráněn dvěma pískovcovými lvy. Podél východního průčelí zámku šel do nádherných zahrad na břehu Temže a pak ještě jednou prošel palácem. Včera tu byl také, se svou ženou.

Kolem půl sedmé se odebral do samoobslužné restaurace, která stojí na půl cestě mezi zámkem a Lví bránou. Tam si vzal podnos a šel podél dlouhého pultu, tu a tam si něco vybral, takže pokladní vyťukala na pokladně celé lejstro.

„Už tam bylo moc hostů,“ pokračoval Roovers ve svém vyprávění. „Pak přišel nějaký mužský a otevřel pokladnu. Dal jsem se s ním do řeči a docela hezky jsme si popovídali.“

„O čempak jste si tak povídali?“ chtěl vědět Jorkins.

„Vyprávěl jsem mu, že u nás ještě není mnoho restaurací se samoobsluhou. A on zas mi říkal, že si tuto restauraci pronajal. Ještě jsme spolu hovořili, když tam vstoupil jeden policista se strážcem pokojů a vyzvali nás, abychom se dostavili do Velkého sálu. Odešel jsem pak s ostatními hosty. Ten člověk z restaurace přišel později také.“

„Konstáble,“ ozval se Jorkins, „vyřiďte, že prosím, aby vedoucí strážců pokojů pan Williams přišel dovnitř.“

„Pane Williamsi,“ zeptal se pak starého veterána, který vzápětí vstoupil, „je zde přítomen i vedoucí restaurace?“

„Lumb? Jo, ten je tady. Mám ho přivést?“

„Byl bych rád.“

O něco později se Williams vrátil ve společnosti malého a pohyblivého človíčka.

„To je Lumb, pane,“ hlásil Williams.

Jorkins se představil, ukázal na Rooverse a zeptal se ho:

„Viděl jste už někdy tohoto pána?“

Lumb se podíval na Rooverse a přisvědčil.

„Ano. Jedl u nás. Hned mi byl nápadný, protože si vzal na tácek rovnou tři pudinky. Trochu jsme si pak ještě povídali, pokud se dobře pamatuju, Neříkal jste, že máte taky restauraci, pane?“

„Ne,“ odpověděl rychle Roovers, kterému byla tato otázka položena, „nic takového jsem neříkal.“

„Opravdu ne? Pak se určitě mýlím.“

„Jak dlouho zůstal tento pán ve vaší restauraci?“ zeptal se Jorkins.

„Odešel současně s ostatními hosty, když přišli policisté a požádali je, aby se dostavili do Velkého sálu v zámku.“

„V kolik hodin přišel?“

„Bylo asi půl sedmé.“

Lumb byl s poděkováním poslán zpět do Velkého sálu.

„Říkal jste přece, že obchodujete se zemědělskými traktory, ne?“ navázal Jorkins opět nit výslechu. „Jak přišel ten člověk na to, že jste jeho kolega?“

„Možná že jsem se poněkud špatně vyjádřil. Tak dobře anglicky zas neumím…“

„Ano, tak se to mohlo stát,“ poznamenal Jorkins, který byl najednou velmi krotký a přátelský. „Vemte si cigaretu, potom rychle naklepeme vaše prohlášení a vy to podepíšete. Budu to diktovat do stroje. Kdybyste s něčím nesouhlasil, ozvěte se. Klidně mě přerušte, když to budete pokládat za nutné.“

Policista už seděl za přenosným psacím strojem, připraven na diktát. Bylo to pouze krátké prohlášení. Když bylo naklepáno prvních deset řádek, přišel někdo ze skupiny daktyloskopie a přinesl druhou misku s fotografiemi. Jorkins převzal misku a šel s ní ke stolu v druhém rohu prostorné místnosti. Něco si s expertem šeptali.

Jorkins se vrátil a zapadl do lenošky.

„Ah, kde jsme to jen přestali? Aha, pište… Když jsem Jacobovi Rooversovi ukázal fotografii, čárka, snímek hlavy Roela Zuydemy, čárka, a zeptal jsem se ho, čárka, zda tohoto muže na fotografii někdy viděl, čárka, Jacob Roovers odpověděl… Máte to?“

Vrchní inspektor vstal a podruhé vylovil tu fotografii z misky.

„Byla to tahle fotka, pane Rooversi, a trváte na tom, že tohoto muže neznáte?“

„Ne, toho muže opravdu neznám,“ řekl Roovers. „Vezmete si cigaretu ode mne, pane vrchní inspektore? Už jsem vykouřil dvě vaše.“

„Velmi rád. Vidím, že jste fajnšmekr. Ťukejte, konstáble, uvozovky, ne, čárka, toho muže opravdu neznám. Tečka. Nikdy předtím jsem ho neviděl. Tečka. Uvozovky. Bylo to tak, pane Rooversi?“

„Jistě, jistě.“

„No, tak už toho necháme. Ukažte, konstáble. Tady, pane Rooversi, přečtěte si tenhle průklep. Je-li to v pořádku, podepište to…“

Rooversovy prsty se chvěly, takže si ten tenký aršík papíru raději položil na psací stůl před sebe a přečetl si ho s velkou pozorností.

„Jo, souhlasí.“

„Dobře. Tak to podepište.“

„Kopie taky?“

„Můžete, ale nemusíte.“

Roovers vytáhl drahocenné kuličkové pero a pětkrát se vlastnoručně podepsal. Psal poněkud titěrnou škrábaninou, tenounce a nepravidelně.

„Tak,“ řekl s ulehčením, „tady to prosím máte, pane vrchní inspektore.“

Jorkins mlčky převzal archy papíru, otevřel zásuvku psacího stolu a nonšalantně Je tam hodil. Až zbytečně tvrdým klapnutím zásuvku zabouchl.

„Pane Rooversi, právě teď jste podepsal svůj rozsudek smrti. Na brýlích proti slunci, které měl mrtvý, jsou vaše otisky prstů“.

4

Joop Roovers splaskl jako pudink, za jaký by se styděla i žačka prvního ročníku rodinné školy. Muž zpopelavěl ve tváři a nespouštěl oči z Jorkinse.

„Jak… jak… jak to můžete tvrdit?“ vykoktal ze sebe.

Jorkins mlčel.

Tlumený šum lidských hlasů nebylo skoro slyšet v tichu, které padlo na výslechárnu. Jorkins mlčel a v místnosti viselo hrozivé ticho. Všichni přítomní se na Rooverse dívali chladnýma a nezúčastněnýma očima. Roovers hleděl z jednoho na druhého.

„Neřekl jsem před chvíli pravdu,“ začal úpěnlivým hlasem. „Znal jsem Zuydemu velmi dobře. Já jsem ho ale nezabil, to vám mohu přísahat. Ještě dnes jsem s ním mluvil, Proto jsem se tak polekal, když jste mi vyprávěli, že byl…?“

Na místnost opět padlo ticho. Nakonec to byl Jorkins, který to ticho přerušil.

„Žádám od vás jen tolik, abyste mi řekl všechno, co by pomohlo tuto vraždu vyjasnit,“ řekl teď už chladně. „Všelijakým překrucováním se sám uvádíte do podezření. Jakpak můžu vědět, že mluvíte pravdu, když se jen vytáčíte?“

Koktavě a se zadrháváním se z muže nakonec vysoukala jakási více méně věrohodná historka. Zdálo se, že ztratil veškerou energii.

Vyprávěl, že za války byl členem nacionálně socialistického hnutí a že byl u nacistické domobrany, Landwachtu. Ve čtyřiačtyřicátém roce v hrdinné funkci landwachťáka dal zavřít Zuydemu, protože ho podezříval z ilegální činnosti. Ještě s dvěma domobranci ho tenkrát předal policejní kanceláři ve Winschotenu. Ostatně Roel Zuydema tam dlouho neseděl. Ještě tu noc ho osvobodili jeho kamarádi z odboje a jeden policista, který té noci přešel do ilegality. Roovers se se Zuydemou setkal až po osvobození. Tehdy se role obrátily. Roovers byl internován v táboře na mořském pobřeží severně od Groningenu a Zuydema se stal pracovníkem politické zpravodajské služby.

„Možná že mi to nebudete věřit, ale po válce jsem šel do sebe,“ řekl Roovers, „Měl na tom zásluhu především Zuydema. Několikrát mě vzal k výslechu, ale nikdy mi nepředhazoval, že jsem ho kdysi zatkl, jen poprvé. Ono to bylo totiž taky jen jedinkrát, co jsem jako landwachťák někoho chytil. Moc jsem se bál, než abych spolupracoval. A Zuydema mi řekl: „Zapomněl jsem už, že jste mě jednou vydal hrdlořezům. Já jsem se z toho tenkrát dostal a vy už jste víckrát nic takového neudělal, to vím. Nebál jsem se, když jste mě přivedl do Winschotenu, protože jsem bojoval za správnou věc, a vy ne.“ Tohle prohlásil Zuydema, Nikdy jsem na to nezapomněl.“

„Pokračujte,“ řekl Jorkins, když Roovers mlčel, „Odseděl jsem si svůj trest v Norgu a později v Groningenu. Pak jsem se opět vrátil do Ter Apelu, kde měl můj otec obchod. Se Zuydemou jsem se už nesetkal, až teprve před třemi dny na parníku, který jezdí mezi Ostende a Doverem. Choval se ke mně přátelsky. Řekl jsem mu, že mu vděčím za mnoho věcí, a on se mě snažil povzbudit, po všech těch strastech prvních poválečných měsíců. Věděl, že se pár dní zdržíme v Hamptonu, a řekl, že nás zde možná navštíví. Přišel dnes odpoledne. Obědvali jsme spolu ve třech v našem hotelu. Potom jsem s ním šel do města a později jsme se vypravili na zámek. Pak Zuydema řekl, že se chce do zámku ještě vrátit, abych na něho počkal v restauraci. Bylo asi čtvrt nebo půl sedmé. Čekal jsem na něho, ale vůbec jsem se ho nedočkal. Když jste mi před chvílí ukázal jeho fotografii, bylo mi jasné, že je mrtev. Proto jsem se tak lekl. A především proto, že celé odpoledne jsem byl s ním a že jsem ho znal. Nedovedu pochopit, že by ho někdo mohl zabít. Byl to tak vážný a klidný člověk a přitom idealista.“

„Čím vysvětlíte, že na jeho brýlích proti slunci jsou vaše otisky?“ zeptal se Jorkins ostře.

„To nedovedu pochopit. Anebo snad přece: mohlo se to stát takhle: vzpomínám, že jsme šli nahoru po schodech, které vedou do staré kuchyně, do tudorské kuchyně. Zuydema se napůl otočil. Tak trošku jsem o něho zavadil a pravou rukou jsem se dotkl něčeho studeného na jeho prsou. Nemohly to být právě brýle proti slunci? Nosil je, když nechodil venku, v náprsní kapsičce saka.“

„No, prozatím toho vím dost,“ řekl Jorkins, „ale možná že se brzy zase na něco zeptám. Zatím ještě tohle: proč jste se nesháněl po Zuydemovi, když jste ho neviděl ve Velkém sále?“

„Všude jsem ho hledal mezi lidmi, kteří tam byli. Myslel jsem, že ještě přijde.“

„Tak,“ řekl Jorkins.

Jednomu z policistů nařídil, aby Rooverse převedl do odděleného pokoje a aby ho tam hlídal.

„Tudy,“ řekl policista a Roovers plouhavými kroky, s mátožně skloněnou hlavou opustil místnost.

Dveře se za dvojici ještě ani nezavřely, Když Enid přistoupila k Jorkinsovi.

„Přímo hořím zvědavostí. Smím se vás na něco zeptat?“

„Vím, na co se chcete ptát,“ řekl bodře Jorkins.– „Mám vám vyprávět, jak probíhal tento výslech. Venku, ve Velkém sále, mi řekli, že jediný Holanďan, který tam je, se jmenuje Roovers. Myslel jsem na to, co umírající řekl. Ro… ah… To ah, s tím si neumím poradit, ale to ro… s takovým klokotavým r, jak to vyslovují jen Holanďané, ukazuje na jméno. Van Anjum, který dobře mluví anglicky, řekl to ,ro‘ při tom Ro-ah s tvrdým, klokotavým r. A ten Roovers ztratil nervy, toho jsem si všiml hned v sále. Když jsem mu podržel pod nosem fotografie, jako by svou roli dohrál. To se pak ještě zhoršilo, když jsem mu řekl: ,Tak, teď je tři čtvrti na osm. Dnes je osmadvacátého srpna…‘“

„Proč to tak zabralo?“ zeptal se Jetso.

„Zcela jednoduše: byl zapojen magneťák. Vždycky je to ohromná kontrola. Tím, že se zachytí datum a hodina, může člověk později přesně zjistit, kde a kdy a s kým jste mluvili. Je to kontrola navíc, dá se říct. Ale dobrá. Když jsem mu řekl, že nemusí odpovídat na otázky, které mu budu klást, spekuloval jsem s tím, že určitě bude vědět, že jsme povinni tohle říkat… tomu, na koho máme podezření. Ve své nervozitě zapomněl, že jsem mu neřekl, že ho podezírám z vraždy. Proto byl pak houževnatější, než jsem předpokládal, lhal ještě i po tom, co se vnitřně zhroutil. Bylo dobré, že to s tou sklenicí vody neprokoukl.“

„Přišel jsem na to, když jsem viděl, že policista sklenici ihned zase odnáší,“ řekl Jetso. „Dal pozor, aby se sklenice ani nedotkl. A když přinesl vodu podruhé, byla to už jiná sklenice, že?“

„Máte postřeh,“ pochválil ho otcovsky Jorkins,

„O čem se tu vlastně bavíte?“ zeptala se Enid.

„Jak jsme od něho získali nádherné otisky prstů,“ vysvětloval Jorkins a pokračoval: „Michel Brown je vzadu ze sklenice bleskurychle sňal a porovnal je s otisky, které se našly v pokoji mrtvého a na jeho věcech. Rooversův otisk přesně souhlasil s částí otisku na střepině rozbitého sklíčka od brýlí proti slunci, která byla ještě v obrubě. Když se pak daly dohromady všechny kousky, které se našly na podlaze pod tělem mrtvého, byla identita otisků dokonalá. Mezitím Roovers vyprávěl svou bajku, ve které je ostatně výborné alibi. Ten chlápek Lumb prohlašuje, že ho viděl ve své restauraci právě v době, kdy byla spáchána vražda. Vy jste ten výkřik zaslechli právě před sedmou hodinou. Přesto jsem si myslel, že bude o celé věci vědět víc, proto ten ,křížový výslech’.“

„Tu sklenici s vodou zvedl pravou rukou, že?“ řekl Jetso. „To znamená, že otisk na brýlích bude také od prstu pravé ruky.“

„Ale vrah byl přece levák,“ řekla Enid. „Roovers si sáhl na rty levačkou, když poprvé spatřil fotografie. To jsem jasně viděla.“

„Také že Roovers levák je, podle mého názoru,“ řekl Jorkins, „viděl jsem to podle způsobu, jak si bral cigarety a jak mi je později nabízel a zapaloval.“

„Tak kdo je vlastně vrahem?“

„To kdybychom věděli, slečno Staffordová. Zavolám teď strážnici v Hamptonu, aby poslali jednoho maníka k paní Rooversové.“

Ostatní výslechy nepřinesly žádné styčné body. Po Rooversovi přišli na řadu angličtí návštěvníci zámku. Buď to byli obyvatelé Velkého Londýna, nebo turisté, kteří tudy projížděli.

Manželé Sharretovi byli ubytováni v hotelu Mitre, přímo naproti hlavnímu vchodu paláce. Manželé Cowieovi byli na dovolené s autem a s přívěsným vozem a byli ubytováni v kempinku, kde rozbil svůj stan i Jetso. Mrs Cowieová ho znala od vidění; dnes ráno se ještě na něho přátelsky usmívala, když se svou modrošedou anglií vyjížděl z tábora. Jetso nechápal, že se tato neobyčejně hezká žena provdala za malého mužíčka, který se podobal fretce, měl nepříjemný hlas a nafoukané způsoby.

Dále byly vyslýchány dvě mladé, čarokrásné ženy z Indie. Svýma nádhernýma velkýma očima cudně hleděly na Jorkinse, který očividně proti jejich pohledům nic nesvedl. V paláci nebyly, pouze v zahradách, a nakonec ještě v oranžérii královny Anny, kde visí proslulé Mantegnovy kartóny, představující Césarův triumf.

Dvě letité dámy z Nového Zélandu, vybavené velkými rohovými brýlemi a velkými masivními kabelami přes rameno, byly velmi zvědavé. Jorkins jejich otázky zarazil sice velmi zdvořile, ale neúprosně.

Přišlo osm francouzských dívek z penzionátu a jedna po druhé zasedly na židli pro vyslýchané a na závěr s francouzskou záplavou slov si tam sedla přátelsky se usmívající jeptiška, vedoucí této výpravy.

Právě když Jorkins byl hotov i s belgickou skupinou, pozůstávající z jedné dívky a dvou mladíků, všichni tři v nápadných volných košilích a přiléhavých texaskách, vstoupil policista.

Hlásil, že všechny údaje o Roelovi Zuydemovi byly předány dokumentačnímu oddělení, a to se ihned spojilo s holandským velvyslanectvím a s Interpolem, aby získalo o mrtvém co nejvíc údajů.

A tak se stalo, že dálnopis začal vyťukávat nejen v kanceláři anglické policie, ale že o chvíli později i telefonistka policejní služebny v Groningenu vzhlédla od vyšívání, aby se podívala, jaká to přišla zpráva. Plavovlasá Anneke přečetla sotva tři řádky zprávy, když zabalila své háčkování a zašeptala: „Tohle musím říct komisaři…“

Ještě dříve než zpráva zaplnila nekonečný dálnopisný kotouč, považoval komisař za nutné zavolat si do dálnopisné komory detektiva Klaase Flietingu.

„Existuje nějaký Albert Zuydema a má telefon,“ sdělila Anneke, když jako šílená zalistovala v telefonním seznamu. „Mám ho zavolat, komisaři?“

„Momentálně ne. Zavolám sám, jakmile to bude nutné.“

„Tady Gertička Zuydemová. Tatínek není doma…“ řekl ospalý hlásek na druhé straně drátu.

„Ach tak, holčičko, a přijde tatínek brzy domů?“

„Tatínek a maminka přijdou moc pozdě, protože šli k babičce.“

Komisař kladl otázky s velkou trpělivostí, takže nakonec se od malé Gertičky dověděl jméno a adresu příslušné babičky. Detektiv Klaas Flietinga se vydal po stopě.

V okamžiku, kdy v pouťovém rámusu na Velkém tržišti v Groningenu zahřměly první rány ohňostroje, Kterými se každý rok uzavírají oslavy osvobození, Albert Zuydema, který byl strýcem Roela Zuydemy, se dověděl, co se odehrálo kdesi daleko v srdci Anglie. Ještě před tím, než ohňostroj skončil, zavolal KLM, aby si zamluvil místenku do prvního letadla, které příští ráno odlétalo do Londýna.

Byla to náhoda, že toho večera měl na sobě nedělní šaty, protože jeho matka, která oslavovala narozeniny současně s oslavami „osmadvacátníků“, na tom obzvlášť trvala. Zuydemova starostlivá žena zas považovala za nutné, aby si její muž vzal na cestu do Anglie své nejlepší šaty, a tím se stalo, že později našel v levé náprsní kapse saka dopis, který večer před odjezdem roztržitě strčil do kapsy, aniž se podíval, od koho je.

Byl to letecký dopis s anglickým poštovním razítkem, vzadu bylo napsáno: „Roel Zuydema, poste restante, Hampton Court, Anglie.“

5

„Jsme už konečně hotovi?“ zeptal se Jorkins policisty u dveří.

„Ještě je tam várka šesti Američanů, sire, a tři Němci. Američané jsou už pořádně netrpěliví. Říkají, jestli bychom je nemohli pustit,“

„Jen ať si počkají, třeba právě oni nám mohou pomoct. Teď zavolejte Němce. Američany necháme naposled.“

„Pak je tady na řadě jedna německá slečna,“ ohlásil policista.

Ona světlovlasá a pěstěná mladá žena se jmenovala Ilselose Paderdingenová a práh výslechárny překročila velmi sebevědomě. Jak se ukázalo, i ona tábořila v Kempinku u Temže. Byla na dovolené se svým přítelem Willi Lankem, mužem, který byl vpuštěn hned po ní.

„Kde jsem jen toho chlapa viděl…?“ bručel si Jetso?

„Vždyť je přece na tvém tábořišti,“ zašeptala Enid.

„Ano, ale tam jsem se s ním ještě nikdy nesetkal. A s tou blondýnkou taky ne. Kempink je totiž dost velký.“

Jorkins byl s tímto mužem brzy hotov. Když řekl: „Děkuji vám, pane Lanku, prozatím mi to stačí,“ zůstal Němec sedět a z vínově červené kravaty si vytáhl imaginární vlákénko. Byla to drahá kravata, která se velmi hezky vyjímala proti jeho tmavošedému obleku.

„Můžete mi přesně říct, co se tu všechno semlelo, pane vrchní inspektore?“ zeptal se.

„Lituji, ale obávám se, že to dost dobře nejde, pane Lanku. Sami také zdaleka ještě všechno nevíme, jen klidně jděte. Venku čekají další.“

Muž se obřadně uklonil a odešel.

Jak se ukázalo, dva z amerických turistů také tábořili u Temže; jeden Američan, který se marně pokoušel demonstrovat svou mužnou důstojnost černým plnovousem, se zas cítil uražen, když se ho Jorkins zeptal, zda také táboří.

„Ne, pane, co si to myslíte. Jsem ubytován v Londýně, v hotelu Norfolk.“

„Ach,“ řekl Jorkins uštěpačně, „to je ten hotýlek v ulici Surrey; znám ho moc dobře. Je to dobrý podnik, ačkoliv velmi laciný.“

Američan zrudl a potom uvolnil místo svému krajanovi, docela přátelskému „Yank-on-holiday“.

Ve výslechárně se konala válečná porada. Jorkins trůnil za svým psacím stolem, Enid a Jetso konečně vylezli z vedlejšího pokoje a Nivel Green usedl vedle brigadýra Spencera, mezi stenografa a zvukového technika, který zastavil magnetofon. V pozadí skromně a svorně seděli oba veteráni a věční rivalové George Williams a Herbert P. Smith. Michel Brown, specialista na otisky prstů, přinesl obě nádoby s fotografiemi.

„Pro jistotu je už nechám usušit, pane,“ řekl. „Snímky zhotovené podle pasových fotografií brzy přinesou, je jich dost.“

„Dobrá práce. Hezky jste sebou hodili,“ pochválil ho Jorkins, „Strážci pokojů a mužstvo v zahradě si vedli taky dobře. Stojí ti lidé ještě pořád na svých místech?“

„Dostali rozkaz, aby tam zůstali až do vystřídání,“ řekl Williams a povstal.

„Jen zůstaňte pěkně sedět, pane Williamsi,“ řekl Jorkins. „Myslím, že už mažete své lidi odvolat. Necháme tu ještě několik policistů uvnitř a kolem zámku. Návštěvníci už také mohou jít domů. Máme všechna jména a adresy a od zahraničních hostů navíc snímky podle pasovek. Každého jsme důkladně prohledali a auta byla také pečlivě prověřena. Žádné zbraně jsme nenašli. A náprsní taška toho muže také není k nalezení.“ Jorkins zalistoval vnotýsku.

„Ještě bych rád s vámi, slečno a pánové, celý případ prošel. Možná že budete moct něco k tomu poznamenat.“

Bod za bodem probíral známá fakta a opatření policie, „Vrah musel být velmi rychlý, jestliže se mu podařilo včas proklouznout branou,“ uzavřel svou zprávu. „Ale to se mi zdá téměř nemožné. Zřejmě se mu podařilo vykrást se ze zámku a někde nepozorovaně přelézt zeď. Anebo je to jeden z těch lidí, kterým jsme se zde podívali na zoubek. Mohl to udělat Roovers, kdyby neměl tak skálopevné alibi.“

„Leda, že nájemce restaurace je s ním spolčen.“

„Hm,“ řekl Jorkins a obrátil se k Jetsovi, který tuto poznámku utrousil. „Musíme si toho chlapíka vzít taky na mušku, aspoň prozatím.“

„Policista, který měl službu před hlavním vchodem, má ještě jednu poznámku,“ řekl brigadýr Spencer. „Byl při tom, když starý Hunt zavřel bránu. Nachomýtl se tam nějaký muž, který se chtěl mermomocí dostat ven. Ten policista čeká ještě venku, ačkoli už má několik hodin po službě. Myslí si, že byste možná rád uslyšel jeho zprávu osobně.“

„Ať vejde dovnitř,“ řekl Jorkins.

Konstábl 582 hlásil, že byl při tom, když hlídač parkoviště Butts vyřídil Huntovi, aby uzavřel bránu. „Z parkoviště přijelo několik aut,“ vyprávěl. „Zastavil jsem je. Šofér předního auta, staré fordky, se zeptal, co se děje. Ze světle zelené mercedesky, která zastavila za fordkou, vystoupil muž a běžel k bráně pro chodce,“

„Mercedeska?“ zeptal se Jetso. „S německou poznávací značkou?“

Konstábl 582 se podíval na Jetsa a z něho na Jorkinse.

„To je pan van Anjum. Holandský detektiv, který nám pomáhá. Můžete mu otázku zodpovědět,“ řekl Jorkins.

„Ano, byla to německá poznávací značka, a stálo na ní…“ policista vytáhl z náprsní kapsy notýsek, „WET 472 X. Muž lomcoval branou a chtěl se dostat ven, prý spěchá. Když slyšel, že to nejde, vrátil se k autu. Ve voze seděla blonďatá dívka. Oba jsem poznal tady vedle ve Velkém sále.“

„To číslo sedí?“ zeptal se Jorkins stenografa, který začal hledat ve svých poznámkách. „Jak to vypadá, jsou tady tři výslechy Němců. První byla ta slečna, ano, a tady je Willi Lank, ano, číslo je WET 472 X.“

„Pusťte mi ten výslech,“ řekl Jorkins zvukovému techniku, který se právě radil se stenografem. Po krátké manipulaci knoflíky zazněl z reproduktoru Jorkinsův hlas: „…hotýlek v ulici Surrey; znám ho moc dobře. Je to dobrý podnik, ačkoliv velmi laciný.“

„Dál, zpátky,“ zvolal netrpělivě Jorkins.

Kotouč se šustivě točil zpátky. O něco později zazněl ženský hlas,

„Zastav,“ řekl stenograf. „To je ta Belgičanka. Po ní přijdou Němci.“

„To to trvá, to to trvá,“ poznamenal zvukový technik, který cítil, že jeho čest odborníka je ohrožena.

Z aparátu opět zazněl Jorkinsův hlas. „Vy jste Willi Lank?“

„Ano, pane vrchní inspektore,“

Policista 582 zvedl prst, čímž naznačil, že hlas poznal.

„To je ten hlas,“ řekl. „To byl on.“

„Zastavte to,“ řekl Jorkins. „A vám děkuji, konstáble. Nevěřím však, že by to bylo tak důležité, že se ten muž chtěl dostat ven, když mu zavřeli bránu před nosem. Určitě se o to pokusilo víc lidí.“

„To je pravda,“ souhlasil starý Williams, „rojilo se to tam kolem Hunta jako v úle.“

„Tvář toho Němce je mi nějak povědomá,“ řekl Jetso. Stál s Enid před severozápadním rohem paláce, nedaleko od křídla, které obývala Enidina teta, lady Macphersonová. Všichni návštěvníci odešli rychle domů, rádi, že byli konečně propuštěni. Také policejní austiny a wolseleye odjely jeden za druhým. Jetsova anglie stála ještě s několika vozy na parkovišti a čekala na svého pána.

Jorkins dával telefonicky instrukce detektivům, kteří měli tajně sledovat jednotlivé podezřelé osoby.

„Jděte už raději spát,“ řekl Jetsovi a Enid. „Já se ještě podívám do Yardu, jaké novinky nám dodal dálnopis. Nejdřív si ovšem promluvím s paní Rooversovou.“

Jetso odvedl Enid domů k tetě.

„Kterého Němce máš na mysli?“ zeptala se dívka.

„Toho Lanka, nebo toho starého pána, jak se jen jmenuje? Maulser, nebo tak nějak…“

„Mám na mysli Williho Lanka, toho chlapíka jsem už musel někde vidět.“

K parkovišti přispěchal strážce pokojů. V měsíčním svitu viděli, že dopadá na jednu nohu.

„To je náš starý přítel seržant Bell,“ řekla Enid. „Co ten tady ještě dělá?“

Bell zamířil k dvojici. „Je to váš vůz, pane?“

„Ano,“ řekl Jetso.

„Jde o to, že jak vidíte, chceme už zavírat. A Hunta nedostaneme od brány ani heverem, všechno chce dělat sám osobně. A taky už není žádný mladík…“

„Už jdu, seržante. Jen běžte zatím napřed.“ Jakmile se dveře s mosaznou tabulkou se jménem „Lady Macphersonová“ za dívkou zavřely, Jetso si zapálil cigaretu, bůhví už kolikátou za tento večer. Zhluboka vdechl kouř a pak směrem k měsíci vydechl voňavý obláček.

V paláci a kolem paláce bylo hrobové ticho. Jeden netopýr ve vířivém letu bezhlesně klouzal podél stěny zámku, Jetso vstoupil do anglie, otevřel přední postranní okno, protože vedro z dnešního dne ještě stále vězelo v malém prostoru auta. Někde v parku se ozvalo krákavé volání volavky, znějící jako skřehotavý smích. Jetsa bezděčně zamrazilo. Smích zněl nahlas a výsměšně, skoro ironicky.

6

U hlavního vchodu paláce čekalo ještě mnoho lidí, Hunt otevřel před anglií velkou umělecky kovanou bránu. S Bellem štramácky zasalutovali. Čekající lidé, mezi nimiž byl i fotoreportér, obklopili Jetsovo auto.

„Sorry, sir. Jsme novináři. Určitě nám můžete říct o něco víc, že?“

„Cožpak jste nehovořili telefonicky s vrchním inspektorem?“

„S Jorkinsem? Jistěže, ale z toho jsme nic nevymáčkli. Za hodinu prý pořádá tiskovou konferenci. Vy Jste určitě Holanďan, že? Od policie, nebo návštěvník?“

„Návštěvník, já vám taky nic nemohu říct, pánové, sorry.“

Rozzářil se blesk fotoaparátu.

„Aspoň pro legraci,“ vysvětloval fotograf. „Tady tu skupinku lidí, takhle hezky před branou, s měsíčkem a tak…“

„Ano,“ řekl Jetso, „správně. A potom speciálně jednoho z té malebné skupinky zvětšit, nejraději na dva sloupce, jen tak pro legraci.“

Ale muž už odběhl se svou kořistí k čekajícímu autu, které hned zmizelo, jakmile do něho nasedl.

Jetso projel prostranstvím před branou, zahnul doprava a potom opět doleva na Hampton Court Road.

„To bude zklamání pro mládence,“ pomyslel si, „až se dovědí, co všechno dodám jiným…“

S Jorkinsovým souhlasem prozradil Jetso ty nejdůležitější údaje o vraždě londýnskému korespondentovi novin Nederlandse dagblad, pro které sám pracoval. Tím se stalo, že jedny holandské venkovské ranní noviny příštího rána přinesly všechny ty novinky o dramatu s dodatkem „od našeho vlastního zpravodaje“. To vyvolalo v hlavní redakci jiných holandských novin poznámku: „Jak je možné, že tu zprávu nemáme od Reutera?“

Na silnici byla poměrně velká frekvence. I v obrovském Bushy Parku vpravo od silnice byli ještě chodci. Vlevo po Temži, osvětlené měsícem, pluly jachty oběma směry. Navigační světla se něžně houpala na vlnách. Z malého ostrůvku, na kterém stál hotel s otevřenou taneční terasou, zněly útržky džezové hudby.

Anglie minula hranici mezi předměstím Hampton Court a Hamptonu. V těsné blízkosti křižovatky ulic High Street a Sunbury Street uviděl Jetso skvělou vývěsní tabuli hotelu Černá liška, která byla osvětlena reflektorem. Před dveřmi hotelu stálo policejní auto. Jetso za wolseleyem zaparkoval svůj vůz.

„Vrchní inspektor Jorkins je ještě stále ve službě?“ zeptal se policisty, který hluboce zadumán seděl za volantem.

Muž sebou trhl.

„Ach, teď už vím. Vy jste ten… Ano, pan Jorkins je ještě uvnitř. Čekám tu na něj celou dobu.“

„Máme zavřeno, sire,“ zvolal starý vrátný za přepážkou, ostatně ne zcela podle pravdy.

„Scotland Yard,“ řekl Jetso hladce. „Kde jsou pánové?“

„Ach, vy jste také z Yardu? Byli v jídelně, ale teď jsou v baru. V privé baru, sire.“

Jorkins, stenograf a jeden policista stáli u vysokého pultu, v jedné ruce sklenku a v druhé cigaretu,

„To je od vás hezké, že jste přišel,“ řekl Jorkins. „Dáte si něco k pití?“

Jetso si k nim stoupl. Za svých četných návštěv v této Kouzelné zemi poznal, že se tu v kavárnách příjemně nesedí, ale příjemně stojí.

„Chcete také pivo?“ zeptal se Jorkins?

Jetso viděl barmana, jak drží pod jedním z kohoutků sklenici. Muž stlačil páčku a do sklenice vytékal tiše silný hnědý courek tekutiny.

„Ne, raději trochu coly,“ rozhodl se Jetso. „A nějaký ten obložený chlebíček.“

„Obložené chlebíčky se přinášejí zkuchyně, sire,“ řekl stroze barman,

„Ach, to není špatné,“ odpověděl vesele Jetso, „mně je to jedno, pro mě za mě je můžou přinést třeba zterasy…“

„My tu nemáme terasu, sire. Tento hotel tu stojí nejméně dvě století…“

„Když už si objednáváte obložené chlebíčky, můžete dát udělat několik i pro nás,“ konstatoval Jorkins.

Jakmile se barman odšoural, řekl Jorkins Jetsovi: „Nic zvláštního se neděje. Samozřejmě, že jsme s ní mluvili, ještě než se Roovers vrátil. Byla strašně neklidná, když se její muž nevracel. Nevěděla, kam šel. Je to slušná paní, tahle Ada Roovers-de Beerová. Hned začata o svých dvou dětech, je jim šest a osm let a teď jsou u příbuzných. Vyprávěla, že dnes v poledne obědvala se svým manželem a se Zuydemou. Chovala se normálně a naprosto otevřeně. Docela jinak než její muž.“

Hned po Rooversově výslechu požádal Jorkins policejní kancelář v Hamptonu, aby poslali do hotelu jednoho detektiva, který by dal na paní pozor. Přišla do Černé lišky kolem osmé hodiny a byla velmi překvapena, že její manžel tam ještě není. Detektiv ji uchlácholil, pokud to jen bylo možné, a zůstal sní, dokud nepřišel Jorkins.

„Jak vypadá?“ zeptal se Jetso.

„Je trochu při těle. Má černé vlasy a zdravou pleť. Je inteligentní, aspoň předpokládám, a docela milá. Zde je její pas. Fotografii jsem dal reprodukovat, zrovna tak jako fotografie ostatních cizinců.“

„Mohl bych dostat také jednu kopii?“

„Dobrá.“

„Rád bych také měl fotografii Roela Zuydemy a Rooverse.“

Barman se vrátil s táckem plným talířů, na nichž ležely obložené chlebíčky se šunkou. Jorkins od něho převzal podnos a postavil ho na stolek v koutě místnosti.

„Přisedněte si,“ pozval ostatní.

„Rád bych od vás ještě dostal dvě fotografie,“ začal opět Jetso.

„Které?“ zeptal se vrchní inspektor s plnou pusou. „Toho Němce, Willi Lanka, a jeho plavovlasé přítelkyně.“

„Proč těch dvou?“

„Toho chlapíka odněkud znám, určitě jsem ho už někde viděl. Jenže nevím, kde a kdy, ale já na to přijdu…“

„Zavolejte mi zítra po dvanácté hodině, van Anjume,“ řekl Jorkins a vstal. „Možná že budeme chytřejší.“

Také ostatní povstali, ale Jorkins opět usedl, což působilo jako příklad, který ostatní okamžitě následovali,

„Ten už je namazanej,“ zabručel si barman, který byl po celý den mrzutý, aniž vlastně věděl proč.

„A teď něco jiného,“ ujal se slova Jorkins a sáhl si do kapsy pro lulku. „Roel Zuydema se nechal zapsat v tomto hotelu. Jeho kufr stál na vrátnici. Byla na něm nálepka nějakého hotelu v Guildfordu, hotelu Bílý kůň. Je to poměrně slušný hotel. Tady v Černé lišce si pronajal pokoj, prozatím na tři dny. Otevřeli jsme jeho kufr; klíček měl na svém kroužku. Nikdy byste neuhádl, co jsme v kufru našli.“

Jorkins profoukl svou až nemožně velkou lulku a sáhl po tabákovém váčku.

„Snad ne časovanou pumu?“ zeptal se Jetso.

„Ne, žádnou časovanou pumu. Ale nabitou pistoli mauserovku ráže 7,65.“

„A měl k tomu povolení?“

„To nevíme; jeho náprsní tašku jsme ještě stále nenašli. Notýsek vrah zřejmě přehlédl. Možná že náprsní tašku ještě někde najdeme. A dýka také ještě není na světě. Dále měl Zuydema v kufru celou garnituru map. Mapy generálního štábu. Jak se k nim dostal, to nemohu pochopit.“

„Mohl bych je vidět?“

Jorkins dal přinést kufr z policejního auta. Policista, který odmykal zámky, si nejdříve natáhl rukavice ze semišové kůže. Byly to mapy jižní Anglie.

„Podívejte se,“ řekl Jorkins, „někdo nakreslil kuličkovým perem kolem paláce Hampton Court kroužek. A tady kolem Guildfordu taky.“

„Ano, ale… počkejte, tady běží tenká čára tužkou,“ řekl Jetso. „Podívejte se, směřuje k jihu podle Shalfordu a potom na východ až k Chilworthu. Co má ta čára znamenat?“

„Mapy důkladně prostudujeme,“ řekl Jorkins a policistovi v rukavicích dal pokyn, aby je opět složil. „V kufru byla ještě kapesní baterka, několik košil, spodky, dvě pyžama, různé toaletní potřeby a jeden holicí strojek s prodlouženou zástrčkou podle anglické míry. Dále tam bylo ještě pár archů psacího papíru, obálky a malá bible. Myslím, že to bylo všechno. Odneste kufr zpátky do auta, konstáble.“

Jorkins královsky vyrovnal barmanův účet a společnost odešla. Jetso počkal se startováním, dokud všichni muži ve wolseleyích neodjeli. Právě se chtěl rozjet, když si to rozmyslel a motor opět zastavil. Klíčkem otevřel speciálně zabudovanou skříňku a vytáhl z ní malý browning a krabičku snáboji. Z pažby vyndal zásobník a vložil do něho šest nábojů long rifle ráže 22. Potom při měsíčním svitu uložil krabičku na své místo, pistoli vsunul do pouzdra a s ním pak do levé kapsy u kalhot. Teprve potom odjel. V tomto okamžiku ještě netušil, že tu pistoli bude tak brzy potřebovat.

Vůz jel pohodlně kousek po Horní Sunbury Road a pak ostře zabočil doleva, na užší silnici. Byla to Dolní Sunbury Road, po pravé straně čisticí stanice a velký rezervoár vodárny a po levé straně Temže. Na řece ležel ostrůvek s Grantovou restaurací a přitažlivým kempinkem, které byly pro majitele slušným zdrojem příjmů.

S pocitem uvolnění přejel Jetso obloukovitý betonový most, který vedl na ostrůvek. Grantovi spokojeně seděli na verandě svého obchodu při světle petrolejové lampy. Pozvedli ruku, když Jetso projel kolem nich na parkoviště. Když Jetso o něco později rozepnul celtu svého stanu, bohatě ozdobeného praporky, přišel Grantův synáček a požádal ho, aby pán přišel k „taťkovi“.

„Uvnitř na vás někdo čeká,“ řekl Grant s poněkud tajuplnou tváří.

„Vidím, že jste Jetso van Anjum.“ K Jetsovu němému úžasu to zaznělo v dobré holandštině z úst robustního mládence, který vstal ze židle.

„To souhlasí,“ řekl Jetso, „a kdo jste vy?“

„Jsem seržant Donald Day, detektiv Scotland Yardu a v tomto okamžiku stín jistého německého výletníka s proklatě hezkou ženštinou.“

Muž opět začal mluvit anglicky. Ukázal Jetsovi svou legitimaci a mezitím mu sděloval, že Jorkins ho pověřil sledováním Willi Lanka. K ránu prý má být vystřídán.

Byl to příjemný mluvka. Byl vysoký a silně stavěný, a přitom nevypadal jako nějaké lamželezo. Měl šedě modré oči a široká ústa se sněhobílými a pravidelnými zuby. Kaštanové vlasy měl ostříhány nakrátko, což jeho zevnějšku propůjčovalo cosi amerického.

„S Grantem jsem si prohlédl všechny stany a přívěsné vozy,“ vykládal dál. „Vy máte docela hezký stan. Francouzský, že?“

„Ne, holandský.“

„Všechny ty vlajky na vašem stanu znám; zdá se, že jste už viděl kus Evropy. Ale jednu vlajku, tu na vrcholku, neznám.“

„To je rodinný erb,“ vysvětloval Jetso. „Na jedné straně je polovina orla a na druhé straně lilie s jakousi petlicí. Znamená to symboliku pravdy a věrnosti. Pravda a věrnost byly erbovým heslem Aningů, z nichž pocházejí van Anjumové. Dost jasné?“

„Ano, už mi svítá. Vlastně je to jakýsi druh rébusu, že?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Ten Lank si rozbil stan na apartním místě, až na druhé straně ostrůvku, blízko parkoviště, chtěl prý mít stan blízko u vody. Ostatně, už jste s ním mluvil?“

„Ne, dověděl jsem se teprve včera, že stanuje tady. Jeho stanu jsem si ještě ani nevšiml. Mám utkvělou představu, že toho muže odněkud znám, ale nevím odkud.“

Oba muži ještě chvíli hovořili o událostech v zámku Hampton Court, dokud Jetso nezjistil, že začíná být strašně ospalý.

„Ještě jednu otázku, pane Dayi. Kde jste se naučil tak dobře holandsky?“

„Můj spitfire byl sestřelen nad Frískem, půl druhého roku před osvobozením vaší země. Až do osvobození jsem byl hostem jednoho školníka.“

Než si Jetso ve stanu rozsvítil elektrickou stropní lampu, vytáhl z kapsy pistoli a položil ji pod polštář. Když si dlouhé nohy konečně vsunul do spacího pytle, teprve pořádně ucítil, jak je unaven. Poslední, co uslyšel, než usnul, bylo krákoravé volání volavky, znějící jako vzdálený smích.

7

„Naliji vám ještě jeden šálek,“ řekla Enidina tetička lady Macphersonová, vzala opatrně z klína obrovského kocoura a posadila ho na polštář před knihovnou. Jetso, který zde byl na první návštěvě, brzo podlehl kouzlu této přátelské, ale rezolutní staré dámy. Včerejší plandavé kalhoty si vyměnil za jiné, s pukem ostrým jako nůž. Při jeho příchodu si Enidina tetička všimla jeho skotské barvy, a to v ní vyvolalo poznámku: „Vy jste věrný rytíř. Nosíte barvy své dámy…“

Lady Macphersonová, která byla o vraždě informována jednak z rádia, jednak z ranních novin, získala od Enid ještě některé podrobnosti. Ovšem ne to, že Jetso byl více méně přijat za spolupracovníka Yardu.

Ačkoliv byla událostmi šokována, nedala to na sobě znát. Přesto však nemohla odolat, aby o tom nemluvila.

„Ten ubožák byl probodnut dýkou, že,“ řekla lady Macphersonová, „a jestlipak víte, že Eleonora Francouzská také jednou někoho zavraždila dýkou? Její portrét visí tady v paláci v komnatách kardinála Wolseye, těsně vedle parádních schodů krále Karla II.“

„Pamatuji se na její portrét,“ řekl Jetso, „nemaloval ho Joost van Cleef?“

„Ano, právě on. Zdá se mi, že na té malbě nevypadá příliš přátelsky. Spíš zlomyslně. Ovšem v paláci visí ještě víc jejích portrétů.“

Za stálého hovoru nalévala lady Macphersonová přesnými pohyby kávu do velkých šálků a přilila do nich smetanu. Kočku si opět vzala na klín a usměvavě hleděla před sebe, na obraz generála v životní velikosti, v gala uniformě svého skotského pluku. Kočka předla a lísala se k ní.

„Tu historii Eleonory vám musím povědět. Není u nás zvykem vyprávět při ranní kávě strašidelné příběhy, ale je to skutečně velmi zajímavá zkazka. Eleonora byla zlá ženská. Její první muž byl Ludvík VII. Francouzský. Přivedla ho až na pokraj šílenství a potom od něho utekla do Anglie. Bylo jí sedmadvacet, když vstoupila v manželský svazek s králem Jindřichem II. Tomu bylo devatenáct. Narodil se v roce 1133. Utekla i od něho, ale nemohla mu odpustit, že měl přítelkyni. Byla to Krásná Rosamonda, ještě mladá dívka. Jindřich ji poprvé spatřil v klášteře jeptišek v Godstow. Byla to láska na první pohled. V zahradě paláce Woodstock dal pro ni Jindřich postavit letohrádek s labyrintem, přesně takový, jako je zde v parku. V tomto labyrintu je Eleonora jednou oba dva překvapila. Dívka prchala před šílenou Eleonorou, ale, jak praví legenda, na neštěstí držela v ruce klubko hedvábí. Nit se odmotávala, zatímco uháněla pryč, takže ji Eleonora mohla pronásledovat chodbami labyrintu. Ubohou dívku zahnala do kouta a smrtelně ji bodla dýkou.“

Lady Macphersonová se odmlčela.

„A jak to bylo dál, teto?“ zeptala se Enid, „byla potrestána za vraždu?“

„Podařilo se jí uniknout do Francie,“ pokračovala stará dáma ve vyprávění. „Tam se pokusila poštvat Jindřichova syna proti otci. Ale vzpoura neměla žádný úspěch. Eleonora byla zajata a zavřena ve Francii do kláštera. Jindřich dal svou přítelkyni pochovat v klášteře jeptišek v Godstow. Na jejím hrobě postavil nádherný pomník. Později dal biskup z Lincolnu pohřbít její pozůstatky mimo klášter. Pomník byl tehdy úplně zničen. Od té doby se říká, že její duch straší u studny krásné Rosamondy při jezírku v Godstow Parku.“

„Ne, žádné novinky nemám,“ řekl Jorkins, když ho Jetso zavolal. „Jedině snad to, že Albert Zuydema, strýc zavražděného, přiletí dnes v poledne na londýnské letiště.“

„Mám pro něho jet? Letiště je blízko. Možná že mluví jenom holandsky.“

„Hm, to není špatný nápad. Buďte tedy kolem druhé hodiny na parkovišti před letištěm. Najdete tam mne nebo Daye.“

Jetso jel opět po Hampton Court Road. U Černé lišky zabočil tentokrát doprava a dostal se po High Street v Hamptonu na dlouhou Uxbridge Road. Na konci této silnice v Hattonu, na křižovatce s frekventovanou Great South-West Road, odbočil k jedné restauraci, aby si pochutnal na porci smažených brambor s pečenou rybou, což je ono známé anglické „fish and chips“.

Spolu s Donaldem Dayem, který se přiřítil k letišti v stříbrně šedém sportovním emgéčku, vstoupil přesně úderem druhé hodiny do velké místnosti celnice.

„Přihodilo se něco v našem táboře?“ zeptal se Jetso.

„Nic zvláštního. Alespoň do té doby, než jsem byl vystřídán.“

Muži hleděli na proud cestujících, který se hrnul do celní budovy. Jetso objevil malou, podsaditou postavu v černém saku a v šedě pruhovaných kalhotách.

„To bude asi on.“

Běžel muži vstříc. Černá postava působila poněkud staromódně. Muž měl přes ruku lehký plášť do deště. Malý kufr si postavil na pult celnice. „Pan Zuydema?“ zeptal se Jetso. „Ano. Vy mě znáte?“

Muž překvapeně vzhlédl. Jeho oči zkoumaly Jetsa od hlavy až k patě.

„Jmenuji se van Anjum. Jsem od policie. Jste očekáván v kanceláři v Hamptonu.“

„Nejraději bych dříve viděl Roela. Je to možné?“

„S tím už jsme počítali, pane Zuydemo,“ řekl Day, až dětsky hrdý na to, že se mohl vytasit se svou holandštinou. „Rádi bychom měli od vás prohlášení, že poznáváte svého synovce.“

Van Anjum představil Daye. Zuydema nasedl s detektivem do emgéčka a Day pokynul Jetsovi, aby přišel blíž.

„Vy, prosím vás, zajeďte ihned na policejní stanici v Hamptonu. Budeme tam za půl hodiny.“

Když sportovní vůz odjel z parkoviště, Zuydema se otočil a pozdravil Jetsa zamáváním rukou.

„Je to slušný člověk, ten Zuydema,“ konstatoval Jetso.

Službu konající policista na vrátnici malé služebny v Hamptonu byl konstábl číslo 582. Když uviděl Jetsa, roztáhl ústa v úsměvu.

„Dostal jste se už o kousek dál v té věci, pane?“

„Ani o ždibíček. Nemáte pro mě nějaký šikovný tip?“

„Kde bych já ho vzal, pane,“ odpověděl rozpačitě konstábl a zavedl Jetsa do prostorné místnosti, kde byly dva psací stoly a několik židlí. Na jednom z psacích stolů ležela obálka, na níž stálo jeho jméno.

„To sem přinesl někdo z daktyloskopického oddělení,“ řekl policista.

Byly to fotografie Roela Zuydemy, manželů Rooversových, Willi Lanka a jeho plavovlasé přítelkyně.

Dveře se otevřely a Donald Day s Albertem Zuydemou překročili práh.

Zuydema, který byl zjevně pod vlivem Konfrontace se svým synovcem, zavražděným tak bestiálním způsobem, dostal šálek čaje, aby se trochu zotavil.

Ochotně o svém synovci vyprávěl. Ale motiv vraždy byl i pro něho záhadou. Jeho synovec Roel neměl žádné nepřátele. Byl to tichý muž, který věrně plnil své povinnosti jako knihař v jistém velkém podniku v Delfzijlu. Byl svobodný a jeho snoubenka zmizela za války.

„Byl Roel ilegální pracovník?“ zeptal se Jetso.

„Ano, jeden z nejlepších. Jednou jsme spolupracovali v téže skupině. Nebyl to žádný zbabělec.“

„Znáte Joop Rooverse z Ter Apelu?“

„Toho, co má obchod s traktory?“

„Ano.“

„No, podle vidění ho neznám, ale už jsem o něm hodně slyšel. Je to zlý element.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Day, který nepochopil groningenský výraz.

„Zlý člověk,“ vysvětloval Jetso,

„Ve válce nepřešel do ilegality,“ pokračoval Zuydema, „byl landwachťákem, pokud se nemýlím…“

Jakkoli se Jetso a Day pokoušeli ze Zuydemy vytáhnout něco, co by mohlo být důležité pro vyšetřování, nepodařilo se jim najít nějaký záchytný bod.

Albert Zuydema se snažil, aby toho řekl co nejvíc, ale ani on toho o svém synovci nevěděl mnoho. Občas si spolu psali, a když Roel přijel jednou do Groningenu, vyhledal Alberta v jeho obchodě s pánským módním zbožím. To byl jediný kontakt mezi synovcem a strýcem.

„Jestli vás ještě něco napadne, co by mohlo být důležité, zavolejte mi,“ uzavřel Day rozhovor. „Zamluvili jsme vám pokoj v hotelu Černá liška.“

Jetso se nabídl, že Zuydemu odveze do hotelu, Groningeňan to srdečně přijal. Řekl, že se cítí strašně nešťastný v této cizí zemi, jejíž řeč vůbec nezná, právě tak jako nezná její zvyky.

Zdálo se, že Albert Zuydema má zdravou chuť k jídlu.

U baru se zahloubal do jídelního lístku, ale pak ho s povzdechem vrátil Jetsovi.

„Buďte tak hodný a vyberte mi něco. Pro mě je to španělská vesnice. Zdá se mi, že je to napůl francouzsky a napůl anglicky. Rád jím něco obyčejného, a ne právě ten zahraniční mišmaš. Vezmete si také něco se mnou, že?“

Jetso pečlivě vyhledal jednoduché jídlo a zdálo se, že vybral dobře. Zuydema jedl s chutí polévku, když se předtím pomodlil. Velké kusy jehněčího masa spořádal očividně spokojeně a „mintsauce“ se mu zdála podivuhodná.

„Voní to mátou peprnou,“ řekl. „Jaké máte nyní plány, pane Zuydemo?“ zeptal se Jetso.

Vyprávěl mu, že do tohoto případu spadl náhodou a že byl přijat Scotland Yardem jako „spřátelený amatér“, dokud se všechno neodhalí.

„Zítra večer může být ubohý Roel odvezen,“ řekl Zuydema. „Mám v plánu jet s ním, až ho budou převážet do Delfzijlu. Byl jsem jeho nejbližší příbuzný.“

Servírka přinesla mísu creamcrackerů, máslo a plný talíř různých druhů sýrů. Zuydema překvapeně vzhlédl.

„To je pro nás? Co s tím máme dělat?“

„Co asi myslíte?“ zeptal se Jetso a plácal si máslo na jeden craker, Zuydema potřásl hlavou a následoval jeho příkladu.

„Byl to velmi dobrý oběd a všeho bylo dost,“ musel nakonec uznat. „A snad už bychom mohli také skončit, ne?“

Sepjal ruce a hluboce sklonil hlavu s jemnými kudrnatými vlasy nad prázdným talířem.

Jetso jel bez nějakého určitého cíle opět do paláce. Zuydema ohlásil, že se projde a že si pak trochu zdřímne.

Hlídač parkoviště Butts trval na tom, že anglie může parkovat zdarma, protože Jetso, jak Butts tvrdil, je „ve službě“.

„Ne, pan Lumb tu není,“ řekla pokladní restaurační samoobsluhy na Jetsovu otázku. „Dnes odjel do Londýna; a přijde až někdy pozdě.“

S velkým šálkem čaje v rukou šel Jetso ven na terasu mimo široký baldachýn, který se táhl po celé délce verandy.

V restauraci a kolem ní byl živý ruch. Vlevo před pultem stála fronta dětí, která se táhla až na terasu, – čekaly na sladkosti, na zmrzlinu anebo na sklenku limonády. Byli tu především mladí lidé, několik vojáků, slečny se zvláštními širokými letními klobouky a v dlouhých nebo tříčtvrtečních kalhotách. Kolem Jetsova stolu s plachým úsměvem prošla malá Indka v nádherných a jemně šustících šatech. Skupina děvčat s nápadnými kovbojskými klobouky přitahovala na sebe pozornost. Jeden učitel šel dopředu se svou třídou; děti pěkně ve dvojstupu vláčely s sebou tlumoky. Jedno z nich dokonce ani tento den nemohla nechat doma svou kriketovou pálku.

Jetso uvažoval, že vlastně ani neví, nač by se měl Lumba zeptat, kdyby tady skutečně byl. Lumb byl Rooversovým alibi. Mluvil-li pravdu, pak bylo nemožné, aby vraždu spáchal Roovers. Jetso uvažoval, jak asi vypadá Lumbův „stín“. Pravděpodobně je to nenápadný človíček. Možná že sedí tady někde na terase. Ale ne; Lumb odjel do Londýna, čili jeho „stín“ jel s ním.

Jetso čekal ještě chvíli, dokud nedokouřil cigaretu, pak vstal a šel k hlavnímu vchodu do paláce. Tento vchod byl po obou stranách střežen dvojitou řadou kamenných pohádkových zvířat a všechna měla ve spárech erb krále zvířat.

Strážce pokojů Arthur W. Bell, který měl dozor při prodeji vstupenek, štramácky zasalutoval, když poznal Holanďana. Jetso se s ním dal do hovoru o provozu u brány. Ke svému velkému překvapení slyšel, že do paláce Hampton Court přichází ročně půl miliónu návštěvníků.

„Nejrušnější den minulého roku byl v srpnu,“ vyprávěl Bell. „Měli jsme za jeden den osm tisíc návštěvníků…“

Prošel s Jetsem přes první nádvoří, kolem něhož byly místnosti pro „korunní hosty“, a dále branou Anny Boleynové na nádvoří s orlojem.

Tam Bell převedl Jetsa přes kontrolu, zasalutoval a vrátil se na své stanoviště. Jetso šel doprava k obrovskému přepychovému schodišti, které dal kdysi zřídit král Karel II.

Stěny i strop tu byly přeplněny figurami válečníků, kteří byli oblečeni jako římští hrdinové. Dickens jednou nazval toto schodiště skromně „alegorickou chmurou“. Antonio Verrio se mohl podle chuti vyžít v těchto nástěnných malbách. Byl k tomu silně podněcován svým královským chlebodárcem, který ho objevil ve Francii.

Ještě poněkud oslněn leskem válečníků, zahnul Jetso na konci schodiště, přímo na začátku Velkého sálu, doprava, k původní části neustále přestavovaného paláce, kde byly komnaty kardinála Wolseye.

Ve třetí místnosti u stěny naproti vstupním dveřím visel malý portrét, který představoval Eleonoru Akvitánskou, královnu francouzskou, později anglickou, onu krutou ženu, o které ráno vyprávěla lady Macphersonová.

První, co Jetsovi bylo nápadné, když stál těsně před obrazem, bylo to, že se obličej netváří vážně, jak se domníval, že ho má v paměti. Eleonora, hlavu trošičku pootočenou doprava, ho pyšnýma tmavýma očima jakoby přehlížela, ale její ústa pod velkým a rovným nosem prozrazovala jakousi stopu úsměvu. Ostatně nebyl to žádný příjemný úsměv, spíš ironický. Jako smích… Jetso se zlobil sám na sebe, že ho napadla taková myšlenka. Ten smích včera večer mohl vycházet zrovna z takových pyšných úst. Jeho pohled sklouzl z úst na rusé vlasy, které ležely rovně na čistém oválném čele. Kolem masitého krku visel těžký zlatý řetěz a také na dobře namalovaných prstech byl velký počet zlatých prstenů. Paže byly přikryty hermelínovou pláštěnkou.

Obraz v širokém zlatém rámu byl pověšen za kroužek na dřevěnou stěnu, která byla rozdělena do čtverců. Jetsovi se zdálo, že portrét visí poněkud nakřivo.

Uchopil rám lehce za pravý dolní roh a trošku jej pošoupl doleva. Zřejmě obraz poněkud odklonil od zdi, protože něco sklouzlo s jemným a šustivým zvukem podél zadní strany obrazu.

Jetso s překvapením zjistil, že zpod rámu vyčnívá úzká čepel dýky, ostrá jako břitva.

Byl to stilet…

8

Blížící se hlasy a kroky ho přinutily, aby jednal rychle. Vzal do ruky kapesník, popadl čepel mezi palec a prsty, levou rukou odtáhl rám obrazu trochu od zdi, takže mohl uchopit dýku, která zůstala viset za střenku. Stilet ukryl pod sako a postavil se k otevřenému oknu, právě když do místnosti vstoupil nějaký muž a dva chlapci. Obrácen k návštěvníkům zády, omotal dýku kapesníkem a strčil si ji do náprsní kapsy. Teprve potom věnoval pozornost nádherné vůni růži, která mu z parku pod oknem vanula vstříc.

Dlouhými kroky vyběhl z Wolseyovy komnaty a vrazil do Velkého sálu, kde minulého večera museli návštěvníci čekat na výslech. Strážce ho ihned poznal, takže mu nedělal potíže, když si chtěl zatelefonovat z vedlejší místnosti.

Zavolal policejní stanici Hampton a za chvíli dostal k telefonu seržanta Donalda Daye.

„Dayi, našel jsem tady v paláci dýku stilet. Co s tím mám dělat?“…

„Cože? Stilet?“

Nato dal dobrák Donald Day k lepšímu sérii výrazů, které nebyly zcela „fit to print“.

„Poslyšte, van Anjume,“ řekl po první záplavě slov, „zavolejte hlavní vchod paláce. Stojí tam Bell, tak ať k vám pošle detektiva, aby tu věcičku zabalil a odnesl chlapcům z daktyloskopického oddělení. Přijdete pak rovnou ke mně do kanceláře?“

Netrvalo dlouho a do místnosti vstoupil vrchní inspektor Williams, vedoucí strážců zámeckých pokojů, v doprovodu strohého malého muže s velkými kostěnými brýlemi, který se legitimoval jako detektiv Novin z Yardu.

„Jak se zdá, ostří je docela čisté,“ řekl detektiv, když vybalil dýku z kapesníků, „ale chlapci z daktyloskopie dokážou s těmi svými mikroskopy zázraky…“

Pinzetou uchopil zbraň za žebrovanou rukojeť a vsunul ji do velké obálky. Obálku zalepil a strčil si ji do náprsní kapsy.

„A teď se podíváme na ten obraz, ne?“ zeptal se Jetso.

Učitel s třídou děvčat v hnědých sportovních blůzách a s hnědými barety se procházeli ve všech čtyřech za sebou ležících Wolseyových komnatách. Williams se postavil ke dveřím, aby zabránil příchodu dalších návštěvníků. Jetso a Novin trpělivě čekali, dokud si třída všechno neprohlédla. Potom vstoupili do komnat kardinála Wolseye.

„Podívejte se, zde,“ řekl Jetso, „trošíčku to visí…“ Odmlčel se.

„Co vidíte?“ zeptal se Novin, když si všiml, že Jetso strnule hledí na malý obraz.

„Řekněte mi, jak se ta paní dívá?“ pronesl konečně Jetso.

„No, nedívá se právě přátelsky. Trochu jakoby nazlobeně – dalo by se říct…“

„Správně. A tak se dívala, když jsem ji viděl poprvé. Ale dal bych na to krk, že před chvílí se usmívala. Doufám, že jsem se nezbláznil.“

V tomto okamžiku někde venku zazněl bublavý smích jakési ženy. Jetso měl pocit, jako by mu někdo kouskem ledu jezdil po zádech: byl to smích, který slyšel včera večer.

Jediným skokem byl u okna a vyklonil se. Nikoho však nebylo vidět. „Jsou pod tím oknem dveře?“ zeptal se.

„Ne, proč?“

„Slyšel jsem, jak se nějaká žena smála, ale nic jsem neviděl.“

„Pak zvuk určitě pochází ze zahrady s jezírkem.“

„Ano, ale znělo to tak zblízka. Vy jste neslyšel nic?“

„Ne, byl jsem myšlenkami u stiletu.“

„To všechno se mi zdá poněkud divné.“ Jetso se opět zadíval na obraz Eleonory. „Naštěstí se teď kouká pořád stejně,“ řekl po chvíli. „Ani bych se už nedivil, kdyby ta ženská na nás vyplázla jazyk…“

Na plně obsazené terase před jídelnou u stanice Hampton Court Bridge uvelebila se u stolku paní Ada Rooversová, rozená de Beerová, a svůj poslední nákup si položila na vedlejší židli. Z tašky vylovila notýsek a tužku a začala přeškrtávat řadu bodů, za kterými vězel vždycky nějaký dárek. Je to činnost, s kterou se každý, kdo je na dovolené a chce svým blízkým něco přivézt, musí dříve nebo později vypořádat; většinou se to však dělá na poslední chvíli, což samozřejmě má opět za následek, že peníze jsou v té době už fuč a většina „zahraničních“ dárků se pak nakoupí až doma, což má zase tu výhodu, že se to může koupit na sekeru.

Objednala si kávu a zapálila si cigaretu.

„Je toto místo volné?“ zeptala se mladá žena, která měla na sobě velký bílý letní klobouk.

„Ano, prosím.“

Teprve nyní si uvědomila, že ta druhá žena mluví holandsky. „Jste Holanďanka?“

„Ne, jsem z Německa, ale bydlím těsně u hranic. Znám vás jako dámu, která kupuje všechno v jednom obchodě tady v sousedství. Prodavačce na dětském oddělení jste říkala, že jste z Holandska. Náhodou jsem stála blízko za vámi.“

Obě ženy se daly do řeči o dětech a paní Rooversová mluvila o svých dvou ratolestech. Mezitím servírka přinesla dvě kávy. Paní Rooversová sl chtěla posloužit z cukřenky, která v britské restauraci stojí na každém stole.

„Dáváte si do kávy cukr?“ zeptala se dívka v letním klobouku. „Musíte trošku myslet na svou linii.“

„Ano, pravda, ale z kávy bez cukru nic nemám.“

„Vemte si tedy umělé sladidlo, to vám nic neudělá. Já je taky používám.“

Žena v bílém klobouku vyndala z tašky kulatou krabičku a vysypala jí dvě malé kulaté pilulky na ruku.

„Zkuste to. Dvě úplně stačí. Chutnají jako pravý cukr a rozhodně po nich neztloustnete.“

„Smím? Vždycky si ještě mohu přidat cukr, kdyby to nebylo dost sladké.“

Ada Rooversová si vzala dvě pilulky a dala si je do kávy. Zamíchala a opatrně si lokla.

„Máte pravdu. Chutná to zrovna tak, jako by v tom byl pravý cukr. Vy si nevezmete?“

„Copak jsem si ještě nevzala?“

Žena v letním klobouku si zamíchala kávu a ochutnala.

„Ne, máte pravdu. Jsem to ale zapomnětlivá.“

Opět se vynořila z její tašky krabička a opět zmizely dvě pastilky umělého sladidla v šálku kávy.

„No, když jsem si nevzala žádný cukr, mohla bych si vlastně dovolit malý moučník,“ řekla naivně Ada Rooversová.

„Co nám to udělá?“ řekla druhá. Rozhovor oživl, a když dámy snědly pečivo, objednaly si opět kávu.

„Zase umělé sladidlo?“ zeptala se dívka v letním klobouku a nabídla druhé ženě krabičku.

Poněkud nešikovně si vysypala paní Rooversová asi deset tabletek na dlaň.

„Ach, nezlobte se,“ řekla. „Mohu vám taky posloužit?“

„Budu ráda.“

Po kávě se Ada Rooversová zeptala: „Mohla byste mi dát pozor na věci? Brzy se vrátím.“

Žena v letním klobouku si vzala ze stříbrného pouzdra cigaretu a pohodlně se uvelebila, aby mohla pozorovat ruch na mostě a jachty na Temži. Seděla tak nějakou chvilku, když přišla číšnice a řekla jí, že té dámě, která s ní seděla u stolu, se na toaletě udělalo nevolno.

„Patří k vám?“ zeptala se číšnice.

„Ne. Sedla jsem si k ní náhodou,“ zněla odpověď. „Kde je teď ta dáma? Půjdu s vámi.“

„Připadám si velmi dětinsky,“ řekla Ada Rooversová. Odpočívala na židli vedle bufetu. Skupinka zvědavých číšnic ji obklopovala.

Žena v letním klobouku nahmatala Adě puls.

„Váš tep je docela normální. Co vám schází?“

„Cítím se najednou tak ospalá.“

„To bude asi tím vedrem. Musíte co nejrychleji do svého hotelu. Který hotel jste vlastně jmenovala?“

„Černá liška.“

„Zavezu vás tam taxíkem.“

Žena v letním klobouku zaplatila, zatímco kdosi ze zaměstnanců zavolal taxík. Ona a řidič vzali paní Rooversovou mezi sebe a dovedli ji k autu. Číšnice nesla za nimi balíky.

Jízda netrvala dlouho, ale Ada Rooversová byla stále ospalejší. Když taxík zastavil před hotelem, zeptala se tichým hlasem: „Jsme… už… tady…?“

Šofér a přispěchavší vrátný ji vytáhli z taxíku a vlekli po schodech. Žena v letním klobouku šla za nimi s balíky. Pokojská ukázala cestu k pokoji číslo 8 v rohu chodby. Ada Rooversová, která už skoro spala, se nechala poddajně položit na postel a zout.

„Nechte ji klidně spát,“ řekla neznámá žena v letním klobouku. „Přemohlo ji to vedro. Brzo se jí uleví…“

Pokojská se podívala na hluboce dýchající ženu na velké posteli a soucitně zakroutila hlavou. Stáhla záclony, takže v místnosti bylo šero. Obě ženy, šofér a vrátný vyšli z pokoje číslo 8 po špičkách. Vrátný opatrně zavřel slabounce vrzající dveře.

Slečna v letním klobouku položila Adiny balíky na stůl, nastoupila do taxíku a odjela.

Ada Rooversová již z toho nic neviděla. Dýchala ztěžka, ale pravidelně, s chabým úsměvem kolem rtů. Možná že se jí zdálo o jejích dvou dětech, pro které v poledne koupila nové anglické šatičky…

Detektiv Manning, jeden z oněch čtyř mužů, kteří z Jorkinsova pověření postupně sledovali tábořícího Willi Lanka a jeho ne zcela oficiální ženu Ilselose Paderdingenovou, se nudil. Byl už třetí, kdo Němce nenápadně špehoval, a dařilo se mu stejně jako jeho předchůdcům, totiž že občas neměl co hlásit. Lank a jeho blond slečna byli klidní výletníci, kteří brzy vstávali a ráno trávili lenošením.

Detektiv Manning nechal svůj vůz stát na Dolní Sunbury Road, aby v případě nutnosti mohl rychle vyrazit za mercedeskou Němců.

Zpočátku vysedával v autě a poslouchal rádio, a přitom měl stále na očích obloukovitý cementový most, který spojoval ostrůvek s pevninou. Když ho to přestalo bavit, procházel se po ostrově kolem dokola až do těsné blízkosti Lankova stanu.

Viděl objekty své neustálé pozornosti, jak jsou líně nataženy na nafukovacích matracích a jak se opalují. Muž měl na sobě černé plavky, ona zas bílé superbikini. „Ti se opálí ještě víc než já,“ špačkoval v duchu Mannig. Byl toho názoru, že už by měla nějaká ta akce přijít.

Jeho přání se v následujícím okamžiku splnilo. Lank se narovnal, brýle proti slunci namířil směrem ke stanu a vstal. Manning se rychle schoval v křoví, které tvořilo jakýsi zpustlý živý plot mezi parkovištěm a Temží. Spatřil Němce, jak pružnými kroky běží k řece a vstupuje do vody. Přitom na kluzké půdě skoro ztratil rovnováhu. Ponořil ruce do vody a ovlažil si paže a prsa. Potom udělal do řeky šipku a silnými tempy plaval po proudu. Poněkud závistivě sledovaly Manningovy oči plavce, dokud se mu u cípu ostrova neztratil z očí.

Detektiv opět vylezl z křoví, takže mohl znovu vrhnout pohled na slunící se slečnu. Jeho zájem, který byl samozřejmě výlučně rázu služebního, ho poučil, že ona „madam bikini“ leží na břiše s velkou knihou v rukou.

„Bílá jí velmi sluší,“ uvažoval Manning.

Opět šel podél břehu ke své nudné vartě u betonového mostu. Byl nízký stav vody, takže jasně mohl vidět Lankovy šlápoty, jak směřovaly k řece.

„To se podívejme,“ řekl Manning a sklonil se nad otisky noh. „Ten chlápek má na pravé noze jen čtyři prsty.“

Tři otisky pravé nohy byly přesně stejné; výrazně bylo na nich vidět stopy čtyř prstů.

„Teď se podíváme, jestli to má tak i na levé,“ řekl si Manning.

První otisk levé nohy byl slabý, ale také ukazoval stopu čtyř prstů. Druhý otisk, který byl již zřetelnější, dokazoval, že Manningův předpoklad byl správný. Třetí byl rozmazaný, protože Lank stál právě na levé noze, když uklouzl a málem upadl. Manning s důležitou tváří vytáhl notýsek a zapsal si: „Muži schází malíček na pravé noze a rovněž mu schází malíček na levé noze.“ Po krátkém otálení si dále zapsal: „Pravděpodobně mu oba prsty umrzly. Muž je Němec; určitě sloužil jako voják v Rusku…“

Spokojen sám se sebou a se světem, uvelebil se opět v autě. Slunce již po celé hodiny pražilo do střechy malého auta, takže ovzduší tam bylo skoro jak v tropech, přestože všechna okna byla otevřena.

Po druhé cigaretě se Manning pohodlně opřel a pomaloučku se pohroužil do zdravého spánku.

9

Jeden z taxíkářů, kteří mají pevné stanoviště u stanice Hampton Court Bridge, dokázal díky dlouholetému cviku číst sportovní zprávy a zároveň sledovat, kdo všechno proběhne kolem jeho auta. Tím se stalo, že spatřil konstábla 582, který se s rukama v bílých rukavičkách na zádech procházel před starým vehiklem.

„Konstáble!“ zavolal šofér.

„Co je?“

„Dnes v poledne jsem zažil něco, co vás bude zajímat. Vezl jsem jednu slečinku – pěkná ženská, vysoká, černovlasá, na hlavě elegantní letní klobouk. Toť se ví, že jsem neodolal, abych se sem tam na ni nemrkl do zrcátka. Bylo horko, odhrnovala si co chvíli vlasy z čela, až se jí klobouk svezl dozadu. A já koukám jako blázen: ta ženská má vespodu vlasy blond a vzadu jí čouhá zpod klobouku černej cop.“

„To se zdá nějaký divný. Nezmejlil jste se?“

„Co jsem viděl, to jsem viděl. A taky jsem viděl, že ta druhá, co jela s ní, byla na tom moc zle. Vysadil jsem ji v Černý lišce. A ta s tím letním kloboukem jela zase zpátky. Šla do hotelu Mitre.“

„Ženský teda dělaj se svejma vlasama všelijaký opičárny,“ poznamenal moudře konstábl 582, „možná že má opravdu blond…“

Odmlčel se a naklonil se do šoférovy kabiny.

„Jak jste to říkal, kde že jste tu druhou vysadil? V Černý lišce? Byla nemocná? Kde jste ji vůbec sebral?“

„Tady na terase,“ odpověděl šofér a palcem ukázal za sebe. „Udělalo se jí prý nevolno, říkala číšnice. Ta nás často zavolá, když má pro nás kunčafty.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se ostře policista.

„No, asi tak před dvěma hodinami, myslím. Proč?“

„Ještě se uvidíme, Joe,“ řekl konstábl 582 a rychle skočil k světlešedému skútru, nastartoval a odjel směrem k Hamptonu, k předměstí, v němž mezi jinými se nachází hotel dobré pověsti, hotel Černá liška,

Jetso van Anjum vyprovodil detektiva Novina až k parkovišti. Tam malý detektiv nasedl na skútr, nasadil si obrovské brýle proti prachu na své stejně už dost veliké kostěné okuláry, nastartoval světle šedou mašinu a zařadil rychlost. Plynule pustil spojku, přidal plyn a elegantně odplachtil s kořistí k chlapcům u mikroskopů, k vědeckým pracovníkům v laboratoři Scotland Yardu.

Jetso se dal doprava, směrem ke křídlu, kde bydlela lady Macphersonová. Našel tam Enid a její tetičku, když se právě chystaly k čaji.

„Já ti narychlo připravím nějaké obložené chlebíčky, určitě už máš hlad,“ řekla Enid.

„Ne, Enid, rozhodně ne. Před hodinou jsem se vydatně naobědval v hotelu s Albertem Zuydemou, strýcem toho zavražděného.“

„Rozuměla jsem vám dobře?“ zeptala se lady Macphersonová. „Kolem čtvrté hodiny jste obědval v hotelu? A teplé jídlo? To není možné.“

„Ano. Skutečně. V Černé lišce, a bylo to výborné.“

„To je až s podivem, jak se dneska všechno mění,“ povzdechla si ctihodná dáma. „To všechno určitě pochází od těch návštěvníků ze zámoří. Za mých časů se tohle nemohlo stát. Vypijete si s námi šálek čaje, že?“

„Děkuji,“ řekl Jetso, když dostal velký kouřící šálek čaje, do něhož byla nalita pořádná dávka mléka. A aby se neřeklo, vzal si i kousek výborného domácího koláče své hostitelky.

Poté co dámy ukončily hostinu a Jetso do sebe nalil druhý šálek čaje, lady Macphersonová mu prokázala velkou čest tím, že přijala od něho cigaretu. Nejdříve se však přesvědčila, že jde o pravou anglickou Virginii. Jetso nabídl staré dámě oheň a ona potom nenapodobitelně elegantním pohybem, pocházejícím tak z doby císařovny Viktorie, vsunula cigaretu do dlouhé stříbrné špičky.

„Co koukáš?“ zeptal se Jetso Enid a poskytl jí oheň.

„Já jen koukám na tebe a na tetičku a jsem celá paf.“

Později mu vyprávěla, že její tetička si vlastně ještě nikdy nevzala cigaretu od někoho, koho viděla teprve podruhé.

„Musel jsi na ni udělat dobrý dojem,“ řekla závěrem Enid.

„Ano, zdá se to divné, že jsem dnes ráno mluvila o Eleonoře, a vy jste hned v poledne našel za portrétem tu dýku,“ dodala lady Macphersonová v odpověď na Jetsovu zprávu o objevení stiletu. „Ale až budete tak stár jako já, přestanete se lecčemu divit.“

„A je to hrozně důležité, že se ta dýka našla?“ zeptala se dychtivě Enid.

„Důležité je to určitě. Lékař teď může zjistit, zda bodná rána pochází od této zbraně. A možná že pod mikroskopem na ní objeví vrahovy otisky prstů.“

„Co budeš dál podnikat?“

„Měl jsem ráno v úmyslu zajet do Guildfordu. Rád bych vypátral, co tam Roel Zuydema dělal. Možná že se něco dovím v jeho hotelu.“

„Cožpak guildfordská policie tam ještě nebyla?“

„Ale ano. Jenže sám se chci na to také podívat.“

„Přijdeš ještě dnes večer?“ zeptala se Enid, když Jetsa vyprovodila ke dveřím.

„Myslím, že ne. Chci být včas v kempinku. Je tam pár lidí, kteří byli včera večer v paláci. Rád bych si s nimi pohovořil.“

„A dáš na sebe pozor?“

Jetso nemohl na tuto otázku odpovědět, protože ji vzal do náruče a dlouze se políbili.

V pološeré místnosti, kde spala Ada Rooversová, bylo ticho rušeno pouze jejím těžkým dýcháním a bzukotem mouchy, která lítala kolem hedvábného stínítka lampy a nakonec si sedla na šňůru, jež držela stínítko zevnitř pohromadě.

Někdo vzal pomalu a neslyšně za kliku.

Dveře se otevíraly pozvolna a zůstaly otevřeny na škvíru. Ruka v rukavici sklouzla podél dveří a poněkud je nadzvedla, takže ani nezaskřípaly, když se otevřely natolik, aby jimi mohla projít mužská postava. Muž pak dveře tiše zavřel. Rozhlédl se po pokojíčku. Neslyšně se přikradl k otevřenému oknu, před nímž byly zatažené záclony, jednu záclonu odtáhl trochu stranou a vzniklou mezerou se podíval vlevo a vpravo a pak záclonu opět pustil. Potom se otočil k dvoulůžkovému gauči, na kterém ležela natažená Ada Rooversová.

Uchopil ji za ramena a zatřásl s ní. Spící nereagovala; byla v bezvědomí.

Muž vytáhl kožené pouzdro, otevřel je, vyndal z něho injekční stříkačku a našrouboval na ni tenkou jehlu. Z kapsy u kalhot vytáhl lahvičku, v níž byla průsvitná tekutina. Klidnými a jistými pohyby naplnil stříkačku a lahvičku opět strčil do kapsy.

Vetřelec se naklonil nad ženu. Levou rukou prohrábl hustou černou kštici Ady Rooversové, až vzadu na krku, palcem a ukazovákem zachytil masitý sval. S rutinou vpíchl tenkou jehlu do kůže a pomalu vstřikoval obsah injekční trubice do těla.

Ještě dříve než byl sací píst injekční stříkačky úplně na dně, zazněly po schodech kroky. Muž se zarazil a pružně se vztyčil, když na dveře pokoje někdo nesměle zaklepal.

Na chodbě se ozval dívčí hlas: „Všechno v pořádku, paní?“

Dveře se otevřely a do pološeré místnosti vstoupila pokojská.

Jetso si na náměstí před palácem Hampton Court koupil od kolportérů celou řadu deníků pro svůj archív.

Jak se ukázalo, dobře uhádl minulý večer úmysl onoho fotoreportéra: dole na první straně Surrey Times byla jeho fotografie; podobal se nějakému gangsterovi, jak tak hleděl z okna anglie. A pod tím stálo, že fotografie ukazuje krajana oběti té záhadné vraždy. Co Jetsa rozčililo, byl dodatek: „Tento pán byl ještě v paláci, když už všechna policejní auta odjela. Ačkoli našemu fotoreportérovi řekl, že je pouze jedním z návštěvníků, sehrál tento muž důležitou roli. To už bylo vidět z uctivého salutování strážce vstupní brány.“

Letmý pohled na zprávu o vraždě ho poučil, že Jorkins na tiskové konferenci, kterou poskytl, nebyl mnohomluvný a že noviny věděly zatím velmi málo.

„To u nás jsou už lépe informováni,“ konstatoval spokojeně. „Ale ten povyk, až přijdou holandské noviny do Londýna…“

Hodil balík deníků na zadní sedadlo a zamířil z náměstí na Hampton Court Road. Jeden policista na skútru ho rychle předjel a potom ihned přibrzdil. Byl to konstábl 582. Zamával. Jetso jel za skútrem.

„Do Černé lišky. Něco se tam děje…“ zvolal konstábl 582 a okamžitě přidal plyn, takže jeho skútr vystřelil dopředu. Jetso dal své anglii „ostruhy“ a následoval ho tak rychle, jak to jen frekvence dovolovala.

Pokojská Nancy běžela po špičkách k širokému dvojlůžkovému gauči, na němž ležela natažená Ada Rooversová.

Muž, který se rychle schoval pod postelí, viděl, jak se letní střevíčky pokojské přibližují. Zatajil dech.

Střevíčky se od postele opět vzdálily. Dívka otevřela dveře, které slabě zavrzaly, a pak je zase opatrně za sebou zavřela.

Sotva její kroky odezněly po schodech, vylezl muž zpod postele.

Znova si naplnil injekční stříkačku a opět ji vpíchl ženě někde v zátylku, kde ranka po jehle zůstane téměř neviditelně skryta mezi dlouhými černými vlasy.

Muž odhrnul jednu záclonu, rozhlédl se napravo i nalevo a otevřeným oknem vystoupil na malý balkón. Přelezl zábradlí a po okapu se dostal na pěšinku. Rychle si stáhl rukavice a několika kroky se octl na ulici. Zapálil si cigaretu a pak se klidně vmísil mezi chodce.

Moucha, která bzučela kolem lampy v místnosti Ady Rooversové, velkou spirálou klesla na podlahu.

Věžní hodiny někde odbíjely čtyři hodiny.

Detektiv Manning se otřásl, procitl a podíval se na hodinky: čtyři hodiny deset. Spal plné dvě hodiny.

S klením vylezl z auta a vrátil se na ostrůvek plný stanů. Naštěstí mercedeska jeho „objektu“ stála ještě na parkovišti. Ale slečna a nafukovací matrace, které dříve ležely před německým stanem, zmizely. Stan byl zapnutý a po Willi Lankovi a po Ilselose ani stopy.

Informace manželů Grantových nepřinesly Manningovi nic, takže musel proti své vůli jít a poptávat se u ostatních tábořících. Ale neuslyšel nic, co by byl rád věděl. Nikdo žádného z Němců neviděl. Jedině paní Cowieová, obyvatelka přívěsného vozu, která předešlý večer také byla v paláci, se domnívala, že slečnu zahlédla, jak se před půl hodinou procházela u zastávky autobusu.

„Myslím, že stála u zastávky autobusu,“ řekla Mrs Cowieová. „Měla na sobě modrý letní klobouk…“

„Stála na levé, nebo na pravé straně mostu?“ zeptal se Manning.

„Na levé, čili u autobusu, který jezdí do Waltonu nad Temži.“

„Tak teda nejela směrem k Hamptonu?“

„Ne, ale proč se tak pořád ptáte? Jsou ti lidé vaši známí?“

„Ano,“ zalhal Manning a neúnavně se vyptával dál, ostatně bez jakéhokoli výsledku.

Když tu nejsou, mohl bych jim prohledat stan, uvažoval detektiv. Osmělil se, protože stan byl už za živým plotem, takže ho nikdo nemohl vidět, když rychle rozepnul celtu a vklouzl dovnitř. V dvoudílném stanu barvy khaki bylo dusné horko.

Vzadu, v prostoru pro zavazadla, stály dva kufry. Na zadní tyči visel elegantně na ramínku šedý oblek. Dále tam byly dvě úzké nafukovací matrace, dva srolované spací pytle a pléd. Kufry, které nebyly uzamčeny, obsahovaly pouze šaty a toaletní potřeby.

Manning opustil stan a opět ho pozapínal. V mercedesce, která byla řádně zamčena, ležel na zadním sedadle velký balík zabalený do cestovních přikrývek.

Detektiv se ještě nějakou chvíli potloukal po tábořišti, aby oddálil to, co viděl strašně černě; musel totiž zavolat šéfa a oznámit mu, že ke své velké hanbě zaspal a že Lank a slečna zatím zmizeli.

„Kde je ta dáma, která sem dnes v poledne přijela nemocná?“ zeptal se policista 582 vrátného v hotelu Černá liška právě v okamžiku, kdy Jetso svůj vůz zastavil před budovou.

„Máte na mysli tu Holanďanku? To je Mrs Rooversová. Je v pokoji číslo osm, tady po schodech nahoru.“

Konstábl 582, následován Jetsem, bral schody po třech. To by nebyl britský policista, kdyby k mírné Jetsově zlosti napřed nezaklepal zdvořile na dveře, než je otevřel.

Dvěma kroky byl u okna a odhrnul záclonu.

Ada Rooversová ležela na posteli tak, jak ji sem před několika hodinami přinesli.

Byl tu pouze jeden rozdíl. Tehdy dýchala klidně, ale těžce, kdežto nyní ležela úplně tiše.

„Už je pozdě…“ řekl policista.

Opět si natáhl bílé rukavice a sňal sluchátko domácího telefonu. Klidně řekl: „Miss, zde je pokoj číslo 8. Dejte mi okamžitě Whitehall 2121…“

Za tři minuty byla skupina pro vyšetřování vražd na cestě k hotelu.

„Jistý taxikář, Joe Roberts, mi vyprávěl,“ řekl Jetsovi konstábl 582, když vrátnému a dvěma zvědavým pokojským ukázal dveře, „že ji sem přivezl ve společnosti jedné neznámé dámy, a ta pak odjela taxíkem do hotelu Mitre. Obě dámy byly předtím na terase restaurace u mostu. Této dámě se náhle udělalo špatně. Taxikář povídal cosi o tom, že ta druhá žena s velkým letním kloboukem byla blondýnka, ale že viděl, jak měla pletenec černých vlasů. Moc tomu všemu nevěřím. Tady to vypadá na otravu. Pokud moje znalosti sahají, je mrtvá. Musím zde počkat, dokud nepřijedou z vyšetřovací skupiny, ale vy už můžete jít do restaurace a promluvit si s majitelem. Ale ten typ jsem vám nedal já, poslyšte…“

Jetso byl už ve dveřích, když konstábl 582 zvedl ruku a řekl: „Mnoho štěstí.“

„Kampak jdete, van Anjume?“ zvolal Albert Zuydema, který vkročil předními dveřmi do hotelu právě v okamžiku, když Jetso Černou lišku opouštěl.

„Nemám čas, budete tu ještě za hodinu?“

„Ano. Co se děje?“

„Pak vám to povím,“ řekl Jetso a nechal malého tlustého muže stát uprostřed haly.

Když za krátký čas zastavilo auto před restaurací u mostu a rychlými kroky vyběhl na terasu, jistý elegantně oblečený pán v lehkém letním obleku, který předtím věnoval velkou pozornost frekvenci – aspoň se tak zdálo – se hluboce pohroužil do čtení novin. Jakmile Jetso zmizel v restauraci, tento muž vstal. Nejprve však, jak už je v Anglii zvykem, položil jeden šilink pod talířek svého šálku od čaje.

10

„Jsem přítelem oné dámy, které se zde v poledne udělalo nevolno,“ řekl Jetso majiteli či vedoucímu restaurace. „Jak se to vlastně stalo?“

Muž v košili s krátkými rukávy byl zaměstnán vyplňováním pokladní knihy, zvedl obličej od práce a zeptal se: „O jakou dámu jde?“

„O dámu s těmi dlouhými černými vlasy, kterou odvezli v taxíku.“

„Ach tak,“ řekl muž a pokračoval vpsaní.

Jetso potlačil svůj vztek, a aby se uklidnil, zapálil si cigaretu.

„Nemějte mi za zlé, že vás zdržuji od práce, ale snad mi můžete říct, co se s tou dámou přesně stalo?“

„Já vlastně o tom nic nevím. Zeptejte se miss Steadmanové. Právě přichází.“

„Pardon, slečno Stedmanová, vy jste byla dnes v poledne při tom, když tady byla jedna dáma stižena nevolností?“

„Ano, byla. Jak se jí vede?“

„Velmi dobře, aspoň doufám,“ odpověděl Jetso a silně potáhl z cigarety. „Můžete mi přesně říct, jak se to stalo?“

„To bohužel nemohu. Vracela jsem se k bufetu s prázdným podnosem a už jsem jen viděla, jak ostatní servírky stojí kolem ní. Když jsem zjistila, co se stalo, zatelefonovala jsem Joeovi, tomu taxikáři. Miss Brownová a Joe ji vzali mezi sebe. Balíčky těch dam jsem odnesla do auta.“

„A co ty dámy tady pily?“

„To nevím. Obsluhovala je miss Brownová.“

„A kde je miss Brownová?“

„Ta už má volno; pravděpodobně bude doma.“

„A jak vypadala ta druhá dáma? Ne ta nemocná, ale její společnice.“

„Byla celá v bílém, s velkým bílým letním kloboukem.“

„A měla zrzavé vlasy, ne?“

„Ano. Nebo počkejte… ne, měla černé vlasy. Měla krátký černý cop.“

„A co té první dámě vlastně scházelo?“

„Říkala, že je ospalá, že je to asi tím vedrem.“

„A teď něco jiného: kde bydlí miss Brownová?“

„Seething Wells, Fish Street, číslo nevím.“ Jetso jí dal spropitné.

„Přeju jí brzké uzdravení,“ volala za ním číšnice, když Jetso seběhl z terasy.

První z řidičů, kteří seděli v jedné řadě v autech a četli noviny, řekl, aniž vzhlédl od sportovních zpráv: „Joe Roberts sedí v posledním autě, v tom starým…“

Zřejmě si nechtěl přiznat, že jeho vlastní vůz je ještě starší a navíc vypadá mnohem bídněji než vůz jeho kolegy.

Joe Roberts byl ztělesněná důležitost.

„Bylo té paní moc špatně?“ zeptal se Jetso.

„Byla napůl v bezvědomí, abych tak řek,“ odpověděl Joe. „Ležela v náruči vrátnýho celá ztěžklá. V Černý lišce ji odnesli na pokoj a ta společnice v tom bílým letním klobouku se později vrátila a dala se odvízt do hotelu Mitre naproti vchodu do zámku. Za jízdy jsem se podíval do zpětnýho zrcátka a viděl jsem, jak si letní klobouk posunula kapánek dozadu, aby si kapesníkem mohla otřít čelo. A tu koukám, že má blond vlasy, ačkoli její obočí bylo černý a cop taky.“

„Jste si jist, že měla blond vlasy?“

„Jist? Jakýpak jist? Já jsem to viděl jenom v záblesku, protože musím dávat bacha na cestu. Ale ještě jsem si pomyslel, že ty blond vlasy se jí dobře vyjímají proti tomu klobouku.“

„A ten byl bílý, ne?“

„Jo, ale vnitřní strana byla světle modrá.“

„Bylo na ní něco nápadného?“

„Jo, pane, s odpuštěním, měla krásný nohy. Pevný nohy, pane…“

Také Joe Roberts dostal spropitné za informace.

Fish Street ve čtvrti Seething Wells vypadala dost uboze s několika obchůdky a s oprýskanými velkými činžáky s malými okny a jen tu a tam byl nějaký samostatný domek v malé zahrádce.

Majitel obchodu s rybami, jehož podniku děkuje možná tato ulice za své jméno, řekl, že miss Brownová bydlí v čísle čtrnáct, ale že pravděpodobně nebude doma.

Před chvíli viděl, jak si do svého autíčka nakládala velkou tašku. „To znamená nákupy, pane.“

Číslo čtrnáct byl stranou stojící domek s malou ubohoučkou přední zahrádkou. Impozantní oranžově zbarvená kočka v ní právě dlouhými pohyby pracek zahrabávala čerstvě vyhrabanou jamku.

Miss Brownová nebyla doma.

Jetso se rozhodl, že na ni počká, a otáčel knoflíkem na svém autorádiu. Nemohl chytit nic jiného než cvičný zápas s Austrálií. Pouze Hilversum vysílal poučnou řeč na choulostivé politické téma; rádio Luxemburk naštěstí dávalo příjemný program dixielandové hudby.

Za chvíli se zastavila u vozu holčička a zaposlouchala se do muziky.

„Máš ráda fruit gum?“ zeptal se Jetso a nabídl jí ruličku kyselých bonbónů.

Zdálo se, že jí to přišlo k chuti.

„Jak se jmenuješ, maličká?“

„Sandra, a má sestřička se jmenuje Mary. Ta má taky ráda bonbóny.“

„Tak to abych jí dal taky, co myslíš?“

Sandra ohnivě souhlasila, sevřela další bonbón v umouněné pěstičce a utíkala s ním pryč.

„Co si jen počnu,“ povzdychl si Jetso, když za necelých pět minut přiběhla Sandra zpátky, ale už ve společnosti jedné menší holčičky. A za nimi běželo ještě asi šest nebo sedm usmrkánků. Všichni dostali po kyselém bonbónku, ale když byl na řadě jeden černoušek, cukroví došlo.

„To neva,“ řekl klouček sportovně.

Ale Sandra si věděla rady. „Tam v tom obchodě prodávají fruit gums.“

„Dobrá,“ řekl Jetso. „Koupíte mi tam tři ruličky? Dvě pro vás a jednu pro mě.“

„To je moc peněz,“ řekla Sandra, když se podívala, co jí Jetso vmáčkl do pěstičky.

„Co dostaneš zpátky, můžeš si nechat.“

Ale to se zdálo holčičce poněkud přehnané. Když Jetsovi přinesla jeho ruličku kyselých bonbónů, vrátila mu také dvě penny.

„To je dobrá věc, pane,“ řekl černoušek a spokojeně se smál.

Tlupa dětí odtáhla a Jetso se podíval na hodinky: bylo půl sedmé. Běžel do obchodu s cukrovinkami a požádal, zda by si mohl zatelefonovat. Ozval se vrátný hotelu Černá liška.

„Chcete zavolat pana Zwiedemu? Ano, Zwiedema, vyřídím.“

„Zuydema speaking…“

„Můžete mluvit holandsky, pane Zuydemo. U telefonu van Anjum. Jak to vypadá v hotelu?“

„To bych se mohl spíš zeptat já vás. Co se tady vlastně děje? Slyšel jsem od vrátného, že paní Rooversová je nemocná. Na nosítkách ji odnesli do sanitky, a ta hned odjela. Ale přijelo také několik aut s fůrou policistů a mužů v civilu a vlekli dovnitř spoustu různých krámů.“

„A Roovers se už vrátil do hotelu?“

„Pokud vím, ne.“

„Vy se dnes večer vracíte do Groningenu, že?“

„Ne, to ještě nemohu. Říkali mi, že vyšetřování ještě neskončilo. Kde jste teď?“

„Všechno vám pak povím. Buďte zdráv…“

„Vy jste z Dánska?“ zeptal se obchodník, když mu Jetso zaplatil.

„Ne, z Holandska.“

„Ach ták! To je legrační řeč ta holandština…“

„Zdaleka ne. Někdy vůbec není legrační…“

Kolem čtvrt na osm přijelo ubohé černé autíčko. Velká oranžová kočka běžela vehiklu naproti. Vozík zastavil těsně za Jetsovým autem a dvířka se otevřela.

Kočka skočila dovnitř, rovnou na klín poměrně plnoštíhlé dámě středního věku, která nejdříve vystrčila z auta střevíc s vysokým podpatkem, potom nohu v černém nylonu a nato vše ostatní.

To musí být miss Brownová.

Jetso počkal, až žena s kočkou v náručí vejde do svého domu.

Běžel k předním dveřím a zaklepal kruhovým klepátkem.

„Ano?“ zeptala se žena a vystrčila hlavu ze dveří, které otevřela jen na škvíru.

„Jste slečna Brownová?“

„Prosím.“

„Jsem známý oné dámy, které se dnes v poledne ve vaší restauraci udělalo špatně. Rád bych si s vámi promluvil.“

„Prosím.“

Miss Brownová vyšla ven a opět za sebou zavřela. Opřela se o dveře pod miniaturní stříškou a nevypadala moc nadšeně. Jetso, který si musel pomalu zvykat na to, že ji bude muset vyslechnout přede dveřmi, se zeptal, jak se to všechno v poledne zběhlo. Historka se shodovala s vyprávěním druhé číšnice, jen s tím rozdílem, že paní Rooversová – podle miss Brownové – byla odvedena do taxíku za pomoci šoféra a dámy ve velkém klobouku.

„Viděla jste, jaké měla ta dáma vlasy?“

„Černé, jako ta, co jí bylo špatně.“

„Co jste těm dámám servírovala?“

„Dvakrát kávu a zákusky.“

„Zákusky se dělají u vás?“

„Ne, všechno objednáváme u cukráře. Jestli si ale myslíte, že dáváme lidem jíst blafy, z kterých se jim udělá špatně, tak se mýlíte. Vy nejste Angličan, jak slyším.“

„Mňau,“ ozvala se kočka za dveřmi.

„Počkej, Petříčku, panička přijde za minutku,“ zvolala miss Brownová směrem k zavřeným dveřím.

„Máte hezkou kočku,“ konstatoval Jetso jen tak mimochodem. „Jistě to už není žádné kotě, že?“

„Petříček je právě v nejlepším věku,“ odpověděla pyšně miss Brownová.

Asi tak jako jeho panička, pomyslel si Jetso, ale nic neřekl, jen se přátelsky usmál.

„Well, miss Brownová, srdečně vám děkuji za všechno, co jste mi řekla. Považujete za možné, že ta dáma ve velkém klobouku dala té druhé dámě do kávy nějaký uspávací prostředek?“

„To nevím. Na terase máme moc velkou frekvenci. Ale dobře vím, že si do kávy nedávaly žádný cukr. Viděla jsem tu tlustou dámu, jak si z krabičky na dlaň vysypala několik sacharínů. Pár jich dala do kávy té dámě s velkým letním kloboukem a potom do své kávy.“

„Tak?“ řekl Jetso. „Viděla jste to zcela jasně?“

„Vždyť to přece říkám.“

„Vypily hodně kávy?“

„Každá dva šálky. To už jsem přece říkala.“

„A dávaly si tedy do kávy tabletky umělého sladidla?“

„Ano, alespoň to tak vypadalo.“

„Bylo to při prvním šálku, anebo při druhém?“

„To nevím, pane. Máte ještě další otázky? Nemám právě mnoho času.“

„Děkuji vám, slečno Brownová, na shledanou.“

Jetso proběhl zahrádkou a vstoupil do anglie. „Kočka je zdaleka ten nejsympatičtější tvor v domě Brownů,“ konstatoval.

Tu si všiml, že miss Brownová lomcuje předními dveřmi. Měla zřejmě takovou hrůzu, aby do domu nevstoupil úplně cizí muž, že si klíč od domu zapomněla v tašce.

S trochou škodolibosti ji Jetso sledoval a zapálil si cigaretu. Žena opět zalomcovala předními dveřmi. Potom se na něho podívala.

Jetso opět vystoupil z vozu. „Mohu vám pomoci?“ zeptal se.

„Vidíte, co mám za potíže? Nemůžu dovnitř. Zůstaly mi tam klíče.“

„Počkejte.“ Jetso běžel k autu a popadl krátké kladivo podobné krumpáči, které měl stále pod sedadlem. Jedna strana krumpáče byla ostrá jak břitva. Touto stranou vypáčil okno vpravo od dveří na škvíru a strčil dovnitř ruku. Tak se mu podařilo okno otevřít.

„Chcete dovnitř, nebo to mám zkusit já?“ zeptal se.

„Kdybyste byl tak milý,“ poprosila miss Brownová sladkým hlasem. Jetso vlezl oknem do vkusného, ale poněkud staromódně působícího pokoje. Na chodbě mu přišla naproti kočka. Vzal tu těžkou potvoru do rukou. Kočka se k němu lísala. Otevřel přední dveře a předal kočku majitelce. Miss Brownová, která s ohledem na své sousedky nechtěla pustit do domu žádného cizího muže a která byla nyní tím vloupáním vystavena tomu, že se stane nejméně na týden předmětem rozhovorů celé Fish Street, napřáhla ruku a Jetsovi poděkovala.

„Poděkování je na mé straně, miss Brownová,“ odpověděl Jetso a malinko se uklonil.

Když konečně odjel, ještě dlouho se za ním dívala, a když zvedl ruku, opravdu srdečně mu zamávala. Opět jeden fakt, který rovněž neušel sousedkám.

Spletí ulic Seething Wellsu jel Jetso do čtvrti Thames Ditton, až nakonec opět mohl zahnout doprava na Hampton Court Road, která ho pak přes most nad Temží přivedla k hotelu Mitre, pohostinné, pravé anglické budově, kterou postavil Karel II. pro jednu ze svých milých přítelkyň.

Jetso byl s co největší laskavosti vyslyšen v recepci hotelu, ale nedostal se ani o krůček dál. Nikdo z personálu si nemohl vzpomenout, že by v hotelu byla ubytována dáma, která by chodila bíle oblečená a nosila bílý letní klobouk. Ani ve věhlasném hotelovém „Nell Gwynn Cocktail Baru“ nepořídil. Zklamaně nasedl opět do auta a předsevzal si, že požádá Daye, aby vyslechl hotelové hosty. Možná že by to něco přineslo.

Na chodbě hotelu Černá liška stál konstábl 582.

„Pan Day je dosud na pokoji číslo osm,“ řekl.

Jetso šel po schodech nahoru; policista stojící přede dveřmi pokoje ho pustil dovnitř. Day právě přihlížel tomu, jak experti z oddělení otisků prstů prohledávají každé místečko v pokoji.

„Je mrtvá?“ zeptal se Jetso.

„Podle doktora Craddocka musela zemřít půl hodiny před tím, než jsme přišli. Hned mi zavolá, jakmile mi bude moci říct něco víc.“

„Co si o tom myslíte vy?“

„Tu ubohou ženu zavraždili, otrávili. Doprovázela ji jakási neznámá žena, která byla v bílém a na hlavě měla bílý klobouk.“

„Ano, vím o tom. Jedna z číšnic viděla, že si obě ženy dávaly do kávy sacharínové tabletky. Paní Rooversová měla v ruce krabičku a dala tabletky i té druhé. Viděla to číšnice miss Brownová. Před půlhodinou jsem s ní mluvil.“

„Krabička s umělým sladidlem? To je zvláštní. Nic takového jsem v její tašce nenašel.“

„A kde je její muž?“

„Ještě se nevrátil. Zůstanu tady, dokud nepřijde domů. Ten asi jen tak rychle na tuhle dovolenou nezapomene.“

V baru seděl poněkud zkroušeně Albert Zuydema a četl holandské noviny. Úplně se rozzářil, když spatřil Jetsa.

„Jedl jste už, synku?“

„Ne, nemám žádnou chuť.“

„Já tady prozatím ještě zůstávám. Chci se dovědět, co za tím vším vězí, a rád bych vám pomohl s pátráním. Zítra si koupím nějaký všední oblek.“

„Jsem rád, že ještě zůstáváte. Ale jestli si myslíte, že mohu něco udělat, tak se mýlíte. Sám nic nevím. Musíme počkat na zprávy expertů Scotland Yardu. A ten Roovers se taky ještě nevrátil. Jeden detektiv ho má stále na očích.“

„Vidíte nějakou souvislost mezi vraždou Roela a této ženy?“

„Nevím, pane Zuydemo. Zdá se, že v tom nějaká souvislost je. Roovers znal vašeho synovce. A ona ho znala také.“

„Mohu vás zavolat na tábořiště?“ Jetso mu dal Grantovo číslo a přál mu dobrou noc, když do baru vstupoval Donald Day.

Detektiv Manning viděl ve zpětném zrcátku svého vozu, že autobus z Waltonu nad Temží zastavil na stanici. Vystoupila z něho slečna ve světlemodrých šatech a ve velkém letním klobouku přibližně stejné barvy. Manning v ní poznal plavovlasou Ilselose Paderdingenovou. Nesla velkou nákupní tašku plnou balíčků.

„Chvála bohu,“ povzdechl sl detektiv, „už ji zase mám. Teď ještě ten druhý…“

Podíval se na hodinky: tři čtvrti na pět.

Dívka přešla po betonovém můstku do tábora, aniž si Manninga všimla. Když už nebyla vidět, vystoupil její „stín“, aby ohlásil svému šéfovi, že jeden z těch dvou je opět tady. Donald Day reagoval na toto sdělení chladně.

„Zůstaňte tam, dokud nebudete vystřídán. Pak se přihlaste u mě, ať už budu kdekoliv.“

Manning se prozatím s Willi Lankem nesetkal. Když se Lank konečně vrátil do tábora, byla už půlnoc.

„Tak, pane Zuydemo, jak jste strávil poledne?“ zeptal se Day, když si přisedl ke stolku, kde seděl Groningeňan s Jetsem.

„Několik hodin jsem spal a potom jsem se prošel po městě.“

„Který pokoj máte?“

„Sedmnáctku v prvním poschodí.“

„Předpokládám, že víte, co se tady všechno stalo.“

Zuydema povzdechl.

„Ano, právě jsem to slyšel. Není to nic dobrého.“

„Přijdete ještě do kanceláře, van Anjume? Chci odtamtud zavolat nemocnici. Možná že už vědí něco víc.“

Asi za deset minut Jetso zaparkoval anglii za Dayovým stříbrně šedým sportovním vozem. Vrátný policejní stanice je hned pustil dál. Day, který právě ukončil telefonní rozhovor, mu dal znamení, aby se posadil.

„Vydal jsem rozkaz, aby mi Rooverse přivedli, jakmile se vrátí do hotelu. Kromě toho jsem dal výzvu do rozhlasu. Kdyby ji ten muž náhodou slyšel, má okamžitě zavolat policii.“

„Vždyť je přece také sledován, nebo ne?“

„Samozřejmě, ale nikdy si neodpustím, že jsme nedali hlídat jeho ženu.“

Někdo zaklepal na dveře.

„Dál,“ řekl Day a detektiv Manning, celý vyjukaný, tvářící se jako hromádka neštěstí, vstoupil dovnitř.

„Promiňte, van Anjume,“ řekl Day, „můžete nás nechat chvilku o samotě?“

Co se mezi Donaldem Dayem a Manningem tohoto pamětihodného večera přesně hovořilo, nevyšlo nikdy najevo. Jisté je jen to, že tam šlo do tuhého. Když byl Jetso opět do kanceláře vpuštěn, myl si Day právě ruce a na vysvětlenou zabručel: „Jenom jsem se ho zeptal, zda to mám hlásit šéfovi, anebo jestli se postará o to, aby se to už nestalo. Slíbil, že se polepší. Dal jsem mu ještě jednou šanci.“

„A kde teď Manning je?“

„Ten se teď snaží. Brzo se tu znova objeví. Poslyšte, dělejte jako by nic.“

Day zavolal nemocnici, ale doktor Craddock nebyl k mání.

Jetso podal zprávu o svých rozhovorech s číšnicemi a Day si psal krátké poznámky. Když se Jetso vymluvil, detektiv řekl: „Od nás šli za těmi číšnicemi dva maníci. Jejich verze se určitě bude shodovat s vaší zprávou. Vy máte před námi náskok, poletujete si sem tam jako motýlek. My musíme všechno postavit na pevný základ. Vlastně bych vás měl setřít, že všude strkáte nos, ale děláte to dobře. Toho jsem si všiml.“

„Jste poněkud agresivní, Dayi. Jste pořád takový?“

„A vy byste nebyl, když vám téměř pod rukama někoho, špinavě a zákeřným způsobem zavraždí? Otráví jako krysu! Nebudu mít pokoj, dokud tu bestii nedopadnu.“

„Jdu s vámi, jak víte.“

„Vsaďme se, že to budu já, kdo vraha dopadne!“ K žádné sázce nedošlo. Ostatně by ji Day prohrál.

11

Manning, který o něco později vkročil do Dayovy pracovny, vypadal vážně.

„Tak, Manningu. Už jste tady? Sedněte si a zapalte si,“ řekl Day.

„Děkuji.“

„Řekněte mi v krátkosti, co jste dělal do vystřídání.“

„Od tábořících jsem slyšel, že ta blondýnka odjela autobusem ve směru na Walton nad Temží, linkou 461. To je konečný bod městské autobusové dopravy. Kdyby měla jet dál, musela by v každém případě přestoupit na státní linku. U zastávky autobusu jsem slyšel, že nikdo dámu s velkým letním kloboukem neviděl. Ale mluvil jsem také s průvodčí, jistou Afričankou od autobusu číslo 461, který měl právě odjezd. Viděla někoho s takovým velkým modrým kloboukem. Vypočítal jsem si, že Ilselose Paderdingenová – to je ale jméno! – byla pryč asi dvě a půl hodiny. Vrátila se s velkým nákupem v tašce. Tudíž musela nakupovat ve Waltonu nad Temží. Pak už zůstala v táboře.“

„A co ten muž?“

„Toho jsem viděl plavat po proudu. Zmizel za cípem ostrůvku. Musel vystoupit na břeh až někde u přístavní lávky. Stopy jeho nohou jsem našel jedině v místech, kde vběhl do vody.“

„Ano, ty stopy. Podle vás má ten muž celkem jen osm prstů na nohou?“

„Scházejí mu oba malíčky; to jsem jasně viděl na jeho šlápotách.“

„Dobrá, Manningu, jděte ted domů, když už nic jiného nemáte.“

„Jen tohle, sire. Zapomněl jsem to při našem prvním rozhovoru…“

Vstal a podal Dayovi ruku. „Děkuji vám, pane.“

„V pořádku, chlapče, už jsem na to ani nemyslel,“ řekl Day.

Když Manning odešel, Donald Day řekl Jetsovi: „Na stiletu, který jste našel, nebyly žádné otisky prstů. Ale byl tam zbytek krve. Její složení se shoduje s krví Roela Zuydemy. Na obraze nenašli žádné otisky prstů.“

Měsíc opět visel nad Temží, když Jetso konečně vjel na tábořiště. Hlásil se u Granta, který měl k němu, vzhledem k jeho pozici u Yardu, naprostou důvěru, a požádal ho, aby ho okamžitě upozornil, kdyby se dělo něco zvláštního. Grant vyprávěl, že Manninga vystřídali dva detektivové. Jeden z nich čekal na Lanka u betonového můstku a druhý měl na očích tu německou slečnu.

Manželé Cowieovi seděli před přívěsným vozem a četli při ostrém světle karbidové lampy. Jetso je pozdravil, když procházel kolem nich, Mrs Cowieová zvolala: „Víte už něco o vraždě toho Holanďana?“

„Ne,“ řekl Jetso podle pravdy. Ale zamlčel, že dnes byl zavražděn další jeho krajan. Nad tím spustí dost velké haló ranní listy, ačkoliv prozatím se má publikovat jen tolik, že Ada Rooversová náhle zemřela; bez komentářů. Jedině ten fakt, že se to stalo v Hamptonu, bude samozřejmě působit na obrazotvornost čtenářů.

„Vaše fotografie byla v novinách,“ ujala se slova Mrs Cowieová. „Nebyla to právě nejlepší fotka, poslyšte. Vypadáte na ní mnohem starší, než jste. Máte s vyšetřováním této… hm… politováníhodné věci něco společného, pane, eh, Ennume?“

„Van Anjum,“ opravil ji Jetso. „Ah ano, van Ennume.“

„Ne, nemám s tím nic společného. Proč si to myslíte?“

„Tady v novinách stojí, že jste ještě dlouho zůstal v paláci, když už všichni byli dávno pryč.“

„To byla čirá náhoda. Musel jsem ještě s někým mluvit, proto to trvalo o něco déle.“

„Ale přece jste měl s policií nějaký rozhovor, domnívám se,“ tvrdil mužíček podobný tretce. „Šel jste s nějakou dámou ve skotské sukni a ještě s několika policisty za vrchním inspektorem, za tím Johnsonem. Šel jste do místnosti, kde později všechny vyslýchali.“

„To byl vrchní inspektor Jorkins, miláčku,“ řekla přátelsky Mrs Cowieová.

„Vždyť povídám.“

Jetso si s leknutím uvědomil, že celá ta jeho a Enidina schovávačka byla zbytečná. Když už tento protivný mužíček ho viděl společně s Jorkinsem, bylo jich určitě víc, co si toho všimli. Pokusil se nyní o únik.

„Ano, viděl jste dobře. Mladá dáma a já jsme byli první, koho vyslýchali. A po výslechu jsme museli čekat v odděleném sále.“

„Hm, to je zvláštní!“ řekl Mr Cowie a zapálil si cigaretu, aniž nabídl své ženě nebo Jetsovi. Jetso by byl tomuto nafoukanému chlápkovi nejraději dal do jeho odporné vizáže, ale přesto přátelsky řekl: „Dobrou noc, Mrs Cowieová. Dobrou noc, Mr Cowie.“

„Dobrou noc, můj drahý,“ řekla Mrs Cowieová, a jak se zdálo, sama se toho trochu polekala. Její manžel vypustil před sebe mrak kouře a neřekl nic.

Jetso odepnul celtu svého stanu a pak se převlékl. Kalhoty s ostrými puky vyměnil za plandavé kalhoty khaki a čistou košili za vlněný svetr. Pistoli zasunul pod malý polštářek od nafukovací matrace.

Když si kolem primusu zapíchl do země zástěnu proti větru, spatřil v měsíčním svitu plavovlasou Ilselose. Běžela k vodovodnímu kohoutku, který stál uprostřed tábořiště. Jetso rychle uchopil gumový vak na vodu a vyprázdnil ho. Potom se pohodlně loudal s prázdným vakem ke kohoutku, kde dívka proti předpisům umývala několik šálků a talířů.

Když se k ní přiblížil, vzhlédla. „Vy jste Holanďan, že?“

„Ano, vy mě znáte?“

„Viděla jsem vás vycházet ze stanu. A na něm je holandská vlajka, nebo nějaká lucemburská.“

„Jsem Holanďan. Vy jste z Německa?“

„Ano, bydlím těsně u vašich hranic. Ta vlaječka na špičce vašeho stanu mi připadá zvláštní. Podobný erb se, pokud vím, hojně vyskytuje i u nás. Je to německý půlorel a na druhé straně polovina lilie a ještě něco, to už nevím co.“

„To je náš erb. Byla doba, kdy jsme uznávali německé císaře za své pány. Ale to už je dávno.“

„Tak vy jste vlastně svobodný pán. To je ohromné. Já vám teď budu říkat svobodný pán…“

Zasmála se a přitom ukázala svůj krásný a dokonalý chrup. Byla to hezká žena, tato do bronzova opálená světlovlasá Němka. Měla poměrně velký rovný nos a výrazné modré oči. Její hlas byl poněkud drsný. Na sobě měla přiléhavý černý svetr a úzké kalhoty, které jí sahaly sotva ke kolenům, takže její pěkně formované a pevné nohy zvláště vynikaly.

„Pevný nohy, pane…“ řekl taxikář Joe, když popisoval neznámou ženu v bílých šatech a v letním klobouku. Že by tato dívka…

Mezitím Ilselose opláchla talíře a šálky.

„Ach, zase jsem si zapomněla utěrku,“ řekla.

„Chcete si půjčit mou?“

„S radostí. Ale naplňte si nejdřív vak na vodu a já půjdu s vámi do vašeho stanu. Ráda bych se na něj podívala zevnitř.“

Šli společně k Jetsovu stanu. Nevšimli si, že postava, která celou tu dobu postávala mezi auty na parkovišti, šla nyní opatrně podle vody, dokud se za řadou stanů nedostala do blízkosti Jetsova stanu. Tam se muž sehnul, jak se jen dalo, mezi nízkým křovím, které rostlo na břehu.

„Vy to tu máte hezké,“ zvolala Ilselose nadšeně a Jetso byl pojednou uchvácen půvabem této spontánní dívky.

„Táboříte tady docela sám?“ zeptala se.

„Ano, aspoň si můžu dělat, co chci.“

„A necítíte se tak osamělý, svobodný pane?“

„Necítím se osamocen, ani když jsem sám. Jen občas. Když je kolem mne hromada lidí, při slavnostech a tak…“

Podívala se na něho a při světle elektrické stropní lampy uviděl její velké oči. „Řekněte mi, svobodný pane…“

„Jmenuji se Jetso.“

„Řekněte mi, Jetso, vy jste si chtěl postavit na kávu, že máte primus venku?“

„Ne, na čaj. A jak se jmenujete vy?“

„Ilse. Pojďte se mnou do našeho stanu. Chystala jsem se postavit na kávu. A mám k tomu pečivo.“

Vyskočil a narovnal pružné tělo.

„Ach ano, šálky. Ty už budou určitě suché.“

Jetso musel ke své hanbě přiznat, že jeho myšlenky se nezabývaly výlučně nádobím, když si plavovlasá dívka prohlížela jeho zařízení.

„Kávu bych si dal,“ řekl. „Máte dobré pečivo?“

„To nejlepší z Waltonu. Pojďte…“

Otočila se a odběhla.

Jetso rychle sáhl pod polštář pro pistoli a nacpal si ji do levé zadní kapsy. Ne snad proto, že by se byť jen na okamžik domníval, že ji bude potřebovat, ale prostě nechtěl cennou zbraň, s kterou navíc bylo spjato mnoho vzpomínek, nechat jen tak v otevřeném stanu.

Muž, který stál za Jetsovým stanem, s povzdechem vstal a vracel se podél břehu k parkovišti, odkud měl Lankův stan pěkně na očích.

Na předním dílci německého stanu visela malá lucernička, která šířila slabě žluté světlo. Vedle stanu stál primus, na kterém se vyvařoval zbytek vody v kastrolu. Ilse naplnila kastrolek téměř po okraj čerstvou vodou a začala dávkovat kávový prášek do šálků, které právě před chvílí umyla.

Jetso si prohlížel interiér stanu. Vypadal slušně. Vzadu v prostoru pro zavazadla stálo několik kufrů. Na ramínku visel šedý oblek. Dvě nafukovací matrace, které byly položeny na sebe, tvořily jakousi pohovku a na nich ležel letní klobouk.

„Váš manžel není doma?“

„Přijde určitě pozdě. Dnes v poledne jel do Londýna. Ale posaďte se.“

Jetso si přitáhl letní klobouk k sobě. Byl to lehoučký světlemodrý širák z hrubě pletené slámy.

„Jak vám ten klobouk sluší, Use? Zkuste si ho.“

Učinila to a vypadala velmi mile.

„Proč si ho nasazujete tak dozadu?“

„Tak se to nosí. Jinak takový klobouk vypadá hloupě. Podívejte se.“

Skutečně, takto jí slušel už méně. Především malé blond lokýnky, které na přední straně vykukovaly zpod okraje, vypadaly poněkud hloupě.

„Vlasy z čela si musíte nastrkat pod klobouk.“

„To nejde. Nebo snad takhle?“

Nasadila si ho tak, že vpředu nebylo vidět ani vlásek, ale tím byl úplně do čela.

„Ach,“ řekl Jetso, „zdá se, že klobouk má vlastně malou stříšku. Je to vaše míra?“

„Myslela jsem si, že dámským kloboukům rozumíte lépe. Letní klobouk se vždycky nasazuje na hlavu dozadu a nikdy se nestahuje dopředu až k obočí…“

„Máte víc takových klobouků, Use?“

„Ne. Ani tento moc nenosím. Jedině k modrým šatům.“

„A nosíte také bílé šaty?“

„Ne, ale nosím bílou blůzu ke kostýmu.“

Pili kávu a jedli koláče.

„Chcete ještě šálek?“ zeptala se dívka již potřetí této jasné měsíční noci. Jetso poděkoval a zhasil primus. V tichu, které nastalo, když přestal vařič syčet, uslyšel Jetso, jak nablízku šplouchá voda narážející na pilíř. Ilse vlezla do stanu, odkud něco vybrala z kufru.

„Tu máte,“ řekla a podala Jetsovi krabičku krému na opalování, „nenamazal byste mi záda? Mně to jde těžko…“

„Eh…“ řekl Jetso a držel v rukou krabičku. Pravděpodobně se na ni díval trochu přitrouble, protože se zasmála a rychlým pohybem si stáhla přes hlavu svetr. Pod ním měla podprsenku od bikin z bílého saténu.

Usedla před ním na podlahu stanu a nehybně mu nastavila svá krásná světle hnědá záda. Jetso ucítil vůni slunce a léta nebo spíš letního sluce a zdraví, a navíc ještě něco, co hlasitě a drze volalo: „Já jsem to věčné mládí, líbej mě…“

Zkrátka Jetso se později pamatoval už jen na to, že měl pocit, jako by ho nějaká silná ruka uchopila vzadu za krk a naklonila dopředu, až se jeho rty dotkly teplé a jemné dívčí kůže. Když se to stalo, ta „ruka na krku“ povolila, Jetso se opět napřímil a pak si pořádně třel ruce krémem.

„Jetso?“

Její hluboký hlas zněl jemně a vábivě. „Ano?“

„Váš knír šimrá. Proto nosíte kníry?“

„Víte, že máte spálená záda? A jestli nebudete v klidu držet, půjdu pryč. Tu máte, podržte mi cigaretu.“

Namázl ji na krk pořádný cákanec krému a začal ho vláčnými pohyby vtírat do kůže.

„Dělám to tak správně?“

„Nádherně. Vy jste masér?“

„Ne, ale hraju na housle.“

Když jí namazal celá záda, bylo mu v tlustém vlněném svetru docela horko. Vždyť byl také dusný letní večer a ve stanu viselo ještě vedro uplynulého dne.

„Tak: hotovo! Můžete si vzít svetr.“

„Tady máte zpátky svou cigaretu. Nevadí vám, že je od rtěnky?“

Otočila se a objala ho kolem krku. Lehce přitisknuta líbala ho divoce na rty.

„Potvůrko malá!“

Jetso se pak na sebe strašně mrzel. Ona si po polibku rychle natáhla svetr a vyndala z kapsy kapesník.

„Krvácí ti ret, to máš ode mě.“

Přimáčkla kapesník k jeho spodnímu rtu, z kterého vyprýskla kapička krve.

„Nezůstaneš ještě na kousek řeči?“

„Ne, už jsem se vypovídal. A ostatně jsem nemluva.“

Opět mu ovlažila ret; krvácení už téměř přestalo. Ukazováčkem ho pohladila po zrzavě plavém kníru.

„Svobodný pán…“

Asi o dvacet minut později odhodil Jetso zlostně napůl vykouřenou cigaretu, na které stále ještě bylo vidět Ilsinu rtěnku, a v pokleku se vsoukal do svého stanu.

Temná postava za Lankovým stanem se podívala na hodinky.

„Hm,“ zabručela, „ty sousedské táčky trvaly tři čtvrtě hodiny. Alespoň to trochu prolomilo nudu…“

Byl to detektiv Stephan Fisher, který musel ještě tři hodiny sledovat Ilsu, než ho přišli vystřídat.

Ozbrojen notýskem a kuličkovým perem šel Jetso do Grantova obchodu, aby odtud zatelefonoval svému příteli, seržantu Donaldu Dayovi.

„Doktor Craddock skončil vyšetřování,“ řekl Day. „Ada Rooversová byla otrávena. Pravděpodobně jí něco nasypali do kávy. Craddock našel v jejím žaludku stopy scopolaminu. Snadno se rozpouští v kávě a chutná poněkud nahořkle. Docela dobře se to tam mohlo dostat s kávou ve formě sacharínových pilulek.“

„Ano, ale ona si ty pilulky dala do kávy sama, to viděla číšnice, miss Brownová.“

„Nezapomeňte, že obě ženy si objednaly kávu dvakrát. Možná že poprvé si pilulky dávala Ada Rooversová, a žena v letním klobouku je dávala podruhé. Byly to stejné tabletky?“

„Mohlo se to stát i obráceně. Vy jste nenašel pilulky v Adině tašce?“

„Ne. Ať už to bylo jakkoli, upadla do bezvědomí po požití scopolaminu. Ale na to nezemřela. A to je právě ono: příčina smrti se nedala zjistit.“

„Jak je to možné? Přece byla otrávena.“

„Upadla do bezvědomí po tom prevítu. Ale na to nemohla zemřít. Doktor Craddock řekl: příčina smrti je neznáma, mors e causa ignota… –“

„Cože?“

„Tak jak to říkám: příčina smrti neznáma.“

„Rozumíte tomu, Dayi?“

„Taky si to nedovedu představit, ale když už to říká doktor Craddock, musíme to přijmout.“

„Roovers se už vrátil?“

„Ne, ještě o něm není ani slechu.“

„Kde jen může vězet?“

„To si nedovedu vysvětlit. Kdyby se objevil, zavolám vás. Ovšem, nebude-li příliš pozdě. Musíte mít taky noční odpočinek, domnívám se.“

Jetso, hluboce pohroužen do myšlenek, opustil malou Grantovu kancelář. Jak stál na verandě, viděl, že ve směru od Hamptonu přijíždí nějaké auto přes most na ostrůvek. Vůz se zastavil u vchodu do tábořiště.

„To taky přijíždí pozdě,“ řekl John Grant. „Zdá se mi, že je to taxi z města.“

„Podíváme se, kdo v něm sedí,“ prohodil Jetso a loudal se k autu. Bylo to taxi. Šofér vystoupil a otevřel zadní dvířka.

Z auta se vykutálel muž a jak dlouhý tak široký padl u něho. Byl to Němec Willi Lank.

Byl to Němec Willi Lank.

12

I bez taxikářovy poznámky by byl Jetso okamžitě poznal, co Němci je: z muže vanul silný pach whisky.

S velkou námahou ho s šoférem zvedli a opřeli o blatník auta.

„Ach, to jste vy?“ řekl Lank a měřil si Jetsa nejistým pohledem. „Je to od vás hezké. Jsem trošku groggy, co?“

Nonšalantním způsobem se pokusil o vojenský pozdrav.

„Mohli bychom vyúčtovat, sire?“ poprosil ho šofér, celý rád, že se mu naskytla pomoc. Šlo o dosti velkou částku, takže cesta musela být dlouhá. Lank vytáhl z napěchované náprsní tašky bankovku a dal královské spropitné.

„Kde ten pán nastoupil?“ zeptal se Jetso tiše šoféra.

„U Marble Arch,“ řekl Lank, který nebyl natolik opilý, aby neslyšel otázku. „A co je vám do toho, pane Holanďane?“

Když Jetso neodpovídal, Lank k němu zavrávoral a ztěžka zamumlal: „Je vám něco do toho, odkud jedu?“

„Willy…“ zazněl hlas Ilselose, která pravděpodobně uslyšela přijíždět taxík se svým „manželem“.

Šofér nasedl do auta a odjel. Jetso si Ještě stačil všimnout čísla. Zítra si musím za ním zajít na stanoviště, předsevzal si.

Mezitím dívka došla k Němci.

„Kdes byl tak dlouho?“ zeptala se vyčítavě.

„Ještě i ty začínej s otázkama, ty děvko.“

Chytila ho za ramena a zatřásla jím.

„Willy, pojď do stanu. Moc jsi pil.“

„Nech mě,“ zařval muž a udeřil ji plochou dlaní do tváře tak silně, že dívka zavrávorala a upadla.

„Ty špinavý syčáku,“ zvolal Jetso. Uchopil muže levou rukou za uzel kravaty a pravou rukou mu dal dobře mířenou ránu na čelist. Lankovy zuby zacvakaly a svalil se dozadu. Tu se stalo něco zvláštního: když se Jetso naklonil, aby se podíval, co to s mužem udělalo, skočila mu dívka zezadu na krk jako tygřice, začala ho tahat za vlasy a chrlit sérii vybraných nadávek.

Jetso se rychle sehnul, takže mu dívka přeletěla přes záda a spadla do trávy vedle svého amanta. Po kolenou lezla k Lankovi a začala ho prudce líbat. Jetso, který měl plné zuby tohoto příkladu dojímavé věrnosti, rychle vyhledal svůj stan. O něco později viděl v měsíčním svitu Němce, jak se, podporován Ilsou, belhá k svému stanu.

Detektiv Stephan Fisher navázal kontakt se svým kolegou Davidem Appletonem, který s ulehčením ohlásil Dayovi, že Willi Lank, ačkoliv opilý, přece jen bezpečně dorazil zpátky.

„To je hezké,“ řekl Day, „ještě něco zvláštního?“

„Ten Holanďan Lankovi jednu ubalil, protože dal své ženě facku.“

„Tak, tak,“ řekl Day, „rytíř Anjum je na válečné stezce…“

„Ještě nějaké speciální rozkazy, sire?“

„Ne, Appletone. Mějte ho v merku. Fisher bude brzy vystřídán.“

Appleton vyšel z Grantovy kanceláře povzbuzen. Mezitím ve stanovém táboře už všechna světla zhasla. Také v přívěsných vozech se zřejmě spalo. Detektiv Appleton, který zrovna tak jako Fisher oběhl celý ostrov, aby se nepozorovaně dostal k německému stanu, viděl Jetsa, jak si před svým stanem čistí zuby.

„Tak, ten jde taky spát,“ zabručel si.

Zajisté to byl Jetsův úmysl, ale nevydařil se mu. Ten den byl příliš bohatý na události. Jetso ležel úplně čilý a škvírou ve stanu pozoroval hvězdu. Ještě jednou si nechal proběhnout hlavou, co se toho dne semlelo, ale nedostal se ani o milimetr dál. Bylo tolik otázek, na které ještě nebyla žádná odpověď. Zalovil v kapse saka, které viselo na stanové tyči, a našel v ní ruličku kyselých bonbónů, které mu koupila malá Sandra. Potom stiskl tlačítko stropní lampy a vytáhl fotografie, jež dostal v kanceláři v Hamptonu. Dlouho si prohlížel podobiznu Ady Rooversové. S povzdechem uložil fotografie zpátky do náprsní tašky. Zhasil lampu a zahrabal se do spacího pytle. Pod hlavou ucítil hrbolek pistole, která ležela pod polštářem. Právě když zjistil, že začíná být skutečně ospalý, zaznělo hlasité žbluňknutí v Temži a tenký vřískavý hlas zařval: „Pomoc! Pomoc!“

Jetso vyskočil a rozepnul celtu stanu, natáhl si trepky a běžel k řece. Uviděl malou umáčenou postavu, jak stojí na břehu.

„Pana Cowie! Co tady děláte?“

„Spadl jsem do vody,“ řekl Cowie a třásl se po studené koupeli, zatímco si stahoval pantofle a ponožky. „Uklouzl jsem a sletěl jsem přímo do vody.“

Začal si ždímat ponožky. Přispěchala Mrs Cowieová, oblečena do ostře červeného županu.

„To jsi ty, miláčku? Co se stalo?“

„Ale nic. Spadl jsem do vody.“

„A cos tam dělal?“

Jetso, který nechtěl mít už s manželskými hádkami nic společného, nechal Cowieovy Cowieovými a vrátil se do stanu. Všiml si, že celta je rozepnuta téměř ke špičce. Byl si skoro jist, že uvolnil pouze dvě spodní šňůry, když slyšel volání o pomoc… Hmátl pod polštář. Pistole tam ležela přesně tak jako předtím.

Poslední, co slyšel, bylo krákoravé volání volavky. „Samozřejmě,“ pomyslel si už v polospánku, „volavka dnes ještě nepřála dobrou noc…“

Usnul a zdálo se mu o jeho domě daleko na severu, kde volavky tvoří trvalé kolonie v nedalekém lesíku.

„Surrey Hills“, stálo na malé ruličce papíru, kterou Jetso příští ráno našel nalepenou na přední stanové tyči. Byla to docela malá rulička, která tam byla přilepena na kovové tyči cákancem krému na opalování. Krém voněl přesně tak jako ten, kterým předešlý večer natíral krásná záda jedovaté Ilsy. Byl přesvědčen o tom, že poselství pochází od ní. Kdo jiný ho tu také znal?

Surrey Hills, pahorky Surreyské… co to má znamenat? V hrabství Surrey je tolik pahorků. Zabalil papírek i s krémem do stříbrného staniolu, který vytáhl z pouzdra na cigarety, a prozatím si ho strčil do kapsy saka. Když se primus s vodou na čaj rozhořel, šel do tábořiště. Už z dálky zjistil, že Lankova světlezelená mercedeska zmizela. Udupané místečko na úzkém pruhu trávy vedle parkoviště ukazovalo na místo, kde stál německý stan: táborníci zanechali za sebou čistý terén.

„Němci už jsou fuč,“ řekl mu Grant, „a jsem rád. Oni mi toho nabulíkovali. Nebyli spolu oddáni, jak mi tvrdili…“

„Jak jste na to přišel?“ zeptal se Jetso.

„Říkal mi to detektiv Manning. A přitom mě žádal, abych nedával najevo, že o tom vím.“

„Kdy vlastně odjeli?“

„V sedm hodin. Kolem šesté hodiny si oba ještě jako obvykle zaplavali v Temži.“

„A řekli vám, jaký je další cíl jejich cesty?“

„Ne, ale sledují je dva detektivové. Fisher měl své auto u mě v garáži. Kolem třetí ho vystřídal kolega a on odjel jeho autem domů. Appleton tady byl ještě kolem sedmé hodiny. Vůz si nechal stát někde na cestě. Oba se pak pustili za mercedeskou.“

Jetso vyrovnal účet s Grantem. Různé telefonní hovory, které měl, nechtěl majitel tábořiště zanést na účet. „To byly služební hovory s policií,“ tvrdil, „za to nic nepočítám.“ S povděkem však přijal několik dobrých holandských doutníků.

„Tak vy teda taky odjíždíte,“ povzdechl si Grant. „Bohužel, mám dojem, že dnes odjede ještě víc lidí. Mrs Cowieová už taky platila.“

Jetso si ukrojil dva tlusté plátky slaniny a položil je na pánev, v níž se škvařilo máslo. Zručně rozbil dvě vajíčka a opatrně je vylil na slaninu.

„Nádherně to voní. To je určitě pravé dánské máslo.“

Byla to Mrs Cowieová, opět zahalena do ostře červeného županu, která utrousila tuto poznámku.

„Dánské? Kdepak. Samozřejmě fríské.“

„Ach fríské. To je vlastně holandské?“

„Vlastně ne. Je to nizozemské. Ale vy naší zemi stále říkáte Holandsko. Ostatně my také říkáme Anglie, i když tím míníme celou Velkou Británii.“

Mrs Cowieová má zřejmě chuť na kus řeči, pomyslel si Jetso. Vybídl ji, aby se posadila na stanovou židli. Sedl si proti ní k rozkládacímu stolku a mazal si chléb máslem.

„Mohu vám nalít čaj, Mrs Cowieová?“

„Měla bych chuť na šálek čaje, ale kdyby mě tady můj muž uviděl, byl by oheň na střeše.“

„Požádám ho, aby si přisedl k nám.“

„Ne. To bych už z toho nic neměla.“

„Kde je váš muž?“

„Leží ještě v posteli. Včera večer nastydl. Jak jen může spadnout do řeky?“

„Jak se to neštěstí vlastně stalo?“

„Nevím. Byl celou dobu pryč. Že prý se jde projít. On mi nikdy neřekne, co dělá.“

„Vy dnes taky jedete pryč?“

„Odkud to víte?“

„Od Granta.“

„Oh. Pojedeme směrem na Salisbury.“

Mezitím Jetso s chutí snědl smaženici a doplnil si snídani několika chlebíčky s máslem a pravým devonským medem. Současně začalo hřát slunce. Jetso si stáhl svetr a ohříval si nahý hrudník v slunečních paprscích. Cigareta mu nádherně chutnala.

„Já taky dnes pojedu dál,“ řekl.

„Opravdu? A kam?“

„Ještě nevím. Myslím, že na sever.“

„Tak to už se spolu neuvidíme,“ řekla paní Cowieová. „Bohužel, my pojedeme na západ, a vy zas na sever…“

Nevěděla, že Jetso pojede na jih do Guildfordu, ale Jetso naopak zase nevěděl, že ona se také vydá na jih. Ani jeden z nich netušil, že se ještě týž večer znovu uvidí. Ale možná, že to bylo i dobře…

Jetso přistavil anglii těsně k místu, kde tábořil, a začal balit zavazadla. Stan, který před půl hodinou rozprostřel a nechal ležet na slunci, sroloval a nacpal do obalového pytle. Když rozebral primus, přišla opět paní Cowieová, která se oblékla do lehkých letních šatů. Přistoupila k anglii a Jetso zahlédl, že si něco vytáhla z šatů a otevřeným okénkem auta to vsunula dovnitř. Potom přišla k němu.

„Dala jsem vám něco na památku. Leží to ve vašem autě.“

„Vřelé díky. Co je to?“

„Kniha fotografií o Lake District. Tam jsem se narodila. I náš domek je v té knize. U Langdale Pikes; označila jsem ho křížkem. Můj otec tam ještě bydlí. Napsala jsem jeho adresu do knihy. Pošlete mi vánoční pozdrav na jeho adresu…“

„Velmi rád,“ řekl Jetso, a později dodržel slovo. „Pošlete mi také pozdrav. Tady je má adresa.“ Podal jí svou navštívenku. Přeložila kartičku napůl a schovala si ji v levém střevíci.

„Bye, Jetso, hodně štěstí…“

„Bye, Sheilo.“

Otočila se a rychle běžela k svému přívěsnému vozu. Vypadalo to jako útěk. Když Jetso krátce nato jel vozem kolem nich, viděl zamyšlenou mladou ženu, jak strnule hledí před sebe a nad hořící zápalkou drží jeho kartičku.

„Už jsem myslel, že nepřijdete,“ řekl vyčítavě Albert Zuydema. Seděl s Jetsem v kavárně hotelu Černá liška při šálku ranní kávy. Zuydema měl na sobě tmavé sportovní sako a šedé kalhoty. Vypadal o deset let mladší než ve svých škrobených „nedělních šatech“.

„Strejdo, vy jste ale netrpělivý chlapík. Styďte se v tom věku.“

„Strejdo,“ zabručel Zuydema, ale Jetso na něm viděl, že se nezlobí.

Na policejní stanici v Hamptonu se Jetso dověděl, že detektiv seržant Day už není dvě hodiny k sehnání. Službu konající policista mu nemohl podat další informace, a když ho Jetso požádal, zda by nemohl zavolat vrchního inspektora, doporučil mu, aby od toho upustil.

„Jedu do Guildfordu, Zuydemo, pojedete se mnou?“

„Ano. To znamená do Roelova hotelu. Možná že tam najdeme nějakou stopu.“

„Mohou vás tu postrádat? Mám na mysli v souvislosti s vaším synovcem…“

„Ano. Všechno jsem zařídil. Roel zde může být pozítří pochován. Vzdal jsem se úmyslu převézt ho do Delfzijlu.“

„Tak si sbalte svých pět švestek a naložíme se do auta. Už jste zaplatil účet?“

„Všechno je v pořádku. Kufry mám u vrátného.“

„Vždyť vy jste přece měl jenom jeden kufřík.“

„Jenže jsem si jeden větší přikoupil. Nebo myslíte, že jsem si dal nedělní šaty zabalit jen tak do papíru? Ostatně, nakoupil jsem něco pro ženu a pro děti.“

„Dobrá, tak jdu zatelefonovat Enid.“

„To je pro tebe, dear,“ řekla lady Macphersonová, když vzala telefon.

„Haló, Jetso,“ řekla Enid, „kde se touláš?“

„V Černé lišce se Zuydemou. Pojedeme rovnou do Guildfordu. Chci tam někde poblíž tábořit. Neznáš tam nějaký šikovný terén?“

„Ano. V Albury, nebo se to vlastně jmenuje Chilworth. Tábor starého Robertse.“

„Hm, o těch místech jsem už někde slyšel. Ale počkej, už to mám, na štábní mapě, co našli u Roela Zuydemy, bylo jméno Chilworth podtrženo tužkou…“

„Je to tam dost velké, plné kempingových vozů,“ pokračovala dívka. „Robertsova dcera tam vede jakousi čajovnu.“

„A má tábor taky nějaké jméno?“

„Ano. Surrey Hills Camp. A čajovna se jmenuje Surrey Hills Guesthouse.“

„Co? Surrey Hills?“

„Ano. Jméno je docela přiléhavé. Budeš přímo pod vysokým pahorkem, na kterém stojí chrám svaté Marty. Kdysi tudy vedla poutnická cesta z Winchestru do Canterbury.“

„Ano, ano,“ řekl Jetso poněkud nepřítomně. Jeho myšlenky byly u papírku, který našel na tyči svého stanu. Chtěla mu tím Ilse říct, kam s Lankem odjela…?

„Jetso,“ řekla Enid, „přijedu dnes večer za tebou. Můžu se ubytovat u Robertse. Tam se uvidíme. Kdybys tam nebyl, nech zprávu ve svém stanu.“

„Opravdu přijedeš? Ale já možná budu celou tu dobu na cestách.“

„To nevadí. Dnes večer chci být u tebe.“

Něco v jejím hlase Jetsa varovalo: Enid má určitě zvláštní důvody, proč chce být tento večer s ním. Tak dobře už ji znal.

13

Joop Roovers se probudil s velkými bolestmi hlavy. Otřásl se a napřímil v bělostné nemocniční posteli. Hleděl na muže, který u okna klidně četl noviny, a zeptal se ho: „Co se to se mnou stalo?“

„Vy to už nevíte?“ zeptal se detektiv George Tonkin, zatímco si ranní noviny několikrát přeložil a strčil do kapsy saka.

„Včera jsem byl opilý. Ale, bože, má žena! Co je s mou ženou? Je opravdu mrtvá? Nebo se mi to všechno zdálo?“

Roovers vyskočil z postele. Měl na sobě pyžama, které mu bylo nejméně o dvě čísla větší.

„Šaty visí ve skříni,“ řekl bez pohnutí Tonkin. „Oblečte se.“

Roovers mátožně usedl na kraj postele. Tonkin stiskl knoflík zvonku a u pomocné sestry, která se objevila, objednal dvě silné kávy. Roovers šel do umývárny a umyl si obličej a ruce. Když byl oblečen, přišla hlavní sestra, která si ho chladně a zvysoka změřila.

„Už jste se vzpamatoval?“ zeptala se.

„Ano, sestro.“

„Vzpomínáte si, co se včera večer stalo?“

„Ano. Když jsem se vrátil do hotelu, byla tam policie. Musel jsem jít s nimi. Zpočátku jsem nechtěl. Odvedli mě k mé ženě… a dál už nic nevím…“

„Tak jste vyváděl, že jsme vám museli dát uspávací prostředek.“

„Je má žena mrtvá?“

„Vy to tedy nevíte?“

„Myslel jsem, že to všechno byl jen bláznivý sen. Má žena a mrtvá? To přece není možné. Má žena přece nebyla nemocná.“

„Vaše paní včera večer zemřela, pane Rooversi.“

„Kde je? Chci k ní. Přece na to mám právo, vidět svou ženu.“

„Můžete ji vidět. Je tady v nemocnici. Jen pojďte se mnou.“

Mlčky, se skloněnou hlavou šel Roovers za vrchní sestrou, která se držela rovně jako svíčka, a detektiv mu byl stále v patách. Mlčky stáli tito tři zcela odlišní lidé ve výtahu, který je z třetího poschodí zavezl do přízemí. Na konci dlouhé chodby vrchní sestra otevřela dveře a vpustila oba muže dovnitř. V komoře bylo lůžko. Na něm ležela nehybná postava, celá přikrytá velkým prostěradlem.

„Ado…“ zašeptal Roovers, když ošetřovatelka stáhla z tváře mrtvé pokrývku.

„Ado…“ opakoval a opět zakryl tvář své ženy prostěradlem. Potom se otočil.

„Děkuji vám, sestro.“

Na chodbě se Roovers ptal po toaletě.

„Za lítacími dveřmi u výtahu. Druhé dveře vlevo.“

Trojice šla kolem výtahu. Tam se vrchní sestra zastavila. Tonkin šel dál za Rooversem.

„Pane Tonkine,“ zvolala vrchní sestra. Dala mu znamení a detektiv se vrátil.

„Nezdá se vám to přehnané, jít za tím člověkem až tam? Ten opravdu neuteče.“

Tonkin pokrčil rameny a podíval se na hodinky.

„Možná že máte pravdu,“ připustil.

Když uplynulo sedm minut a Roovers se stále ještě nevracel, detektiv zneklidněl.

„Jdu se podívat, třeba se mu udělalo špatně…“

Neuplynulo ani deset vteřin, co se lítací dveře za Tonkinem zavřely, když se znovu prudce rozlétly.

„Je pryč!“ křičel detektiv.

„Musím si obstarat nejdřív několik nákupů v obchodě s módním zbožím. Půjdete se mnou, Zuydemo?“

„Samozřejmě. Jsem zvědav, jak tady obsluhují zákazníky. Jdete koupit něco pro Enid?“

„To jsem neměl v úmyslu. Spíš se chci něco dovědět o letních kloboucích. Ale současně bych mohl koupit deštník pro dámu, které jsem slíbil, že jí jeden z Londýna přivezu.“

„Tohle přece není žádný Londýn.“

„Ještě to spadá pod Velký Londýn. Je to pořádné město, tak velké jako provincie Utrecht.“

V družném hovoru jeli po Highstreet v Hamptonu až na křižovatku u Park Road. Tam Jetso našel kousíček místa, aby zaparkoval anglii. V těsné blízkosti byl velký obchodní dům. Prodavačka na oddělení potravin, těsně u hlavního vchodu, jim řekla, kde je oddělení deštníků.

„Třetí poschodí, hned u výtahu, dear,“ řekla slečna.

„Poslyšte, Anjume,“ zeptal se Zuydema, „vy tu slečinku znáte?“

„Ne. Proč myslíte?“

„No, že vám řekla ,dear’. To přece znamená miláčku nebo něco takového.“ Jetso vybuchl smíchy.

„Teď říkají prodavačky každému zákazníkovi ,dear’, ať je to muž, nebo žena,“ řekl. „Na to si zvyknete.“

„Oh,“ řekl Zuydema. „Toho jsem si nevšiml, když jsem si dnes ráno kupoval nový oblek.“

„Jo, ale to bylo v obchodě s pánskou módou. Obchod s pánským odíváním, to je docela něco jiného. To je něco jako institut. Krejčí jsou tu opravdoví umělci. Jen se podívejte kolem, jak zde chodí muži oblečeni.“

„Ostatně můj obchod také není k zahození, víte?“ řekl Zuydema. „Prodáváme dobré zboží, i když neříkáme zákazníkům ,miláčku‘…“

Mezitím došli k výtahu, kde čekala fronta lidi. Tři muži v zástupu četli noviny. Výtah obsluhovala zvlášť hezká mladá dívka. Zuydema si ji klidně prohlížel, když výtah poměrně rychle vystřelil nahoru. Dívka se napůl otočila a nehybně se mu zahleděla do tváře. Usmála se. Zuydema se cítil přistižen a začervenal se. Naštěstí se výtah zastavil.

„Vy jste ale proutník, strejdo.“

„Myslím, že se k sobě dobře hodíme.“

Oddělení deštníků bylo velké a výběr byl až nepřehledným.

„Hledám deštník pro poměrně velkou dámu,“ řekl Jetso. „Má modré oči a tmavoplavé vlasy.“

Prodavačka se zamyslela.

„Je to pro Londýn, nebo jen tak obyčejně?“

„Jo, to vlastně nevím. Ale musí být hezký. A musí jí slušet. Je tak vysoká jako tamta slečna.“

Prodavačka přivolala svou kolegyni a vrazila ji do rukou otevřený deštník.

„Projdi se sem a tam,“ řekla jí.

Dívka se zasmála a učinila tak. Oba muži ji se zájmem sledovali.

„Ne,“ řekl Jetso, „můžete mi ukázat něco jiného?“

Tak to šlo se čtyřmi deštníky. Mezitím přišly k poněkud nezvyklému divadlu ještě další dvě slečny z obchodu a jednoduše oblečený mladý pán, pravděpodobně šéf oddělení. Zakašlal a řekl: „Máme pěkné počasí, sire.“

Dívky hleděly poněkud cudně.

„Ano,“ přisvědčil Jetso, „nevypadá to na déšť, že?“

Mezitím ona „deštníková manekýnka“ rozevřela nový, kobaltově modrý instrument do deště, a houpajíc se v bocích, přecházela kolem.

„Ten je hezký,“ řekl Zuydema. „Pravý zahraniční model…“

„Jo, to je. Zabalte mi ho, slečno, a srdečné díky.“

Prodavačka vyslovila cenu, která byla příslušně mastná, a přitom ho celá rozzářená přesvědčovala, že to je dobrá koupě.

S vkusně zabaleným deštníkem pod paží přistoupil Jetso k elegantně oblečenému mladému muži, který z jisté vzdálenosti zdánlivě lhostejně sledoval „divadlo“, a zeptal se ho, kde je oddělení letních klobouků.

„Já vám nějaké přinesu,“ řekl muž, který předvídal, že tito cizí zákazníci zdrží ještě více děvčat od práce. Ostatně, to se dobře hodilo. Jetso totiž chtěl dostat pouze informace. Za čtvrt hodiny mu bylo naprosto jasné, že se letní klobouky zpravidla nosí víc do týla, takže vpředu jsou vidět vlasy. Na němé figuríně demonstrovala letitá prodavačka, že letní klobouk, který sahá do čela, nedělá žádnou tvář. To platí především o kloboucích, které jsou jednoduché a pletené ze slámy.

„Klobouk, jaký máte na mysli vy, není vlastně žádný obyčejný letní klobouk,“ řekla prodavačka. „To je modelový klobouk, mnohem dražší.“

„Existují klobouky, které maji na vnitřní straně jinou barvu než na vnější?“ zeptal se Jetso. „Máte takový třeba bílý klobouk, který je na vnitřní straně modrý?“

„Ano, je to možné,“ odpověděla prodavačka, „ale je to poněkud nezvyklé. Obzvlášť u letního klobouku.“

Jetso jí poděkoval za informace. Šéf k němu opět přistoupil.

„Přejete si ještě něco, sire?“

„Ne. Vezmete si pravý holandský doutník za svou námahu?“

„Ah ne. Ne, děkuji vám,“ řekl bezvadně oblečený mužíček. Vysekl malou, ale pěknou poklonu a odporoučel se.

„Good bye, dear,“ zvolal za ním Zuydema nahlas a přátelsky.

Roovers vběhl klidně do toalety. Byla to velká místnost s několika dveřmi. Jedny z nich se otevřely a vešel letitý, šedivý muž v bílém lékařském plášti a zmizel za dveřmi, na nichž stálo: „Gentlemen“. Roovers popadl těžký kamenný popelník, který tam stál na stolku, a postavil se vedle dveří. Když slyšel, jak doktor opět přichází, zvedl popelník. Dveře se otevřely a Roovers vší silou udeřil doktora doprostřed lebky. Potom pustil popelník a napůl omráčenému muži dal ještě jeden úder pěstí pod bradu. Muž se bez hlesu svalil na zem. Roovers ho odvlekl do jednoho záchodku a strhal z něho bílý plášť. Natáhl si ho sám a potom opatrně otevřel dveře, jimiž přišel lékař. Uviděl jinou chodbu. Stálo tu několik „rekonvalescentů“ a bavili se s ošetřovatelkami. Roovers si zapnul plášť jen na několik knoflíků, poněvadž mu byl příliš krátký, a šel rychlými, ale jistými kroky po chodbě. Když míjel skupinu ošetřovatelek a pacientů, zamumlal: „Morning.“

„Dobré ráno, doktore,“ odpověděly ošetřovatelky a neviděly vůbec nic zvláštního na tom, že potkaly doktora, kterého ještě neznaly. Na konci chodby byl služební výtah. Roovers uviděl protiváhu, jak stoupá ve výtahové šachtě nahoru, a o něco později výtah přijel. Ošetřovatelka vytlačila z výtahu vozík pro nemocné s jedním pacientem. Roovers vstoupil do výtahu a smáčkl knoflík označený nápisem „CELLAR“, sklep. Když přistál dole – bylo to jen o jedno poschodí níž – vstoupil do velké místnosti, kde parkovala tři ambulantní auta.

„Okamžitě do hotelu Labuť v Richmondu,“ poručil Roovers mužům u prvního auta. „Snad přijdeme ještě včas. Sednu si dozadu…“

„Okay, doktore,“ řekl šofér, vstoupil do vozu a nastartoval ještě dřív, než ošetřovatel stačil na své straně přibouchnout dvířka. Auto vyrazilo ze sklepa, projelo nádvořím a přes velkou bránu hlavního vchodu odfrčelo. S houkající sirénou se ambulanční vůz divoce řítil „zmrtvělou“ dopravou ve směru k Richmondu a se skřípějícími brzdami se zastavil před hotelem Labuť. Roovers, který si zatím svlékl bílý plášť a přehodil si ho přes ruku, jim dal „instrukce“: „Vyjedete s nosítky do třetího poschodí, číslo pokoje sedmdesát osm. Já zatím půjdu napřed.“

„Hej, co tady s tím chcete?“ zvolal nakvašený vrátný, když šofér s ošetřovatelem pěkně v rytmu vběhli s nosítky do široké chodby hotelu.

„Jdeme pro pacienta,“ řekl klidně šofér.

„Pro pacienta? Jakejpak pacient? O ničem nevím.“

„Odprejskněte, člověče. Doktor nám říkal, že máme na osmasedmdesátce naložit pacienta. Snad prej se dá ještě zachránit. Nebo je to snad dáma?“

„Zbláznili jste se vy, nebo já? Tady není žádnej pacient a máme jenom třicet pokojů. Takový fóry si můžete nechat…“

„Copak jste nepotkal doktora?“ zeptal se šofér.

„Doktora? Nějakej pán tady prošel, ale běžel rovnou k zadnímu vchodu. To byl doktor?“

„K čertu,“ řekl šofér, „kde je ten chlap?“

„Pojďte se mnou,“ řekl vrátný a šel před dvojicí do chodby, která zahýbala doprava, a vyšel pak na obezděný dvorek. Nosítka zůstala stát na chodbě.

„Tady není,“ řekl vrátný, ostatně zcela zbytečně.

Na dvorku stálo několik beden, stará motorka, přikrytá plachtou z plastické hmoty, a řada popelnic. Jedna z nich stála hned u stěny, stranou od ostatních.

„Proč ta popelnice stojí až tam?“ zeptal se ošetřovatel, který dosud nepromluvil.

„To asi udělala Ethel,“ zabručel vrátný. „Ta tam nepatří.“

Ošetřovatel šel k popelnici a k velkému překvapení ostatních se na ni vyhoupl. Pak natáhl ruce, takže by byl mohl pohodlně přelézt přes zeď.

„Co to má znamenat?“ zeptal se vrátný podezřívavě.

„Něco to znamená,“ řekl ošetřovatel, „a říkám vám, mládenci, že ten chlápek nebyl žádnej doktor. Dostal se až sem a popelnici si přitáh ke zdi. Vylezl na ni a pak přeskočil zeď.“

„K čertu,“ řekl šofér již podruhé.

„Vsaďme se, že najdeme lékařský plášť,“ řekl ošetřovatel.

„Obrať tu popelnici. Určitě bude v ní.“

Muži skutečně našli plášť, ale ne v popelnici u zdi. Byl nacpaný v první popelnici u kuchyňských dveří. V horní kapse pláště našli několik prázdných receptů se jménem doktora Andersona. Když vrátný zatelefonoval do doktorova bytu, bylo mu řečeno, že je v nemocnici u nějaké operace. Telefonistka z nemocnice jim pak sdělila, že doktor Anderson tam skutečně byl, ale že ho našli těžce zraněného.

„Počkejte chvíli,“ řekla telefonistka, „přepojím vás na ředitelku, má u sebe návštěvu od policie…“

„Tady Tonkin ze Scotland Yardu,“ řekl o něco později mužský hlas, když ředitelka předala telefon.

Vrátný vylíčil barvitě příhodu s pseudodoktorem.

„A co je tam za tou vaší zdí?“ zeptal se Tonkin.

„No nic. Normální ulice,“ řekl vrátný.

„Zadržte šoféra a ošetřovatele v hotelu. Za chvíli jsem u vás.“

Potom vytočil číslo 999, policejní pohotovost, a odjel taxíkem do hotelu Labuť. Mezitím přepadové vozy uzavřely neprodyšně ulici za hotelem, ale už bylo pozdě: ptáček uletěl.

Jetso řídil svou anglii po široké hlavní ulici z náměstí v Hamptonu, projel železničním viaduktem a krátce nato zabočil doprava na Portsmouth Road, směrem na Esher.

„Tady začínají lesy, strejdo.“

„Jo, je to hezká krajina. Podívejte se, květinové pole.“

Oba muži v družném rozhovoru projeli Cobhamem. Silnice vedla kopcovitým terénem, přes lesy a vřesoviště, lukami a poli s řadami obilných panáků.

„Podívejte se,“ řekl Zuydema, „bílé krávy s hnědými skvrnami. Ale kam se hrabou na naše groningenské s bílou hvězdou na Cele…“

Za půl hodiny vůz minul tabuli se znakem města Guildfordu, hlavního sídla hrabství Surrey.

„Prosím vás, co má znamenat ta paráda?“ řekl Zuydema, když vůz vjel do příkře stoupající hlavní ulice.

„Copak jste o tom nečetl? Zítra sem přijede královna. Mezi jiným má navštívit novou katedrálu na Stag Hill a v poledne bude projíždět tady po High Street. Staví se také na radnici, v Guild Hallu. Tamhle dál doleva, jak přečnívají do ulice ty hodiny, je hotel. Jestli budeme mít kliku, najdeme nějaký volný plácek na parkování.“

Nějaký muž s nápadnou kostkovanou čepicí vstoupil do ford-zodiacu pískové barvy a odjel. Jetso zamanévroval anglii na uvolněné místo.

V hotelu Bílý kůň, který patřil mezi nejlepší v Guildfordu, představil van Anjum Alberta Zuydemu jako strýce onoho hosta, který byl zavražděn den po svém odchodu z hotelu. Majitel hotelu, který měl kostkovanou kravatu, se představil pravým skotským jménem Campbell. Byl ztělesněná ochota. Dal zavolat vrátného do privé baru, kde ještě nebyli žádní hosté.

„Okamžitě jsem poznal jméno, sire,“ řekl vrátný. „Polekal jsem se, když jsem to četl v novinách. Byl tady jednu noc, ještě jsem pro něho objednával auto z půjčovny. Odjel s ním po obědě a vrátil se až večer. Ne, návštěvu neměl. To je vše, co o něm mohu říct.“

Jetso dostal adresu půjčovny vozů a pro jistotu vyslechl ještě pokojskou. Dívka nevěděla nic zvláštního. „Ještě večer jsem ho viděla v baru, když jsem šla kolem,“ řekla. „Možná že by vám mohla říct něco Heidi, mixérka, anebo barman.“

Barman si na Roela Zuydemu nemohl vzpomenout. Ani Roelova fotografie, kterou Jetso ukázal, mu nic neříkala. Jetso mu pak předložil fotografii Rooverse a Willi Lanka, ale barman prohlásil, že tyto lidi v životě neviděl. Mixérka Heidi měla několik hodin volna; měla se vrátit až kolem páté hodiny.

Jetso zatelefonoval na policejní stanici v Hamptonu. Day tam nebyl, ale zanechal tam pro něho vzkaz, že kolem půl šesté přijede do hotelu Bílý kůň v Guildfordu.

Garáž Morris, kde si Roel pronajal vůz, nebyla daleko od chrámu sv. Marie, nejstarší stavby města.

„Tady rovnou dovnitř,“ řekl Jetso, když přišli k budově.

Účetní garáže našel ve svých papírech doklad, na kterém byl podpis Roela Zuydemy. Najel s vozem devadesát osm mil, čili přibližně sto šedesát kilometrů.

„Přišel si pro vůz sem?“ zeptal se Jetso.

„Ne,“ řekl účetní, „vůz mu dovezl k hotelu Joe:“

Vyběhl z kanceláře a zvolal: „Joe, pojď sem…“

Přiběhl mladý montér se zrzavými vlasy. Měl na sobě vkusnou a čistou košili pod americkým overalem.

„Pamatujete se na hosta z hotelu Bílý kůň, kterému jste před několika dny odvezl pronajatý morris?“ zeptal se Jetso.

„No, vlastně ne,“ řekl muž. „Podepsal mi lístek a pak hned nasedl do auta a odjel.“

„Byl jste v garáži, když se auto vrátilo?“

„Ne, vůz jsem viděl teprve druhej den ráno, když jsem ho myl. Musel asi dostat pořádně zabrat. Ten chlap s tím určitě jezdil někde v terénu. Na předním nárazníku byly trsy vřesu a vzadu byla za poznávací značkou zabodnutá větev borovice.“

Jetso poděkoval montérovi i účetnímu.

„Tak nejdřív se podíváme do kostela a potom něco pojíme,“ rozhodl se Zuydema, když vjeli do Quarry Street. Chrám svaté Marie, který má nástěnné malby z třináctého století a sám pochází ještě ze starší doby, zapůsobil na Groningeňana hlubokým dojmem. Takovým, že zapomněl na oběd. Byl u vytržení, když viděl ty malé dětské židličky a kapli těsně u vchodu.

„Úplný dětský kostelík,“ řekl Zuydema. „Podívejte se, to jsou dětské lavice a dětské židle a tady… dětská bible. No, tohle v našich kostelích nemáme…“

Naobědvali se v jedné restauraci u tržiště a šli opět na toulky městem. Navštívili trosky věže a kousek od ní na sametovém trávníku hrál místní kriketový spolek zápas. Jeden ochotný žák, který měl na hlavě staromódní slaměný klobouk, jim ukázal Royal Grammar School. Ve školních místnostech, které ještě stále vypadaly tak, jak byly kolem roku 1553 zařízeny, seděli žáci v školních uniformách. Stará knihovna obsahovala vzácné knihy, které byly připevněny řetízkem. S hlubokým respektem ukázal mladistvý průvodce holandským návštěvníkům starou kriketovou pálku. Tato škola, a ostatně celý Guildford, je znám jako kolébka kriketu. Ve školním archívu je uložen dokument z roku 1550, který se poprvé zmiňuje o této ušlechtilé hře. Kolem páté hodiny se oba muži, unavení, ale velmi spokojení, opět vrátili do hotelu Bílý kůň.

Vrátný slíbil, že mixérku Heidi pošle přímo za nimi do privé baru, jakmile přijde. Zuydema právě malým a váhavým lokem ochutnával anglické pivo, když k nim přicupitala na vysokých podpatcích rozkošná dívka, obzvlášť pečlivě oblečená.

„To je Heidi,“ řekl barman.

Jetso jí šel vstříc a představil se. Dívka přistoupila k jejich stolku v rohu, usedla a zeptala se s nápadným německým přízvukem: „Co pro vás mohu udělat?“

„Možná že nám můžete dát nějaké informace,“ řekl Jetso. „Jste Němka?“

„Ne, Švýcarka. Pocházím z Bernu.“

Stáhla si pavučinkově tenké rukavice. Na jejích prstech se objevil prsten s třpytícím se diamantem.

„Máte asi slušný plat,“ konstatoval Jetso, „pokud mohu posoudit podle toho prstenu…“

„Nemylte se. Já zde tak mnoho nevydělávám. Jsem v Anglii pouze rok, abych se naučila anglicky. Otec mi každý měsíc posílá nějaké peníze, abych si sem tam něco koupila.“

„Pak nejste žádná mixérka z povolání. Spíš studentka na praxi?“

„Ano, tak nějak.“

Jetso vytáhl fotografii Roela Zuydemy a ukázal ji dívce.

Polekala se.

„Znáte toho muže,“ zeptal se Jetso.

„Ano, to byl přece ten holandský host, co před několika dny… Četla jsem v novinách, že byl zavražděn. Byli jsme z toho tady celí pryč. Policie nás taky vyslýchala.“

„Mluvila jste s ním ještě večer?“

„Přišel k baru. Něco jsem mu dala, ale už nevím co. Myslím, že to byl nějaký solidní drink.“

„Byl sám?“

„Myslím, že ano.“

„Znáte toho muže?“ Jetso jí ukázal Rooversovu fotografii. „Ne. Nikdy jsem ho neviděla.“

„A tohohle?“

Byla to fotografie zhotovená podle pasové fotografie Willi Lanka. Zdálo se, že dívka je v rozpacích. Ostře se podívala na fotografii a pak rezolutně zakroutila blond hlavou.

„Mám dojem, že jste tohoto muže už někdy potkala,“ řekl Jetso. V řeči přešel na němčinu.

„Ne, mýlíte se,“ řekla Heidi taky německy. Začervenala se a uvědomila si to, protože si s očividným vztekem otírala tvář kapesníkem.

„Proč se červenáte?“

„To se mi vždycky stává, když si řeknu, že se mi to nesmí stát. Nejste příliš přívětivý…“

Dveře privé baru se rozlétly, vstoupil detektiv Donald Day a šel rovnou k trojici.

„Vidím, přátelé, že jste si našli docela hezkou společnost.“

„Dobrý den, Dayi, to je slečna Heidi Sennová z Bernu, ze Švýcarska. Dělá tady mixérku.“

Day se dívce představil a přisedl sl.

„Pokračujte, van Anjume, poslouchám,“ řekl.

„Dál vám už nemám co povědět,“ řekla Heidi, která opět mluvila anglicky a přímo se obrátila k Dayovi. „Ta fotografie mi nic neříká.“

Její ruměnec zmizel a už se dokonale ovládala.

„Která fotografie?“ zeptal se Day.

Jetso ji vytáhl. Day si dívku prohlédl od hlavy až k patě a řekl: „Právě jsem četl vaše prohlášení, které jste učinila na místní policii. Vy toho moc nevíte, že? Ale s tím holandským hostem jste ještě mluvila. Kde se to odehrálo?“

„Večer v baru. Vyprávěl mi, pokud si vzpomínám, že projezdil autem celé okolí, protože se mu tady strašně líbila příroda.“

„A řekl vám také, kudy jezdil?“

„Ne. Máte ještě nějaké otázky? Musím si zas hledět práce.“

Day si pro sebe přinesl od baru velkou sklenici piva a pro Jetsa jednu colu a znovu si sedl. Albert Zuydema ještě cucal první sklenici piva.

„Víme už o hodně víc, ale vlastně pořád nic,“ začal Day nadějně svou zprávu. „Bude vás ale možná zajímat, že pod postelí Ady Rooversové se našla malá loužička tekutiny, o které se zdá, že je to inzulín. Ležela v něm mrtvá moucha. Inzulín by svědčil na diabetičku. Ale to ona zas nebyla.“

„Počkejte,“ přerušil ho Jetso. „Myslíte, že si mohla jako diabetička sama dávat injekce?“

„Ano, ale ona diabetička nebyla.“

„A co když její muž?“

„To je možné. Ale ten dneska ráno zmizel beze stopy.“

„Cože? Roovers je pryč?“

Day stručně vyprávěl, jak se Roovers v nemocnici zmocnil lékařského pláště, jak se dal ambulančním vozem odvézt do Richmondu a jak potom utekl přes hotelový dvorek.

„Včera byl Roovers v Londýně,“ pokračoval Day. „Tam se nějakou chvíli toulal po City, byl ve Westminster Abbey a v několika barech v Soho. Nakonec zašel do jedné drahé restaurace. Náš muž ho neztratil z očí ani na okamžik. Roovers se choval jako kterýkoli sváteční turista. Detektiv ještě hlásil, že v jednom baru byla celá skupina ,Egypťanů‘, bývalých nacistů, kteří po válce našli útočiště v královském Egyptě. Roovers seděl na barové stoličce a zúčastnil se všeobecného rozhovoru s ,pány‘ Mluvilo se německy. O čem se mluvilo, tomu náš muž nerozuměl. Ale silně se pilo a nálada byla, jak se říká povznesená. Roovers pak u Marble Arch nastoupil do taxíku. V podzemní dráze byl prý poněkud mátožný. Když se vrátil do svého hotelu, našel tam policii. Byl na mol opilý a dopravili ho do nemocnice. Do stejné nemocnice jako jeho paní.“

„To se podívejme,“ řekl Jetso. „Lank taky přišel včera večer do stanového tábora opilý. A nastupoval prý do taxíku taky u Marble Arch, aspoň to sám říkal. Že by se ti dva setkali?“

„To nevíme. I Lank měl svůj stín,“ řekl Day. „Ale ten ho viděl naposledy včera v poledne, když si šel zaplavat do Temže. Lank se ale vrátil do tábora až za několik hodin. O tom konečně víte, protože jste byl u toho.“

„Jste dobře informován, Dayi. Možná že taky víte, že jsem ho bacil, když tu blond holku srazil k zemi.“

„Samozřejmě. A vím taky, že jste u té slečny byl tři čtvrti hodiny na návštěvě v jejím stanu.“

„To jste tak dlouho mluvil o letním klobouku, Jetso?“ zeptal se Zuydema, „no dobrá, dobrá…“ Vstal a dodal: „Pojďte, já si přinesu také ještě nějaké pití.“

„Bylo mi nápadné,“ pokračoval Day, „že Roovers a Lank byli v stejném baru v Soho. A ještě k tomu přibližně ve stejnou dobu. Rooversův stín totiž Lanka poznal, ale dál se jím nezabýval, protože si byl jist, že Němec je taky sledován. Bohužel tomu tak nebylo. Prostě Manningovi v poledne uplaval z tábora. Přitom o Lankovi nic nevíme. Je to obyčejný turista. S Rooversem je to jiné. Kdyby nebylo Lumba, toho muže ze samoobslužné restaurace, byl by už Roovers dávno ve vazbě pro podezření z vraždy. A už by ho žádný advokát před šibenicí nezachránil.“

Do baru přišel vrátný a zavolal: „Telefon pro pana Daye.“ Velitel stráže z policejní stanice v Hamptonu hlásil, že nájemce restaurace Lumb beze stopy zmizel.

14

Lumb, nájemce samoobslužné restaurace u zámku Hampton Court, se rozčilil. Dal si zavolat do kanceláře šest studentů, kteří měli pomáhat ve špičkové sezóně servírkám. Postavil si je pěkně do řady a důležitě se před nimi promenoval. Přitom se ho zmocňoval hřejivý pocit, že je generálem, který koná přehlídku vojska. Mládenci měli na sobě světle modrá proužkovaná saka a šortky.

„Musím vám vynadat,“ řekl „generál“ Lumb. „Platím vás za to, abyste odnášeli prázdné sklenice a šálky a tácky. Dokonce je ani nemusíte nosit. Máte k tomu vozejček. Ale vy neděláte nic. Jen věčně stojíte a kecáte a flirtujete s hosty. Takhle by to dál nešlo. Buď budete něco dělat, nebo už sem nemusíte chodit. Je to jasné?“

„Ano, pane,“ řekli pokorně mládenci a tvářili se všichni jak svatý Utřinos. Potom se opět vrátili na svá pracoviště.

Stará podsaditá dáma, která seděla u pokladny, viděla, jak mládenci přicházejí z šéfovy kanceláře.

„Umyl vám hlavu, co?“ zeptala se.

„Tak trochu,“ řekl jeden z mladíků.

Stará pokladní roztáhla rudě nabarvenou a našpulenou pusu do úsměvu.

„Miss, mohla byste mi zavolat šéfa?“ zeptal se jí vkusně oblečený pán. Pokladní předala vzkaz a za chvíli se objevil Lumb.

„Čím mohou posloužit, pane?“ zeptal se.

„Jsem od Scotland Yardu,“ řekl muž a letmo ukázal kartičku, kterou měl na dlani. „Nešel byste s námi?“

„Bude to trvat dlouho?“

„Za hodinu jste zpátky.“

„To je určitě ve spojitosti s tou vraždou, že?“ zeptal se zasvěceně Lumb. Muži šli přes park po pěšince, která vedla kolem vchodů na nádvoří ke Lví bráně.

„Ano, tudy,“ řekl neznámý.

Za branou přešli po pruhovaném pásu křižovatky. U vchodu do parku stál černý austin. Vzadu seděl nějaký muž; přední sedadlo bylo prázdné.

„Nastupte,“ řekl neznámý a otevřel dvířka.

Lumb zaváhal.

„Ano, okamžik prosím. Mohl bych ještě jednou vidět vaši legitimaci?“

„Samozřejmě, jen se podívejte.“ Lumb se podíval, a tak mu ušlo, že muž, který seděl vzadu v autě, se neslyšně napřímil. Opičí rychlosti položil levou ruku na ústa ubohého nájemce restaurace a pravou rukou ho začal škrtit. Když mu pak onen „policista“ dal ještě škaredý úder pod pás, vydal ze sebe restauratér slabé zaúpění a sesul se na podlahu auta. Druhý spiklenec zavřel dveře a sedl za volant. Auto vyrazilo a rychle odjelo. O něco později se z místa odpoutalo osobní auto značky „Morris“ a ve velké vzdálenosti sledovalo černého austina.

Muž, který Lumba přidržoval, si všiml, že restauratér se vzdal veškerého odporu. Z vnitřní kapsy vytáhl velkou pistoli a zbožně se na ni podíval.

„Sleduje nás někdo?“ zeptal se muž na zadním sedadle. Poloomráčeného Lumba přikryl plédem.

„Nevěřím, že by se na nás něco přilepilo, ale můžeme si to ověřit. Co vidíš právě za námi jet?“

„Jedno nákladní auto, dodávku morris, rover a potom volkswagen, za ním zas jeden morris, jedno osobní auto, dokonce dvě, a jeden austin. Stačí?“

Vůz mezitím minul Ripley. Po několika mílích zabočil „policista“ doprava na úzkou cestu a po další míli, na křižovatce u Sendmarsh-Inn, zatočil doleva a o něco později opět doleva. Tím se zas dostal zpátky na hlavní cestu. Morris sledoval austina, i když vzdálenost mezi oběma vozy značně vzrostla.

„Ta morriska se na nás přilepila, Jacku,“ řekl šofér.

„Co teď?“

„Budeme dělat, jako bychom nic neviděli. Té morrisky se u Guildfordu určitě zbavíme.“

„Proč u Guildfordu?“

„To uvidíš.“

Lumb, který sledoval rozhovor, se snažil zapsat si to jméno za uši. Nehýbal se, protože se toho šílence s velkou pistolí bál.

Těsně před Guildfordem zahnulo auto doleva na cestu k Merrow. Odtud pak jelo směrem na Newlanďs Corner. Když austin po zabočení doleva vjel do dlouhého kopce, řidič třikrát blikl dálkovými světly.

„Proč to děláš, Frede?“ zeptal se nechápavě Jack.

„Byl bych rád, kdybys držel zobák,“ zněla srdečná odpověď. „Ty kecale!“

Za několik minut pochopil. Sotva minuli kterousi odbočku, zpozoroval, že z ní okamžitě vycouval ford-zodiac pískové barvy a postavil se napříč cesty. Viděl ještě, jak z vozu beze spěchu vystoupil muž v kostkované čepici a pomalu se šel podívat pod auto, jako by tam něco hledal. Pak mu zmizel za ohybem cesty.

Za deset minut na obou stranách této dopravní překážky vznikly fronty aut, které se táhly na míle. Mezi nazlobenými šoféry byl i řidič malého morrisu, detektiv Stephan Fisher, který byl ze všech nejnešťastnější především proto, že brzy zpozoroval, že v proudu aut, který se před ním táhl, už nestojí černý austin, kterého sledoval od Lví brány zámku Hampton Court. To bylo také důvodem, proč po uvolnění silnice okamžitě prudce vyrazil, aniž se pídil po tom, co bylo příčinou desetiminutového zdržení. Byl by se pořádně divil a možná i pojal podezření, kdyby byl věděl, že onen muž v kostkované čepici svého zodiaca jednoduše zablokoval ruční brzdou. Šofér nákladního auta, který přišel vyzvídat, si toho všiml.

„Jak dlouho jezdíte, šéfe?“ zeptal se muže v kostkované čepici.

„Už léta,“ odpověděl řidič zodiacu.

„Převodovku máte v pořádku. Ta rána, co jste slyšel, byla určitě z výfuku. Zatáhl jste ruční brzdu a to je všechno. Moc chytrý…“

Detektiv Stephan Fisher zjistil, že austina nadobro ztratil. Přišel na to v Dorkingu a okamžitě zavolal Whitehall 2121.

Lumb podle drkotání vozu poznal, že jeho mučitelé opustili asfaltku. A také už neslyšel zvuk jiných aut. Vůz, který dlouhou dobu na první rychlost s velkou námahou supěl do kopce, se zastavil. Vypnuli motor a někdo s Lumba stáhl pléd. Austin stál v lese.

„Vystup,“ zazněl Jackův hrubý hlas. „Ale mysli na to, že jestli zdrhneš, tak ti prodírkuju ledviny.“

Lumb, třesoucí se po celém těle, vystoupil. V lese bylo ticho a vonělo to borovicovou pryskyřicí. Někde daleko v údolí zahvízdala lokomotiva a hned poté zarachotil přes výhybky vlak.

„Proč jste mě sem zavezli?“ zeptal se Lumb.

„To uvidíš.“

Fred, řidič auta, ho popadl za paži a řekl: „Pojď.“ Jeho kumpán šťouchl Lumba pistolí do boku. Lumb klopýtal dál, podlamovala se mu kolena a strachy se mu zvedal žaludek.

Výstřel, který o čtvrt hodiny později surově porušil ticho v lese, nezněl jinak než výstřely myslivců, kteří téměř denodenně sem přicházeli na lov. Možná že to znělo o něco kratčeji než výstřel z pušky, ale zas víc než prásknutí bičem. Uslyšelo to jen několik lidí.

„Lumb je pryč,“ řekl Day a dosedl na židli tak prudce, že až zapraskala. „Byl doslova unesen. Za bílého dne. Před očima našeho člověka.“

„To znamená, že s Lumbem něco je,“ mínil Jetso. „Buď si hraje s Rooversem do ruky, a pak je alibi falešné, anebo řekl pravdu, a pak existují lidé, kteří se chtějí dostat Rooversovi na kobylku tím, že ho připraví o jeho alibi.“

„Právě,“ řekl Day, „o to jde. Kdyby byl Lumb odešel z vlastní iniciativy, řekl bych, že je zamotán do komplotu. Ale Stephan Fisher tvrdí, že byl určitě unesen. A jemu se dá věřit. Takže odpadá podezření proti Rooversovi.“

„Přinejmenším co se týče první vraždy.“

„A co se týče druhé, rovněž. Přece je těžko přijmout domněnku, že by Roovers zavraždil matku svých vlastních dětí. A navíc byl včera celý den v Londýně.“

„Ale co z toho máme,“ zeptal se Zuydema, „když určitě víme, že ten Roovers Roela nezabil? Kdo to potom provedl? Proč potom Roovers upláchne, když ho policie přivede k jeho zemřelé ženě? To se přece nedělá. Ten muž propadl panice.“

„Dnes nebo zítra ho najdeme,“ odpověděl Day. „Jeho popis máme a dnes večer po zprávách bude jeho fotografii vysílat televize. Pak už se nebude moct nikde ukázat, jinak ho lidi poznají.“

„Dayi, musím vám ještě něco říct. Když jsem dnes ráno vstal, našel jsem na přední stanové tyči přilepený tenhle lísteček.“

Jetso vytáhl cedulku, na které stálo „Surrey Hills“. „Domnívám se, že to tam přilepila Ilselose, Lankova přítelkyně.“

Day vzal pinzetou lísteček zabalený do staniolu, přečetl si jej, přivoněl k němu a vsunul ho do obálky. Na obálku něco napsal a uložil si ji do náprsní tašky.

„Říká vám to něco?“ zeptal se.

„Ano, zajisté. Samozřejmě to může znamenat Surreyské kopce, ale to nám nepomůže. Dnes ráno jsem slyšel od své partnerky Enid, že u Albury existuje tábořiště, které se jmenuje Surrey Hills. Jedu tam dnes v noci stanovat. Jestli do toho tábora přijede Lank, znamená to, že dívka mi chtěla dát zprávu, kam odjela. Ale zas to může znamenat všechno možné; buď jí jde o to, aby si dnes večer znovu zaflirtovala, anebo – a to se mi zdá mnohem přijatelnější – něčeho se bojí a všemožným způsobem hledá ochranu. Ochranu, kterou jí Lank nemůže poskytnout; totiž ochranu… proti Lankovi. Když jsem včera Lanka bacil, byla sice její reakce poněkud zvláštní, ale vlastně také vysvětlitelná.“

„Jak to?“

„Když jsem chlapíka povalil, skočila mi na záda jako nějaký panter.“

„Hm. Ta má asi temperament, co?“

„A pak ještě něco: na štábní mapě Roela Zuydemy jsou u některých míst značky. Jeden kroužek je u zámku Hampton Court, u místa, kde ten muž našel svou smrt. Potom byl nakreslen kroužek kolem Guildfordu a názvy Chilworth a Shalford byly podtrženy tužkou To je v blízkém sousedství tábora Surrey Hills. Roel v Guildfordu byl. A byl zřejmě i v lesích a ve vřesovištích kolem. Je možné, že prohledával okolí Albury a Chilworthu? Ta čára tužkou o tom svědčí. Tam je jen les a vřesoviště.“

„Možná, že na vaší úvaze něco je,“ konstatoval Day. „V každém případě jeďte do toho tábořiště a dobře se porozhlédněte. Jeden z lidí, kteří sledují Lanka, má ve svém voze rádiovou stanici a průběžně nás informuje o Němcově pohybu. Poslední hlášení přišlo kolem čtvrté hodiny z Winchestru, kde prý ,manželé‘ navštívili místní pamětihodnosti. Jinak na tom ,manželském páru‘ není zatím nic nápadného. A jen na základě vašeho dojmu, že toho muže odněkud znáte, ho lze těžko zatknout.“

„Podíváte se dnes večer také do stanového tábora, Dayi?“

„Ještě nevím, starouši. To závisí na okolnostech. Prozatím zastanu na guildfordské služebně. Snad tam přijdou nějaké zprávy o Rooversovi a Lumbovi.“

Jetso si koupil několikery noviny a ke své zlosti zjistil, že Scotland Yard je poměrně stírán. Především plátek „Surrey Advertiser“ přinesl jedovatou kritiku, vytýkající policii, že v případu „Hampton Court“ neprovedla ještě žádná zatčení.

Na cestě do Albury, právě za Guildfordem, začala anglie stoupat po táhlém kopci k Newlanďs Corner. Za křižovatkou proti zábavnímu parku odbočil Jetso na parkoviště. Zuydema i on vystoupili a šli kousek pěšky po písčité cestě až na místo, odkud se otvíral nejhezčí pohled na Surrey. Bylo to rozlehlé údolí a v něm domečky jako pro panenky, a říčky se jako stříbrné stužky vinuly šťavnatou zelení. Nad údolím se táhly vysoké kopce pokryté lesy, které se modře vyjímaly proti bílým beránkům na obloze.

„Tamhle dole, trochu vpravo, je Chilworth,“ řekl van Anjum. „Tam někde je náš tábor. A úplně vpravo, za těmi stromy na kopci, je chrám svaté Marty.“

Právě v okamžiku, kdy se muži vraceli opět k autu, dolehlo k nim odněkud zdáli hvízdání lokomotivy a o něco později přejel vlak přes výhybky v údolí.

Když se blížili se svou anglií k Chilworthu, spatřil Jetso skromnou tabulku „Surrey Hills Guesthouse“. Na poloviční cestě k táboru zahoukal: jednou dlouze a dvakrát krátce. A ještě než auto zastavilo před restaurací, objevila se rozzářená Enid na široké verandě.

„Hezké děvče,“ řekl Zuydema, který vždycky myslel na to, co říká. A skutečně, velmi jí to slušelo, jak tam stála v zeleném svetru a v široké hnědozelené sukni, s nádhernými rusými vlasy, které jí splývaly až na ramena.

„To je můj přítel Albert Zuydema,“ představil ho Jetso. Přitom si všiml, že je Enid nervózní.

„Teď bych měl říct: Hallo, dear,“ pronesl Zuydema s širokým úsměvem a podával jí ruku. Dívka mu ji se smíchem stiskla a k jeho úlevě řekla holandsky, že ji setkání těší.

Enid šla před oběma muži do pokoje starého Robertse, majitele restaurace a tábořiště. Byl tam až neuvěřitelný nepořádek: nádobí stálo na podlaze a všude byly roztroušeny knihy. Tři velké kočky, líně roztažené na jediném koberci, který vystačil přes celou místnost, se na návštěvníky ani nepodívaly. Roberts byl starý muž s hubeným, ostře řezaným obličejem, světlýma modrošedýma očima a tichým hlasem. Přivítal své hosty a zavedl Zuydemu do pokoje, který mu připravil. K Zuydemovu překvapení pokoj vypadal čistě a navíc k němu patřila prostorná a moderně zařízená koupelna.

Jetso mezitím zajel s vozem do stanového tábora. Nalevo se rozprostíral terén, na němž stálo asi dvacet velkých a několik malých přívěsných vozů. Většina z nich byla obydlena po celý rok. Kousíčky trávníku kolem některých kempingových vozů byly vkusně udržovány; byly sestřihány nakrátko a uhrabány, jak to dělá každý pravý Brit. Někteří obyvatelé přívěsných vozů založili záhony. Většina vozů byla zapojena do elektrické sítě a Jetso viděl i velké množství televizních antén. Za kempinkem byla velká louka, kterou obtékal půldruhého metru široký potůček, a za ním se strmě zvedal les. Vlevo, za velkým jezerem, uviděl Jetso na vrcholu vysokého kopce vyčnívat z moře stromů špičky kostela: to byl chrám svaté Marty.

Jetso se rozhodl, že si postaví stan vzadu u potoka, i když tam bude hodně much a komárů. Koneckonců byl stan opatřen gázem proti moskytům a Jetso měl navíc malou láhev s tekutinou, která hubí hmyz.

Když vytřásl stan z pytlového obalu, zahlédl, jak přijíždí Enidino emgéčko. Zuydema seděl v tom nádherném sportovním autě vedle dívky celý blažený.

Enid hned začala vykládat různé věci k jídlu. Jak se ukázalo, vzala s sebou také primus a vak na vodu. Jetso postavil skládací stolek a táborové židle. Zuydema v očekávání dobré táborové večeře požitkářsky vdechoval nádherný vzduch.

Když Jetso korigoval kolíky zadní celty, podíval se náhodou na přívěsné vozy stojící na pozemku vyhrazeném pro „kočující“ hosty. Zdálo se mu, že spatřil vstupovat do kempinkového vozu postavu zahalenou v ohnivě červeném županu. Bezděčně pomyslel na Sheilu Cowieovou. Když už byl stan postaven a podlaha položena, nafukovací matrace napumpovány a lůžko na noc připraveno, řekl Enid: „Jdu prozkoumat tábor, za čtvrt hodiny jsem zpátky.“

„Půjdu s vámi,“ řekl Zuydema. „Přinesu si aspoň kufry.“

„Nasedněte do vozu a pojedeme pro zavazadla,“ řekl Jetso, „řiďte vy, strejdo. Ale jeďte směrem k přívěsnému vozu, který stojí za zeleným roverem. Jeďte pomalu kolem, myslím, že tam jsou moji známí.“

Ukázalo se, že Jetso viděl dobře: Sheila Cowieová seděla před oknem svého přívěsného vozu, a když jej anglie pomalu míjela, vzhlédla. Jetsovi neušlo, že se polekala. Rychle položila ukazováček na ústa, jako by ho prosila, aby mlčel.

Tohle bylo překvapení číslo jedna. Druhé přišlo, právě když vyndával Zuydemovy kufry ze zavazadlového prostoru auta. Na příjezdovou cestu se vřítila světle zelená mercedeska, objela půlkruhem kolem anglie a zmizela za rohem Robertsova domu. Ve voze seděli Willi Lank a Ilselose Paderdingenová…

15

„Tak už jsme zase pěkně pohromadě,“ řekl Jetso, když se vracel se Zuydemou ke stanu. Enid už měla prostřeno k večeři.

„Jak to myslíš?“ zeptala se a pohlédla na něj udiveně.

„Je tady ten mužíček Cowie s ženou, a vidíš tamhle tu mercedesku? Zajímalo by mě, kde si ti Němci postaví stan. Určitě zas někde stranou jako v Hampton Court.“

A opravdu, Lank řídil svůj vůz kolem řady anglických stanů až dozadu na louku. I on se rozhodl tábořit těsně u říčky, ale na druhé straně tábora, pokud možno co nejdál od místa, které si zvolil Jetso. Mezitím přijeli ještě další turisté. Mezi nimi i jeden motorista, který vykormidloval těžký norton s přívěsným vozíkem na louku. Ze sajdkáru, který se svým plátěným krytem vypadal jako miniaturní auto, se vydrápala žena a dvě děvčátka. O něco později přijel na louku černý austin. Vystoupil z něho turista v khaki šortkách a košili. Postavil si staromódní ostře zelený stan rovněž u říčky, někde mezi Jetsovým a Lankovým stanem.

„Podívejte se!“ zvolal Zuydema a ukázal směrem na vodu. Sedm mladých našedlých labutí vylézalo na břeh sledováno labutí maminkou, která svůj příchod oznamovala hlučným máváním křídel.

„To je krásná skupinka,“ zvolal Zuydema. „To jsou Robertsovy labutě?“

Enid mu vysvětlila, že labutě, které je v Anglii všude vidět, patří vlastně všem a nikomu. „Jsou to královniny labutě,“ dodala, „a běda tomu, kdo si zamane některou z nich chytit…“

Zuydema, který trval na tom, že po chutném stolování umyje nádobí, odešel do svého pokoje, aby tam napsal dopis. Enid přinesla z emgéčka malé tranzistorové rádio, vylovila příjemnou hudbu a čekala na vysílání zpráv.

„Chceš ještě kávu, darling?“ zeptala se.

„Velmi rád.“

Jetso vychutnával mírumilovný večer, cigaretu a především Enidinu přítomnost. Postavil si šálek na skládací stolek a přisedl těsně k ní na skotskou cestovní přikrývku. Rádio hrálo Mozartovu „Malou noční hudbu“.

Jetso zvedl šálek k ústům. Než si lokl, vztyčil pozorně hlavu, šálek opět postavil na stůl a vypnul rádio.

„Pssst…“ zašeptal a pomalu se zvedl. Potom vyskočil ze stanu. Za stanem spatřil černou postavu, jak utíká do houští. Potom slyšel, jak se muž brodí říčkou, a rozběhl se za ním. Voda nebyla hluboká, ale studená. Zakopl o kámen a málem ztratil rovnováhu. Muž vběhl vlevo na lesní pěšinku. Jetso vytáhl pistoli.

„Stůj, nebo střelím…“

Práskl výstřel z pistole. Jetso vypálil v běhu. Byla to varovná rána do vzduchu. Zdálo se mu, že kulka narazila někde vysoko do větve. Postava, která už nebyla ani k rozeznání, utíkala ještě rychleji a zmizela mu z očí v zákrutu lesní pěšiny. Jetso se pronásledování vzdal a vrátil se k Enid.

V táboře bylo pozdvižení. Ze všech stran přibíhali táborníci a obyvatelé přívěsných vozů v čele s mužíčkem Cowiem. Když spatřili Jetsa, který se až po kolena přebrouzdal vodou, obklopili ho.

„Nic se nestalo,“ zvolal Jetso. „Za mým stanem byl nějaký holomek. Když jsem se objevil, utekl přes potok. Pronásledoval jsem ho, ale podařilo se mu uniknout. Výstřel, který jste slyšeli, pocházel od něho. Měl poplašnou pistoli a chtěl mě s ní vystrašit. Nějaký chuligán. Ten už se víckrát nevrátí…“

„Vy jste přece ten Holanďan, že?“ zeptal se Cowie arogantním způsobem, což mu bylo podobné. „Jak to víte, že ten muž nestřílel z pravé pistole…?“

„Velmi jednoduše: mířil na mě, a když padla rána, uviděl jsem oranžový záblesk směřující nahoru. U opravdové pistole jde záblesk rovnou dopředu. No, a patří k tomu samozřejmě i kulka. A ta jde taky rovnou dopředu, nemá-li člověk smůlu…“

Někteří táborníci se smáli a mužíček Cowie hleděl uraženě.

Skupinka se rozptýlila a zbytek se opět vrátil do tábora. Turista v khaki šortkách seděl před Jetsovým stanem.

„To je detektiv Tonkin, Jetso,“ řekla Enid. „Ukázal mi svůj průkaz. A tomu s tou poplašnou pistolí věří asi tak jako já. Poznala jsem zvuk tvé pistole. Když nebylo slyšet odvetný výstřel, věděla jsem, že jsi v bezpečí.“

Jetso si rychle vyměnil mokré kalhoty a ponožky za suché šaty, a „prádlo“ pověsil na zadní celtu. Potom si přisedl k Enid a k detektivovi a vyprávěl, jak se všechno zběhlo.

„Něco mně v chůzi toho člověka připomínalo Rooverse,“ prohlásil.

„Cože?“ vyskočil Tonkin. „Musíme okamžitě pročesat les.“

„Počkejte,“ řekl Jetso. „My dva a Enid – ta by určitě taky chtěla jít s námi – v tmavém lese nic nezmůžeme.

Vás sem poslal Day. Zavolejte ho a zeptejte se, zda by nemohl zorganizovat Ještě tuto noc velký zátah se psy a popřípadě se všemi muži, které může postrádat. Navíc jsou zde ještě dva detektivové; mám na mysli ty, co sledují Lanka a Jeho dívku.“

Detektiv Tonkin se rozběhl k vozu jednoho z nich – Appleton měl ve voze rádiovou stanici, takže spojení s guildfordskou služebnou bylo navázáno velmi rychle.

Day však souhlas ke stíhání nedal. Ale nebyl proti tomu vyslat psy a zvláštní hlídku, jenomže ne dřív, než se začne rozednívat.

Poněkud zklamaně se Tonkin vrátil k Jetsovi a k Enid. Také Zuydema si k nim přišel sednout s velkým dopisem v ruce. Slyšel slabě výstřel, ale nevěnoval mu žádnou pozornost. Jetso navrhl společnosti, aby šla brzo spát a aby ráno vstala o páté hodině. Do té doby že přijde Day s velkou skupinou policistů a psů.

„Chci ještě hodit na poštu tenhle dopis,“ řekl Zuydema. „Je tady někde nablízku schránka?“

„Ano,“ řekla Enid, „kousek odtud směrem k Chilworthu. My vás s Jetsem doprovodíme. Bude to pěkná procházka před spaním.“

„S Manningem jsem se domluvil, že až do dvou hodin budu dávat pozor na Lankův stan já,“ řekl Tonkin. „On převezme hlídku po mně. Má toho dnes chudák od rána už plný zuby…“

V živém rozhovoru došla trojice ke schránce. Zuydema vhodil dopis pro svou manželku do otvoru a řekl: „Za dvacet let se mi nestalo, abych byl tak dlouho pryč od své ženy.“

Ze směru od Albury se hnalo auto. Dva ostré kužele světla je oslepily.

„Co já to za klackovitost,“ řekla Enid. „Proč ten člověk neztlumí světla? Přece nás musí vidět.“

Ustoupili na úzkou mez a auto kolem nich projelo.

„Hele,“ zvolal Jetso a ukázal na vysoký kopec na severu. „Viděli jste to? Celá série záblesků. A teď zas. Od čeho to může být?“

„To přichází od kostela,“ řekla Enid, která to tu důvěrně znala, „od chrámu svaté Marty.“

Opět se zablýsklo: třikrát krátce a jednou dlouze.

„Jsou tam někde domy?“ zeptal se Jetso.

„Ne,“ řekla rozhodně Enid. „Celé okolí je neobydlené. Je tam jen les a kopec a nahoře několik pastvišť. Stojí tam jenom kostel.“

„Možná že by nám mohl ten signál vysvětlit Roberts,“ prohodil Jetso. „Zítra se ho na to zeptám.“

Před verandou Robertsova domu Enid políbila Jetsa na dobrou noc a šla dovnitř.

„Půjdete ještě se mnou do stanu?“ zeptal se Jetso Zuydemy.

„Určitě chcete jít k tomu světlu, že?“ zeptal se Zuydema.

„Ano. Jak jste na to přišel?“

„Příteli, nejsem dnešní. Nechtěl jsem tu dívku zbytečně zneklidňovat, ale mně to bylo hned jasné, že chcete o tom světle vědět víc.“

Minuli přívěsný vůz Cowieových; světlo bylo zhasnuto. Manželé pravděpodobně už šli spát.

„No, máte pravdu, Zuydemo. Řeknu ještě Tonkinovi, jestli půjde se mnou. Manninga je mi líto, ale nedá se nic dělat, bude se zas muset ujmout střežení.“

„Půjdu taky s vámi,“ rozhodl se Zuydema.

„To nejde, protože musíte hlídat Enid. Po tom případu s tím chlápkem za mým stanem ji nemohu nechat samotnou.“

Muži zatím došil k Jetsovu stanu.

„Tak ji svěříme někomu jinému,“ trval na svém Zuydema. „Půjdu s vámi, i kdyby nevím co…“

„Jaképak řeči. Půjdeme ve čtyřech; to je přece nabíledni…“

Byla to Enid, která jim vpadla do řeči. Oblečena do krátkého koženého saka a do dlouhých kalhot z tmavé skotské látky, stála najednou u stanu.

„Ty už máš dávno spát, a ne nás tady poslouchat,“ konstatoval Jetso. „Tobě prostě nemůže nic ujít.“

Opatrně se přikradl k Tonkinovu stanu a tiše zavolal: „To jsem já, můžu dovnitř?“

Tonkin rozepjal vchod a na okamžik osvítil Jetsa baterkou.

„Jak se zdá, ten Lank už šel spát,“ řekl. „Ani ta blondýnka už nevyšla ze stanu a světlo je zhasnuto.“

O čtvrt hodiny později byla čtveřice na cestě. Manning, který už spal pod dvěma cestovními pokrývkami na dvou stoličkách, převzal v Tonkinově stanu stráž. Appleton poněkud znuděně seděl v autě. Zeptal se: „Mám ještě hlásit na stanici, co máte v plánu?“

„Oh ano,“ řekl Tonkin. „Bude dobré, když tam také budou vědět, co se děje. Hlaste to…“

Protože Jetsův vůz byl nápadný tím, že měl holandskou poznávací značku, rozhodli se, že pojedou Tonkinovým černým austinem. Enid, Jetso a Zuydema šli už napřed směrem na Chilworth. Před zatáčkou je Tonkin naložil.

„Ve vesnici první odbočka doprava,“ řekla Enid. „Bude to dost krkolomná jízda, protože cesta je úzká a má velké stoupání, ale jinak se ke kostelu nedostaneme.“

Jetso se ještě přesvědčil, zda má každý s sebou baterku. On a Tonkin byli vyzbrojeni pistolí a Jetso si navíc do pravé holeně zastrčil svůj skotský křivák. Byl to zvláštní nůž: rukojeť byla ozdobena velkým oranžovým polodrahokamem a čepel, která byla zahnutá a poněkud krátká, byla na tupé straně opatřena jakousi pilkou. Nůž i pouzdro byly ozdobeny uměleckými stříbrnými ornamenty. Skeandhu se nazývají takové nože. Toto keltské slovo doslova znamená: malý černý.

Rychle dosáhli vesničky Chilworth. Tady se auto stočilo na úzkou cestu, která poměrně příkře stoupala. Na nejvyšším bodě, kde vlastně cesta končila, bylo něco jako parkoviště. Tam nechal Tonkin vůz stát. Vpravo na otevřené mřížové bráně visela tabulka s nápisem „Chrám svaté Marty“.

Čtveřice se vydala po písčité stezce a namáhavě stoupala vzhůru. Měsíc vrhal přes cestu bizarní stíny porůznu stojících borovic. Enid utrhla pár malin a nacpala je Jetsovi do pusy. Sova, vyrušena ze svého klidu, vzlétla s neslyšným mávnutím křídel. Hluboko v údolí blikala okna chilworthských domků. Za dobrou půlhodinu se Enid zastavila a ukázala na skupinu stromů. Tam za nimi byl cíl jejich cesty. Na kopci stál za stěnami hřbitova nízký kostel s mohutnou věží. Světlý měsíční jas zalil kříže na věži, na střeše prostředni lodě i na hrobech, které ležely hustě vedle sebe.

Jetso cítil, jak se Enid k němu přitiskla, Vzal ji kolem pasu.

„To bylo ale stoupání,“ řekl Zuydema. Nikdo mu neodpověděl.

Všichni čtyři mlčky stáli před vchodem na hřbitov. Bylo to, jako by každý z nich čekal na toho druhého. Nakonec to byla Enid, která přerušila ticho střízlivou poznámkou: „Když tu zůstaneme stát, nikdy se nedostaneme dovnitř…“

„Máš pravdu,“ odpověděl Jetso a otevřel vrata. Tenounce zaskřípala. Pustil Enid napřed. Nádherný nízký kostel tam stál fantasticky ozářen měsíčním svitem. Okna z mozaikového skla se podobala černým drahokamům a stěny byly tu a tam obrostlé mechem. Kromě starých hrobů se zchátralými kamennými kříži bylo tu ještě několik nových. Jeden z nich měl světlý, nabělo natřený dřevěný kříž, který jaksi narušoval onu posvátnost, jež nad tímto místem panovala.

Všichni čtyři šli pomalu prostřední pěšinkou směrem ke kostelu. Tonkin se pořád díval nahoru.

„Koukám, jestli někde nevisí signalizační lampa,“ vysvětloval.

„Proč se ale díváte nahoru?“ zeptal se Jetso, „v téhle výšce je přece jedno, jestli je člověk o pět metrů výš nebo níž.“

„Máte pravdu,“ uznal Tonkin, „na to jsem nepomyslel.“

Obešli kostel a opět se dostali ke vchodu. Enid a Zuydema si sedli na širokou dřevěnou lavici, opřenou o kostelní zeď, aby si oddechli po horolezeckém výkonu. Jetso a Tonkin si pak k nim přisedli.

„Kterým směrem leží náš tábor?“ zeptal se Jetso pro jistotu.

„Tam,“ řekla Enid a ukázala doprava.

„Pak musel ten muž se signalizační lampou stát tamhle u hřbitovní zdi. Někde u toho zlomeného kamenného kříže.“

Jetso a Tonkin se tam rozběhli. Enid viděla, že oba muži se nad něčím sklonili.

Podél zchátralého náhrobního kamene ležel muž v tratolišti krve. V jeho zátylku zela hluboká rána.

„Rána do krku,“ zašeptal Jetso a chtělo se mu zvracet. Bylo jasné, že ten muž musel zemřít okamžitě. Kdy se to mohlo stát? Se zaťatými zuby se dotkl ruky mrtvého. Ruka byla ještě teplá. Ta strašná vražda se musela stát před krátkou chvílí. To znamenalo, uvědomoval si, že vrah je nablízku.

Jetso van Anjum přemohl náhlý pocit nevolnosti a zatoužil po cigaretě.

„Hned se vrátím,“ řekl Tonkinovi a běžel zpět k lavici, kde seděla Enid se Zuydemou. Několika slovy jim vylíčil, co objevili u zdi. Požádal Zuydemu, aby zůstal u Enid na lavici a dával pozor. Potom se vracel k Tonkinovi. V půli cesty se však otočil a šel zpátky ke kostelu. Z vnější kapsy krátkého kabátku vytáhl pistoli a podal ji na dlani Zuydemovi.

„Zuydemo, umíte s tím zacházet?“

„To si myslím. Tenhle typ znám.“

„Jestli někdo přijde, střílejte. A taky se strefte! Vrah není daleko. Ten muž, co leží u zdi, mohl být zavražděn před čtvrt hodinou.“

„Nemá u sebe žádné papíry, žádnou peněženku,“ řekl Tonkin. „Tělo je ještě vláčné, a to je studený večerní vzduch.“

„Byla to rána z těsné blízkosti, že?“

„Rozhodně. Podívejte se na okolí rány. Musela to být velká ráže. Kulka prolétla celým hrdlem.“

„Pravděpodobně použil vrah tlumiče zvuku, nemyslíte? Jinak bychom byli museli ránu slyšet.“

„Určitě.“

Jetso se postavil půl metru za kámen, na kterém muž ležel.

„Vrah musel stát asi tady,“ řekl. „Jestli střílel z pistole, měla by nábojnice ležet někde tadyhle v trávě.“

S pomoci baterky se pustil do hledání. Když si uvědomil, že s Tonkinem tvoři v tomto měsíčním svitu nádherný terč pro dobrého střelce, naběhla mu husí kůže. Nábojnice se nenašla.

„Tady už se nedá nic dělat,“ uvažoval Tonkin. „Postaral jsem se o to, aby muž ležel právě tak, jak jsme ho našli. Musíme co nejrychleji zavolat Yard. Kdybychom tak měli radiostanici.“

„Tak vidíte, bez techniky jsme úplně namydlení,“ povzdechl si Jetso. „Ale počkejte. Ve věži visí zvon. Co kdybychom zkusili vyzvánět na poplach. Lidi tady budou jako na koni.“

„Můžeme tady ovšem taky zůstat a čekat na Daye,“ prohodil Tonkin. Podíval se na hodinky: bylo půl dvanácté. „Ale to by trvalo dlouho. Co byste říkal, kdyby jeden z nás šel přivolat pomoc? Já to udělám; nakonec jsem tady ve službě a mám zbraň.“

„Ne, to nemůžete. Vrah nemusí dělat nic jiného než klidně stát za stromem a čekat, až se přiblížíme.“

„Hm, na to jsem ani nepomyslel, van Anjume. Víte, ono to zní dramaticky, ale vlastně tu sedíme jako krysy v pasti. Kdo nám může říct, že vrah na nás nečeká někde za hřbitovem? Rozhoupeme zvon. Je to škoda, že musíme ty krásné dveře vypáčit; jsou zamčeny, jak jsem právě zjistil.“

„Půjdete s námi dovnitř?“ zavolal Jetso na Enid a Zuydemu. „Jdeme zvonit o pomoc…“

„Jdu s vámi,“ řekl Zuydema a vstal, „Jsem koneckonců v radě starších naší církve a vím, jak se má zvonit.“

Vrátil Jetsovi pistoli a zatlačil na dveře. K překvapení všech se těžké a ozdobně kované dveře s žalostným vrzáním skutečně otevřely.

„Jak je to jen možné?“ lámal si hlavu Tonkin. „Před chvílí byly ještě zamknuté.“

Poněkud váhavě, s rozžatou baterkou v ruce, vkročili všichni čtyři do malého portálu.

„Vpravo,“ řekl Jetso a sám se polekal vlastního hlasu, který pod klenbami zněl dutě. „Tam je věž…“

To souhlasilo. Zvon tam také byl, ale ke zvonění této noci již nedošlo.

„Hände hoch,“ zaburácel nějaký hlas a současně se v kostelním prostoru rozsvítilo téměř denní světlo.

16

Detektiv Appleton se podíval na hodinky. Bylo čtvrt na dvanáct. Brzy už ho musí vystřídat. Policejní služebně v Guildfordu ohlásil, že Tonkin s Enid, Jetsem a Zuydemou jsou na cestě, aby se podívali, odkud pocházejí světelné signály, které zahlédli u chrámu svaté Marty. Potom usedl a nudil se.

To je trápení, že má CID tak málo lidí, uvažoval. Člověk aby byl v jednom kuse ve službě. A pro ženu to taky není žádný med. I když jí rádiem popřál dobrou noc, když kolem deváté hodiny zavolal svého nejstaršího syna Edwina, ale to není ono. Kdyby byl dřív doma, mohl by ještě něco udělat na zahrádce. Pak by si mohl s Edwinem ještě trénovat uppercut. Z chlapce bude dobrý boxer. Právě mu bylo patnáct, ale už teď má rychlé nohy a nebezpečnou, rychlou levičku…

„Výzva pro vůz B 12 X; výzva pro vůz B 12 X. Haló, vůz B 12 X, odpovíte konečně…?“

„Sakra!“ odpověděl Appleton, hrubě vyrušen ze svého sladkého snění. Najednou byl opět policistou a hlásil se.

Byl to Day, který se ptal, zda je všechno v pořádku.

„Ano, pane,“ řekl Appleton, „za čtvrt hodiny mě vystřídají. Tady nic. Zatraceně, pardon, promiňte, pane. Tamhle jede právě zelená mercedeska směrem na Chilworth. Jedu za ní. Přepínám.“

„Zůstanu u aparátu,“ řekl Day. „Přepínám.“

Appleton nastartoval motor. Lépe řečeno pokusil se ho nastartovat, ale točil se pouze startér, motor nezabral. Podíval se na stav paliva: benzínu bylo v nádrži dost.

„Nemůžu nastartovat, sire. Přepínám,“ řekl zoufale.

Day, který v ohlašovně policejní služebny v Guildfordu slabě slyšel motor supět, řekl: „Podívejte se na kabel od svíčky. Přepínám.“

Appleton si vzal klíč, vyskočil z vozu a zvedl kapotu. Když se opět narovnal, cosi ho tvrdě udeřilo do hlavy. S povzdechem padl dopředu na motorový blok. Muž, který ho srazil, klidně vytáhl opěrnou tyč a spustil kapotu, takže Appletona zakryla asi do půli zad. Potom couvl o krok a podíval se na své dílo. Byla to nepříjemná podívaná: přivřená kapota a z ní vyčnívá část zad, hýždě a pár nohou.

A Dayův hlas hřměl dále v reproduktoru.

Day zanechal neplodných výzev do Appletonova vozu a zavolal Robertse, majitele „Surrey Hills Guesthouse“.

„Půjdu pro pana Manninga, sire,“ řekl. „Snad ho najdu ve stanu pana Tonkina.“

Ozval se v telefonu až za dlouhou dobu. Jeho hlas zněl udýchaně a vzrušeně.

„Není tam, sire,“ hlásil Roberts. „Zbuntuju pár lidi z tábora a půjdeme ho hledat.“

„Dobrá,“ řekl Day krátce. „Letím k vám. Jakmile Manninga najdete, ať okamžitě zavolá služebnu v Guildfordu. A jděte se, prosím vás, podívat, co se stalo s Appletonem.“

Sportovní emgéčko hliníkové barvy už bylo zvyklé na svého pána, ale jak mu dnes večer při startu šlápl na plyn, to ještě nezažilo. Day jel jak posedlý, ale muž vedle něho, policejní komisař z Guildfordu, nepohnul ani svalem ve tváři. Když stříbrné emgéčko na nejvyšším bodě Newlanďs Corner trošku sklouzlo z cesty a v zatáčce dostalo malý smyk na okraji silnice, policista řekl: „Máme krásnou měsíční noc. Nezdá se vám, Dayi?“

„Ano,“ řekl Day, „měsíc nám přichází vhod.“

Dál už nevyměnili ani slovo. Roberts stál před svým domem a čekal na auto. Day se mu představil. Restauratér mu ohlásil tři věci: Manning beze stopy zmizel, Appleton ležel v bezvědomí přes motor svého auta a táborníci se zelenou mercedeskou zmizeli; jejich stan stojí na tábořišti úplně prázdný.

„A kde je teď Appleton?“ zeptal se Day.

„Leží v pokoji pro hosty.“

Když se Day přesvědčil, že jeho detektiv klidně dýchá, prohlédl si Appletonovu lebku. Velká boule mu prozrazovala, co se stalo.

„Pendrek,“ prohlásil Day odborně.

Společně s komisařem z Guildfordu šil k autu s rádiovou stanicí. Emgéčkem ho pak odtáhli až k Robertsovu domu. Později se ukázalo, že výfuk auta byl ucpán kusem kytu.

Policista z Albury, kterého zalarmoval Roberts, se nabídl, že bude hlídat u radiostanice.

Právě když Day obnovil spojení se služebnou v Guildfordu, objevilo se na příjezdové cestě k „Surrey Hills Guesthouse“ auto s osmi policisty a několika detektivy, O něco později přibylo ambulanční auto, také od policie.

Z tohoto vozu vystoupil policejní úředník, který vedl na řemínku velkého černého vlčáka.

Mezitím se tu sběhli táborníci a obyvatelé přívěsných vozů. Roberts všecko vytlachal dřív, než Day mohl zakročit. Výsledek byl ten, že všichni žádali, aby mohli jít hledat, což jim Day nemohl odmítnout. Policejního psa nechali přičichnout k šatům, které ležely v Manningově stanu, a zvíře začalo čmuchavě opisovat kruh kolem stanu. Potom se rozběhlo po cestě z tábořiště a po úzké pěšině, která vedla kolem jezera. Se štěkotem skočil pes do houští. Tam našli Day a jeho lidé svého kolegu Manninga. Ležel na zemi, pevně přivázán mezi dvěma stromy.

Jeho ústa, která byla pevně zalepena pruhy černé izolační pásky, obsahovala, jak se ukázalo, velké klubko koudele. Day s ulehčením zjistil, že Manning je pouze v bezvědomí. Boule uprostřed hlavy přinutila detektiva Daye, aby podruhé poznamenal:

„Pendrek,“

„Hände hoch!“ opakoval hlas, který přicházel od oltáře. Kostel byl jasně osvětlen reflektorem, který jeden uniformovaný chlapík oběma rukama držel nad hlavou, osm mužů, každý s velkou pistolí v ruce, vyšlo z postranní chrámové lodě. Jetso myslel, že se mu to jen zdá: ti chlapi měli na sobě černé uniformy s blýskavě naleštěnými holinkami a s velkými placatými čepicemi.

Jetso, Enid, Zuydema a Tonkin pomalu zvedli ruce. Uznali, že v tomto okamžiku by byl jakýkoli odpor marný. Jeden z uniformovaných jim vzal baterky a přitom dával pozor, aby se nedostal mezi čtveřici a útočníky.

„Podívej se, jestli nemají zbraně!“ komandoval opět hlas. Později majitel tohoto hlasu vyšel z tmavého úkrytu, Byl to malý tlustý muž s býčí šíjí a prasečíma očkama za malými brýlemi se zlatými obroučkami. Na rukou měl rukavice a držel v nich velkou pistoli opatřenou tlumičem.

„Tak,“ poznamenal Jetso, zlehka, jak jen to v té šílené situaci bylo možné, „tak to vy jste ten odborník na střílení do týlu, že?“

Muž si ho pohrdavě změřil, ale neodpověděl. Jen zacukal koutky úst. Jetsův a Tonkinův revolver, který mu jeho ,adjutant‘ podal, strčil nedbale do bočních kapes uniformy.

„Všechny čtyři spoutat,“ zněl rozkaz.

Když byl rozkaz splněn, velitel schoval pistoli do pouzdra a pokynul dvěma svým mužům, aby přistoupili blíž. Muži odšoupli stranou jednu kostelní lavici. V podlaze se objevil velký otvor. Zvedli příklop a sestoupili po elektricky osvětlených kamenných schodech.

„Následujte vojáky,“ zazněl vůdcův hlas.

„Vojáky?“ zeptala se ironicky Enid.

Vůdce na to nereagoval.

Za každého zajatce se postavil jeden dozorce s pistolí v ruce.

Na povel „pochodem v chod“, který v této situaci zněl až směšně teatrálně, se dala fantaskní družina do pohybu směrem k příklopu…

Kostel byl opět zahalen do tmy, jen malými okny vnikal dovnitř slabý svit. Proto si nikdo nevšiml malého krajkového kapesníčku s písmeny E. S., který ležel na sedadle chrámové lavice.

Betonové točité schodiště mělo dobře počítáno osmatřicet schodů. Stupínky schodů vypadaly nově a také elektrické lampy a kabely miniové barvy nebyly staré. Na konci schodů otevřel přední strážce ocelové dveře. Společnost se octla v jakési síni, z které vybíhaly dvě chodby. Naproti dveřím, jimiž přišli, byly další dveře, také ocelové, ale zjevně starší.

Na těchto dveřích byla přilepena zažloutlá fotografie. Jetso viděl, že je na ní usmívající se ženská tvář. Byl to výstřižek z novin. Zdálo, se mu, že tento obličej už někde viděl; najednou tu fotografii poznal: byl to portrét Very Lynnové, věhlasné zpěvačky, která za války dostala čestné jméno „The Forces Sweetheart“, miláček armády. V tom okamžiku se mu hodně věcí vyjasnilo. V obrovském kopci, na kterém stojí chrám svaté Marty, dala zřejmě britská armáda prorazit chodby. Stará fotografie svědčila o přítomnosti Tomíků, kdysi dávno. Možná že tu byly muniční sklady protiletadlového dělostřelectva, které bezpochyby stálo na kopci mezi stromy. Po vítězství tyto chodby pravděpodobně opustili a vchod – nebo jich snad bylo víc? – byl zasypán. Tato banda, možná náhodou vchod objevila a rozbila zde svůj stan. Nová elektrická instalace ukazovala na to, že se v tom raubířském doupěti šlo s dobou.

Malá skupina zajatců a strážců zahnula do chodby vpravo. Tato chodba byla starší než betonové schody.

V půli cesty stála stráž, přes ramena jí visel anglický lehký kulomet. Když ji míjel velitel, postavila se ta čacká figurka do pozoru. Velitel pozdravil jen letmo. Nakonec se podivná společnost zastavila před řadou očíslovaných ocelových dveří. Velitel zaklepal na dveře, které měly číslo sedm. Dveře se okamžitě otevřely a vyběhl z nich malý tlustý muž v černé uniformě a zasalutoval.

„Tady ty posaďte každého do jedné cely,“ řekl velitel,

„Jawohl,“ vyštěkl muž, opět zmizel za dveřmi a vrátil se s velkým svazkem klíčů v ruce.

„Máš hezký vlasy,“ řekl Enid. Přejel jí rukou po rusých vlasech a potom jeho ruka sklouzla ke krku. Enid uskočila a kopla muže do slabin.

„A hele, to je kočka!“ řekl a uchopil ji za ramena.

V tom okamžiku k němu přiskočil Jetso a vší silou ho kopl do holeně. Šlo to tak rychle, že jeho strážce neměl ani čas, aby zakročil. Jetso viděl, jak se ten černý chlapík zkroutil bolestí. To bylo také to poslední, co viděl, protože v témž okamžiku ucítil na pravém spánku tvrdý úder a zhroutil se v bezvědomí na podlahu.

Zajatci byli jeden po druhém odvedeni do cel. Byly to malé komůrky, jejichž jediným nábytkem byla železná skládací postel. Žalářník v černé uniformě, který poněkud bolestně pokulhával, zavřel dveře cel a svazek klíčů si opět pověsil ve své komoře. Vůdce a jeho lidé šli až na konec chodby a tam zmizeli za dvojitými ocelovými dveřmi.

Enid, Zuydema a Tonkin seděli s rukama svázanýma na zádech ve svých celách a čekali, co se bude dít. Jetso, který byl do cely odvlečen dvěma muži, nehnutě ležel na podlaze.

Day a komisař měli válečnou poradu.

„Mám takovou předtuchu, že požádáme o pomoc armádu,“ řekl komisař. „S těma několika lidma, co mám, se na tu bandu nemůžem odvážit.“

„Nebýt toho, že mají v rukou čtyři naše lidi, počkal bych nejraději, až se rozední,“ mínil Donald Day. „Ostatně s armádou jsme už navázali kontakt. Nezapomeňte, že zítra přijede do Guildfordu královna. Navrhuji, abychom šli k chrámu svaté Marty ve dvou skupinách; vy půjdete s částí svých lidí a s dobrovolníky z tábora lesem, a já se s druhou skupinou vydám po cestě přes Chilworth.“

„Souhlasím,“ řekl komisař. „Ale trvám na tom, že to vlastně není práce pro moje lidi…“

Přiběhl udýchaně muž s kapesníkem kolem hlavy. Byl to detektiv Appleton, který díky obětavé péči Robertsovy dcery opět nabyl vědomí. Chvatně podal hlášení o tom, co se stalo: pamatoval se, že otevřel kapotu auta a pak na něco narazil hlavou.

„Jo, na pendrek,“ vysvětlil mu Day. „Stejným způsobem to schytal Manning. Jak se cítíte?“

„Dobře jsem si odpočinul, pane. Trochu mě pobolívá hlava, ale to přejde.“

„Už tu máte vystřídání, Appletone. Chcete odjet domů?“

„Ne, sire. Raději půjdu s vámi. Vyspat se můžu klidně zítra.“

Manning byl ještě mátožný, když se na něj přišel Day podívat. Moc toho povědět nemohl. Sledoval Lanka, který vyšel oblečený ze stanu. Na křižovatce cestiček u jezera se mu zdálo, že za stromem vidí stát nějakou postavu. Zastavil se, a když za sebou uslyšel něco zapraskat, otočil se.

„Pokud se pamatuju, stál za mnou vysoký chlapík,“ řekl. „Určitě byl o hlavu vyšší než já. Ten chlap mě pak určitě něčím praštil, protože se dál už na nic nepamatuju.“

I Manning dal přednost tomu, že zůstane na stanovišti. S Appletonem si vzal na starost hlídku ve voze s radiostanicí. Day a hlavní policista se psem nasedli do emgéčka. Day si vyžádal od Robertse Enidin šátek, aby se měl pes čeho chytit. Čtyři policisté a jeden detektiv z Guildfordu nasedli do dalšího auta. Tři stálí obyvatelé kempu žádali, zda by nemohli jet na motorkách. Day neměl to srdce je odmítnout.

Komisař dostal s sebou dvacet lidí, dokonce i některé děti chtěly jít s nimi na noční expedici.

„To přece nejde, mládeži,“ řekl komisař. „Tohle není školní výlet. Ostatně v táboře musí zůstat nějací muži, aby chránili ženy a děti. Tento úkol svěřuji chlapcům pod osmnáct jet.“

Také starého Robertse museli přesvědčovat, že nemůže jít s nimi: v táboře musí přece zůstat nějaké vedení.

„Tak jedem,“ zvolal Day a nastartoval sportovní vůz. To bylo pro motoristy znamení, aby našlápli své těžké stroje.

„Jedem,“ zvolal komisař a vyběhl před svými lidmi k lesu. Za policisty šlo asi dvacet mužů, všichni měli kapesní svítilny a někteří i hůl. Bylo vidět i dva hasáky a loveckou pušku. Muži šli klidně, jako by to byly chodecké závody, ale bystrý pozorovatel by si všiml napjatých rysů ve tvářích. Táborník podobný fretce – Cowie – mezi nimi nebyl,

Roovers stál na popelnici vzadu na dvorku hotelu Labuť v Richmondu a opatrně vyhlížel přes zeď. Měl štěstí: ulice za hotelem byla v tu ranní hodinu opuštěná. Vysoukal se nahoru, usedl na zeď a pak seskočil dolů na ulici. O několik ulic dál si koupil v obchodním domě nápadnou modrozelenou kravatu a brýle proti slunci, Když si pak v obchodě s pánským módním zbožím opatřil ještě lehký široký klobouk a hůl a patřičně změnil chůzi, byl to úplně jiný člověk.

Taxíkem se nechal odvést k Richmond Parku. Tam si u jednoho stánku koupil párek s chlebem a láhev limonády a klidně se pak procházel po cestě jako nějaký rentiér, který má celý den pro sebe. Po několika hodinách vyšel na východní straně z parku a pohroužil se opět do uspěchaného života velkého Londýna. Taxík ho odvezl do Esheru. Tam Roovers vystoupil, šel o několik ulic dál a nastoupil do jiného taxíku, který ho odvezl do Guildfordu na poněkud začouzenou a špinavou železniční stanici. Tam si koupil perónní lístek a do čekárny si objednal pořádné jídlo. S velkým černým doutníkem přilepeným nedbale na rtu prošel znovu kontrolou, odevzdal perónku a opět nasedl do taxíku.

„Newlanďs Corner,“ řekl šoférovi.

Když se vůz asi za dvacet minut přiblížil ke křižovatce u Newlanďs Corner, ukázal Roovers doleva. Dvě stě metrů před křižovatkou nařídil šoférovi, aby zastavil. Zaplatil a vystoupil. Sotva se taxík ztratil za zatáčkou, zamířil Roovers ke křižovatce, přešel cestu, s určitou námahou se prodral okrajem houští a začal se drápat nahoru. Za čtvrt hodiny došel přes vrchol kopce na místo, odkud bylo vidět v údolí vesničky Albury a Chilworth. Pustil se vřesovištěm dolů, až přišel na hrbolatou písčitou pěšinu. Cesta ho nakonec dovedla lesem k modernímu bungalovu, který se zadní stranou opíral o svah kopce.

Roovers vyšel po předních schůdkách a třikrát zaklepal na dveře litinovým klepátkem. Na chodbě zazněly těžké kroky a ve dveřích se otevřelo okénko. Vrátný s poněkud rozpláclým nosem a lebkou pokrytou chomáčky zrzavých vlasů vykoukl ven.

„Ah, to jste vy?“ řekl.

„Já osobně, Karl,“ řekl Roovers,

„Raději Charlesi,“ řekl vrátný a šel před Rooversem chodbou ke kuchyni. Přes prádelnu se muži dostali do garáže. Tam stál černý volkswagen s anglickou poznávací značkou a s volantem vpravo. Vrátný otevřel další dveře a smáčkl knoflík. V místnosti za garáží se rozžehlo světlo. Objevila se dlouhá betonová chodba.

Na konci podzemní chodby se Roovers zastavil před úzkým kanálkem, z kterého hrozivě vyčnívala hlaveň kulometu.

„Jen běžte dál,“ zazněl hlas na druhé straně škvíry.

Roovers otevřel vlevo ocelové dveře a dostal se do rozlehlé místnosti. Podél stěny stála řada ocelových skříní, jejichž dveře byly opatřeny visacími zámky. Roovers vytáhl z kapsy u kalhot klíče a otevřel dveře skříně s číslem 23.

V tom okamžiku se na druhém konci místnosti rozletěly dveře a někdo překročil práh.

Roovers vzhlédl, srazil podpatky a teatrálním pohybem ruky pozdravil.

Na prahu stál malý tlouštík s býčí šíjí, Jeho oči se skrývaly za brýlemi se zlatými obroučkami. Měl na sobě uniformu, černé holinky a vysokou brigadýrku,

„Nedostal jste rozkaz, že máte přijít až večer?“ zeptal se přísně tlouštík.

„Ano, ale měl jsem různé potíže.“

„Za půl hodiny vás očekávám v kanceláři, přijďte tam v uniformě,“ vyštěkl tlouštík, otočil se na podpatcích a spěšně se vzdálil.

Roovers s povzdechem otevřel dveře skříně a vytáhl z ní černou uniformu. Jeho sebevědomé chování, které demonstroval při rozhovoru s vrátným, jako by švihnutím kouzelného proutku zmizelo.

Willi Lank se nezastavil, když za sebou zaslechl úder obušku a plesknutí těla, jež se zřítilo na zem. Prodíral se dál houštím za jezerem a nakonec dorazil na pastvinu. Přešel ji napříč a dostal se na cestu vedoucí do Chilworthu. Seběhl dolů a hned za první zatáčkou se znovu schoval do křoví a čekal. Za deset minut se objevilo auto. Přední světla několikrát blikla a vůz zastavil. Byla to Ilselose.

„Vzalas všechno s sebou?“ zeptal se Lank.

„Ano. Jedině stan tam zůstal.“

Dívka se odsunula vpravo a on se posadil za volant, Otočil vůz a rychle se vracel až k příjezdu do tábora, dál pak kolem tábora přes Albury a u rozcestí zabočil po strmé cestě směrem na Newlanďs Corner. Jel na dvojku, ale poměrně rychle. V půli cesty minul stříbrně šedé sportovní emgéčko, které šílenou rychlostí sjíždělo dolů. Na nejvyšším bodě cesty zabočil doleva a pokračoval dál k parkovišti u malé restaurace na vrcholu kopce. Tady ztlumil přední světla a jel jenom ve svitu měsíce, Minul parkoviště a po hrbolaté písčité cestě se dostali ke garáži moderního bungalovu.

Lank vystoupil a šel po schodech k předním dveřím, Třikrát zaklepal klepátkem. Zrzavý vrátný se podíval okénkem a otevřel dveře.

Ilselose slyšela oba muže, jak spolu tlumeně hovoří, ale nerozuměla ani slovu.

„Karl mě varoval, abych si dal pozor,“ řekl Lank, když opět zasedl za volant, „Hannes Piefke má prý na mě pekelný vztek. Někdo mi to dnes večer signalizoval, ale byl přerušen. Moc jsem z toho nepochytil,“

„Piefke? Kdo to je?“

„To je komandant, vedoucí celé skupiny, nejdůležitější muž naší organizace v Anglii.“

Mezitím mercedeska vjela do garáže. Kromě černého volkswagenu tam stál jeden ford-zodiac. V dlouhé široké chodbě, která se ozářila, jakmile dal Karl do chodu mechanismus zadní stěny, stál černý austin. Za tímto vozem zaparkoval Lank svou mercedesku. Ještě ani nevypnul motor, když se vynořili dva muži, kteří seděli před austinem na bobku a čekali. Jeden z nich, malý a tlustý, namířil na Lanka pistoli a otevřel dvířka,

„Vystup, Lanku, jsi zatčen.“

„Co to má znamenat?“ zeptal se Lank zvysoka, „Víš vůbec, koho máš před sebou, Piefke?“

Vystoupil. Piefke a jeho adjutant se postavili k Lankovi z obou stran. Vrátný, který otálel u vypínačů, nyní také přišel do chodby.

„Zavři zadní stěnu,“ vyštěkl komandant na vrátného a pak k Ilselose: „Vystup, ty…“

Najednou světlo v chodbě zhaslo. V tom okamžiku mercedeska vystřelila z garáže ven.

„Rozsviť,“ zařval Piefke a běžel za ujíždějícím autem. Zazněl tlumený výstřel a tlustý komandant se s nadávkami a proklínáním vracel do garáže. Světlo se mezitím zase rozsvítilo. Vrátný s němým výrazem v tváři čekal u vypínačů. V chodbě stál Lank, střežen adjutantem, který byl v černé uniformě právě tak jako jeho šéf.

„Tu holku už nechytíme,“ řekl Piefke otráveně a pokrčil rameny, „však ona se ještě vrátí…“

Piefkovi se zdálo, že Lankovi kolem úst zahrál vítězný úsměv.

17

Ve velké podzemní místnosti sedělo na dřevěných lavicích asi čtyřicet mužů a asi osm žen.

Na konci sálu bylo pódium a na něm stůl pokrytý černou látkou. Na stole byly postaveny dva kulomety, jeden namířený vlevo a druhý vpravo, Uprostřed stál velký svícen, na němž hořela silná svíčka, šířící na pódiu slabé žluté světlo. Na stěnách v pravidelných vzdálenostech hořely elektrické lampy, tlumené červenými stínidly. Místnost měla něco mrazivého, temného, lidi spolu mluvili pouze šeptem.

„Achtung,“ zazněl kovový hlas z ampliónů a hned nato bylo slyšet víření bubnů, nepřetržité víření.

Přítomní vstali a vytvořili frontu v uličce mezi lavicemi. Dvojité dveře v zadní části sálu se otevřely a Herr Hannes Piefke, komandant a vůdce, vstupoval do sálu se vší důstojností, kterou mu jeho dvě stě čtrnáct funtů a tři unce dovolily. Jeho adjutant, který šel za ním, se od něho nenápadně oddělil a usedl v sále.

Piefke vyšel na jeviště a postavil se doprostřed za stůl. Potom pozdravil zdvižením pravice. Jako na komando černá skupina v sále učinila čtvrtobrat směrem k jevišti a rovněž zvedla pravou ruku.

Malý tlustý vůdce spustil paži a plácl sebou na židli. Jako na nějakém monstrózním loutkovém představení přítomní učinili současně totéž.

„Kamarádi a kamarádky,“ začal Piefke, který opět vstal, „patříte k různým bratrským národům germánské rasy. Spojeni pokrevním svazkem směřujeme k našemu ideálu: ke germánskému státnímu svazku, ukutému na lidovém základě. V nové Evropě, která přijde, bude místo pouze pro naše děti a pro naši germánskou krev.

V tomto novém germánském životním prostoru nebude místa pro jiné rasy. Naše osudově spjaté národy postaví hráz proti cizineckým proudům, proti asiatskému zaplevelování našeho dědictví.

I když náš ideál utrpěl ve válce ránu, ve válce, kterou ve své nejhlubší germánské podstatě nepovažujeme ještě za skončenou… eh… i když tento náš ideál utrpěl ránu, říkám, že bojujeme dál. V podzemí pokračujeme v boji. To je poslání, které nám ukládá naše rasa. Nesložíme ruce v klín, dokud nedosáhneme svého cíle.

Zítra, kamarádi, zítra budeme mohutně demonstrovat, že můžeme rozvinout moc, které se budou bát všude, kde plutokratická nadvláda mává svým žezlem. V našich akcích budeme růst a růst…“

Mluvčí se odmlčel, aby nabral dech. Vlastní proud slov ho očividně rozrušil. Na jeho čele se perlil pot a plamen svíčky se mu odrážel na sklech zlatých brýlí.

V sále bylo slyšet tichý šum hlasů, které okamžitě umlkly, když se malý vůdce opět ujal slova:

„Budeme růst, dokud nedosáhneme svého cíle. A vy, kamarádi a kamarádky, vy, kteří jste přinesli tolik obětí, vy, kteří jste věrni až do konce, vy jdete vstříc bezstarostné budoucnosti.“

Tlouštík dokonale vyčerpán opět usedl na židli, za jeho žvanění ho odměnil živý, i když ne bouřlivý potlesk.

Když opět nastalo ticho, vstal nějaký dlouhý halama vzadu v sále a zahulákal: „Můžu se na něco zeptat?“

Důstojným přitakáním mu to Piefke dovolil.

„Jo,“ řekl muž, „když jste teď tak mluvil vo naší budoucnosti, rád bych věděl, kdy dostanem konečně vejplatu. Na předešlý schůzi se nám slíbila vejplata, ale já ještě pořád nic nedostal…“

„Já taky ne,“ ozval se ječivý hlas vyfintěné holky z přední řady.

V sále nastal rozruch.

Piefke vyskočil. „Copak můžu za to, že jsem peníze ještě nedostal? Já taky čekám na svůj plat…“ Sál se však nemínil utišit. Směšný vůdce tloukl pěstí do stolu a křičel: „Kamarádi, projednáme tuto otázku až na konci schůze. Nyní budete svědky vážné záležitosti: jeden z našich důstojníků se bude muset zodpovídat mě, svému vůdci, za špatné chování a za svévolné vystupování. Přiveďte sem obžalovaného.“

Dva muži vzadu na pódiu zmizeli dveřmi vpravo a vrátili se s Willi Lankem, doprovázeným dvěma strážci.

Před pódiem se „obžalovaný“ zastavil a za ním oba strážci. Oni dva muži opět zaujali svá místa vzadu na jevišti.

Řadami „kamarádů a kamarádek“ prošla vlna údivu.

„Willi Lanku,“ začal Piefke podle zvyku opět tím chvástavým tónem jako předešle, „provinil ses nevěrou a zradou. Svým svévolným vystupováním jsi přivedl kamarády do nebezpečí. To je narušování železné disciplíny. To kazí ducha dobrého kamarádství. Co můžeš na to odpovědět?“

„Kamarádství?“ zasmál se ironicky Lank. „Hezké kamarádství! Kdopak před necelou hodinou zastřelil Freda?“

„Fred byl popraven,“ odpověděl Piefke, který se dopustil té chyby, že se s „obžalovaným“ dal do debaty. Byla to chyba, kterou musel draze zaplatit.

„Fred se provinil zradou. Všechny nás přivedl do nebezpečí tím, že nahoře na kopci dával signály lampou, aniž k tomu dostal rozkaz. Sám jsem ho nachytal při činu a podle stanného práva jsem ho na místě zastřelil. Dostal trest, který patří zrádci.“

„Ty špinavý, nafoukaný pse,“ křičel Lank. „Za to zaplatíš.“

Zahřměla rána a Piefke, zasažen do krku, padl dopředu na stůl; z krku mu vytryskl pramének krve. Prostřední ze tří mužů vzadu na pódiu, který vypálil na Piefka ze vzdálenosti necelého metru, zůstal ledově klidný a pistoli držel stále připravenu.

Dvěma skoky se Lank octl na pódiu. „Ticho,“ zařval do sálu zachváceného panikou. Mladá žena, která při pohledu na tuto chladnokrevnou vraždu hystericky zaječela, dostala nyní záchvat smíchu, který nemohla zadržet. Muži se hrnuli na pódium s křikem a nadávkami. Zmatek byl všeobecný.

„Ticho“, znovu zařval Lank.

Střelci odebral zbraň, nonšalantně zamířil a elektrickou lampičku vlevo od pódia rozstřílel na střepy. Opět zamířil, střelil… a lampička vpravo spadla. To pomohlo. V sále nastalo ticho. Dokonce i žena, která měla záchvat hysterického smíchu, umlkla, když dostala od kohosi ránu plochou dlaní, takže ztratila rovnováhu a octla se na betonové podlaze.

„Kamarádi,“ zvolal Lank. „Tento muž byl zrádce. Nejen to, že jako špión hrál na dvě strany a měl kontakt se Secret Service, ale zpronevěřil i všechny peníze, které byly určeny pro nás, a propašoval je do Argentiny. Náš vůdce dal Piefka už dlouhou dobu sledovat. Když se dokázala dvojí hra, dostal jsem od vůdce zvláštní rozkaz, abych Piefka likvidoval a ujal se vedení naší skupiny. To se nyní stalo. Můj první rozkaz zní: Tohoto muže pochováte v chodbě číslo 3. Zítřejší akce zůstává beze změny. Naši speciální agenti dostanou u východu své rozkazy v zalepené obálce. A každý při odchodu dostane sto liber jako zálohu na výplatu.“

Toto poslední sdělení vyvolalo u posluchačů dlouhotrvající potlesk.

„Dostaneme peníze v hotovosti?“ zeptal se někdo z první řady. –

„Ne,“ odpověděl Lank. „Každý dostane šek vyplněný obchodní společností Amin Rees.“

Jetso se probral z bezvědomí a kolem zápěstí ucítil sevření želízek. Zvedl hlavu a byl ohromen: naproti němu za psacím stolem seděl Lank v uniformě důstojníka sicherheitsdienstu. Tak proto mu byl ten Němec tak povědomý.

„Tak, svobodný pane van Anjume,“ začal Lank rozhovor, „z vaší svobody toho moc nezůstalo, co?“

„To se ještě může změnit, důstojný pane,“ odpověděl Jetso, který nyní zjistil, že má strašné bolesti hlavy. „To je přece vaše staré povolání, ne? Anebo jste stále ještě jednoduše rottenführer SD Heinrich Rohder?“

Muž zbledl.

„Kdo vám prozradil mé jméno?“

„Mám tu čest znát vás už od roku 1944, kdy jste blahodárně působil ve vězení v Amsterodamu. Tenkrát jste mě dokonce zpovídal, jak jste tomu říkal… Ale ta uniforma vám sedne, jen díky jí jsem vás poznal.“

„To klidně můžete, protože živý se už odtud nedostanete,“ zasyčel vztekle Němec. „Ano, jsem Rohder, ale po válce už jsem se nestal pastorem. Měl jsem toho po krk. Teď, jak to říkáte, si na vás taky vzpomínám…“

„Ostatně,“ řekl Jetso, „Roel Zuydema vyslovil vaše jméno ještě předtím, než v mé náruči zemřel. Zdaleka to nebyla odborná práce, ta vražda v zámku Hampton Court. Byla to diletantská práce, konstatuji. Proč jste toho mládence vlastně probodl?“

Lank, alias Rohder, byl ještě o kapánek bledší. V podzemní místnosti zavládlo ticho. Bylo slyšet jedině bzučení ventilátoru.

„Nech ho, ať vypráví dál, Willi,“ řekl ženský hlas za Jetsem.

Jetso se otočil a spatřil hezkou mladou ženu s dlouhými černými vlasy, která své pěkně formované nohy vyzývavě stavěla na odiv pod sukní uniformy.

„Ah, dneska nejste v bílém?“ podivil se Jetso, „a kdepak máte cop? Bohužel, na kávu s Adou Rooversovou už…“

„Na pitomého Holanďana máte bohatou fantazií,“ zasyčela a zaťatou pěstí ho udeřila do obličeje. Cítil chuť krve.

„Chápeš, co na něm Ilse vidí, Willi?“ zeptala se dívka, „mně se vůbec nezdá hezký. A pak ta krev kolem huby! Vypadáte jako Dracula, znáte přece ten film?“

„Ano, znám,“ řekl Jetso zlehka. „Idea byla dobrá, jen měl mít trošku subtilnější provedení, myslím.“

Za to ještě bude pykat, předsevzal si Jetso, ale mlčel.

Někdo zaklepal na dveře.

„Ano,“ zvolal vůdce.

V tom okamžiku zhaslo světlo a místnost byla zahalena do inkoustově černé tmy.

Albert Zuydema, který byl zavřen v cele číslo šest, se začal nudit.

„Houby. Něco se musí dít,“ zabručel srdnatě obchodník s pánským módním zbožím.

Vstal z pryčny a postavil se zády ke zdi, za kterou tušil bachaře.

Potom začal tlouci želízky o zeď. Tři rychlé úhozy, pak tři pomalé a nakonec opět tři rychlé údery. Čekal. Nic se nedělo.

„Ještě jednou,“ řekl si Zuydema.

Tentokrát měl větší úspěch.

„Ruhe…“ doneslo se k němu z dálky.

„Hilfe, bitte Hilfe…“ křičel Zuydema.

Uslyšel bouchnutí dveří a kroky na chodbě.

Vrátil se rychle na pryčnu, lehl si na ni s napůl vytaženými koleny. Začal přidušeně hekat, jako by měl prudké bolesti.

V zámku se otočil klíč a objevil se bachař. „Co je? Co děláte takovej rámus…“

„Ah, pomozte mi,“ zasténal tiše Zuydema.

Muž k němu přiběhl a naklonil se nad „pacientem“.

S rychlostí, jakou nikdo od tělnatého obchodníka nečekal, vyhodil jednu nohu do výšky proti bradě dokonale překvapeného strážce. Ten vydal jenom skřek a poklesl v kolenou. Zuydema jako divoch ještě jednou kopl muže do brady a potom se na něho svalil a rozložitým zadkem si sedl na jeho hruď. Zuydemovy svázané ruce drápaly po mužově hrdle a svíraly ho, dokud strážce neztratil vědomí.

Zuydema vstal a podíval se po svazku klíčů, který strážce upustil na zem. To, co hledal, byl klíček, který se hodil k jeho želízkům. Celá řada velkých klíčů byla opatřena plíšky s číslem, dále tam bylo, jak se zdálo, několik klíčů typu Yale a jeden malý niklový klíček.

„To bude on,“ zabručel Zuydema. Jak se naklonil, spatřil ke svému údivu na klíčku název „Lips“. Seděl na holé zemi a po dlouhé námaze se mu podařilo dostat klíček do dírky u svých želízek. S nekonečnou trpělivostí jím kroutil a třepal tak dlouho, dokud neuslyšel cvaknutí. Péro povolilo a želízka se otevřela.

Zuydema si třel poraněná zápěstí, šel ke dveřím své cely a zamkl je zevnitř klíčem číslo šest. Rychle vysvlékl dozorce a natáhl si přes kalhoty jeho rajtky. Holínky mu byly poněkud velké. Zuydema vyprázdnil kapsy jednořadového saka a oblékl si černou uniformu bachaře.

„Mizerná látka,“ byl jeho zdrcující úsudek, pokud šlo o kvalitu tohoto kusu.

Čepice mu byla malá, ale Zuydema nastřihl kapesními nůžkami okraj a pak už mu seděla. Rychle dozorce prohledal. Muž byl očividně mrtev. Jeho tvář s vypoulenýma očima byla modročervená.

Zuydema odhrnul desku na pryčně a muže položil na lůžko. Pro jistotu jednu půlku želízek položil dozorci na pravé zápěstí a druhou půlku připevnil jeho podvazkem k tyči sklápěcí postele. Potom ho zabalil do přikrývky až po hlavu.

Zuydema opatrně otevřel dveře cely a podíval se do chodby. Asi ve vzdálenosti padesáti metrů uviděl stráž s anglickým lehkým kulometem, jak se ležérně opírá o zeď.

Zuydema si prohlédl revolver, který sebral dozorci.

Byla to těžká zbraň značky Smith & Wesson, ráže 38, všech pět komor bylo nabito.

Opět vyhlédl dveřmi. Stráž se pohodlně procházela směrem ke schodům, jež vedly zpod starého kostela. Zleva, z druhého konce chodby, uslyšel změť hlasů a smích.

„Nejdřív toho v té přilbě,“ rozhodl se Zuydema a vykročil do chodby. Dveře cely opět zavřel a svazek klíčů si strčil do vnitřní kapsy uniformy.

Tiše šel směrem ke stráži. Aby nebyl okamžitě poznán, vzal si do ruky kapesník. Strážný právě došel na konec chodby, otočil se a šel zase zpátky.

Zuydema se naklonil hluboko dopředu a zatroubil do kapesníku. Strážný se k němu přiblížil asi na dvanáct metrů. Zuydema udělal ještě tři pořádné kroky; potom se narovnal s revolverem namířeným na spodní část těla strážného.

„Stůj jako svíčka a nehýbej se,“ řekl Zuydema bez pohnutí.

Muž byl dokonale zaskočen. Zuydema levou rukou uchopil kulomet za závěr.

„Tak, a teď se otoč a pěkně capej přede mnou!“

Malý udatný muž se rychle podíval přes ramena dozadu. Chodba byla prázdná.

„Doleva,“ komandoval a překvapený strážný otevřel ocelové dveře. Dostali se do malé místnosti, osvětlené elektrickou lampičkou. Na stěně nad prvním betonovým schodem byla malá rozvodná deska, na níž svítila zelená lampička. Nad lampičkou byla namontovaná červená kontrolka, která však nesvítila. Zuydema otočil knoflíkem pod lampičkou. Zelené světlo zhaslo.

„Tak je to lepší,“ zabručel a zavěsil si kulomet přes rameno. „Ty přílbo pitomá, teď půjdeme po schodech nahoru. Mysli na to, že se držíme úmluvy. Při sebemenším pokusu o útěk tě zastřelím jako psa…“

Muži vystoupili po devětadvaceti schodech, když se Zuydemovi zdálo, že zaslechl nad hlavou nějaký hluk.

„Stát,“ zavelel.

Zuydema se nemýlil. Shůry sem jasně doléhal rámus. Vtom se otevřel poklop a čtyři baterky vrhly dolů světelné kužele.

„Tady policie, ruce vzhůru,“ ozval se hluboký hlas.

„To už udělal, pane Day,“ zvolal radostně Zuydema, „a kdyby to neudělal, prodírkoval bych mu rajtky pěti kulkama.“

Zazněl smích.

Donald Day řekl s úlevou v hlase: „Jsem rád, že vás opět slyším, Zuydemo. A kde jsou ostatní?“

Jetso slyšel dívčí výkřik a otevření dveří. I chodba byla očividně zahalena do tmy.

„Zůstaňte v klidu,“ zazněl Lankův hlas. Škrtl zápalkou a podržel ji nad hlavou. Jetso ho uviděl, jak stojí s dívkou před otevřenými dveřmi. Na chodbě stála stráž.

Světlo se opět rozsvítilo.

„Určitě nějaká porucha,“ řekl Lank, „to se stává často. Polekala ses, Henny?“

„Když jsem s tebou, tak ne, Willi.“

Dveře se s bouchnutím zavřely a Jetso zůstal v místnosti sám. Na chodbě uslyšel vzdalující se kroky.

Za krátkou chvíli se Němec vrátil a opět zasedl za psací stůl.

„Teď znáte naši skrýš, takže už nemáte žádné šance, van Anjume. Doufám, že jste to pochopil. Uvažoval jsem o tom, zda vás mám ušetřit, ale proč bych to vlastně dělal? Nás taky nikdo nešetří. S vaší dívkou je to něco jiného. Nezlikvidujeme ji. Tu si vezmeme s sebou.“

Dveře se otevřely a jeden esesák přivedl hrozně zřízeného a pevně svázaného Rooverse.

„Posaďte ho tuhle na židli,“ řekl Lank, „a přiveďte ještě tři muže, budeme je hned potřebovat.“

Vstal a postavil se těsně před Rooverse.

„Kdy budu konečně zase volný, Willi,“ zeptal se Roovers, „copak můj trest netrval již dost dlouho? Jsem ochoten tě plně uznat za nového vůdce.“

„No, to je od tebe hezké,“ zašklebil se Lank. „To je pro mě učiněné blaho. Asi tak za hodinku budeš svobodný, víš. Pak už ti nikdo nebude na obtíž…“

„Co tím myslíš?“ Rooverse zachvátila panika. Jeho matné oči mu vylezly z důlků a napůl se na židli napřímil.

„Vsadils na špatného koně, člověče,“ řekl Lank. „Tys chtěl s Piefkem zdrhnout do Argentiny a tam si užívat za naše peníze. Proto jsi musel odkráglovat vlastní ženu. Proto jsi mi dal rozkaz k její likvidaci. Prý toho ví moc. Byla to lež. Možná že jenom věděla, že ses pokusil přebrat mi Ilsu.“

„Ada věděla o našich plánech,“ křičel Roovers. „Ona odevzdala Roelu Zuydemovi mou štábní mapu a pistoli už na palubě. Na to jsem přišel teprve v hotelu. Vyhrožovala mi, že upozorní policii, jestli ještě budu s vámi spolupracovat. Musela zmizet, jinak by nás všechny prozradila.“

„To můžeš vyprávět svým dětem, až budou větší,“ řekl ironicky Lank. „Pak tě budou mít určitě za dobrého otce.“

„To nejsou moje děti. Ty měla se svým prvním mužem. Byli jsme spolu teprve půl roku…“

„Tak jsi dost brzy ovdověl. Ostatně dovol, abych ti kondoloval.“

„Já nejsem zrádce. To přece víš. Jinak bych podezření z vraždy Roela přece nevzal na sebe.“

„To nebyla žádná oběť, protože tys věděl, že máš alibi. Jinak bys to opravdu neudělal. Nakonec jsem to byl já, kdo musel vykonat tu špinavou práci. Tys k tomu neměl odvahu.“

„Riskoval jsem zrovna tak, kdyby byl ten muž z restaurace nechtěl mluvit. Ostatně dnes v poledne ho unesli a…“

Odmlčel se a hleděl na Lanka s otevřenými ústy.

„Pokračuj,“ řekl Lank.

Roovers několikrát polkl a pak opět našel řeč.

„Piefke mi v šest hodin ukázal noviny, byla tam má fotografie a že jsem podezírán z vraždy Roela Zuydemy, protože svědek Lumb z restaurace zmizel… Teď už to chápu. Chtěli jste mě dát zašít, a proto jste Lumba unesli. Aby to vypadalo, že v tom Lumb jede. Jenomže policie zjistila, že Lumb nezmizel dobrovolně.“

„Ty to asi víš nejlíp,“ odpověděl Lank a vytáhl z kapsy lahvičku se světlou tekutinou a pouzdro s injekční jehlou.

Roovers smrtelně zbledl,

„Willi…“ zakoktal, „ty mě přece…“

Mezitím vešli dovnitř tři chlapi.

„Mládenci, pevně toho chlapíka držte,“ řekl Lank a ukázal na Rooverse. Vstal od psacího stolu. Muži Rooversovi drželi nohy a ruce, které měl spoutány na zádech, a přitlačili ho k opěradlu židle.

„Co se tak škubeš?“ řekl Lank ostře. „Teď můžeš sám zkusit, jestli tvůj vynález dobře působí. U Ady jsi to považoval přece taky za nejlepší řešení. Co chceš?“

„Chci žít,“ zařval Roovers, který se na své židli marně kroutil. „Dám ti všechno, co mám. Mám ještě ulité peníze. Doma v Ter Apelu.“

„To už vím dávno,“ řekl chladně Lank. „To už jsi všechno vyprávěl Ilse, té noci, když jsi jí chtěl imponovat a když tvoje žena nebyla doma. Tenkrát ses pokusil o to, abys ji získal. A s těmi penězi se to dá do nejlepšího pořádku, nemyslíš? Ten dům si koupím prostřednictvím nějakého nastrčeného kupce.“

Lank mezitím našrouboval na injekční stříkačku jehlu a naplnil ji tekutinou z lahvičky. Klidně přistoupil k Rooversovi, který nyní řval jak divoké zvíře.

Němec vyhrnul Rooversovi kousek košile a nasadil jehlu do bílé kůže na prsou své oběti. Pomalu a jistě mačkal píst dolů. Roovers vyl jako pes, který je bit. Vzdal se odporu. Jedině jeho spodní ret se pohyboval nahoru a dolů jak u ryby na suchu.

„Nechovej se tak dětinsky,“ řekl jeho trýznitel, „dostaneš ještě jednu dávku. Ať se máš dobře.“

Znova naplnil injekční stříkačku a vstříkl jí Rooversovi po druhé. „Odveďte ho do chodby číslo tři,“ řekl pak mužům. „Může dělat společnost Piefkovi. Za půl hodiny budou už zas pěkně pohromadě.“

Roovers ztratil vědomí a tři muži ho odnesli.

„Okamžitě se vrátit,“ upozornil je Lank, „máme tady ještě jednoho. Zlikvidujeme tohohle pána stejně čistým způsobem. Ted už viděl, jak se to dělá…“

Hrdě a spokojeně vystoupil Zuydema do chrámové lodi. Day dal opřílbenou stráž svázat a prohledat.

„Musíme hned zas zpátky,“ hartusil Zuydema, „jsou tam ještě ostatní.“

„Počítejte. Zuydemo. Řekněte mi nejdřív, jak vypadá situace. Je tam hodně lidí?“

„To nevím, ale nepřekvapilo by mě to. Ostatně, jak jste našli poklop? Stála na něm kostelní lavice.“

„Měli jsme s sebou služebního psa,“ vyprávěl Day. „Nasadili jsme ho na stopu té dívky. Pes nejdřív pobíhal kolem hřbitova. Na náhrobním kamenu jsme našli stopy krve posypané čerstvým pískem.“

„Souhlasí,“ řekl Zuydema. „Tam zastřelili jednoho chlapíka. Už tam neleží?“

„Ne, nikdo tam neležel. Kam se mohl podít?“

„Zřejmě ho odklidili.“

„Pes začal škrábat na kostelní dveře. Otevřeli jsme je paklíčem,“ pokračoval Day. „Pes čmuchal kolem, a když našel krajkový kapesníček, začal štěkat. To už jsme věděli, že jsme na stopě. Kapesníček byl označen písmeny E. S., Enidinými iniciálami. Ale trvalo ještě dlouho, než jsme přišli na to, že máme odšoupnout kostelní lavici. Nejdříve jsme šli se psem zase ven, ale to nebylo k ničemu. Pes totiž v kostele ztratil stopu. Až nakonec jsme přišli na myšlenku, že může něco být pod tou lavicí. Pes u ní neustále větřil a nemohl se dostat dál. A tak jsme našli poklop.“

Jeden z policistů, který měl přibližně stejnou postavu jako zajatý strážce, si natáhl jeho uniformu a nasadil si přílbu. Strážce na Dayovy otázky neodpovídal; ani tehdy ne, když se ho Day vyptával německy. Svázali ho na rukou a na nohou a položili do kostelní lavice.

„Tak teda jdem?“ zeptal se Zuydema netrpělivě.

„Musíme tady počkat na komisaře,“ odpověděl Day. „K tomu nás musí být trochu víc.“

Po dvacetiminutovém čekání, při němž Zuydema v bojovné náladě neklidně přecházel sem a tam, objevil se komisař se svou „armádou“.

Day rychle rozebral situaci a krátce nato Zuydema, ještě v uniformě, sestoupil po schodech, sledován policistou, který byl rovněž v černé uniformě. Těsně za nimi následoval Day, potom komisař a trojice mužů.

Po krátké poradě sestoupili rychle do podzemí. Zuydema opatrně otevřel dveře a podíval se do chodby. Nebylo tam nikoho vidět.

„Co je za těmi dveřmi na druhé straně?“ zeptal se Day šeptem.

„To nevím,“ odpověděl Zuydema. „Mám se jít podívat?“

„Ano, ale ne sám.“

Oba „strážní“ prošli portálem a otevřeli ocelové dveře, na nichž byla vylepena zežloutlá fotografie Very Lynnové. Ovanul je zatuchlý sklepní vzduch. Zdálo se, že je to začátek další chodby, která nebyla osvětlena.

Muži o tom podali zprávu.

„Dobré,“ řekl Day, „nejdříve tedy vysvobodíme zajatce. Bude-li zle, zahájíme palbu. Ale pak sebou musíte okamžitě hodit na zem.“

Jeho zraky napjatě sledovaly oba muže, kteří šli po špičkách chodbou až ke dveřím s číslem sedm.

Jak bylo domluveno, Zuydema otevřel dveře dokořán a tím chodbu téměř uzavřel.

„Kde jsou teď zajatci?“ zeptal se Day, když k nim došel, následován čtyřmi policisty.

„Tady hned vedle. Cela číslo šest byla má. Leží tam dozorce.“

„Tiše,“ řekl šeptem Day.

Muži naslouchali. Bylo slyšet slabé hlasy a hned nato dupot holínek.

„Někdo přichází,“ zašeptal Day. „Zuydemo, podívejte se na okamžik do chodby a dejte jim znamení, aby šli sem. Pokusíme se je zneškodnit. Kulomet nás bude krýt, kdyby se to nějak zvrtlo.“

Zuydema a opřílbený policista se jeden za druhým postavili na práh, takže ostatní více méně zakryli. Blížili se dva muži.

„To seš ty, Alfréde?“ zvolal jeden z nich.

Dveře se rozlétly a oba chlapíci v němém úžasu zírali do hlavní revolveru a lehkého kulometu. Obratné ruce jim zacpaly ústa.

„Svázat a dát roubíky,“ nařídil tiše Day, „jeden muž zůstane u nich. Půjdeme dál.“

Dozorce v cele číslo šest ležel v nezměněné poloze.

„Mrtev,“ řekl Day.

V cele číslo pět našli Enid. Niklový klíček značky „Lips“ se hodil k jejím želízkům.

„Jděte rychle do místnosti číslo sedm,“ řekl Day. „Tady může každým okamžikem vypuknout peklo.“

Jak se ukázalo, cela číslo čtyři byla prázdná. V cele číslo tři našli Tonkina. Jetsa pravděpodobně odvlekli jinam, aspoň před chvílí něco takového slyšel.

„Ruce vzhůru! Tady policie,“ zazněl hlas jednoho policisty; současně zarachotila dávka z lehkého kulometu.

„Někdo vykoukl za rohem u dvojitých dveří, šéfe,“ hlásil policista. „Mám dojem, že jsem ho netrefil.“

Z telefonního aparátu, který byl pověšen v chodbě, zazněl bzučící tón.

„Jděte to zvednout, Zuydemo,“ řekl Day. „Mluvíte z nás nejlíp německy.“

Zuydema sundal sluchátko.

„Ano, tady Alfréd,“ řekl.

Muži se skryli v celách. Day, který měl pistoli připravenou ke střelbě, nespustil oči z dvojitých dveří.

„Vraťte se, Zuydemo,“ zařval a dvakrát vystřelil.

Zuydema zalehl. Chodbou zarachotila dávka z těžkého kulometu. Byla opětována dávkou z brenganu.

„Vypadá to málem jako opravdická válka,“ zabručel Zuydema, který se doplížil se zdravou kůží do cely číslo pět.

Lehký kulomet opět zarachotil.

„Všechny dveře cel otevřít dokořán,“ nařídil Day. „Stáhnout se do místnosti číslo sedm.“

Pomalu otevřeli dvojité dveře na konci chodby a vzniklou škvírou vystrčili hlaveň kulometu.

Hned nato šlehla po dveřích dávka střel a prolétla chodbou. Obležení v místnosti číslo sedm pochopili, že se dostali do léčky.

Telefon se houpal na šňůře. Už nevydával žádný zvuk.

Rohder, alias Willi Lank, opět klidně zasedl za psací stůl, zatímco čtyři hrdlořezové odnášeli zmalátnělé tělo Joopa Rooverse. Jetsovi bylo nápadné, že Lank zpopelavěl.

Když se ti čtyři vrátili, Lank řekl: „Teď si trochu zopakujeme tu předešlou podívanou. Přivažte ho provazy k židli, aby se nemohl ani hnout.“

„Ruce mu máme rozvázat?“ zeptal se jeden z pomocníků.

„Ano, přivažte mu je k opěradlu.“

„A máme mu dát do úst roubík?“

„Chlape, neptej se tolik. Dělej. Ne, žádnej roubík do huby. Nejdřív si spolu trochu popovídáme, není-liž pravda, pane van Anjume…“

Lank se zdál unaven. Oběma rukama se opíral o psací stůl a hlava mu poklesla.

Jetso byl pevně přivázán k židli na rukou i na nohou. Mohl pohybovat pouze hlavou. Musím získat čas, pomyslel si. To je má jediná záchrana. Možná že tohoto muže mohu ještě na chvíli zdržet od jeho předsevzetí.

Čtyři pomocníci na Lankův pokyn opět opustili místnost.

„Co hodláte vlastně podniknout, Rohdere?“ zeptal se Jetso. „Chcete snad udělat státní převrat?“

Němec zvedl hlavu a dlouze si ho změřil.

„Víte, vlastně je to politováníhodné, že jste si dal s námi takovou námahu. Kdybyste byl přišel do Anglie o několik týdnů později, byla by už tato záležitost dávno skončena. Snad si nemyslíte, že ještě věřím na ty nacistické nesmysly. Viděl jsem v tý věci dobrý živobytí. Zítra do toho prásknem, a až sem naši přívrženci zase přijdou, zjistí, že jejich nový vůdce vzal roha. Zbudou jim jen krásné vzpomínky na stolibrový šek. Ty šeky vydal obchodní dům, který ani neexistuje. Zítra večer už budu s Ilsou na cestě do Jižní Ameriky. Škoda, že jste si dal s námi takovou práci…“

V Jetsovi svitla naděje.

„Nestojím vám v cestě, Rohdere. Co mi je do nějakých anglických nacistů…“

Němec si podepřel hlavu oběma rukama; byl úplně bledý a ruce se mu třásly.

„Cítím se poněkud malátně, musím…“

Lank smáčkl knoflík a objevili se čtyři muži.

„Vy tam,“ řekl Lank jednomu z nich, „naplňte stříkačku a píchněte mu to. Zrovna tak jako u prvního chlapíka. Pohyb! Není mi moc dobře, mám nějakou teplotu…“

Muž váhavě převzal injekční stříkačku a začal ji nešikovně plnit zlahvičky.

„Pusťte mě k tomu,“ řekl Lank a vstal, „takhle z toho nic nebude.“

Nejistými kroky přistoupil k Jetsovi s injekční jehlou v ruce. Muži ochotně roztrhli Jetsovi košili u krku. Lank bodl a tlačil píst dolů. Jetso cítil, jak mu obsah stéká do celého těla.

„Sem s tou lahví,“ poručil Lank a znovu naplnil stříkačku. Tentokrát jemnou jehlu zabodl ještě hlouběji do Jetsovy kůže. Ale ještě než se stříkačka vyprázdnila do poloviny, Lankovy třesoucí se ruce jehlu opět vytáhly.

„Odnést,“ zařval Lank.

Muži rozvázali provazy a znovu spoutali Jetsa na rukou a na nohou. Pak ho tři chlapi popadli a vynášeli ho na chodbu. Poslední, co ještě zahlédl, bylo, jak jeho vrah sedí u psacího stolu a kouskem vaty utírá injekční jehlu. Asi po dvanácti metrech se začla chodba stáčet a vyústila do další chodby. Osvětlení zde bylo špatné, jedině malá lampička bez stínidla vrhala světlo na betonové zdi, které byly špinavě bílé a tu a tam pokryté vlhkými skvrnami. Nakonec nosiči dovlekli své živé břemeno do zatuchlé chodby, kterou osvětlovala pouze jedna lampa. Na konci této chodby byly rezavé ocelové dveře u jakéhosi přístavku. Tam, na mokrém šedém písku, ležely tři nehybné postavy. Jetso poznal tlustého komandanta a pak onoho muže, kterého s Tonkinem našli na náhrobním kamenu. Vedle nich nehybně ležel Joop Roovers – zápěstí sepnutá želízky.

Jetsa zamrazilo, když ho položili na necelý půl metr od nich.

Ti tři se zas vrátili a o něco později zhaslo světlo, takže tma byla dokonalá. Když kroky mužů na chodbě dozněly, nastalo mrtvé ticho.

Jetso slyšel zprvu jenom vlastní dech, ale pak se mu najednou zdálo, jako by slyšel něco v písku. Možná že to jsou krysy. Zatajil dech. Bylo ticho jako v hrobě. Přesto však měl Jetso pocit, že těsně vedle něho bylo něco živého. Že by Roovers ještě nepodlehl smrtelným injekcím?

„Rooversi,“ zašeptal.

Zadržel dech. Ticho.

Jetso se stočil na stranu a přitáhl si kolena. Přes látku svých kalhot nahmatal levou rukou konec rukojeti nože, který měl zasunut do ponožky na vnější straně nohy. S velkou námahou se mu podařilo vytáhnout nůž z pouzdra a proříznout zevnitř nohavici. Nůž vypadl. Jetso se namáhal tak dlouho, dokud ho nedostal do pravé ruky. Potom přeřízl provazy, kterými měl svázané nohy. Pak byla na řadě šňůra, kterou měl ovinutou kolem pasu, a konečně po všelijakém kroucení a svíjeni byl úplně volný.

Jetso opatrně hmatal potmě a hledal Rooversovo tělo. Srdce mu zabušilo až v hrdle: Roovers byl pryč.

Skrčil se instinktivně a pevně držel nůž v ruce. Pomalu tápal dozadu, dokud pod prsty levé ruky neucítil vlhkou zeď. Měl všechny nervy napjaté, byl připraven na nejhorší a čekal.

Někde daleko v podzemních klenbách zazněl rachot jako z kulometu. Potom dva výstřely a opět kulometná dávka. O něco později se Jetsovi zdálo, že slyší šmátravé kroky, a hned nato se rozsvítilo světlo. Naproti rezavým dveřím na konci chodby stál Roovers s vykulenýma a vystrašenýma očima.

Bylo slyšet plíživé kroky.

Jetso zoufale hledal nějakou skrýš. V rohu výklenku stála polorozpadlá skříň, u které scházely dveře. Postavil se do ní, takže téměř celý zůstal ve stínu. Výstřel z revolveru prolomil ticho a Roovers klesl. Opět výstřel a ještě jeden. Vynořil se Rohder a vrávoral k Rooversovi. Napřáhl ruku s revolverem, ale ozvalo se jen slabé cvaknutí a Němec hodil zbraň po své zhroucené oběti. S tupým zařinčením narazil těžký revolver na ocelové dveře. Lank, alias Rohder, zakopl a padl na kolena. Pokusil se napřímit, ale klesl dopředu. Třemi skoky se octl Jetso za ním s připravenou dýkou v ruce. Němec přerývaně dýchal. Jetso k němu přiklekl a zatřásl mu rameny. Muž otevřel oči a vzhlédl k němu.

„Vyhrál jste, van Anjume,“ řekl Heinrich Rohder, „a už je mi to fuk. Ilse mě zabila, proto žijete vy, a proto já umírám…“

Zazněl pekelný výbuch a ocelové dveře a části zdi se roztrhly. Jetso, který se těsně přitiskl k Němci, ucítil bodavou bolest na hlavě. Matně, jako v nějakém snu, spatřil dva anglické vojáky s maskou na tváři a se zbraněmi připravenými ke střelbě, jak vstupují otvorem dovnitř.

„Copak mě už nikdy nevysvobodí nikdo jiný než Tomíci…?“ zakoktal Jetso, po tvářích mu stékaly slzy jako hrách, „dejte mi… dejte mi cigaretu.“

Potom ztratil vědomí.

18

Kostel byl plný lidí, policistů, detektivů a občanů.

„Armáda je tady,“ zaznělo u vchodu a šedivý, osmahlý důstojník v plné polní, s krátkou tenkou rákoskou pod levou paží, sestupoval otvorem do podzemí.

Proti armádě byl další odpor členů bandy směšný. Oslepeni slzotvorným plynem a propadlí panice se brzy vzdali. Byl velký počet raněných i mrtvých. Byla mezi nimi i krásná mladá žena s dlouhými černými vlasy.

Komanda sestupovala točitými schody dolů a ručními granáty si razila cestu až k jeskyni u zadní stěny garáže. Karl tam střílel jako posedlý, dokud nebyl smrtelně zasažen. Za železnými dveřmi našli Jetsa.

Členové bandy, kteří všichni měli u sebe šek vystavený neexistující firmou na sto anglických liber, byli odvezeni armádními nákladními auty ještě před útokem.

Když slunce opět vyšlo nad krásnou krajinou Newlanďs Corner, nic už nenasvědčovalo dramatu, které se odehrálo v podzemních chodbách pod chrámem svaté Marty.

Vemlouvavý hlas hlasatele BBC při ranních zprávách v osm hodin po hlášení o nadcházející konferenci na nejvyšší úrovni řekl: „Při cvičení osmého oddílu vojska Jejího Veličenstva došlo v okolí Guildfordu dnes v noci k přestřelce lehkými kulomety, což vyrušilo několik obyvatel v okolí z nočního spánku. Velitel generál Sir Henry W. P. Dawns Browne se touto cestou omlouvá…“

V nenápadném, ostře střeženém domě v Londýně, v sousedství Regent Parku, jistý černě oblečený a distingovaný pán s úsměvem vypnul rádio,

„Dobrá práce,“ řekl.

Epilog

„Tady máte,“ řekl Donald Day s plnou pusou, protože talířek s frískou suchou klobásou nenechal ani chvíli na pokoji, „tento balíček je ještě pro vás…“

Jetso roztrhl hnědý papír na podlouhlé krabici. Otevřel víko: na vrstvě vaty ležela dýka s žebrovanou kostěnou rukojetí a s dlouhou čepelí ostrou jako břitva.

Jetso se rozzářil.

„Pravý stilet? Je to on?“

„Ano, se zárukou a s pozdravem od Eleonory. Tu věcičku jsem s velkou námahou vymámil na šéfovi. Byl pořádně rozzlobený, protože jsem tak kňoural; ale přece jsem to dostal, a k tomu tři týdny mimořádné dovolené.“

„A ještě i povýšení?“ zeptala se Enid, zatímco na klacík napichovala kousek tykve.

„Ta možnost tu je,“ dodal Day.

„Kdo vlastně celou tu záležitost vyřešil?“ ozval se hlubokým hlasem Harro Vance. „Slyším všelijaká jména a sledoval jsem zprávy v novinách. Ale vlastně ještě stále nic nevím. Dokonce sám Jetso, který v tom byl až po uši, mi dodal jen neslané nemastné zprávy.“

„Jetso,“ řekl Day, „vy jako hostitel nám to musíte vyprávět od začátku. Vlastně proto tady sedíme a čekáme na to.“

„Dobrá, ale pod podmínkou, že to občas za mě převezmete. Je škoda, že můj přítel, strejda Zuydema, tady není, protože ten by k tomu taky mohl leccos říct. Mimochodem, zítra má narozeniny. Jste-li pro, zajedeme dnes večer do Groningenu, abychom ho překvapili.“

Za všeobecného souhlasu začal Jetso vyprávět.

„Bude nejlépe, když začneme jistým Heinrichem Rohderem,“ řekl. „S tímto mužem jsem se setkal koncem války v amsterodamském vězení Weteringschans. Byl důstojníkem sicherheitsdienstu, ale původně byl pastorem. Pěkný pastýř křesťanských duší, jen co je pravda! Po pádu Třetí říše jako by se po něm zem slehla a až po čase se vynořil v Západním Německu jako ,emigrant‘ z východní zóny. Otevřel si pod jménem Willi Lank obchod se zemědělskými stroji a navázal trvalý kontakt se svou branží v Holandsku. Jedním z jeho obchodních přátel byl právě Roovers z Ter Apelu. Za několik let si ,Lank‘ vybudoval kvetoucí podnik, který byl pravděpodobně podporován starými nacisty. O Rooversově minulosti slyšel a věděl, že byl u Landwachtu, a zdá se, že nějakým způsobem přišel na to, že Roovers udržuje spojení se starými členy nacionálně socialistického hnutí v Holandsku. S členy pobočky v Anglii byl Lank rovněž ve styku.

A právě na pozvání jedné z těchto anglických organizací přepluli Roovers a Lank kanál. Jejich cílem bylo způsobit v Guildfordu v den příjezdu anglické královny paniku výbuchem pumy. Přitom je pozoruhodné, že puma měla vybuchnout ve věhlasném knihkupectví na Highstreet dvě hodiny před příchodem královské družiny. Neměl to být totiž atentát, spíš jakási výstraha, aby na sebe upoutali pozornost. Při tomto rozhodnutí pravděpodobně měla rozhodující vliv okolnost, že všichni Britové tak lpějí na královské rodině.“

„Odkud to všechno víš?“ zeptala se Enid,

„Celý plán vypracovaný do nejmenších podrobností jsme našli v jednom sejfu pod pódiem velkého sálu v bunkru,“ skočil jí do řeči Day. „Dokonce jsme našli seznamy členů, které přesně souhlasily. Při zatýkání to bylo velmi pohodlné. Celá rozvětvená banda byla úplně likvidována. Ale pokračujte, Jetso. Tak tedy Lank a Roovers se vypravili do Anglie…“

„Z Ostende přepluli do Doveru,“ pokračoval Jetso a hodil do otevřeného krbu dubové poleno. Oheň šířil silnou kořennou vůni a příjemné teplo.

„Náhoda tomu chtěla, že stejnou lodí přeplouval do Anglie na dovolenou Roel Zuydema. Znal Adu Rooversovou, která před několika léty ovdověla, a znal Rooverse. Ve své funkci landwachťáka Roovers jednou Roela Zuydemu zatkl. Zuydema byl osvobozen svými kamarády z odboje a Roovers se po válce octl v nápravném táboře pro kolaboranty a nacistické pacholky. Roel Zuydema, který byl zásadový muž, Rooversovi po jeho propuštění z kárného tábora sám pomohl při jeho návratu do normálního života.

Ada Rooversová věděla o minulosti svého muže, ale nevěděla, že znovu navázal kontakt s nacistickými organizacemi. Manželé Rooversovi se na palubě seznámili s Willi Lankem a jeho ,ženou‘ Ilselose Paderdingenovou, Roovers dělal, že se s Lankem setkal poprvé. Flirtoval s Ilsou, kterou svýma vodnatýma očima stále okukoval, až se do ní beznadějně zamiloval. Ilsa byla samý flirt a jiná už asi nebude.“

„A jak to dopadlo s ní?“ skočila do řeči Enid.

„K tomu hned přijdu,“ pokračoval Jetso. „Lank věděl o Rooversově zamilovanosti a strašně ho to štvalo. K tomu přistupovalo ještě to, že Roovers byl oficiálně pověřen vedením akce v Anglii a Lank musel plnit jeho rozkazy.

Ada Rooversová se svěřila Roelu Zuydemovi, že má obavy o svého muže; instinktivně cítila, že Lankova společnost je mu nebezpečná. Jakýmsi způsobem se jí podařilo z manželova kufru vytáhnout jeho pistoli a štábní mapu a nepozorovaně je schovat v Zuydemově kufru. Proč byl Roovers tak hloupý, že si s sebou tahal zbraň a tu mapu, která navíc byla ještě označkovaná, je mi dodnes záhadou. Kdyby to u něho celníci našli, na fleku by ho zavřeli. Pro Adu musel nález znamenat velký šok. Roel Zuydema jde z paluby klidně na celnici a s otevřeným srdcem, jaké vždycky měl, nabídne svůj kufr. Kufr neprohlíželi, a když si Zuydema ve svém hotelovém pokoji v Guildfordu vybaluje šaty, najde tu mapu a zbraň. Vidí, že kolem Guildfordu je nakreslen kroužek a kolem zámku Hampton Court také a v blízkosti Albury a Chilworthu je čára tužkou. Ada Rooversová mu vyprávěla, že se s mužem ubytují v předměstí Hampton Court. Zuydema, starý ilegální pracovník, si to zkombinuje s tou mapou a pistolí a s faktem, že Roovers navazuje kontakt s neznámým Němcem. Čpí to nebezpečím, ale neví, odkud to přesně přijde.

Pronajme si auto a jezdí krajinou kolem Newlanďs Corner, v místech, kde jsou na mapě ty čáry tužkou. Nenajde nic podezřelého, ale upozorní na sebe bandu, která se začne domnívat, že je jí na stopě. Roovers a Lank, kteří prostřednictvím nenápadných členů jsou spolu neustále ve styku, se rozhodnou, že Roela odstraní.

Roovers pozve Roela na odpoledne do Hampton Court.

Po lunchi se muži jdou projít. Jdou do zámku a několik hodin se toulají kolem. Roovers hraje vysokou hru, protože se plán musí vydařit. V jistém okamžiku požádá Roela, aby mu půjčil brýle proti slunci, a skla uchopí prsty. Jasně a vědomě zanechává na nich své otisky prstů. Pomalu je kolem půl sedmé a Roovers se Roelovi v zámku nenápadně ztratí a jde si do restaurace. Kolem sedmé hodiny Lank svou oběť probodne. Provede to levou rukou, ačkoli je pravičák. To proto, aby policii zavedl na falešnou stopu. Po svém hrozném činu seběhne po schodech pro služebnictvo. Lank přejde nádvořím a jde nahoru po přepychových schodech. Jak jde kolem bytu jedné letité obyvatelky přístavku, hodí jí do schránky na dopisy Roelovu náprsní tašku. Na dveřích této dámy stála tabulka: „Do 15. září jsem na dovolené.“ Přesně to klaplo. Šestnáctého září našla náprsní tašku a přinesla ji na policii.

Lank už se nesetká s žádným strážcem pokojů, protože ti už dávno vyšli s posledními návštěvníky. Schová stilet za portrétem Eleonory a po okapu, který běží těsně u okna, se spustí dolů. Toho večera byla trochu mlha a tato část parku byla již návštěvníky opuštěna. Ilse přijede s mercedeskou od parkoviště a on nastoupí. Jen s minutovým zpožděním přijedou před uzavřená vrata.“

„Všechno jim přesně klaplo,“ skočil mu do řeči Day, „jen v tom se přepočítali, že vražda bude objevena až příštího rána. Všichni návštěvníci byli v druhém křídle paláce. Jedině Enid a Jetso se tam ještě potloukali.“

„Po rychlém zákroku Scotland Yardu a strážců pokojů byli všichni návštěvníci zahnáni do Velkého sálu. Je tam i Roovers. Je mrzutý, protože počítal s tím, že vražda bude objevena až příštího rána. Byl by si to přečetl v ranních novinách a „dokonale dojat“ by kráčel na policii, aby tam vyprávěl, že oběť znal a že sám s ní ještě mluvil. Rooversovo alibi bylo pevné; o to se postaral tím, že byl nápadně hovorný před nájemcem restaurace Lumbem. Roovers nemohl vraždu spáchat, protože kolem půl sedmé, když se po paláci trousili ještě návštěvníci, seděl už v restauraci. Tam zůstal až asi do půl osmé, čili do doby, když už všechny návštěvníky honili dovnitř. Takové alibi se nedalo vyvrátit. Vražda mohla být vykonána právě tehdy, když už všichni návštěvnici zámek opustili, čili po sedmé hodině. Situace se změnila, když Roovers zjistil, že Willi Lankovi se nepodařilo včas zmizet. To ho znervóznilo. Rooversovým cílem bylo, aby se na brýlích proti slunci našly jeho otisky prstů, protože to mohl docela dobře vysvětlit. Počítal s tím, že tento zdánlivý důkaz viny mu pomůže, aby eventualita, že on je možným pachatelem, byla vyvrácena ještě důrazněji.“

„To je ale rafinované,“ řekl Vance.

„Joram Jorkins vzal Rooverse do presu,“ pokračoval Jetso. „Ten ovšem hrál svou roličku výborně a všichni jsme mu naletěli. Vždyť měl tak dobré alibi.“

V místnosti nastalo ticho. Jen občas zapraskal v krbu oheň, když se odštípl zuhelnatělý kousek dřeva anebo když lačné plameny rozezpívaly vlhký špalek. Nastal soumrak a plameny vrhaly bizarní červenou zář na čtyři obličeje kolem krbu. Enid opět naplnila sklenky.

„No a teď ta druhá vražda,“ naléhala, sedla si na opěradlo Jetsovy lenošky a rukou ho objala kolem ramen.

„Jo, ta druhá vražda,“ pokračoval vyprávěč dál, „ta je ještě bestiálnější než první. Motivy vraždy se zdály naprosto nepochopitelné, a nebýt Rooversova přiznání, nevěděli bychom dodnes nic. Zkrátka a dobře, Roovers dal příkaz Lankovi, aby Adu, jeho vlastní ženu, sprovodil ze světa. Pro policii to mělo být hádankou a skoro se to podařilo. Ada Rooversová byla omámena. Jedna členka bandy, jmenovala se Henny, sledovala Adu, když šla nakupovat. V restauraci s ní zapředla hovor. Henny měla v kabelce dvě ploché krabičky. Jedna obsahovala normální sacharíny a v druhé krabičce byly pilulky, které vypadaly úplně stejně, jenomže obsahovaly silný uspávací prostředek. Šikovným manipulováním s krabičkami dosáhla Henny toho, že Ada vypila kávu s rozpuštěným veramonem. Téměř usínající pak odvezla taxíkem do Černé lišky. Lank se vkradl do hotelu pravděpodobně zadním vchodem a dal jí několik injekcí inzulínu. Doktor Craddock nemohl najít žádnou příčinu smrti, protože vpichy byly skryty v hustých vlasech oběti.“

„Ale jak se mohl Lank dostat nepozorovaně do hotelu, když byl sledován?“ nechápala Enid.

„Lank svému stínu prostě uplaval. Obeplul ostrov a pak to vzal přímo k druhému břehu. Tam už na něj čekala Henny s celou soupravou šatů v autě. Ilse, která se teprve později dověděla, co se stalo, šílela, protože Lanka podezřívala, že se příliš stará o jiné ženy. Ostatně to bylo jedno z jeho nejmilejších zaměstnání.“

„A co je teď s Ilsou, sedí ve vězení?“ zeptal se Vance.

„Ne, dosud ne,“ řekl Day. „Tenkrát večer prchla s mercedeskou. Vůz jsme našli úplně vyhořelý. Ležel pod strmým svahem někde u Leatherhead. Totálně opuštěný. Všechno ukazuje na to, že auto zapálila. Každý konstábl ve Spojeném království dostal její popis. Její fotografie se několikrát objevila ve zprávách na televizní obrazovce. Nemůže se dlouho skrývat, pokud jí někdo nepomůže dál. Jak se zdá, máme všechny členy bandy za mřížemi. Ale člověk nikdy neví.“

„Ještě mi tu ale pořád něco nehraje,“ ozval se opět Vance. „Jak ses mohl například dovědět, co se odehrálo mezi Roelem Zuydemou a Adou Rooversovou?“

„Jo, to je trochu trapné pro jeho milého strýčka. Ten totiž den před odletem dostal od něho dopis. Strčil ho do vnitřní kapsy, aniž se na něj podíval, letecká pošta nebyla u něho žádná vzácnost. A přišel na to, až když se vrátil z anglické cesty.“

„A co bylo v tom dopise?“

Na hlase Harro Vance bylo znát, že znervózněl.

„Roel v něm psal,“ vyprávěl Jetso, „že je na dovolené a že na lodi plující k Doveru se setkal s Adou Rooversovou a jejím mužem. Ada se mu zdála smutná, protože Joop, její muž, až nepříjemně flirtoval s ženou jednoho Němce, jistého Lanka. Roel dále psal o tom, že Němcova tvář se mu nelíbí. Ada se Roelovi svěřila, že má obavy, že její muž dostává opět nacistické záchvaty. ,Já té věci moc nedůvěřuju,‘ psal Roel, ,možná že přijmu pozvání Ady Rooversové a pojedu zítra do Hampton Court, do jejich hotelu…‘“

„To také udělal,“ poznamenala Enid. Už byla opět klidná.

„Ano, dopis byl napsán v Guildfordu, ale byl orazítkován v Hampton Court, sedmadvacátého srpna, den před tím, než byl Roel zavražděn.“

„Teď bych chtěla vědět ještě jednu věc, dříve než přisedneme ke stolu,“ naléhala Enid. „Jak vysvětlíš, že Ada byla usmrcena injekcí, a tys na to neumřel?“

„To je zcela jednoduché: protože Adě byl vstříknut inzulín a mně čistá voda.“

„Prosím tě, proč inzulín a jak se k němu Lank dostal?“

„Nosil ho pořád u sebe. Byl totiž těžký diabetik, dokonce mu už museli amputovat oba malíčky u nohou. Nejméně jednou denně si píchal inzulínovou injekci. Pro něho to byla životní nutnost, ale pro zdravého člověka to znamenalo smrt. Ilse poslední noc Lankovu lahvičku s inzulínem vylila a naplnila ji vodou. Lank dal injekci Rooversovi a později mně. A protože mu bylo toho večera špatně, sám si ji také vpíchl. Ale místo aby ho to postavilo na nohy, byl čím dál malátnější. Když pak v chodbě střílel na Rooverse, byl už na konci svých sil. Upadl, a když výbuch ručního granátu roztrhl dveře, dostal střepinu do hlavy. Ale já jsem přesvědčen, že byl mrtvý už předtím. Zpočátku jsem nepochopil, co mi řekl, ale později, když jsem se v nemocnici z omráčení probral, na všechno jsem se upamatoval a pak jsem pochopil, co tím Lank mínil.“

„Co řekl?“ zeptal se Vance,

„Zašeptal mi: ,Vyhrál jste. Ilse mě zabila. Proto žijete vy a proto já umírám…‘ Ilse samozřejmě věděla, že se Lank bez inzulínu neobejde ani den. Ale také se dověděla, že Lank inzulínem zavraždil Adu. A to zřejmě rozhodlo.“

„Možná že máte pravdu. Ženy jsou někdy nevyzpytatelné,“ řekl Donald Day a pohlédl na Jetsa, který poněkud nepřítomně civěl do plamenů v krbu. Jeho zadumání však netrvalo dlouho.

„Co myslíte, přátelé?“ zeptal se Jetso a vstal, „neměli bychom konečně jít obědvat?“

Světlo čtyř tlustých svíček roztřpytilo stříbro a křišťál slavnostně prostřeného stolu. I v jídelně bylo příjemné teplo.

Vedle Jetsova talíře ležel dopis. Letecká pošta z Londýna. Přečetl si adresu a polekal se. „Svobodnému pánovi Jetsovi van Anjumovi,“ stálo na obálce. Nebyl v ní žádný dopis; pouze cigaretový papírek, celý umaštěný od krému na opalování. Jetso přičichl a poznal vůni.

Na papírku bylo napsáno: „22.- 26. XII., Langdale Pikes.“ Nic víc. Jetsovi se zamotala hlava. Toto poselství od Ilselose mělo souvislost s místem, o kterém mluvila Mrs. Cowieová, obyvatelka přívěsného vozu.

„Co to je?“ zeptala se Enid.

„Co říkáš? Aha, co to je. No, jde o to, darling, že bych rád prožil vánoce v Lake Districtu. Pojedeš se mnou? Mám tam schůzku na druhý vánoční svátek, v opuštěném domě někde na úpatí Langdale Pikes…“