Jiří Hájek

Území nikoho

Kapitola I

Spíkr hovořil pomalým, smutečně nalomeným hlasem a dával si záležet na každém slově. Obrodný proces – lidská tvář socialismu – mladý, strhující život –. Kameraman snímal smuteční škrabošky zajímavějších hostů a naprosto logicky se nejdéle zastavil na tváři Vladěny Brajerové. Dokonce o citelné poznání déle než na tváři našeho ministra.

Pak obrazovka zarámovala Brisovu rakev a z mého televizoru se vydral chraptivý traurmarš. Poslední pohled, kovová zástěna se tajemně rozestoupila {blesklo mi hlavou, že takhle nějak se rozestupují dveře odbavovací haly na ruzyňském letišti) a katafalk s rakví se s trhnutím rozjel. Napadlo mě, že se Bris ve felicii rozjížděl plynuleji.

Potom se rakev pateticky zastavila v ponurém zákulisí obřadní síně a já vypnul televizor. Položil jsem hlavu na opěradlo křesla a zavřel oči.

Tak předsedu Rintína vůbec nepustili ke slovu. Jakpak to asi nese, ten přičinlivý chlapec. Vést partaj v úřadě, kde šéfuje protagonista obrody, a ne a ne se dostat do dějin, tomu se říká životní pech. Docela živě si dovedu představit horlivou rozkoš a vytržení, jež by podmalovávaly Rintínův výkon za řečnickým pultíkem strašnického krematoria. Docela určitě by to byl jediný řečník, který by upřímně plakal. Štěstím, že se mu dostalo té cti.

A Landa by určitě nakopl televizor, protože si to beztak nedal ujít a díval se jako já. Chvíli jsem si pohrával s pokušením Landovi zavolat. Odolal jsem a nijak zvlášť mě to nepotěšilo. Pak jsem si vybavil žírnou tvář doktora Váchy a měl jsem toho všeho právě tak dost. V poslední době příliš mnoho vzpomínám. Stačí, když se na okamžik přestanu kontrolovat, a jsem v tom. A vždycky to začne chudákem Váchou, jeho přikrčenou a poníženou postavičkou s věčnými slzami v očích, která mi okamžitě připomene mámu. Pak to jde mechanicky dál, všelijak se to větví, je to únavně rozvleklé a užvaněné a vyvolává to strach.

Vrátil jsem se raději k Brisovu pohřbu, který se mě týkal daleko víc než naprosté většiny ostatních, a dalo se tedy předpokládat, že ve mně vyvolá několik nových, dosud nepoznaných pocitů. Pokusil jsem se dešifrovat svůj psychický stav a výsledek mě zklamal. Tísnivá úzkost, smutek, lítost a únava – tedy všechno to, co už po několik týdnů dobře znám. Nic nového jsem neobjevil. Pokusil jsem se přezkoumat své pocity pro jistotu ještě jednou a nakonec jsem usoudil, že se opravdu příliš nezměnily. Jedině snad má lítost se více podobala té z dětství, která mě vždycky trápívala na konci srpna a začátkem září, kdy mě máma odvážela z Vince do Prahy a začala škola. Pocit lítosti nad rozloučením s létem, řekou a kamarády, pocit smutku nad osamělostí v hloubětínském bytě, vlhkém a studeném jako podzim. Tenhle nový prvek v mé lítosti ovšem nevyvolal Brisův pohřeb. To spíš Vladěnina tvář, která se před chvílí mihla obrazovkou a která mi připomněla neoddiskutovatelný fakt, že jsem ji pravděpodobně viděl naposledy.

Kdy vlastně přiletěla? Dnes ráno? A kdy se vrací zpět? Napadlo mě, že je to velice důležité, a neušlo mi, že to má paradoxní háček. Míra mé bezpečnosti je nepřímo úměrná délce jejího pobytu v Československu. Mé šance by patrně vzrostly, kdyby se vrátila do Paříže ještě dnes a navždy. Což by ovšem můj hořký pocit lítosti pravděpodobně proměnilo v permanentní stav – ať už bych se tomu bránil jakkoliv zuřivě a odmítal si to vůbec připustit.

Chudák Vladěna, přece jenom se vrátila. Alespoň jeden smuteční host, který snad cítil opravdový smutek. Uvědomil jsem si, že vlastně ani nevím, jak dalece jí Bris důvěřoval. A dost na tom záleží. Ať už je to jak chce, závěr se nabízí pouze jeden. Jestliže ji vůbec kdy ještě uvidím, pak to budou určitě provázet okolnosti, které mi nebudou příliš příznivé.

Náhle jsem si uvědomil, že nejsem v místnosti sám, a protože to nemohl být nikdo jiný než bytná, nedokázalo mě to nijak zvlášť rozčilit. Jenom jsem si na konto své vzrůstající nedostatečnosti připsal další prohřešek a to v poslední době nebylo nic neobvyklého. Že jsem si nepovšiml příchodu bytné do svého pokoje, přitom zdaleka nepatřilo k těm nejhorším prohřeškům, s nimiž jsem se musel v poslední době vyrovnávat.

Zůstal jsem sedět bez hnutí a předstíral, že spím. Cítil jsem se opravdu velice bídně a nechtělo se mi mluvit. Měl jsem přitom nepříjemný pocit, že se chovám trapně a že na mě musí být velice odpuzující pohled. Někdy bych se skutečně rád vznesl alespoň několik málo metrů nad zemi a uviděl sám sebe. Určitě by to byla stejně ponurá podívaná jako ten dnešní pohřeb.

„Smíme rušit, pane inženýre?“

Hlas za mými zády patřil Stibralovi a já pomalu otevíral oči. Rozčarovalo mě to. Nevnímat zazvonění, přeslechnout odemykání a rozhovor bytné s návštěvníkem a neuvědomit si, že mi někdo cizí vešel do pokoje – to bylo rozhodně víc, než bych si měl tolerovat.

„Rušíte, soudruhu nadporučíku,“ řekl jsem s bolestivým povzdechem a pomalu vstával. Uvědomil jsem si přitom, že jsem Stibralovu návštěvu podvědomě očekával, a trochu mě to uklidnilo. Otočil jsem se.

Nikdy v životě jsem nespatřil solný sloup, a tedy nemohu vědět, jak stojí. Stojí-li tak, jak jsem v tu chvíli stanul já, musí to být zdrcující podívaná. Vedle Stibrala stála Vladěna Brajerová.

„Smíme se posadit?“ zeptal se Stibral a doprovodil se náznakem lehkého úsměvu. Pak přitáhl dvě křesla a jedno z nich nabídl Vladěně. Posadili se a já podnikl několik neúspěšných oživovacích pokusů. Nakonec jsem se zlomil v pase a dopadl na polštářovanou stoličku, která stála na opačné straně konferenčního stolku proti Vladěnině křeslu. „Posaďte se,“ řekl jsem zbytečně a Stibral s převahou odtušil „rádo se stalo“. Pak jsme několik vteřin mlčeli a mně za tu chvíli stačilo proletět hlavou mnohem víc, než kolik mi toho proletělo hlavou za celou dobu, co jsem se zavřenýma očima seděl u vypnutého televizoru. Uvědomil jsem si přitom, že se mi na zádech začíná rozcvičovat strach. Vždycky v minulosti, kdykoliv jsem stanul tváří v tvář Vladěně Brajerové, se opakovalo totéž – zmocnilo se mě lehké rozčilení, jehož intenzita vzrůstala a klesala bez jakékoliv rozumné závislosti na vnějších podnětech a doznívala ještě určitý čas poté, co jsem se s Vladěnou rozešel. Dnes poprvé jsem ten pocit neměl, nahradil jej docela obyčejný strach. Byl jsem v tu chvíli sám sobě odporně protivný.

„Mám objednat kávu?“ řekl jsem náhle a můj vlastní hlas mě svou nečekaností vyděsil.

„Děkuji,“ řekl Stibral a Vladěna seděla jako socha. Jako již několikrát předtím zatoužil jsem jít osudu naproti a chvíli jsem v sobě sbíral odvahu k otázce, adresované přímo jí. Jako již několikrát předtím jsem nakonec přece jenom rezignoval a neodvážil se. Tvářila se nepřístupněji než obvykle a měla za sebou těžký den.

„Spusťte, nadporučíku,“ řekl jsem sklesle a můj zoufalý tón ve mně vyvolal útrpný soucit.

„Přišli jsme vás požádat o pomoc, pane inženýre,“ řekl Stibral komisně a já se posmutněle zadíval na Vladěnu. Seděla vzpřímeně, kolena přitisknuta k sobě, sepjaté ruce volně položeny do klína a oči zaostřeny na jediný bod kdesi daleko vpravo za mým levým ramenem. Vždycky v minulosti, kdykoliv jsem jí stanul tváří v tvář, hrával jsem jednu a tutéž hru: objevoval jsem její krásu, jako bych ji byl viděl právě poprvé. Napadlo mě, že bych to měl zkusit i teď, snad mě to přivede na jiné myšlenky. Pro jistotu jsem začal očima: tu barvu odněkud znám. Ach ovšem, goluboje ozero, Čedok, Soči, zájezd na Kavkaz k jezeru Rica. „Pod oválem profesionálně dokonalé kopule účesu antracitově černých vlasů rozsvěcovaly světle modré oči její souměrnou tvář s velkými ústy a úzkým, mírně zdviženým nosem do zvláštní, dojímavé krásy, která měla jakýsi mystický, těžko definovatelný podtext,“ napsala by Natala z Erschrutu a měla by stoprocentní pravdu. Bohužel. „Miss nebes“, zarezonovala mi v podvědomí jedna čtenářská vzpomínka a s pohrdáním jsem odsoudil televizi. Kdykoliv tuhle ženu vidím na obrazovce, mám pocit pivaře, kterému při banketu podstrčili sedmičku s vinětou plzeňské dvanáctky. Dělají to barvy, rozhodl jsem nakonec s definitivní platností. Na obrazovce je to pouze prvotřídní manekýna a přede mnou teď sedí živoucí důkaz pravdy, podle níž i dokonalá krása může být oduševnělá.

„Skazka,“ vzdychl by očarován poručík Rukavičkin z Májových hvězd a já se znova, už potolikáté, ponořil do vychutnávání kouzla neobvyklého sklonu jejích očí. Měla je posazeny poněkud šikmo, jenže opačně, než bývají tvarovány oči Asiatek – jejich podélná osa ubíhala od kořene nosu směrem dolů pod horizontálu. Stále více jsem se klonil k závěru, že tohle je právě ten trik, jenž dodává výrazu její tváře onen trpitelský, tragický přísvit.

Pokus se zdařil – strach byl pryč, zůstalo pouze staré známé lehké rozčilení. Stibral cosi povídal, a já ho dokonce ani pořádně neposlouchal. Přistihl jsem se, jak říkám „vrátil jsem se teprve včera z nemocnice“ a postřehl jsem, že na to Stibral odpověděl „vím“. Byl jsem opět jednou Vladěniným zjevem bezezbytku zaujat. Jak se vlastně jmenuje její stav? Ovdovělá milenka? Povšiml jsem si, že není v černém, a nepřekvapilo mě to – je na to příliš inteligentní. Její lehké šaty měly tmavě fialový nádech a diváka se musel nutně zmocňovat pocit, že jí je šili přímo na těle. Uvědomil jsem si, že mě již podruhé v rozmezí několika vteřin napadlo adjektivum profesionální. A protože je to slovo, které v mém podvědomí bezděčně splývá s představou Brise, znovu jsem si byl nucen přiznat, že to byl ideální pár.

„Snad vás to příliš neunaví,“ řekl Stibral a já pokrčil rameny.

„Zatím nepředbíhejme,“ poznamenal jsem vyčkávavě, „uvidíme, co bude dál.“ Na nohou měla černé boty s nepatrnou špičkou, která odkrývala styčné plošky mezi jejími prsty. Kdepak asi Bris řádíval nejraději, napadlo mě znenadání a jen s potížemi jsem odehnal pokušení představit si sama sebe na jeho místě. Byl jsem rád, že se mi to nakonec přece jenom podařilo – až dosud jsem odolal vždy, neboť nesnáším představy, po jejichž odeznění má člověk pocit trapného hnusu nad svou vlastní ubohostí. Já a Vladěna nezbylo mi, než se té drzosti s pocitem studu usmát. Nezraňovalo mě to, bral jsem to tak, jak život dal. A žádný otazník jsem kolem toho neviděl.

Stibral můj bezděčný úsměv zřejmě spojil s mou poznámkou a číhavě se zeptal: „Co by mělo být – podle vás?“

„Výslech, tuším,“ řekl jsem.

Znovu jsem se zadíval na Vladěniny nohy a vzpomněl si na Brise. Chvíli jsem usiloval rozpomenout se na text věnování, které Bris adresoval Vladěně a jež jsem si přečetl v nejkritičtější den svého dosavadního života. Pokud se nemýlím, bylo tam cosi o vyvolených ženách, které se dovedou pohybovat po hranici mezi rozechvívající poezií čisté milenky a mučivým kouzlem nádherné děvky.

Vladěniny předlouhé řasy se mírně zachvěly a já si uvědomil, že je asi velice netrpělivá. Pomalu se začínalo šeřit. Rozsvítil jsem stolní lampu a natočil ji tak, aby mi svítila do obličeje. Pak jsem ale uznal, že je to klukovina, a upravil jsem ji do normální polohy.

„Tak se ptejte,“ vybídl jsem Stibrala rádoby studeným hlasem, v němž i neškolený pozorovatel musel vystopovat prvky nejistoty. Zneklidnilo mě to ještě víc.

„Co se stalo minulou sobotu večer na chatě slečny Brajerové,“ zeptal se Stibral neutrálním hlasem, a protože mu samozřejmě neušel můj neklid, kamarádsky se zazubil a žoviálně dodal: „Rádi bychom si vyslechli přesné svědectví přímého účastníka.“

Nasadil jsem masku znechucené unavenosti, do níž jsem se ani nemusel příliš nutit, a povzdechl jsem: „Vyprávěl jsem to nejmíň desetkrát – doktorům, policajtům a novinářům.“

„Vyprávějte to ještě jednou – dvěma obyčejným zvědavcům,“ řekl Stibral a podíval se na Vladěnu. Seděla nehnutě jako kamenná socha královny nebes. Teprve teď jsem postřehl, že ji z mého pohledu rámuje pozadí válendy. S notnou dávkou jízlivosti jsem se pokusil vybavit si podoby žen, které jsem na ní vídával polehávat, a srovnat je s obrazem ženy sedící přede mnou. Dopadlo to stejně nepovzbudivě jako výsledky mých dřívějších masochistických pokusů srovnat sama sebe s obrazem Brise. Vypelichaný, ubohý vořech z Hloubětína, zformovaný do tvaru obludně zvětšeného válečku na nudle, vedle čistokrevného německého ovčáka s kynologickým výcvikem špičkového policejního psa.

„Budete mi muset klást otázky, nadporučíku, nevím přesně, co vás zajímá.“

„Vlastně všechno,“ řekl Stibral. „Pokud to usnadní situaci, tak prosím.“ Pak se na okamžik zamyslel. „Jaký vlastně měla smysl ta vaše sobotní schůzka s Krausem,“ řekl a ihned se opravil: „Raději takhle – kdy a za jakých okolností jste si ji domluvili.“

Byla to otázka, která samozřejmě musela přijít hned na začátku. Vlastně už první hodiny na lůžku českolipské nemocnice mě napadlo, že každý sebeméně informovaný člověk se musí pozastavit nad záhadou, jak se český ušmudlaný desetník dostal do stejné kaše s americkou stodolarovkou. Kdyby tu seděl Stibral sám, byla by odpověď poměrně jednoduchá. Vladěnina přítomnost ji poněkud komplikovala.

„Vlastně už velice dávno,“ řekl jsem neurčitě a podíval se opatrně na Vladěnu, „už někdy v únoru.“

„Nerozumím,“ řekl Stibral a zpozorněl.

Bývaly časy, kdy jsem se mohl bezpečně spolehnout na instinkt a improvizaci. Právě vyhrocené situace mobilizovaly můj nervový systém tak dokonale, že jsem směl bez váhání vsadit na optimální výsledek. Koneckonců, díky tomu jsem přece vystudoval. Jestliže mě před zkouškou zmáhala nejistota a vzrušení, pak jsem si mohl být jist, že to s první otázkou okamžitě zmizí. Mnohdy jsem si u zkoušky vzpomněl na věci, o nichž jsem vůbec netušil, že je znám. Ty časy jsou ovšem dávno pryč.

„Tehdy Bris přišel do ministrova sekretariátu,“ řekl jsem a Vladěnina víčka se zachvěla. Rychle jsem se opravil: „Promiňte – Pavel Kraus.“

„Pokračujte,“ řekl Stibral.

„Normálně jsme se jeden druhému představili a – (dal jsem si pozor, abych neřekl Bris) pan Kraus chtěl pochopitelně vědět, co v sekretariátě dělám já. Řekl jsem mu, že dopisy.“ Odmlčel jsem se.

„Jaké dopisy,“ vybídl mě Stibral s důrazem na slově jaké.

„Takové ty od veřejnosti. Pro ministra. Babička z Jevíčka, žáci sedmé bé z Vrtíšek pod Chrástem, Kefurt z Bavorska a tak. Fandíme vám, držíme vám palce, jste zrádcem dělnické třídy.“ Napadlo mě, že jsem se ve Vladěnině společnosti vždycky snažil mluvit velice vtipně a že mé snažení mělo většinou stejně ukoptěný výsledek jako to dnešní. Mrzutě jsem si v duchu řekl, že jsem kůň, a pokusil jsem se pokračovat normálně. „Krause to zajímalo a slíbil mi, že se na to jednou podívá blíž. Chtěl o tom napsat článek.“ Truchlivě jsem se vysmrkal. „Často se k tomu nápadu vracel, ale neměl čas. Až minulou sobotu.“

„Konečné datum stanovil kdy.“

„Tentýž den, kdy se to stalo. V sobotu, třináctého července.“

„Volal vás?“

„Ne, nevolal,“ řekl jsem pomalu a zapátral očima ve Vladěnině tváři. „Totiž,“ dodal jsem nejistě, „možná že volal. Já se vrátil domů – asi ve čtvrt na čtyři. Měl jsem vzkaz ve schránce na dopisy a byly u toho i klíče od chalupy slečny Brajerové.“ Uvědomil jsem si, že vlastně mluvím pravdu, a trochu mě to povzbudilo. „Ten vzkaz byl dosti stručný. Že musím přijet na chalupu, vysvětlení, jak se tam dostanu, že se vrací odněkud ze severu přes Doksy zpátky do Prahy a že neví, kdy přesně přijede. Proto ty rezervní klíče – abych nemusel sedět na silnici.“

Stibral zvolna vstal a přešel k oknu. Zdálo se, že první záhadu máme šťastně za sebou. Vladěna mlčela – na téma pozvání do chaty zřejmě nepadlo mezi ní a Stibralem ani slovo. Nemohla vyloučit, že se zachovám jako džentlmen, a riskla to. Jsem rád, že jí to vyšlo. I když si zároveň uvědomuji, že by ji do nesnází nepřivedla ani celá pravda.

Stibral si prohlížel parkovou zeleň za oknem a podle mne už bylo na čase, aby se zeptal, jak jsem se dostal na Polomy. Byl zřejmě téhož názoru.

„Proč jste nejel svým vozem,“ zeptal se zamyšleně a já přeochotně odpověděl: „Ten den jsem se vracel ze Šumavy a měl jsem poruchu. Naštěstí jsem v úřadě zastihl garážmistra, měli tam na jámě rozhozenou šestsettrojku. Slíbil mi, že se na to podívá, a tak jsem mu tam vůz nechal. Pak jsem přišel domů a ve schránce byl ten vzkaz. Zavolal jsem taxíka a odjel na Polomy.“ Teď by měl začít kontrolovat časy. Musím předpokládat, že si už taxíkáře našel, a je tedy zbytečné něco předstírat. Brisův příjezd je ovšem nekontrolovatelný. Bude zřejmě výhodné se trochu zmýlit a trvat na tom. I v případě, že z nějakého důvodu nebude souhlasit. „Dorazil jsem na místo někdy před pátou,“ dodal jsem přičinlivě a Stibral se mechanicky zeptal: „Kdy přijel Kraus?“

Pokusil jsem se předvést usilovné zapátrání v paměti a pak jsem váhavě řekl: „Asi v šest. Byl značně rozmrzelý a velmi spěchal. Omlouval se, že mě vylákal na zbytečnou cestu, a tvrdil, že musí ihned zpátky do Prahy.“

Stibral neměnil intonaci, mluvil mechanicky, jako by přitom myslel na něco jiného. „V kolik hodin jste vyjeli.“

„Asi v půl sedmé,“ řekl jsem.

Stibral se otočil a s hraným údivem zakroutil hlavou. „Tak spěchal, nebo nespěchal? To vám půl hodiny vykládal, že nemá čas?“

Nezbylo mi, než se pustit na tenký led. „Po jeho příjezdu začalo silně pršet,“ řekl jsem, „a on měl otevřený vůz. Čekal, až se to přežene.“ Úzkostlivě jsem se zadíval na Vladěnu, ta neudělala nic.

„Přehnalo se to, vy jste vyrazili a havarovali. Proč.“ Stibral většinu otázek kladl bez otazníku, spíš jenom konstatoval. Tohle „proč“ však vystřelil jako rozkaz. Uvědomil jsem si, že se náš dialog podobá výslechu daleko víc, než je společensky přípustné, a na okamžik jsem se pokochal pokušením odmítnout pokračovat ve hře. Po krátké rozvaze jsem raději odolal.

„Chalupa slečny Brajerové stojí nad serpentinou, jistě jste si to tam prohlédl. Vede kolem ní silnice, která má šestnáctiprocentní spád. Dole, pod těmi pískovcovými skalami, je levotočivá zatáčka. Její vnější krajnice je na podezdívce vysoké asi deset metrů. Na dně té desetimetrové propasti jsou pískovcové balvany a úlomky skal. V té zatáčce jsme dostali smyk.“ Napadlo mě, že bych se docela rád poslouchal za dveřmi. Hovořil jsem jako stroj, vyprávěl jsem svou historku poněkolikáté, vždy týmiž slovy, se stejným přízvukem a intonací. „Kraus odbrzdil vůz a z toho šestnáctiprocentního svahu jel samospádem. Po dešti. Na silnici, po které dvakrát za den přejdou krávy a která byla zavalena bahnem –“ Dramaticky jsem se odmlčel.

„Poslouchám,“ řekl Stibral.

„Dole v zatáčce zabrzdil a dostal smyk. Víc nevím.“

Stibral se pokusil o hypnotický pohled do mých očí. „Zřejmě vás náraz vyhodil ze sedadla a vy jste dopadl do koruny té borovice. Měl jste fantastické štěstí.“

„Snad,“ řekl jsem stísněně a připravoval se na nejhorší.

„Naštěstí neměl na té své felicii namontovanou střechu. To byste dopadl stejně jako on,“ řekl Stibral pomalu a mne se začal zmocňovat opravdový strach. Ta trocha rozumu, která mi zbyla k dispozici, mi sice nabízela určité procento naděje, odvozené z prostého faktu Vladěnina nedávného návratu z Francie, ale Stibralova maska byla skutečně děsivá. Přinejmenším se jí podařilo vyvolat dojem, že lezu do pasti.

„V létě vždycky jezdil bez střechy,“ řekl jsem vyprahlým hlasem a podíval jsem se na dveře do předsíně. Byly mi v té chvíli velice sympatické. Můj jazyk přitom zavadil o zubní protézu a já si po týdnech opět uvědomil prostý fakt její existence. I ona hrála svou zajímavou roli v Brisově případu. V Brisově a mém.

Stibral se zvolna otočil a pomalým, důstojným krokem přešel do středu místnosti. Napadlo mě, že by měla bytná v předsíni začít bubnovat. Jako to dělávají v cirkusech, když se artista připravuje k předvedení vrcholu svého číslo.

„Všecko by to bylo v pořádku,“ řekl pomalu, „až na jednu nepodstatnou maličkost.“ Ještě před dvěma roky by se mi právě v této situaci rozlil po těle dokonalý klid. Teď mě naopak polilo horko. Byl jsem sám sebou otřesen. „Mýlíte se v časech. Ne moc, ale přece.“ Myslím, že jsem v tu chvíli vypadal dosti nejapně. V časech? To přece není ono. „Vy říkáte, že Kraus přijel v šest a že jste vyrazili asi v půl sedmé. Já jsem si trochu porozprávěl s tím dědou, co vás našel na borovici. Časuje to trochu jinak.“ Vytáhl z kapsy miniaturní magnetofon, obřadně jej položil na konferenční stolek a zmáčkl knoflík. Z pásky se odvíjel starý hlas s lidovým akcentem: „… Seděl jsem dole u potoka a přitom jako sledoval, co se děje na silnici. Von měl přijet z Doks. Už bylo tři čtvrtě na pět a začalo jako pršet, tak si povídám, kdepak na mašině v dešti, to je marný. A jak to tak balím, tak najednou něco zavrčí, koukám, na silnici se něco začervenalo, tak si říkám že by? Ale depák, nebyl to von. To bylo to auto, co vobčas vozí tu slečnu.“

Stibral vypnul magnetofon. „Tak ve tři čtvrtě na pět, ne v šest. A po půl sedmé vás stahoval z borovice.“

Díval jsem se fascinovaně na přístroj a v žilách mi stydla krev. Alespoň se tomu stavu tak říkává. Pocítil jsem celou tíhu nesmyslnosti své situace a strašně se mi chtělo odejít. „Tak přijel dřív,“ odříkával jsem mechanicky a nespouštěl oči z magnetofonu, „co na tom. Nepovažoval jsem za svou povinnost kontrolovat čas. Měl jsem pocit, že čekám dlouho.“ Polkl jsem. Stibral možná nic netuší. Možná. Ale Vladěna si toho musela povšimnout. Proto je tady. Proč proboha nepromluví. „Bavili jsme se o těch dopisech asi déle, než jsem se původně domníval. Vždycky jsem špatně odhadoval čas. Měli jsme odlišný názor na přístup k té věci. Nechtěl jsem pomíjet ani ty kritické hlasy. Co mají strach.“ Zaslechl jsem své vlastní neartikulované blábolení a náhle jsem ztratil nervy. Začal jsem hystericky křičet. „Co ode mne chcete, proboha! Proč se nezeptáte rovnou? Tak oč vám vlastně jde!!“ Koutkem oka jsem zahlédl siluetu bytné, jak rychle mizí za dveřmi kuchyně, a uvědomil jsem si, že stojím. Posadil jsem se. Můj výstup mě značně vyčerpal a zahanbil. „Promiňte, prosím. Není mi dobře,“ řekl jsem tiše. Pak jsem si vytřel zpocené dlaně kapesníkem.

„Oč mi jde, to zatím ponechám vaší fantazii,“ řekl Stibral ledově. „Mohu mít přece tisíc a jeden důvod. Mohu mít kupříkladu podezření, že vám někdo neposkytl povinnou péči. Jel kolem místa neštěstí a ujel.“

Bylo to i na Stibrala slaboučké. Kysele jsem se ušklíbl. „Odkdy vyšetřuje havárky Státní bezpečnost?“ Stibral pokrčil rameny. „To je tak,“ řekl, „slečna Brajerová mě požádala o pomoc. Pavel Kraus jí pár dnů před smrtí svěřil zajímavou věc.“ Odmlčel se a zřejmě hledal nejvhodnější formulaci. „Řekl jí to asi nějak takhle: kdybych v příštích dnech sešel jakoukoliv smrtí, třeba tou nejpřirozenější, ať se na to někdo podívá blíž. Rozhodně to bude daleko méně nevinné, než jaký to bude budit dojem.“ Podíval jsem se pozorně na Vladěnu. Tohle přece nemůže být pravda.

„Z chalupy přece nebylo vidět na auto, že ne?“ řekl Stibral.

„Ne,“ řekl jsem pomalu a definitivně jsem se uklidnil.

„Co když vám někdo poškodil vůz. Mohl kupříkladu vypustit brzdovou kapalinu. To připouštíte, že?“

Pokrčil jsem rameny. „Kdo by to dělal. A proč,“ řekl jsem mrtvě a potom jsem vstal. Vladěna vstala také. „To je ta otázka, Zemane,“ řekl Stibral a vykročil ke dveřím. „Určitě k ní patří nějaká odpověď. Budu ji hledat.“

Doprovodil jsem je ke dveřím na chodbu a odemkl. „Každopádně vám děkuji za návštěvu. Bylo to poprvé a pravděpodobně i naposledy, co do mého podnájmu vkročila žena první kategorie.“ Okamžitě jsem si v duchu řekl, že jsem dobytek. Vladěna sebou prudce trhla.

„Pavel je mrtev, Zemane,“ řekla zoufale, „mrtev, rozumíte? Uvědomil jste si to vůbec?“

„Promiňte, Vladěno,“ řekl jsem sklesle a oni odešli. Postál jsem chvíli u zamčených dveří a pak jsem se smutně zadíval na bytnou. Stála ve dveřích do kuchyně a její tvář byla jeden jediný obrovský otazník. „Co to bylo za dámu,“ zeptala se ustaraně a mně se odporně zkřivila tvář. „Žena první kategorie, paní bytná. Takové se provdávají za producenty nebo průmyslníky. Pokud slouží jako milenky, pak jejich chlebodárci bývají buď filmovými herci, zpěváky a nebo Jamesi Bondy.“

Zamkl jsem se do svého pokoje a usedl na válendu. A teprve pak mi to všechno došlo. Ano, Pavel je mrtev.

Pavel Kraus.

Bris.

Kapitola II

Pavla Krause jsem osobně poznal jednoho rozmrzelého únorového dne, který mi hned poránu nabídl několik nepříjemností. Nejdříve jsem se pohádal s bytnou, protože mě nechala zaspat. Potom mi při ranní rozcvičce vylétlo z levé ruky závaží a rozbilo dveře do koupelny. Při oblékání jsem si v pravém rukávu saka vytrhl podšívku a pak jsem se s definitivní platností rozhodl, že už nebudu déle přešlapovat kolem nechutné mezery v levé horní částí svého chrupu. K rozhodnutí jsem dospěl při česání, když jsem v zrcadle zahlédl bezzubá ústa. A protože navíc mé promaštěné trčivě slepené vlasy ignorovaly jakékoliv úsilí kartáče s hřebenem, má nálada stydla rychlostí skopového loje. Pak jsem si uvědomil, že už zahájení pracovní doby stejně nestihnu, takže bude nejvhodnější kout železo ihned poránu a zastavit se u zubařky cestou do práce.

Bylo by pošetilé předstírat, že perspektiva pozdního příchodu do úřadu něco znamenala. Již dávno jsem přestal kohokoliv v úřadu zajímat. Jak ty, co vedli resort, tak ty, co dělali dějiny. Pouze z piety a s přihlédnutím k troskám čehosi, co by se snad dalo nazvat smyslem pro pořádek nebo svědomím, jsem sám sebe kontroloval a v běžném slova smyslu nepřipouštěl, abych přespříliš zlajdačil. A pokud jde o zuby, to byla bolest, která mě pronásledovala už několik let. Chodíval jsem na pravidelné pololetní kontroly k jedné staré lékařce a pokaždé jsem absolvoval výměnu názorů, jež pravidelně vyúsťovala do remízy. Já ji přemlouval, aby vymyslela jednoduchou protézu na háčky, která by v podstatě neměla jinou funkci, než potěmkinovskou roli kosmetické vložky.

Ona mě naopak přesvědčovala, že je to nesmysl a že jediné východisko a rozumné řešení je pořádný můstek. Jenže můstek, to znamenalo rozbourat můj levý horní špičák a přitom špičáky byly poslední solidní zuby, které mi vůbec zbyly. Ne, že bych měl pusu prázdnou, ale box je box a já mu kdysi v mládí obětoval bezezbytku čtyři náruživé roky života. A kdo někdy box alespoň zpovzdáli sledoval, tak ví, že stačí třeba jenom při tréninku zapomenout chránič a je zle. Ne hned, samozřejmě. Dramatické historky o vyražených zubech při rohovnických zápasech jsou nesmyslné. To pravé nebezpečí spočívá v tom, že se obě čelisti neustále srážejí. Sklovina praská mikroskopickými trhlinkami a teplá, studená i čas už potom vykonají své.

Zatím mě má minulost stála osm zubů a důkladné opravy většiny ostatních. Nejhůř vypadala má jednička vpravo nahoře. Zčernala a téměř celá polovina její hmoty byla nahrazena nečernající plombou, jež se časem opracovala do bizarního tvaru. Celek působil odpudivě a mě to stálo jeden znechucující návyk: při smíchu jsem křivil ústa, snaže se horním rtem zakrýt nejen velkou díru po čtyřce a pětce vlevo nahoře, ale i onu dvoubarevnou, vykousanou jedničku. Smál jsem se tedy pouze pravým koutkem, takže má hruškovitě zduřelá tvář s dvojí bradou a malým, širokým nosem připomínala vizáže dikobrazích karikatur. Věděl jsem to, a proto jsem se raději nesmál. Tak se zrodila má pověst nespolečenského nadutce, s nímž vlastně ani není radno ztrácet čas.

Třebaže jsem toho rána byl skutečně odhodlán rozvinout nátlakovou akci na zubařku a předložit jí ultimátum, neuspěl jsem jako už mnohokrát předtím. Trochu jsme na sebe křičeli, já se dovolával privilejí zákazníka, který má právo na jakkoliv pitomá přání, pokud je schopen zaplatit a jsou-li ta přání realizovatelná, a paní doktorka, která realizovatelnost mého přání v podstatě nepopírala, se naopak rozkřikovala, že není fušer a že vědomě nespáchá hovadinu, za niž by se po čtyřiceti letech zubolékařské praxe musela upřímně stydět. Nakonec jsem práskl dveřmi a na půl roku odešel.

Nový první tajemník strany líčil milicionářům na Staroměstském náměstí krásy Prahy, když jsem, přecházeje Bolzanovu třídu, skoro nahlas zaklel. Vylekalo mě to. Pak jsem rekonstruoval, jak k tomu vlastně došlo, a nakonec jsem byl nucen připustit, že si povídám nahlas. Celou tu dobu se v duchu hádám se zubařkou a zřejmě se zapomínám kontrolovat. Navodilo mi to nesmírně melancholickou náladu. Tak vida, už si povídám pro sebe. Sedmatřicet let a z člověka se stává zateklý, dýchavičný kmotr s prořídlým chrupem a umaštěnými vlasy – osamělý a mrzutý, bez chuti do čehokoliv, děsící se svých vlastních vzpomínek.

Když jsem míjel ministerské druhé patro, přeplněné hemžícími se lidičkami, pocítil jsem opravdovou závist. Pobíhali se svými bloky a magnetofony s jiskrou, o níž se mi už ani nesnilo. Kráčel jsem důstojně do schodů, protože výtah byl opět mimo provoz, a dával jsem pozor, aby se mi po tváři nerozlil hořký úsměšek.

Na podestě mezi druhým a třetím patrem jsem potkal Bedřicha Landu. Zastavil se, rozpřáhl ruce a s mimikou radostného úžasu halekal: „Pojď na mou hruď, ty vopice ohavná, ty ještě žiješ?“ Řekl jsem, že si tím nejsem zcela jist. Objal mě kolem ramen a natočil tak, abych spolu s ním shlížel na hemžení ve druhém patře. „To je pouť, co?“ poštěkával radostně, „víš co chci udělat? Postavím si tu stánek a budu prodávat tureckej med.“ Mlčel jsem. Zhruba před měsícem jsem přijal osobní zákon politické řehole, vycházející ze zásady nevměšování, jakýkoliv názor pronesený nahlas se mohl v současných podmínkách proměnit v čin. Nehodlal jsem to riskovat.

Landa pustil má ramena a naklonil se přes zábradlí, „já to vidím jako obrovskou zvětšeninu,“ řekl. „Ta chodba, to je vagína a ty lidičkové jsou vlastně spermatozoidi. Nejživější z nich se domrská až k ministrovi a kousne.“ Napřímil se a vesele se mi zadíval do očí. „Uvidíme, co z toho bude za devět měsíců.“ Zvedl prst a tajemně snížil hlas: „Pokud to ovšem tak dlouho vydrží, já bych spíš sázel na potrat.“ Povšiml jsem si, že dosud nepoužil slova „poslyš“. Byl tím charakteristický a mně se líbilo, s jakou samozřejmostí je používal. Dokud jsem Landu nepoznal, měl jsem za to, že slovo „poslyš“ v mluvené řeči neexistuje.

Landa náhle změnil téma i tón. „Poslyš, Mirku, byls na poslední plenárce?“ protáhl s ironickým ohromením. „Co je to zač ten Ševít, proboha, ty ho znáš?“ Znal jsem ho, byl to můj kolega z prvních semestrů vysokoškolského studia. Nyní pracoval na zdejším ministerstvu a právě před týdnem ho výroční plenárka zvolila předsedou organizace. „Říkali jsme mu Rintín,“ řekl jsem neutrálně. „No to je otřesnej případ,“ provolával Landa, „puncovanej vůl!“ Promluvil mi z duše, kdysi jsem za stejný názor málem vyletěl z fakulty. Tehdy ovšem Rintín bruslil při levém mantinelu.

Landa mi zamával na pozdrav. „Přijď někdy na kus řeči!“ Sestupoval zvolna ze schodů ke druhému patru a jeho šibeniční nálada mu pomačkala tvář do grimasy štítivého odporu. Když byl náš ministr v kriminále, pracoval tenhle muž u Státní bezpečnosti. Říkalo se o něm, že pro ministra hodně udělal. Když se šéf po své rehabilitaci ujal řízení resortu, vzal si Landu k sobě. Byl to jeho intimus a první rádce – až do nedávných dnů. Před několika týdny náhle opustil ministrův sekretariát a odešel do inspekce. Dalo by se říci, že za tajemných okolností. Které ovšem ve zdejším mikrosvětě představovaly vděčný námět pro tvorbu drbů a šeptaných historek.

Zvedal jsem nohu k předposlednímu stupni na schodech do třetího patra, když hluk z ministrovy chodby náhle prudce stoupl. Naklonil jsem se přes zábradlí a zahlédl ministra, jak s rukama nad hlavou kyne davům. Landa ho právě míjel a jeden druhému nevěnovali ani pohled. I to patřilo k atmosféře těchto dnů.

Ministr je opět ve svém živlu, zauvažoval jsem – jako tenkrát, když po rehabilitaci začal formovat tenhle resort. Uvědomil jsem si, že jeho tehdejší iniciativa, vzrůstající prestiž a činorodá, dělná atmosféra na ministerstvu patří už vlastně mezi vzpomínky a nepotěšilo mě to.

Ve svých pochmurných úvahách jsem dorazil až ke dveřím svého kamrlíku. Přivítal mě jako vždy – bezútěšnou prázdnotou a chladem, který mi rozkmital zuby, sotva jsem svlékl převlečník. Usedl jsem za stůl, který studil do kolen, a před očima se mi zreprizovala scéna ministrova dnešního setkání s Landou. Připadalo mi to neskutečné i absurdní a zkřivilo mi to tvář do jízlivého úsměšku. Jak bych se asi míjel já se svým ministrem.

Vzpomněl by si vůbec ještě, že jsme spolu proseděli nejméně dvě hodiny denně ve dvou? Jak to vlastně tehdy říkával? „Chci kvalifikované vyjádření, rozumíš?“ A s důrazem na každou slabiku zvlášť: „Kva-li-fi-ko-va-né! Jasno? Tři, nejvejš čtyři stránky! Tady to máš a zmiz! Ráno to budu mít na stole!“ Vytáhl jsem ze zásuvky čistý papír a nadepsal jej: „Kvalifikované vyjádření pro soudruha ministra k jeho vývoji po dobu působení na zdejším ministerstvu.“ Upravil jsem nadpis podle zavedených sekretariátnických praktik a dal jsem se do tvorby. Byla to zábava, která vhodně navazovala na ranní roztržku se zubařkou a na chodbové setkání s bandou. A vůbec na ladění dnešního dne. „Když soudruh ministr převzal úkol zformovat resort,“ psal jsem, „přivítal ho zdejší kolektiv s uznáním, a s uspokojením se brala na vědomí zejména ta skutečnost, že v čele resortu stanula politicky silná osobnost.“ Má hra mě začala bavit. Pokračoval jsem. „Nelze tvrdit, že byl přijímán bez výhrad. Racionální způsob myšlení většiny fachmanů na tomto ministerstvu vylučoval nekritické emoce, a už tehdy se dalo rozpoznat, že kouzlo ministrovy osobnosti, které tak silně ovlivňuje prosté, emocionálně založené lidi, selhává tam, kde se střetává se střízlivě a realisticky založenou úvahou.“ (Chuť k takovým úvahám slábne. Škoda.)

„Přetřásala se jeho impulsívnost, autoritativnost řízená zbrklými instinkty a mnohdy provázená i bezohledností a beztaktností vůči lidem, kteří mu přestali být sympatičtí nebo které už prostě nepotřeboval.“ (Viz Landa, napadlo mě. Nebo v tom bude opravdu něco víc?)

„Nejvíce se ovšem přetřásala varovná ctižádost, která motivovala každé jeho závažnější rozhodnutí. Střízlivému a racionálně zaostřenému pohledu většiny úředníků nemohl ujít druhý plán ministrovy iniciativy kolem miliardových projektů nereálných vizí, který za doprovodu teatrálních gest cílil do vytoužených světel ramp. A jindy si zase nemohli nepovšimnout, jak i škodlivý nápad dovedl prosazovat důrazně, striktně a čistě byrokraticky, jestliže jeho jediným zdůvodněním byl argument nad jiné silnější – vůle prvního tajemníka.“ (Jen jestli ten střízlivý, racionálně zaostřený pohled neutrpí zákal – pod vedením progresora Rintína).

„Bylo víc takových zkušeností, které se v kontextu těchto dní nemohou nevybavit. Na jedné straně dravé úsilí o rozšíření svěřeného resortu, o upozornění na svou osobu – na druhé straně subalterní, až servilně subordinační vztah k vrchnosti. Dvě strany jedné a téže mince, která měla být zaplacena za vytoužený cíl – místo nahoře.“ (Pokud možno co nejvýš.)

„To však nic nezmění na skutečnosti, že ještě v loňském roce jeho význam pro postavení a perspektivy resortu nikdo zdejší nepodceňoval. Ať už byl jakýkoliv jako člověk, jako nejvyšší šéf pro tento resort v daných podmínkách znamenal mimořádnou příležitost. A jeho autorita byla značná.“ (To je ovšem pravda, na to dám krk.)

„První konflikty se vlastně vyskytly až ve druhé polovině loňského roku. Na ministerstvu se objevili někteří noví zaměstnanci, jejichž význam pro resort byl přinejmenším sporný. Příliv nových tváří vzrůstal zejména ke konci roku, kdy se ministr stále více odpoutával od problematiky resortu a začínal se stále zřetelnějším úsilím směřovat do sféry vysoké politiky.“ (Přičemž se zpočátku plížil při levém mantinelu.)

„Vývoj jeho následných postojů a jejich překvapivé peripetie však musely být pro každého soudného člověka, který je měl možnost pozorovat zblízka, přinejmenším zarážející. Jestliže jeho postoj v začátcích podzimu charakterizovala zlověstná slovíčka na adresu kritiků prvního tajemníka, jestliže ještě v předvečer prosincového pléna – zaklínaje se jménem tohoto muže – sliboval tvrdý zásah proti všem, kdož nerespektovali co nejpřísněji zásady vnitrostranické disciplíny, pak těsně před koncem roku – před lednovou částí prosincového zasedání ústředního výboru – došlo v jeho názorech k náhlému a nečekanému zvratu. Po důkladném zhodnocení poměru sil pro lednové hlasování opustil připravený diskusní příspěvek na téma práce vlády a připravil diskusní příspěvek nový, který předznamenal vývoj jeho postojů po lednovém plénu. Na textu tohoto vystoupení již pracovali noví lidé, kteří zároveň začali organizovat ministrovo pronikání do rozhlasu, tisku a televize, zprostředkovávali mu kontakty s pracovišti společenských věd a hledali cesty ke vhodným lidem z vedení masových organizací.“ (A jimiž teď přetéká druhé patro.)

„Začátkem tohoto roku už ministr resort prakticky neřídil. Kolem jeho osoby se uzavřel neprodyšný kruh nových lidí a ministerské druhé patro prožívá stav permanentní euforie. Chodbou, přeplněnou čekajícími návštěvami, místnostmi, osvícenými novinářskými fleši a zaplněnými bzukotem televizních a rozhlasových aparátů teď obchází vidina naplnění závratného snu – vidina stolce českých králů.“ (Což je doslovná citace jeho slov.)

„Resortní starosti se zatím přestěhovaly o patro výš, do kanceláře náměstka, tichého, klidného, vzdělaného a pracovitého Slováka vysoké inteligence a noblesního chování, který celou svou osobností jako by rezonoval s mentalitou i založením odborné party zdejšího ministerstva.“ Přestal jsem psát a zadumal jsem se. Spolu s ministerskými starostmi jsem se ovšem do třetího patra přestěhoval i já. S tím drobným rozdílem, že mě nikdo nevzal na vědomí. Pro své ministerské kolegy jsem i nadále zůstal referentem ministrova sekretariátu a pro sekretariát jsem se stal bezcennou přítěží. Dějiny jsem dělat neuměl a koneckonců ani nechtěl.

Jako bych se byl nenápadně vytratil z povědomí všech, kdož pulsovali budovou tohoto úřadu. Vymezili mi několik málo metrů ministerského území vedle dámského záchodu a přestali mě vnímat. Nejlépe to vyjádřil jeden ze zdejších mládenců, kterému před časem uložili sehnat úředníky do houfu k vedoucímu. Po otázce „je tam ještě někdo“, která vytryskla odkudsi z hloubi třetího patra, otevřel dveře mého kumbálu, bez zájmu si mě prohlédl a zavrtěl hlavou. „Nikdo,“ křičel zpátky do chodby, jež jeho volání podtrhla zvučnou ozvěnou.

S úšklebkem jsem se rozhlédl – pracovna soudruha Nikdo. Území nikoho. A hnusná, studená márnice.

Zmačkal jsem papír s vyjádřením pro soudruha ministra a hodil jej do koše. Povšiml jsem si, že mi skutečně drkotají zuby zimou, a zapřemýšlel, kam jít. A protože se mi nepodařilo vymyslet žádný rozumný důvod k návštěvě někoho, kdo sedí na jižní straně budovy, rozhodl jsem se předstírat zájem o práci a navštívit sekretariát. Znamenalo to nepříjemnou nutnost probít se davem čekajících spasitelů ve druhém patře, ale nedalo se nic dělat. Koneckonců, odpudivý výraz mého obličeje představoval jakous takous pojistku proti obtěžování oněch náruživců, kteří byli ochotni vzít za vděk kýmkoliv, kdo mohl vzbudit dojem frekventanta ministrovy suity.

Pro cestu tam se záměr zdařil. Prokráčel jsem s nepřístupným výrazem a očima zaostřenýma do nekonečna davem čekajících, kteří mi vždy něčím připomínali blouznivce z Lurd, a zmizel ve dveřích sekretariátu. V místnosti děvčat bylo prázdno. Spisová manipulantka Jindřiška měla pečlivě uklizený stůl, což znamenalo, že její chlapec má opět angínu. Klárka, písařka a občasný posel, si jenom odskočila – její stůl byl poset úředními lejstry a z psacího stroje trčel rozepsaný dopis. Na nejexponovanějším místě jejího stolu, kam musely zabloudit oči každého příchozího, ležel papír s ručně napsaným vzkazem.

Bylo zde citelně tepleji než v mé karanténě, takže jsem se rozhodl čekat. Sedl jsem si ke Klárčinu stolu a přehodil nohu přes nohu. Důvod k okounění jsem měl – čekám přece na příděl pošty a soudružka si jen někam odskočila.

Pak jsem si z dlouhé chvíle přečetl vzkaz a zdá se, že tehdy vlastně celý příběh začal. „Kláro,“ bylo tam napsáno červenou propisovačkou a já jsem s podivem konstatoval, že nepoznávám rukopis. Přibývají tu noví, neznámí lidé a já to ani nestačím registrovat. „Kláro, nechoď vedle, nebo omdlíš. Sedí tam Bris!“ Tečka, bez podpisu. Opatrně jsem se usmál a vybavil si Klárku. Je to takové drobné, černovlasé děvče, které nese všechny znaky své vlastní generace. Je silně zasažena celebritismem a jako většina ostatních vrstevníků hledá své nebeské idoly mezi exportními samci filmových pláten nebo mezi ječícími pěvci s tvářemi nedonošených nemluvňat.

Pak mě začalo zajímat, kdo to vlastně vedle sedí. Že by Brice? To stěží, i když ani západní návštěvy nejsou v této budově ojedinělou výjimkou. Že Klárka nyní zbožňuje francouzského herce, který se proslavil ve filmovém seriálu pohádek pro děti, to jsem tuším zaslechl. Takže kdo to vlastně vedle sedí?

Povstal jsem, slušně zaklepal na protější dveře a s omluvným šklebem na tváři vešel do ministrova předpokoje. Seděl tam neznámý muž, který mi někoho silně připomínal. Skutečně měl něco z onoho mužného krasavce, jehož jméno v roztomilé transkripci Klárčina vzkazu mělo už navždy zůstat spojeno s Pavlem Krausem jako přezdívka. Ano – beseda v televizi, novinář a spisovatel.

„Pavel Kraus,“ řekl a vstal. Nemýlil jsem se.

„Miroslav Zeman.“ Podali jsme si ruce. „Myslel jsem, že by tu mohla být některá z dívek.“

„Vy jste zdejší?“ zeptal se bez zájmu a znovu si sedl. Z dávných dob, kdy jsem byl ještě rozhodnut stát se mistrem světa střední váhy, mi zbylo několik trosek toho, čemu se říká schopnost očuchat chlapa. Zvážil jsem Brise očima a prohlédl si jeho kostru. Osmdesát dvě kila, výška asi sto osmdesát sedm. Perfektně posazený pas a útlé boky. Bylo mu asi třiatřicet let. Sledoval jsem jeho pohyby, když vstával, a prohlížel si jeho oči, když promluvil. Měl jsem nejasný pocit, že jimi vidí všechno najednou a že musí bezpečně vědět i to, co se děje za ním. Pohyboval se s dokonale úspornou elastičností a já se nemohl zbavit dojmu, že se mi právě předvádí odborně ošetřovaný výpěstek. Diagnóza vyzněla jednoznačně: nebezpečný profesionál.

A ihned se ozval můj mindrák, který mě neustále nutil bezmocně sledovat mou úspěšně se rozvíjející nedostatečnost. Jak asi vypadáme my dva vedle sebe? Ukoptěný kapoun vedle cvičeného sokola na lovu vlků. Přesnější srovnání mě nenapadlo.

„Zdejší,“ řekl jsem, „vy také?“ Vzhlédl a chvíli si mě mlčky prohlížel. „Půl druhé hodiny,“ řekl pak.

„Tak to už jste starousedlík,“ zavtipkoval jsem uctivě a nelogicky řekl: „Co tu budete dělat?“ Byla to nesmyslná otázka a věděli jsme to oba.

„Šéf tomu říká tiskový mluvčí.“ Otráveně zívl a pohodlně natáhl nohy. Měl báječně přiléhavé kalhoty a přesto vypadal elegantně. Já se svým nechlapsky obrovským zadkem bych v takhle ušitých kalhotách vypadal jako homosexuál.

„Budete mít pohodlný život,“ řekl jsem nazdařbůh, „šéf mluví do tisku sám.“ Plácám, pokáral jsem se v duchu a on se znuděně ušklíbl. „Co tu děláte vy?“

Diskžokej, napadlo mě přirovnání. Tady vedle, pod skalpem se šedivým ježkem, sedí interpretační přístroj, sdělovací prostředek, do něhož je nutno zakládat vhodně vybrané nahrávky. Tohle bude gestor repertoáru, údržbář a popoháněč. Mág hypnopedie. Bude opakovat nahrávky klanu za nocí i ve dne, až se jejich muzika pevně zafixuje do prostého mozku toho unaveného muže. jeho výkony bude zpovzdáli sledovat zákulisní režie s hodnotícími pokyny pohlaď, bum.

„Co tu dělám já?“ protáhl jsem. „Dopisy.“ Brise to nepobavilo. Jednu chvíli vypadal, že se vůbec nezeptá, o jaké dopisy jde, a já byl vlastně rád. Pak se přece jen zeptal.

„Jaké dopisy.“

Bylo mi trapné to podrobně vysvětlovat. „Ty nevýznamné, jejichž kvalita spočívá především v kvantitě. Babička z Jevíčka a synek z Polanky. Milujeme vás, držíme palce. Ty významnější zpracovávají lidé ze sekretariátu.“

„Vy nejste člověk ze sekretariátu?“

„Vlastně ano.“

„Komplikované, že?“ Jeho zájem poněkud vzrostl. „To jste dělal vždycky? Myslím ty dopisy.“

„Dokud ministr řídil resort, tak ne. Byl jsem cosi jako odborný referent. Říkalo se tomu tajemník kolegia.“

„To už se tady nedělá?“ Byla to logická otázka.

„Tuším, že ano. Ti lidé, co řídí resort teď, tím pověřili někoho jiného. Počítají mě k lidem sekretariátu.“

Usmál se. „Svou dnešní roli jste zvolil dobrovolně?“ Pokrčil jsem rameny. „Měl jsem na vybranou. Buď dělat dějiny, nebo dopisy. Zvolil jsem dopisy.“

„Introvert, že?“ Jeho otázka zněla jako definitivní soud. On mě definoval pojmem introvert, já jeho výrazem nebezpečný profesionál. Naše ohledávání skončilo.

Vstal. „Jednou se na ty dopisy podíváme společně, mohl by z toho být zajímavý článek.“ Byl to pokyn, abych už šel. „Bezpochyby,“ řekl jsem formálně nezávadně.

A opět jsem se prodíral chodbou, schoulen za maskou přezíravé nepřístupnosti a nepřemýšlel jsem o ničem. U schodiště mě zastavil nějaký starší muž a netrpělivě spustil: „Vy jste zdejší? Já už tu čekám dvě hodiny. Potřeboval bych –“

„Mě se to netýká,“ řekl jsem a vykročil do schodů.

Když jsem zasedl ve svém podchlazeném kumbálu za prázdný stůl, mé myšlenky se vrátily zpátky k Brisovi. Pociťoval jsem přitom zajímavý neklid, který mě nepříjemně dráždil. Zpočátku jsem se pokusil o jednoduchý trik – zabývat se něčím jiným a na Brise zapomenout. Trik nevyšel a já se pokorně vrátil ke zdroji svého neklidu. Chvíli jsem přesvědčoval sám sebe, že se jedná o vedlejší produkt komplexu druhořadosti, ale nevyšlo to. Ať už by takový komplex byl jakkoliv vysvětlitelný a s přihlédnutím k neobvyklé Brisově dokonalosti i přijatelný, musel jsem si nakonec přiznat, že příčiny mého neklidu jsou zjevně hlubší.

Měl jsem neustále protivný dojem, že už jsem se s takovým pocitem někdy setkal. Hledal jsem ve své paměti osoby i situace, které by mi jej mohly připomenout, a pak se mi vybavil Vrábel. Československý boxer špičkové úrovně, který k nám kdysi svážel vavříny ze všech koutů Evropy a jenž ve mně při našem prvním setkání vyvolal stejné pocity jako právě Bris. V okamžiku, kdy jsme si tehdy s Vrábelem podávali ruce, jsem věděl pouze to, že já jsem nicotný rohovnický výrostek, jemuž jest právě dovoleno sáhnout si na sama Boha a jemuž nepřísluší ani doufat, že by se s ním směl někdy setkat v ringu. Nemohl jsem tedy ani tušit, že si s Vrábelem podáváme ruce několik málo měsíců před vzájemným utkáním, které mělo tak závažně poznamenat můj další život. Když jsem ve svých úvahách dospěl až sem, citelně jsem se vyděsil. To ovšem bylo nedobré znamení a já mu nemohl nepřiznat varovný význam.

Sám fakt Brisova příchodu na zdejší ministerstvo byl zajímavý i z jiného hlediska. Svědčil o tom, že tvůrci režie jsou mistry svého díla a mají i úctyhodný smysl pro detail. Ministr jako prostý muž měl přirozeně komplex vůči inteligenci a jako vysloveně ošklivý člověk trpěl komplexem i vůči lidské kráse. A jako tomu ve stejných případech bývá vždy, jeho komplex se potácel od romanticky laděných projevů obdivné úcty až po rozdrážděná gesta přezíravého pohrdání. Přitom mu ovšem dělalo dobře, jestliže v sobě mohl pěstovat pocit, že inteligence a krása jsou tu proto, aby sloužily jeho prostotě a ošklivosti.

Není tomu vlastně ani tak dávno, co jsem z jeho úst vyslechl přednášku o psychologickém významu vhodné kombinace ošklivosti a krásy. Nebylo to nic původního – svého času jsem poslouchal rozhlasové rozjímání známého herce o tom, proč se na jevišti obklopuje oslnivě tvarovanými těly polonahých žen. Říkal, že krása dojímá, a právě proto se jí ošklivost musí obklopovat. Kvůli kontrastu a poezii a pro vyladění celkového dojmu. Ministr ono vyprávění zřejmě slyšel také. A protože každý názor, který ho zaujal, okamžitě převzal a vydával za výdobytek vlastní inteligence, byl jsem tehdy nucen předstírat, že jsem unesen jeho bystrostí, vtipem a fantazií. Přitom jsem si uvědomil, že zaslechnutý názor převzal za svůj zejména proto, že jím sám před sebou mohl dodatečně zdůvodnit vlastní selhání v případu Vladěny Brajerové.

S představou Vladěny se mi opět vybavil Bris. Byla to ta nejpřirozenější asociace, jaká se v tom okamžiku mohla nabídnout. Jestliže Bris byl to nejdokonalejší, co jsem až dosud poznal jako příklad muže, byla Vladěna jeho dokonalým ženským ekvivalentem. Začalo mě zajímat, zdali se znají. Že existuje nějaký Pavel Kraus, to Vladěna určitě ví. Jméno tohoto novinářského vlka už bylo natolik známé, že ho nemohla přeslechnout. A že by on Vladěnu nezahlédl na obrazovce, to bylo stejně nepravděpodobné. Osobně se možná poznají až tady. Čemuž ovšem nebude scházet jistá dávka půvabu.

Zasnil jsem se. Kdysi dávno, jako pubertální jinoch, jsem se projevoval značně netypicky. Pokud je mi z literatury i z vyprávění známo, každý normální hoch toho věku snívá s otevřenýma očima erotické příběhy, v nichž vystupují dva. On sám a vytoužená ona. Já to míval o chloupek složitější. Vždycky to byla vytoužená ona, pak on, kterého ona vášnivě milovala, a já. Chlapsky drsný, do krajnosti obětavý dobrý vůl, který stál kdesi v pozadí, aby byl připraven kdykoliv báječně zasáhnout v pravý čas, vytrhnout vytouženou onu ze spáru smrti a zkrvavenýma rukama, opřenu o mužnou hruď, ji předat onomu třasořitkovi, kterého ona milovala, a chaplinovsky prázdnou silnicí odejít sám a sám k pustému horizontu. Má cyranovská role – suflovat a zapomněn být v tichu – mi vháněla do očí tiché slzy pubertálního smutku, ale ve skutečnosti to nebylo nic jiného než obrovský podvod. Protože toužené ona, spočívajíc na hrudi milovaného fešáka, se samozřejmě za mojí postavičkou, mizející v dáli, dívala se smíšenými pocity. A někde v hloubi duše jí hlodal brouk.

Bris a Vladěna k sobě patřili naprosto přesvědčivě. A mně se tu nabízela má druhdy vysnívaná role převodové páky osudu jako na tácku. Co kdybych to vyzkoušel v praxi? Vladěna už vlastně jednou hrála v příběhu, který jsem pro ni vymyslel já. Zkoušel jsem chvíli odhadnout, jak je to asi dávno, a pak jsem vyhledal kalendář z roku 1966. V kolonce pátého července jsem objevil poznámku „nalézt ženu“ a bezděky jsem se usmál.

Byl tehdy pozdní večer a ministr mě pozval do své pracovny pod průhledně nicotnou záminkou. Neklamný důkaz toho, že má chuť povídat s kýmkoliv o čemkoliv. Usedl jsem a v duchu se rozloučil s večeří.

Začal mi líčit své pocity a dojmy z Konopiště, kde se minulou sobotu sešel na večírku se zahraničními hosty, a protože jsem tam byl a protože jsem jen mlčky přikyvoval, vyrazil na mě nakonec s otázkou: „Tak co ty na to, hochu? Tobě se to nelíbilo?“

Byl jsem rozmrzelý perspektivou večeře, která se bytné usuší v troubě, zatímco já tu budu zvolna chřadnout hlady, a rozhodl jsem se pro malou pomstu. „Byl to zajímavý večírek, soudruhu ministře,“ řekl jsem neurčitě a pokračoval tak nějak do ztracena: „Hostům se patrně velice líbil.“

Podíval se na mě s podezřením. „Tak hostům se patrně velice líbil.“ Výhrůžně se odmlčel a já se definitivně rozhodl, že ho trochu podráždím: „Vypadali spokojeně.“ A dával jsem opatrný pozor, abych na jeho příští otázku neodpověděl dřív, než bude vyslovena.

„Tak tobě se nelíbil.“ Vysunul spodní ret a zamručel.

„To jsem neřekl, soudruhu ministře.“

„Jako bys to řekl, jako bys to řekl.“ Nelíbilo se mu to. Vůbec neměl rád, když někdo neschvaloval jeho vzněty a záliby. „Proč se ti nelíbil?“

„Já jsem skutečně neřekl, že se mi nelíbil, soudruhu ministře,“ oponoval jsem loajálně, „ani jsem to neměl na mysli.“ Dramaticky jsem se odmlčel. „Pouze“ – zatvářil jsem se, jako že hledám správný výraz – „pouze mi něco chybělo k úplné spokojenosti.“ A protože se ihned zeptal „co“, pokračoval jsem v předstíraném hledání nejvýstižnějšího komentáře: „Nebyla to přece pracovní schůzka, soudruhu ministře. Vaše setkání mělo ráz přátelského posezení. Domnívám se, že výhradně mužská společnost není pro takovou příležitost nejvhodnější.“ Hovořil jsem co nejuhlazeněji, jako vždy v jeho společnosti. Způsobný, subalterní úředník.

„Tak tobě tam chyběla žena,“ konstatoval a opět sešpulil rty.

„Jakákoliv, soudruhu ministře. Třeba jen jedna a třeba i velice stará. Mohli by ji tam přivézt i na vozíčku pro invalidy. Stačilo by to, aby celý večer dostal ráz skutečné společnosti.“ Odmlčel jsem se, aby pointa vyzněla co nejúčinněji. „Zkrátka a dobře, připadal jsem si tam jak na srazu buzerantů.“

Ministr se na mě pátravě zadíval. „Hm,“ řekl pak a na několik nekonečných vteřin se odmlčel. „Tak podívej, hochu, kdy sem přijede ten Švýcar?“

„Myslíte toho Skota ze sekretariátu Evropské hospodářské komise v Ženevě, soudruhu ministře?“ zeptal jsem se opět se vzorným výrazem přičinlivého úředníka.

„Toho a doprovod,“ usekl šéf.

„Tak ten přijede za čtrnáct dní, soudruhu ministře,“ řekl jsem.

„Závěrečnou večeři zorganizuješ ty,“ přikázal s chmurným pohledem do mých očí. „V delegaci československých účastníků bude žena. Ne jen tak navíc, bude tam k něčemu dobrá, rozumíš?“

„Spolehněte se, soudruhu ministře,“ řekl jsem disciplinovaně a přičinlivě přikývl.

Můj služební úkol tedy zněl „sehnat ženu“ a tak jsem si jej také zapsal do kalendáře. Byl to neobvyklý úkol – a pro mě nikoliv nejsnadnější. V té době jsem už asi třetí rok žil bez jakéhokoliv zaznamenání hodnějšího kontaktu se světem žen, a kdykoliv jsem si to připomněl, řekl jsem zaplať bůh. Má poslední milostná avantýra totiž skončila žalostným fiaskem.

Byla to mladá, sotva třiadvacetiletá vdaná žena a scházeli jsme se v bytě její přítelkyně na náměstí Bratří Synků v Nuslích. Zprvu to bylo vpravdě povzbuzující a já už byl vlastně přesvědčen, že se mi vrátila potence mých pětadvaceti let. Panička byla spokojena, já se cítil jako opravdový chlap. Měla příjemné, přesně zformované tělo a uměla se přinutit k dosti extrémním kouskům. Rintín by řekl „repertoár od Šumavy k Tatrám plus nějaká ta Paříž navíc“. Scházívali jsme se pravidelně v pátek odpoledne a já na ni čekával na stanici tramvaje. Po nějakých třech měsících se má čekání na čtrnáctku stávala stále nepříjemnějšími. Ne, že bych se netěšil, to bych lhal. Těšil jsem se, a chvílemi i dosti netrpělivě. Jenže – má čekání stále častěji kazil pocit jakéhosi strachu ze selhání. Nebo snad lépe – pocit obavy, že nejsem připraven.

Nebylo to poprvé, co jsem si takhle komplikoval život. Připomínala se mi dávná vzpomínka z dětství, kdy mě táta přinutil ke hře na křídlovku. Také mi to zpočátku nebylo proti mysli. Trochu jsme se s tátou rozcházeli v názoru, co z toho bude – on si mě představoval v místní kutálce, která hrávala v sokolovně při tancovačkách a na funusech, já se viděl jako Harry James – ale jinak mě vyučování vcelku bavilo. Jenže pak se dostavil onen podivný pocit obavy, že nejsem připraven, a strach ze selhání. Vzpomínám, jak se mé kroky Hloubětínskou ulicí zpomalovaly úměrně s ubývajícími metry mé cesty do zahradnictví pana Velkoborského, který mě v kotelně učil troubit, a jak jsem si sahal na zeď velkostatku, kolem které jsem zatáčel doprava, a říkal si, sem si sáhnu, až půjdu zpátky, to už to budu mít za sebou.

Nebylo mi souzeno, aby se ze mne stal druhý Harry James a na refýži náměstí Bratří Synků jsem pochopil, že už ze mě nebude ani milenec. Pak jsem několikrát skutečně selhal a nervy si řekly své. Začal jsem si vymýšlet překážky, abych se vyhnul pátečním hodinám hry na milence, zatímco ona se stávala čím dál tím agresivnější a dotírala. Nemyslím, že by jí na mně záleželo, chápala to spíš jako ublížení na těle, které si nezasluhuje, a chtěla vědět, co za tím vlastně vězí. Zlobilo ji, že už nepůsobí její nesporné přednosti, a zřejmě se za vývoj situace i trochu styděla. Pak mi nezbylo, než to rozhodně ukončit. Stálo to sice trochu námahy, ale ona byla přece jenom o hodně let mladší a vdaná.

Od té doby, co jsem se přestal stýkat s panem Velkoborským, poslouchám hru na trubku s pocitem dobré pohody a jsem upřímně rád, že mě nikdo na křídlovku nemůže nutit hrát. Od té doby, co jsem se přestal stýkat se svou poslední milenkou, dívám se na hezké ženy s pocitem dobré pohody a jsem rád.

Zkrátka a dobře, podtrženo a sečteno to představovalo minimální kvalifikaci pro plnění úkolu, který mi předepsal ministr a který mi navíc zostřil požadavkem, aby ta žena měla při závěrečné večeři nějakou funkci. Tušil jsem, že mě při mé fantazii nenapadne stejně nic kloudnějšího než tlumočnice, a tam byl opravdu nevábný výběr. A já měl svůj ctižádostivý záměr.

Než jsem přišel na optimální východisko, uplynuly další dva dny. Teprve u data sedmého července je poznámka „Dr. Málek“ a telefonní číslo, které jsem tehdy vytáčel bez úspěchu. Doktor Málek si právě léčil jakousi vnitřnost v Karlových Varech, a když jsem to konečně zjistil, vyměnil jsem s ním několik potrhlých dopisů.

Posuzováno s odstupem, doktor Málek byl opravdu dobrý typ. Osobně jsem se s ním seznámil v Soči na dovolené, a pokud se pamatuji, nijak mi to pobyt u moře nepokazilo. Spíše naopak. Jak jsem krátce po našem seznámení zjistil, znal jsem ho vlastně dávno předtím, než mi poprvé podal ruku. Překládal beletrii a několik jeho překladů jsem dobře znal. Málek se pohyboval ve světě kumštu a byl tedy správným mužem pro můj úkol.

První dopis, který jsem odeslal na jeho karlovarskou adresu, obsahoval náčrt záměru, který Málka velice zaujal. Ministr se totiž zásadně choval jako Stěnka Razin a po pravdě řečeno, mě to tak trochu popuzovalo. Nikoliv proto, že bych snad chladný vztah k ženám považoval za něco nenormálního – sám jsem se navenek choval jako on. Jenže zatímco já měl dobrý důvod pro svůj poměr k ženám v nezpůsobilosti, prokázané praxí, jeho motiv se od mého podstatně lišil. Razinovo heslo „chraň se žen a chraň se lásky“ mu vepsala do štítu jeho ctižádost – podvědomě se jím obrnil proti nežádoucím ztrátám energie, které by mohly ohrozit jeho šance pro boj o místo nahoře. Byl v tomto směru důsledný a nekompromisní, takže účinek mého posudku konopišťského večírku bylo možno považovat za zcela ojedinělý úspěch. Rozhodl jsem se, že se na dobytém území zachytím a pokusím se je taktickým postupem i rozšířit. Doufal jsem, že se přitom na účet ministra i výtečně pobavím.

Prvním, hlavním a vlastně i jediným předpokladem úspěchu byla vhodná žena. Věděl jsem, jak by asi měla vypadat, ale nebyl jsem si jist, zda někdy někde takový zázrak spatřil či uzří světlo světa. Vylíčil jsem ji v dopise pro Málka, a když jsem si jeho text sám po sobě přečetl, vybavilo se mi Kiplingovo „Když“. Jestliže tato báseň kreslí nereálnou vizi buržoazního ideálu mužnosti, pak můj dopis představoval inverzní ideál socialistického ženství. S odesláním dopisu jsem váhal jen nepatrně, Málek je taky potrhlý blázen, tak co. Odpověď přišla bleskurychle a měla několik stran. Doktor se nejspíš nudil, neboť jeho psaní přímo čišelo literární péčí a myšlenkovým bohatstvím. Pojednal v něm o problémech krásy vůbec a ženské zvlášť, o tom, co krásu umocňuje a co jí neslouží, podepřel můj záměr podráždit ministra a uštědřil mi několik rad. Do závěru svého dopisu napsal vážné varování, které mi připomínalo známé pasáže z pohádek pro děti: splním ti tvé přání, synáčku, ale tehdy a jen tehdy, jestliže slíbíš –. Zkrátka a dobře, doktor předstíral, že by o vhodné ženě věděl. Je s tím však prý spojeno dilema, nad nímž je bezradný: buď vyhovět příteli s vědomím, že ho zničí, nebo přítele nezničit s vědomím, že ho zklame. „Zamiluješ se, hochu, zamiluješ,“ psal ustaraně, „a já si to budu do smrti vyčítat. Neboť to bude zoufalá a nešťastná láska, která Tě připraví o rozum a pozemský klid.“ A v závěru dopisu škemral: „Slib mi, že se s ní nesetkáš! Onemocni, udělej cokoliv, ale vyhni se jí! Nebo je konec.“

Byla to, řekněme, kratochvíle a já na to mohl zrovna tak reagovat. Posuzováno s odstupem času, reagoval jsem tehdy velice podivně. Odpověděl jsem dopisem, který patří mezi těch několik málo dopisů v mém životě, jež jsem nepsal z jedné vody na čisto a jejichž koncept, z důvodu blíže neurčeného, dosud mám. Přemýšlím-li o tom hlouběji, nabízí se jediné přijatelné vysvětlení: nepsal jsem jej pro adresáta, ale pro sebe.

„Vážený příteli,“ začíná ono podivné psaní, „mám k Tobě pouze jednu prosbu a vím, že nezklameš. Než ji vyslovím podruhé, vzchop se ke troše trpělivosti a vyslechni příběh, který Ti – jak doufám – usnadní rozhodnutí.

Před dvěma desítkami let chodila do reálného gymnasia v Karlině dívka, kterou jsem bezmezné miloval. Nejen já. Každý, v němž se už příslušné žlázy rozhodly pro jednu z pohlavních alternativ. Pro chlapeckou část ústavu se prostě stala synonymem lásky.

Byla to modrooká tmavovláska s dlouhýma štíhlýma nohama a snědou pletí a chodila jako královna. Nosila bílé, krásně přiléhavé drahé šaty v době, kdy já nosil pumpky z kalhot německé uniformy, bundu z tátova odřeného saka, která měla špičaté vycpávky a končila mi hluboko pod zadkem, a kanárkově žluté boty se zubatou podrážkou ze surové gumy. Stačilo by trochu šminky a papírový nos a mohl jsem vystupovat v cirkuse, který jezdíval do Hloubětína na martinské posvícení a v němž měli kozu, dva psy, zvolna umírajícího medvěda a sedřeného koně.

Jako sextánka chodila s vysokoškolákem Bouchalem, karlínským absolventem a synkem z bohaté rodiny místního cukráře, který nosil flanelové kalhoty se sportovní košilí a řídil pohádkově bílou aerovku padesátku s červeným polstrováním a koženým řemením. Rád bych se viděl, jak ve svém šaškovském úboru žebráčka z hloubětínské periférie stojím před karlínským reálným gymnasiem a přihlížím. Příjezd naleštěného kabrioletu, za volantem elegantní mladý muž, cigareta v pravém koutku pohrdavě zkřivených úst, Ona vychází ze vrat školy, povznesena prochází špalírem zbožného ticha a vytřeštěných očí, nasedá do vozu, motor zabzučí a kabriolet vyráží do říše horečnatých snů.

Po maturitě se vdala, stala se paní doktorovou Bouchalovou a pak jsem ji dvanáct let neviděl. Odstěhovali se někam na sever a její půvab se stal jednou z můr, jimiž mě děsily vzpomínky na mládí a pokoření. Nemohu tvrdit, že se nemýlím, ale přesto se domnívám, že ona byla jednou z hlavních příčin, proč jsem se ve třetím desetiletí svého života neoženil.

Po dvanácti letech, jako třicetiletý inženýr, jsem jednou projížděl Karlínem ve své volze a s překvapením jsem pozoroval, že mi jaksi nic neschází. Čistá košile mi voněla pod nos, šité šaty z kvalitní vlněné látky jsem na těle ani necítil, vlasy jsem měl čistě vykartáčované a světlé a volha bzučela jako pila. Vezl jsem ji právě z opravny ve Vítkově ulici, kde ji bezvadně seřídili, a cítil jsem, že je ve výborné kondici. Povolil jsem si uzel na kravatě a pomyslel si, že ani moje kondice není tak docela špatná. Ten den byl o mně článek v devíti novinách a den předtím mě na Hradě přijal president. Byli jsme dobrá parta projektantů a mezi mými čtrnácti přáteli byli nejméně dva, kteří by těžko hledali konkurenci i v zemích se špičkovou hydrotechnickou tradicí. Zkrátka a dobře, byla to jedna z těch šťastných chvil, kdy si je člověk nucen přiznat, že na tom – koneckonců – není tak nejhůř.

Pak jsem na chodníku zahlédl zavalitou ženu s nemožnými loknami ve vlasech, prohnutou pod tíhou dvou nákupních tašek, v ukoptěném konfekčním plášti pět let starého střihu a s křečovými žilami na lýtkách a cosi mě přinutilo, abych si ji prohlédl podrobněji. Přibrzdil jsem a pak jsem pochopil, že je to Jiřina Bouchalová. Několik okamžiků jsem si ji otřeseně prohlížel s nechápavě vykulenýma očima. Pak jsem přidal plyn a volha se rozeběhla k Invalidovně.

Byla to tvrdá zkušenost, vážený doktore. Od té doby zastávám názor jistého starého muže, podle něhož není nic pomíjivějšího než krása růží a mladých žen, a jsem zcela imunní. Klidně mi tedy svůj nadpozemský zázrak pošli, slibuji Ti, že mě nepřipraví ani o rozum, ani o pozemský klid.

Konej, příteli. Věřím, že nezklameš.

Tvůj Miroslav Zeman.“

Za dva dny poté mě Klárka pozvala k telefonu, volaly Karlovy Vary.

„Ten výrok o růžích patří Adenauerovi, že,“ řekl doktor Málek. „Správný autor pro správnou dobu.“

„Tak co je to zač,“ zeptal jsem se s despektem.

„Říká ti něco jméno Brajerová?“

Chvíli jsem vzpomínal a pak jsem zabral. „Uváděla v televizi nějakou mezinárodní estrádu, ne?“

„Přesně tak,“ vychraptěl do mikrofonu Málkův hlas. „Milej hochu, té obrazovka jenom ubližuje. Počkej, až uvidíš barvy. Je to studentka, dělá filologii a má na to talent. Válí pět jazyků, z toho francouzštinu perfektně.“ Pokoušelo mě to udělat nějaký nechutný vtip, ale pak jsem odolal. „Když jí řeknu, že je to pro ministra, tak to vezme. Ctižádostivá je na to dost.“

„Pošli ji,“ usoudil jsem netečně a šel jsem po svých, bez zvědavosti a bez očekávání. O dva dny později se v mé kanceláři ve druhém patře otevřely dveře a jimi do mého života vstoupila Vladěna Brajerová.

Do ministrova svým způsobem též. Konopišťský večírek, ozvláštněný jejím vystoupením v roli tlumočnice, se vydařil přesně podle mých představ. Zahraniční hosté podlehli atmosféře neovladatelného vzrušení a jediným skutečným hostitelem, kolem něhož se soustřeďovalo veškeré dění onoho večera, byla Vladěna Brajerová. Se špatně skrývanou škodolibostí jsem pozoroval ministra, kterého vývoj situace viditelně zaskočil. Na jedné straně byl zklamán tím, že samozřejmou pravdu o výlučné prvořadosti jeho osoby hosté spontánně přehlédli, a na druhé straně byl zmaten tím, že se pro to na Vladěnu nedokáže zlobit a že se dosti úporně potýká s pokušením dělat jí pro tento večer prvního dvořenína. Pokud jsem ho kdy viděl jednat se ženami, vždy se choval buď jako nadřízený, nebo jako otec. Tentokrát jsem – nikoliv bez jízlivosti – zaznamenal i několik náznaků ostýchavého pokusu chovat se jako džentlmen.

Když jsme spolu v podvečer druhého dne osaměli, s tváří – upravenou subordinačním mejkapem – jsem se zdvořile otázal: „Byl jste spokojen s tlumočením, soudruhu ministře?“ Pátravě se na mě zadíval a já stál v uvolněném pozoru cvičeného úředníka, pro něhož v tuto chvíli neexistuje na celém světě nic důležitějšího než hlas jeho pána. Po pravdě řečeno, odpověď mě překvapila natolik, že jsem se zpočátku nedokázal orientovat. „Je to schopná soudružka,“ řekl a z jeho tváře se dalo vyčíst, že moji hru prohlédl dokonale. Pak sklopil oči k lejstru na stole a nedbale řekl: „Postaráš se o to, aby nám byla k dispozici. Měla by se stát naši externí spolupracovnicí. Nějak to vymysli.“

Zpočátku jsem byl ohromen a nechápal skoro nic. Tento samolibý člověk byl ochoten nechat se zastiňovat! Pak jsem zvolna pochopil, že existuje pouze jedno vysvětlení. Prostě si všiml mužské bezmocnosti před přívalem pocitů a dojmů vyzařujících z Vladěny a pochopil cenu takové ženy pro šikovného zaměstnavatele. Jinými slovy, Vladěnino kouzlo ocenil jako nebezpečnou a využitelnou zbraň, jež by neměla chybět v jeho arzenálu. Byl to postřeh hodný psychologa a ministra to v mých očích pozvedávalo. Zejména proto, že manipulace s takovou zbraní znamenala i potlačování osobní ješitnosti, a to už bylo víc než oběť.

Ministrův pokyn, týkající se Vladěniny externí příslušnosti k ministerstvu, jsem splnil rychle, přesně a s takovou iniciativou i vynalézavostí, že jsem sám nad sebou žasl. Vyvolalo to ve mně řadu pochybností a nakonec jsem se i začal podezřívat.

Box mě naučil prohrávat a dal mi to nejcennější, co vůbec mám – pokoru. Nevšiml jsem si, že bych někdy někomu záviděl lepší postavení, ramena, ženy nebo úspěch v životě. V ringu platí zásada „na co mám, na to si mohu troufnout“. V době, kdy jiní hoši prožívali nejpalčivější léta pubertálních komplexů a poraněných ješitností, já podstupoval řeholi, která člověka naučí vážit vlastní cenu. Vladěna byla ženou první kategorie a takové žijí své životy mimo dosah šancí a perspektiv ministerského úředníka za třiapůl tisíce hrubého.

Toho všeho jsem si byl vědom a opakoval jsem si to s pravidelností rozhlasových novin. A přesto se mi mé podezření zdálo čím dále tím oprávněnější. Snad nejdojemnější fraškou celé té éry bylo mé automatické úsilí chovat se tak, abych tu inteligentní a výlučnou ženu na sebe upozornil. Jestliže každý muž se v její společnosti choval jako potřeštěný blázen, zahodil svou lidskou tvář a snažil se potlačit vše, co z něho dělá člověka sui generis, já se začal chovat právě naopak. Nehltal jsem ji očima, netřásl jsem se v její společnosti trémou, ani jsem nedělal narážky na čuňácká témata. Zdůrazňoval jsem a podtrhoval své vlastní nedostatky a snažil se chovat jako spolehlivý chlap. Lehké rozčilení, které mě rozkmitávalo v její společnosti vždy a proti němuž jsem byl trapně bezmocný, mi zbystřovalo rozum a působilo jako doping.

Vladěna mě snášela docela dobře, a když jsem skutečně potřeboval její pomoc, vždy se mi snažila vyhovět. Myslím, že se na mě dívala jako na mírně impotentního žvanila, kterému se čas od času povede průměrný vtip a který je snesitelný zejména proto, že v její společnosti tak odporně neslintá. Přitom by ovšem nebyla ženou, kterou při vší své inteligenci a vzdělání zůstala, aby se jí do mysli nevedrala otázka, co za tím vlastně vězí. Navykla si, že neexistují a nemohou existovat muži, kteří by nebyli zasaženi a zraněni jejím kouzlem. Takže ne mou, ale její zásluhou jsme se v několika dialozích dostali na tenčí led. Zpravidla to zahájila otázka, proč nejsem dosud ženat. Vyprávěl jsem jí bez obalu své milostné příběhy včetně toho posledního, nenápadně jsem operoval svou imunitou vůči ženské kráse, jejíž dočasnost jsem ilustroval na příkladu Jiřiny Bouchalové, a nenápadně jsem kreslil svůj vlastní obraz jako portrét muže, který je povznesen. Nakonec se s tím smířila a mezi námi se vyvinulo něco, čemu by se snad dalo říkat dobrý interpersonální vztah. Také to bylo tak vypreparované, uboze nezvučné a vychtěné jako ten školometský termín. Ani to mě však nezachránilo před pocity rozpaků, které mě trápily při každé večerní vzpomínce na mé setkání s Vladěnou. Občas jsem propukal v náhlé výbuchy zahanbeného smíchu nad svým nedůstojným počínáním a pak jsem si zpravidla pouštěl Čajkovského klavírní koncert B-moll, který byl v mé paměti spojen se vzpomínkou na jednu mladou, úsměvnou a hygienicky nezávadnou lásku, a teprve to mi vracelo pravý humor a utišení.

Po dlouhé dva roky se na tom nic neměnilo. A teď se mi tedy – nazíráno skrze Brise – nabízela možnost tuto ženu skutečně okouzlit a přinutit k lásce, pokochat se živočišným kouzlem prvotního vzrušení a ohledávání a přitom všem si pro sebe uhrát několik hořkých pocitů teskné opuštěnosti, poplakat si nad svou vlastní opuštěnou bystičkou a zahrát si tak trochu na osud. Čím více jsem na to myslel, tím více jsem byl svým nápadem připoutáván a okouzlen. Přistihl jsem se, jak stojím s nosem přitisknutým na skle a shlížím na dvůr. Mezi šestsettrojkami se proplétal Bris v elegantním tříčtvrtečním kožichu a já cítil, že se už svého nápadu nezbavím. Bude z nich ideální pár pro Noemovu archu.

Bris nasedl do červenobílé felicie a suverénně vyrazil. Líbilo se mi to. Mohu připustit, že by se k němu jaguár hodil lépe – snad. I takhle to však bude mít svůj půvab, až dáma mercedesů přesedne do českého dvousedadlového sporťáku s bakelitovou střechou.

Později, když se můj záměr uvedl v život, musel jsem objektivně uznat, že jí nesmírně sluší. Myslím felicie Vladěně. Bris je měl zřejmě obě ve vzorném pořádku, a kdykoliv jsem je viděl spolu vyrážet z průjezdu ministerstva, vždy jsem si řekl, že to má styl. Dokonce mi to čímsi připomínalo tu bílou aerovku s řemením a snad mě to i trochu uklidňovalo.

Zvedl jsem telefon a vytočil Vladěnino číslo. Ozval se vyzváněcí tón a mě se zmocnilo známé lehké rozčilení. Vladěna byla doma.

„Dobrý den, Vladěno,“ řekl jsem, „neruším?“

„To jste vy?“ řekla zklamaně a mě to zamrzelo.

„Řekla jste to jako ‚co votravuješ, vobejdo‘.“

Byla skutečně mrzutější než obvykle. „Promiňte, Mirku, ale já bych opravdu raději věděla, co potřebujete.“

„Přeložit jeden dopis,“ lhal jsem, „šéf by rád nějak vtipně odpověděl jednomu Angličanovi z Bristolu.“

„Stačí pozítří?“ řekla a já přisvědčil. „Přijdu v deset.“ A zavěsila.

Druhý den dopoledne jsem navštívil Brise s uctivou prosbou o pomoc. „Tenhle dopis je z Anglie,“ řekl jsem a Bris se pohrdavě ušklíbl. Vzal dopis do rukou a bez zájmu si jej prohlížel. „Pokud se nemýlím, tak autora znám. Už nám sem jednou psal,“ dodal jsem přičinlivě.

Bris dočetl a řekl: „Takže co.“

„Nemohu vyloučit, že naši odpověď otiskne. Rád bych, aby to byla dobrá odpověď.“ Položil jsem před Brise koncept ministrovy odpovědi. „Budete-li mít čas a chuť, podívejte se na to, prosím. Zítra v deset přijde Vladěna.“

Zvedl tázavě obočí. „Vladěna?“

Pokusil jsem se vypadat zaskočeně a předstírat rozpaky. „Promiňte, ale – já myslel, že se znáte?“

„Kdo je to?“ zeptal se.

„Slečna Brajerová.“ Visel jsem očima na Brisových rtech, jako bych si nebyl jist, zda jenom nepředstírá.

„Ta konferenciérka? Ona tu pracuje?“

Omluvně jsem se usmál. „Pokud se tvářím hloupěji než obvykle, tak prosím promiňte. Hovořila o vás –“ Zarazil jsem se, jako bych nevěděl, zda mohu dál.

„Ale,“ poznamenal Bris.

Předstíral jsem, že honem ustupuji. „Byl to zřejmě omyl. Opravdu neříkala nic, z čeho by se dalo odvodit, že vás zná osobně. Teď si to uvědomuji.“

„A co tedy říkala.“

Neochotně jsem soukal slovo za slovem. „Bylo to takové obecné plácání na téma inteligence a krása. Tvrdila, že se to vzájemně nevylučuje. Jako příklad uváděla vás.“ Tvářil jsem se, že bych už jako nejraději odešel. A nemusel jsem se k tomu ani příliš nutit, neboť Brisův pohled byl nepříjemně pronikavý a vědoucí.

„Podívám se na to,“ řekl po chvíli. Rychle jsem poděkoval a vděčně odešel.

„Je to naškrábáno rukou,“ řekl jsem nazítří v deset hodin dopoledne, když Vladěna usedla na protější stranu mého psacího stolu. „Nejsem si zcela jist, zda jsem dost dobře rozuměl. Podle mého soudu chtěl pisatel vyjádřit asi tohle: vážený pane ministře, sice se tváříte jako politik, který chce svému národu přinést naději, ale to vše je pouhá kamufláž. Jste a navždy zůstanete jenom komunista.“ Měla kratičké šaty v barvě klínu československé vlajky a já si je se zájmem prohlížel. Nejsem v těchto věcech odborník, ale měl jsem silný dojem, že to jsou šaty dětského střihu. Takové, jaké nosí čtyřleté holčičky. Překreslené pouze do většího měřítka, aby se do nich vešla vysoká, štíhlá žena s dlouhou šíjí a jemně formovanýma, snědýma a vzrušivě dlouhýma nohama. „Je to objevná myšlenka, řekl bych,“ rozvíjel jsem svůj názor na obsah dopisu z Anglie, „protože pokud já bych se pokoušel definovat tváření našeho šéfa, dostal bych se s pisatelem do sporu. Koneckonců, čím je a navždy zůstane, to ukáže blízká budoucnost.“

Musel jsem s překvapením uznat, že jí dětské šatečky až protivně dokonale sluší. „V závěru dopisu se pisatel svěřuje s tím, že je a navždy zůstane šéfovým nepřítelem. Pokud jsem ministrovi správně rozuměl, má být odpověď koncipována tak, aby se dala novinářsky využít.“ Na zádech měla námořnický ladík a já se pokusil představit si na její hlavě i tu chybějící námořnickou čapku. Pak jsem si všiml, že i její boty mají tvar dětských střevíčků. „V odpovědi bych rád viděl větu, kterou si představuji nějak takhle: an intelligent enemy is better than a hundred of stupid friends.“

Vladěna se ošila. „Co si mě tak prohlížíte?“

Zatvářil jsem se přísně. „Neprohlížím si vás, prohlížím si vaše šatečky. Musím přiznat, že se mi nesmírně líbí.“

„Vy umíte vnímat i tyhle věci?“ zeptala se překvapeně.

„Umím. A vnímám je s nesmírným uspokojením, protože ladí s mým plánem.“

„Nerozumím,“ řekla bez zájmu a přitáhla si Angličanův dopis.

„Představuji si vás v jedné červenobílé felicii, kam se vás pokusím co nejdříve dostat. Celek bude vyvolávat dojem československé trikolory, což může být v podmínkách obrody obzvláště stylové.“

„Nechtěl byste být méně tajemný, pane inženýre,“ řekla.

„Ta felicie stojí před barákem, nevšimla jste si?“ popichoval jsem vytrvale dál. Vladěna se začetla do psaní a neodpovídala.

„Mercedes to není, ale tím líp. Vypadá to alespoň méně nápadně a nedráždí to. Kromě toho to není příliš velké, takže se s tím dá i v Praze občas zaparkovat.“ Odmlčel jsem se a počkal, až dočetla dopis. „Zeptal jsem se ho nedávno, proč se drží felicie i v rámci obrodného procesu. Chtělo by to, když nic jiného, tak alespoň renaulta šestnáctku. A co myslíte, že mi na to řekl? To víte, nemajetný československý novinář! Pokud se nemýlím, tak za tu poslední knihu o československých horizontech dostal čtvrt miliónu korun.“

„Co to plácáte, proboha?“ Ustrnula nad mými rafinovaně zmatenými vývody a zvedla své dvoucentimetrové zaručeně přirozené řasy. „O kom to mluvíte?“

Podivil jsem se: „Vy neznáte Brise?“

„Koho?“ protáhla s roztomilou nechápavostí, a protože si nebyla jista, zda prve nepřeslechla nějakou důležitou, vše osvětlující partii mého plácání, dodala tázavě: „Kdo že to je?“

„Prostě Bris,“ řekl jsem, „vlastním jménem Pavel Kraus.“

„Ten novinář?“

„Ten novinář a spisovatel. Co tu dělá tiskového mluvku ministra.“ Měl jsem nehybnou tvář.

„A co je s ním?“ Stále ještě nedovedla odhadnout, s čím že ji to obtěžuji, a chtěla se v tom vyznat.

„Je to váš přesný mužský protějšek. Všecko, co máte vy jako žena, to má on jako muž. Je nepřípustně krásný, ale jeho krása je dokonale mužská. Je bystrý, schopný, ambiciózní a ženám je v jeho společnosti sladce mdlo. Muž první kategorie.“

Uvědomil jsem si, že po téměř dvou letech občasných pracovních kontaktů jsem jí poprvé řekl, jak ji hodnotím. Ona si to uvědomila také. A protože to nepřijala tak, jako přijímala horoucí lichotky od všech ostatních – totiž s povzneseně ledovým úsměvem královny, musel jsem jí na konto připsat jedno nepatrné minus. Přece jenom se jí mé dvouleté mlčení kolem její krásy dotýkalo – ohromení mužů nad svým zjevem považovala zřejmě za povinnou samozřejmost. Dokonce se k mým výrokům vrátila: „Nevšimla jsem si, že by zrovna vám v mé společnosti bylo sladce mdlo.“

„Já přece nejsem muž. Nebo jsem to snad někdy tvrdil?“

„Zůstaneme tedy přítelkyněmi,“ cuklo jí rty a pak si vzpomněla, že jsem prve cosi zmateně blábolil o Brisovi.

Seznámil jsem ji podrobně se svým plánem. Nezapomněl jsem uvést ani to, že budu hrát roli hrdiny svých pubertálních snů, nad jehož odchodem jí bude v hrudi vrtat brouk. Jenom jsem tomu dodal trochu ztišené ironie a nezúčastněnou interpretaci.

Vesele se tomu smála. „Musíte mě s ním seznámit. Velice ráda bych se dověděla, jaká já jsem vlastně žena.“

„Prosím, rádo se stane,“ řekl jsem a vstal. „Český text odpovědi má u sebe Bris.“

„To bude roztomilé,“ řekla. „Předpokládám, že jste mě právě smrtelně urazil.“

Sestoupili jsme o patro níž do ministrova předpokoje. „Prosím, slečno Brajerová,“ řekl jsem tónem šéfa protokolu a vztáhl pravici směrem k Brisovi: „Pan spisovatel Pavel Kraus.“

Stiskli si ruce. „Těší mě,“ řekli oba najednou.

Mě taky, pomyslel jsem si a odvrátil od nich oči.

„Mám rád veselé dobráky, Zemane,“ řekl mi o pár dnů později Bris a jeho oči měly studený lesk. „Ale nerad bych váš humor kořenil právě já.“ Znělo to jako vážné varování a já to vzal na vědomí.

O týden později jsem uviděl vlajkově modré šatečky ve smetanově bílé felicii s červenou střechou a koncem dubna jsem zahlédl Brise, jak vkládá do úst dvě cigarety najednou. Zapálil je a jednu z nich vložil mezi Vladěniny rty.

Kdykoliv jsem je pak viděl pohromadě, vždy jsem se tvářil jako způsobný, profesionálně zdvořilý úředník, jehož myšlenky jsou uzavřeny do hranic vlastního světa starostí a jehož svět je vědomě segregován a nekonečně vzdálen od světů vyšších, po nichž se procházejí Brisové a Vladěny. Jako pokorný a smířený Nikdo jsem se vrátil do svého území.

Kapitola III

Stibralova návštěva v mém karlínském podnájmu a výslech, odvíjející se na pozadí Vladěniny mlčenlivé přítomnosti, mě uvedly do stavu permanentní nejistoty. Projevovalo se to s takovou intenzitou a silou, že mě to nakonec začalo zmáhat. Neustále jsem se přistihoval při bezmyšlenkovitém provádění zbytečných pohybů a při přemýšlení o věcech, o nichž jsem přemýšlet nechtěl, takže jsem Kloudovu nabídku přijal s opravdovou úlevou.

Klouda je můj spolužák z karlínského reálgymnasia a zároveň internista, jehož odborné jméno má ve světě zvuk. Něco si přečetl o Brisově smrtelné autohavárii, dovtípil se, že vyváznuvším spolujezdcem jsem byl já, a nabídl mi po telefonu svědomitou prohlídku. Potěšilo mě to. Přesto mi ale trvalo celý den, než jsem v sobě vyhledal odvahu jít do ulic, a nakonec jsem si stejně pro jistotu objednal taxi. Moje volha stála ještě v ministerské garáži, a jak jsem se telefonicky dověděl, garážmistr prý čeká na jakousi součástku do pumpy. Bylo příznačné, že i to mi připadalo podezřelé.

Klouda si se mnou pohrál, popovídali jsme si o našich společných známých, zavzpomínali na léta gymnasiálních studií a vypili jednoho panáka stoličné. Asi dvakrát či třikrát se pokusil zahovořit o politice, ale když uviděl, jak nápadně chladne můj zájem, taktně toho nechal.

„Jsi zdráv jako páv,“ řekl nakonec bodře, „a zase někdy přijď.“ Ztišil hlas a dobrácky dodal: „A neboj se. Já z tebe nebudu tahat důvěrnosti.“ Ušklíbl jsem se a on si to vyložil po svém. „Co je císařovo, císaři. Já to respektuji,“ řekl tolerantně. „Předpokládám, že vy tam nahoře víte, co děláte. A že přitom nezapomínáte na nás, na ty dole.“

„Vole,“ řekl jsem znechuceně do rýmu a vypravil jsem se k odchodu.

Zkusil to ještě jednou: „Já vedení věřím. Ty ne?“

„Ty někde vidíš nějaké vedení?“ řekl jsem.

Přikývl a povzdechl: „Je to složitý.“ A zamyšleně dodal: „To jsou holt věci, do kterých našinec nevidí.“ Smutně jsem se usmál. „To je odvěká naděje malých lidí – že se tam nahoře dějí věci, do nichž oni nemohou vidět,“ řekl jsem a pak jsme si podali ruce. „Je to hloupá naděje. Bohužel.“

Vyšel jsem ze špitálu, a když se přede mnou rozestoupilo Karlovo náměstí, znovu se dostavil onen děsivě mlhavý pocit nejistoty. Vešel jsem do parku a po necelé stovce metrů jsem zaznamenal první úspěch: můj mlhavě neurčitý dojem se začal zvolna měnit v jistotu, že jsem sledován. Chvíli jsem si vyčítal, že nejedu přímo od nemocnice taxíkem, a pak jsem si uvědomil, že bych měl něco udělat. Zrychlil jsem krok, v zákrutu cesty jsem uskočil do strany a schoval se za strom. Připadalo mi to velice infantilní a nedůstojné, řekl bych, že jsem se přitom i trochu zastyděl. Za pár vteřin mé stanoviště míjel rychlým krokem nadporučík Stibral.

„Honíte někoho, soudruhu nadporučíku?“ řekl jsem. Otočil se a s dokonale zahraným překvapením se zastavil. „Tak jste to byl přece vy. To už jste zdráv?“

„Jdu právě z nemocnice,“ řekl jsem celý nesvůj.

„Nechcete se posadit?“ zeptal se a sedl si na lavičku. Dřepl jsem si mechanicky vedle něho, a kdybych v tu chvíli zkameněl, mohli mi do podstavce veškrábat nápis „Děj se vůle boží“. „Jsem rád, že jsem vás tu náhodou potkal,“ řekl, „stejně jsem si s vámi chtěl pohovořit mezi čtyřma očima.“ Mlčel jsem a Stibral vypadal, jako by se byl právě pátravě zahloubal do sebe. „Takhle –“ řekl náhle, „především bych se vám chtěl omluvit za tu neohlášenou návštěvu ve vašem bytě. Šel jsem tam jen velice nerad a pouze proto, že jsem si nevěděl rady se slečnou Brajerovou.“ Zaujalo mě to. Diplomatický úvod jsem rozhodně neočekával. „V podstatě tvrdila, že se Kraus stal obětí zločinu, a nutila mě, abych tomu uvěřil.“

Odkašlal jsem si. „Uvěřil jste?“

Stibral pokrčil rameny. „Upřímně řečeno, moc se mi ta historka nezdála. Vám také ne, jak jsem si všiml.“

„Překvapilo mě to. Nevěděl jsem, co si o tom mám myslet,“ řekl jsem bezobsažně. Nedovedl jsem odhadnout, kam Stibral směřuje. Zneklidňovalo mě to.

„Na druhé straně si nedovedu vysvětlit, co by tím sledovala. Myslím, kdyby to nebyla pravda.“ Pronikavě se mi zadíval do očí. „Co si o tom myslíte vy?“

Promluvil jsem jen s velikými rozpaky. „Určitě jí něco takového řekl. Třeba v legraci. Nebo chtěl vypadat zajímavě. Dělám revoluci, ti druzí po mně jdou… A pak se zabil. Muselo to s ní otřást. Zdá se, že na něm lpěla.“ Moje koktavé povídání muselo působit odpudivě. Stibral to na sobě nedal znát. „Nejspíš máte pravdu,“ řekl a zahloubal se. „Ačkoliv,“ opět se na mě pátravě zadíval, „– nemohu se zbavit dojmu, že přede mnou něco tají.“ Snesl jsem jeho pohled, aniž bych pohnul řasou. „Ta návštěva u vás, to byl její nápad.“

Zamrazilo mě. „Co si od ní slibovala?“

Stibral rozhodil ruce. „To je právě to, co nevím. A nemohu to z ní dostat.“ Po chvíli ticha mávl rukou a konejšivě řekl: „Časem se z toho dostane. Paříž ji vyléčí.“

„Už odjela?“ zeptal jsem se neobratně a Stibral se usmál: „Dnes, nebo zítra, pokud vím.“ Zívl a vytáhl cigarety. „Kouříte?“

„Děkuji,“ řekl jsem odmítavě a Stibral se spokojeným úsměvem kývl hlavou. „Starý sportovec se nezapře. – jen tak mimochodem,“ rozzářil se náhle, „víte, s kým jsem se nedávno setkal?“ Neměl jsem tušení a Stibral nadšeně navázal: „S Vrábelem!“ Trhlo to se mnou a Stibral se uchichtl. „Měl jsem tisíc chutí na to zavést řeč, ale nakonec jsem se přece jenom neodvážil.“ Díval jsem se na něho zaraženě a s překvapením. „Pro něho to musela být strašná tragédie,“ zasnil se Stibral a pak se zatvářil požitkářsky: „Kristaboha, to byl zážitek. Myslel jsem tenkrát, že spadne Lucerna.“

„Vy jste chodil na box?“ zeptal jsem se nejapně a Stibral přikývl: „Na ten dobrý ano.“ Pak mě vzal kamarádsky za paži. „Víte, že vlastně dodnes nechápu, jak se to mohlo stát? Vždyť vy jste byl skoro ještě dítě a Vrábel kulminoval! Svážel k nám vavříny z celé Evropy!“

Brnkl o nejcitlivější strunu mé duše a to je snad jediná omluva mé prostoduchosti, s níž jsem se mu v následujících minutách poddal. Na chvíli jsem se dojatě zamyslel a pak jsem přemítavě zamudroval: „Vždyť už je to všechno dávno po smrti. Jak jste si na to vzpomněl?“

„Nikdy jsem na to nezapomněl.“ Tvářil se, jako by mě chtěl v příští vteřině požádat o autogram. „Jak vlastně k tomu zápasu došlo? To přece nebývá zvykem – stavět proti prvotřídnímu esu neznámého chlapce.“ Lákal mě do pasti, já mu do ní poslušně lezl a on se přitom tvářil, jako by ho v tu chvíli nezajímalo nic jiného než to, jak to vlastně doopravdy bylo.

„Petránka tenkrát odvezli do nemocnice a já měl volné ruce. Nikdy by mě byl s Vrábelem do ringu nepustil. Petránek byl můj trenér.“ Mluvil jsem ještě ostýchavě, ale už jsem začínal ztrácet sebekontrolu.

„Bylo to fantastické,“ zasnil se Stibral a já byl v tom. Největší vzpomínka mého života mě změnila v zapáleného chlapce, který znovu prožívá štěstí vrcholné chvíle svého minula. „Přišel jsem tehdy na báječný trik. Pak jsem ho používal několik let a fungoval spolehlivě.“ Dokonce jsem vstal a postavil se jako kašpar před Stibrala do střehu. „Vy sice boxer nejste, ale snad víte, co je střeh. Předsunete levou nohu dopředu, na pravou se postavíte a tou předsunutou levou balancujete. Rameno levé ruky mírně nadzvednete a schováte za ně bradu.“ Přednášel jsem to jako lektor na Institutu tělesné výchovy a sportu. „Jste mimo akci, okamžik odpočíváte anebo přemýšlíte, co dál. Vystřelujete symbolický levý direkt – to je přímý úder levou rukou, za jejímž ramenem máte schovánu bradu. A já udělám tohle –“ Už jsem nebyl k udržení, předváděl jsem se jako blázen a vůbec mi nevadilo, že nějaký starý pán, který šel právě kolem, se na mě zděšeně zadíval. Zřejmě jsem ho velice polekal, protože náhle přidal do kroku a usilovným pochodem rychle zmizel. „Spadnu do podřepu pod vaši levou a naznačím přímý úder pravou. Co uděláte vy?“

Stibral byl plně zaujat hrou, alespoň se tak tvářil. Dokonce vstal a postavil se do postoje, který připomínal střeh. Zamyslil se a pak řekl: „Asi tohle.“ A pravou rukou vychýlil moji pravičku vlevo od svého těla.

Triumfoval jsem, já osel. „A to je právě ten trik, tohle totiž udělá skoro každý.“ Šťastně jsem se usmál. „Víte, já věděl, že je to ohromná příležitost, taková se člověku naskytne jednou za život. Já, neznámý klouček, a proti mně živá bysta, ověnčená tituly a slávou! Nesměl jsem ji zahodit. Věděl jsem, že stačí jedna nepatrná chybička, a všechno je v pekle. „Já se, člověče, na ten zápas připravoval víc jak potom na státnici.“ Hojně jsem gestikuloval a musel jsem hovořit s nadšením, živě a plasticky. Stibral ze mě nespouštěl oči. „Představte si tu situaci: jste Vrábel! Osobnost na vrcholu slávy! A proti vám nastupuje neznámé, nepatrné dítě. Co vy na to?“ Byla to otázka, která nepatřila Stibralovi, hovořil jsem sám k sobě jako tenkrát, když jsem si připravoval psychologický rozbor nastávajícího boje. „Nejdříve tak trochu nazlobená, ale přitom opatrná zvědavost. Co kdyby, že? Bysta boxuje opatrně a studuje soupeře: tak co, hochu, jak jsi to vlastně myslel? Důvěřuješ si tolik? – Musel jsem hlídat každý svůj pohyb: boxovat způsobně a nepodráždit ho. Vzorně kroužit přes jeho levou ruku, občas naznačit podřep s lehkou pravou a trpělivě připravovat ten velký okamžik. Vteřiny utíkají a bysta si začíná dělat názor: kluk je hodný, bojí se do mě píchnout, aby mě nepodráždil. Má zřejmě jediný cíl: přežít tohle utkání na nohou a vysloužit si tak ostruhy boxera, který s Vrábelem neprohrál knokaut; vemlouvá se, prosí o milost. – Pozornost bysty ochabuje, ztrácí na zápasu zájem a začíná přemýšlet: mám být velkomyslný a splnit klukův sen? Dopřát mu tři kola s Vrábelem? Nebo mu mám dát za vyučenou? Pustit se do něho a smést ho ze světa? – První alternativa byla pro můj trik příznivější, musel jsem se upnout na druhou: bysta se rozhodne smést drzého klacka Zemana ze světa. Za to, že se opovážil. – Že by se na mě vrhl a zmobilizoval všechno, co umí, to sotva. Vrábel je zkušený boxer a umí pracovat s minimem námahy. Zvolí lest. Začne předstírat, že přijal hru, že jako pochopil, oč mi jde. Že chce jenom dokončit zápas. Že je mu Zeman sympatický, a že mu tedy tu milost uděluje. Předstírá, že přestává boxovat a že jen tak facíruje. A spoléhá, že drzej klacek Zeman to vděčně pochopí jako nabídku a ještě více změkne. A to bude ten kritický moment. Tady chtěl Vrábel znenadání uhodit! Explodovat a rychle to ukončit. – Všechno záleželo jenom na tom, zda se mi podaří vycítit ten okamžik o desetinu vteřiny dřív a předejít ho. A mně se to podařilo, Stibrale! Nezapomenu na ten okamžik do smrti!“

„Já také ne,“ řekl Stibral zbožně, ale já ho nevnímal.

„Viděl jsem v jeho očích, že si říká, ještě vteřinu a pak! Vytáhl levou a zatvářil se, že jako už nebude vůbec bít. Já udělal, že to jako s vděčností přijímám a že už taky box jenom předstírám. Dřepl jsem si pod tu jeho symbolickou levou a vystřelil lehkou pravičku. Jenže jsem za ní vysunul i pravou nohu! Takhle!“ Znovu jsem vstal a předvedl sestavu obou těl. „Pak jsem celou svou váhu postavil na levou, tedy zadní nohu a levou ruku jsem stočil do háku. Vrábel udělal to, co mnohokrát předtím a co jste udělal prve i vy: pěstí pravé ruky srazil moji pravičku vlevo od těla. Ten okamžik tedy zůstala jeho brada odkryta – normálně ji chrání pravou pěstí, a tu měl v té chvíli v úrovni pasu.“ Na okamžik jsem se dramaticky odmlčel, abych plně vychutnal vzpomínku na vrcholný okamžik své existence. „Pak jsem nechal ten levý hák ztvrdnout a odpálil se celou vahou z levé nohy. Dal jsem do té své levé celou tělesnou váhu, znásobenou vymrštěním těla a půlobrátkou, a udeřil jsem do hlavy, která byla na okamžik odkryta.“ Celý jsem se zadýchal, ale byl jsem šťasten. Na chvíli jsem zapomněl na všechny můry, které mi kazily spánek, a vlastně jsem zcela zapomněl i na Stibrala. „Věděl jsem, že je to první i poslední možnost. Že nesmím minout. A že můj zásah musí být definitivní: jinak by si Vrábel uvědomil svůj omyl a skončil by to za několik vteřin. Jenže on ještě ke všemu udělal chybu: podíval se za svou pravičkou, kterou kryl můj fingovaný úder na žaludek, sklonil hlavu a celou tu moji pekelnou ránu – a já do ní vložil kompletní touhu po slávě svých osmnácti let – celou tu pekelnou ránu dostal do oka. Zavřelo se mu a Vrábel propadl panice. Začal hystericky mlátit kolem sebe a já tancoval na obrácenou stranu, přes to jeho zavřené oko. Pak už to byla jen otázka času: trvalo to tuším asi třicet vteřin a nejslavnější postava poválečného ringu skončila kariéru.“ Sedl jsem si a zahleděl jsem se vyčerpaně do prázdna. Post coitum omne animal triste.

Stibral zamyšleně pokyvoval hlavou. „Myslel jsem tenkrát, že spadne Lucerna. Lidi se mohli zbláznit. – Lidi strašně rádi vidí, když někdo kácí modlu.“

Probudil jsem se ze sna a pocítil stud. Musela to být trapná pantomima. „Ou sont les neiges ďautrefois?“ řekl jsem omluvně a křečovitě jsem se ušklíbl. „Zbylo mi z toho pár starých novin a špatné zuby.“

„Každopádně jsem vám vděčen za mimořádný zážitek, pane inženýre,“ řekl Stibral a vstal. „Musím si to ještě jednou nechat projít hlavou, snad mi to ledacos vysvětlí.“ Byl v tom kus nepříjemného výsměchu a já už byl zase natolik ve své kůži, že jsem si toho všiml. Stibral mi podal ruku. „Na shledanou. A kdybyste si snad náhodou vzpomněl na něco, co by mě mohlo zajímat, víte, kde mě máte hledat, že?“

„Co by to mělo být,“ řekl jsem zklamaně a Stibral rozhodil ruce. „Nějaký detail, co já vím. Nějaká zdánlivě nepodstatná maličkost kolem Krausovy smrti.“

„Takže jste přece jenom na rozpacích, že?“

Stibral se sebevědomě usmál. „A víte, že vlastně ani ne?“ Choval se teď s převahou suveréna, změna v jeho chování byla opravdu náhlá. „Ale slečna Brajerová se asi skutečně mýlí. Poctivě řečeno, domnívám se, že ona své podezření spojuje s případem doktora Váchy. A vy jste se kolem toho nějak angažoval, že?“ Byla to řečnická otázka, Stibral nečekal odpověď. Pokynul mi na pozdrav a rychle zmizel.

Kráčel jsem co noha nohu mine a měl jsem v hlavě dokonalý zmatek. Pak jsem téměř porazil telefonní budku, a protože nebyla mimo provoz, váhavě jsem do ní vstoupil. Vytočil jsem číslo jednoho dávného známého z dob boxerského mládí, který se jako novinář pohybuje ve světě sportu podnes, a měl jsem štěstí.

„Vrábel?“ řekl překvapeně. „Ten přece opustil Československo. To už je takových – sedm let.“

Uvědomil jsem si, že jsem se dopustil zbytečné chyby.

Kapitola IV

Doktora Váchu jsem osobně poznal jednoho utěšeného červnového dopoledne, v jehož začátcích jsem úspěšně završil víceleté úsilí o rozvrácení zubařčiny profesionální morálky. Čas vykonal své, paní doktorka stárla a její tvrdošíjně vzdorovitý odpor zvolna chabí. „Čert vás vem,“ řekla nakonec poraženecky a zhotovila vytouženou kosmetickou vložku. Když mi protézu vkládala do úst, mrzutě remcala: „Nikdy jsem nic nedělala s větším odporem než tuhle ohavnost.“ Přes onen manifestovaný odpor ji ovšem udělala naprosto perfektně, takže jsem tehdy dopoledne vykračoval do úřadu s pocitem dočasného blaha. Dokonce jsem si cestou několikrát zkusil normální úsměv. Bohužel nevím, jak to dopadlo, neboť zrcadélko z dobrých důvodů nenosím a dělal jsem to tajně v odlehlé ulici, kde nejsou výkladní skříně.

Když jsem stoupal do ministerských schodů, zmocnila se mě laskavá nálada, která mi nedovolovala ani vrhnout obvyklý pohrdavý pohled na biologickou aktivitu druhého patra. Můj pocit všeobecného dobrotivá byl tak bezbřehý, že mi ti lidičkové připadali dokonce mile sympatičtí a že jsem ani neproklínal vnitřní správu za výtah, který byl opět mimo provoz.

Na podestě mezi druhým a třetím patrem jsem potkal Bedřicha Landu, který se na mě podíval pátravě přimhouřenýma očima a syčivě ucedil: „Kampak stoupáš, příteli? Do věže ze slonové kosti?“ Míjeli jsme se, aniž bychom zastavili, a já mu v odpověď blahosklonně zamručel: „Kam to sestupuješ, příteli? Snad nehledáš Eurydiku?“ O pár stupňů níže zvedl hlavu a zavolal: „Aut, aut – tertium non datur, příteli! Nezapomeň na to!“

Ušklíbl jsem se mu v odpověď a blaženě jsem se přitom jazykem dotkl své protézy. Systemizovaná místa čtyřky a pětky vlevo nahoře byla opět konečně obsazena a má sebedůvěra nabývala na objemu. Rozhodl jsem se, že si dám ihned po příchodu do kanceláře před sklem v knihovně první trenýrovku, jejímž cílem bude urychlená rekonstrukce návyku usmívat se nakřivo.

V tu chvíli jsem ještě netušil, že k tomu v příštích minutách ztratím chuť. Ve třetím patře před vstupem do mé nory čekal neznámý muž. Když mě viděl odemykat dveře, přeuctivě se zeptal, má-li tu čest s panem inženýrem Zemanem. Řekl jsem, že má, a pozval jsem ho dál.

Představil se jako doktor Vácha. Byl to asi pětapadesátiletý muž střední postavy, ne víc než stopětašedesát centimetrů vysoký a nejméně devadesát kilo těžký, s věnečkem prošedivělých vlasů kolem nablýskané pleše na temeni a s velice silnými brýlemi, po jejichž sklech ubíhaly kruhy jako po hladině, do které někdo hodil Váchovy oči. Zůstával neustále uctivě přihrben, a když jsem ho vyzval, aby se posadil, udělal to s několikerými díky a opatrně, jako by se bál znesvětit vznešený trůn. Zůstal sedět na krajíčku, jako to dělávají ženy, složil ruce do klína a rozpačitě je žmoulal. Měl konfekční oblek a staromódní flanelovou košili, s jejíž namodralou barvou dosti nevhodně kontrastovala zelená kravata s příliš utaženým uzlem. Sako i kalhoty byly ze stejného materiálu – obojí z plátna šedé barvy – bylo však zřejmé, že nepatří k sobě.

„Mohu vám něčím pomoci?“ začal jsem rozhovor a už předem jsem byl rozhodnut, že jde o zřejmý omyl. Co by kdo hledal v mém území nikoho – ať potřeboval cokoliv, musel se obrátit za některý zákop. Nebýt protézy a jí vyvolané blahosklonné nálady, vysvětlil bych mu jeho omyl ihned na chodbě. Takhle jsem byl dokonce ochoten vyslechnout jeho při a poradit mu, kam se obrátit. Bylo to z mé strany nepřípustné vměšování, ale koneckonců dnes byl můj den, takže jsem si povolil výjimku a poněkud přehlédl přísnost rezervy, kterou jsem si obecně uložil. A navíc, abych byl upřímný, zapůsobil na mne i jeho bojácný, až ponížený způsob jednání. Ne že bych byl sentimentální a rozhodně jsem velice špatně připraven snášet pocity trapnosti, ale takhle nějak vcházívala do cizích dveří moje matka. Polomrtvá trémou a ostychem, a kdykoliv pak promluvila, vždy se jí třásl hlas a oči měla plné slz.

Vácha začal hovořit a já neustále cítil, že jsem se už dříve setkal s něčím, co se mi při jeho vyprávění neustále podvědomě připomíná. V příštích minutách jsem pochopil, že se nemýlím. Věnoval jsem přitom tichou vzpomínku ministrově korespondenci, která – jak vidět – skutečně odrážela mnohotvárný a syrově členitý všední život.

Agenda ministrových dopisů se s eskalací československého jara rozrostla do úctyhodné šíře a upřímně řečeno, nikterak jsem se při ní nenudil. I když chápu, že ne každý člověk má sklon svěřovat své vzněty, obavy či protesty písemně, přece jenom pestrá škála starostí, s nimiž se prostí občané obraceli na ministra jako na výraznou postavu obrody, představovala dosti zajímavý průřez míněním veřejnosti, které nebylo neužitečné znát. Přitom jsem se i nadále hodlal nezaplétat a byl jsem rozhodnut zůstat odložen ve své noře vedle dámského záchodu, kam mě poslali do vyhnanství jako neužitečnou přítěž a kde jsem si občas připadal jako dravec číhající na kořist. V pasti nastražené na ženu, která si splete dveře a zajde si ke mně na malou stranu. Navzdory tomuto rozhodnutí moje svědomitá duše subalterního úředníka cítila povinnost nic nezanedbávat, takže jsem čas od času vypracoval souhrnnou informaci o počtech a obsahu dopisů, opatřenou procenty, tabulkami a stručným závěrem. Postupem doby se z toho stal pravidelný, týdně předkládaný výkaz, který jsem pátek co pátek puntičkářský odevzdával v sekretariátu jako informativní podklad pro ministra. Nevím, zda to kdy někdo četl, ale tím jsem si hlavu nelámal. Měl jsem uspokojivý pocit, že své povinnosti plním beze zbytku.

Úměrně s narůstajícím časem přibývaly dopisy, které se vážně zamýšlely nad podezřelými úkazy politického vývoje a nejeden z nich obsahoval i vážně míněné obavy a varování. Bylo mi to sympatické a musel jsem si přiznat, že i já sám – být jedním z těch, kdož mají vrozený sklon ke psaní dopisů a soukromých komentářů k politické situaci – bych asi nenapsal nic, co by oplývalo příliš zvučným nadšením.

Zhruba v polovině července jsem dostal dopis, který mě z mnoha důvodů zaujal. Byl napsán rukou a člověk nemusel být školený psycholog, aby si z jeho formy i obsahu odvodil představu situace, v níž autor sedl za stůl a psal. Písmo neslo stopy značného rozčilení a obsah sám byl více než zmatený. Hovořilo se v něm obecně o pronásledování poctivých lidí, kteří zůstávají bez ochrany a pomocné ruky, o temných silách, které si z Československa udělaly oplocené loviště na komunisty, o kafkiádě a takových věcech. Dopis končil hořkou výčitkou ministrovi, jak on, člověk s tak strašnými zkušenostmi z padesátých let, může nečinně přihlížet a ještě nahrávat těm, kdož ta děsivá kola roztočili. Kola v mnohém děsivější, než byla ta, která drtila poctivé komunisty padesátých let. Podpis nebylo možno přečíst a nad obsahem dopisu se dalo jen hádat, oč vlastně pisateli šlo. Byl to bezesporu vzdělaný člověk, o tom svědčila jak vypsaná ruka, tak i spisovná čeština. Bylo zřejmé, že autor je ve hře i sám osobně – i když se o vlastním osudu nezmínil ani slůvkem. Zoufale nešťastný tón vylučoval citovou erupci, podloženou individuální povahou – kolem pisatele se opravdu asi svíral nějaký kruh; kdybych se nebál přetažených slov, řekl bych, že z dopisu čišel smrtelný strach.

Autorova adresa chyběla, takže jsem založil psaní ad acta a jeho existenci jsem v obvyklém týdenním výkazu zahrnul pod položku „vážný nesouhlas – autor intelektuál“. Příští okamžiky měly dokázat, že autor tohoto zoufalého dopisu sedí přede mnou.

Doktor Vácha vytáhl z kapsy pečlivě složený výstřižek z novin a s mnoha omluvami mě požádal, abych do něj nahlédl. „Promiňte prosím, pane tajemníku,“ pronášel s pokorou, „znáte prosím tento článek?“ Neznal jsem jej, neboť jsem v rámci své zásady nevměšování vyloučil čtení periodik. Článek byl nadepsán titulkem Vraždy v bílém.

„Neznám,“ řekl jsem a pak jsem si všiml, že je pod ním podepsán Pavel Kraus. Přelétl jsem text očima.

Doktor Vácha uctivě čekal, až zvednu hlavu, a mlčel. Článek začínal filosofickou úvahou na téma pomsta a odpuštění, poletovaly v něm výhružné anonymy jakýchsi komunofašistů, pak se tam rozváděl kafkovský pocit nevinných lidí, kteří v padesátých letech živořili v lovišti policejních gangů jako oběti, a závěrečná partie byla věnována vzpomínce na ty, kdož se v padesátých letech aktivně podíleli na genocidě nejnevinnějších Čechoslováků. Podle článku si většina z nich dnes žije klidně v ústraní, opatřena platem náměstků, lékařů a podobně. Končilo to hořkým výsměchem bezmocnosti a nevůli současných odpovědných, kteří nejsou schopni vyhledat ani tak jednoduchou věc, jako je současná forma existence tajemného lékaře z ruzyňské věznice. Podle článku tam provozoval v padesátých letech učiněný horor a mučil nemocné vězně, nabízeje léky výměnou za přiznání a zároveň vpichuje injekce, po nichž pacient zešílel a ke všemu se přiznal. Nebylo z toho jasné, proč ten přiznávací lék nenapíchal rovnou všem, proč některé raději mučil nedostatečnou péčí, ale jako vysvětlení se nabízela zřejmá zvířecí krutost neznámého zločince. Závěr článku hrozivě předpověděl, že bude později či dříve vyloven z temnot a usvědčen.

„Hotovo,“ řekl jsem a na mé tváři bylo pusto a prázdno. Vácha výstřižek pečlivě složil a uschoval do kapsy. Pak sáhl do jiné kapsy a vytáhl svazek dopisů. „Promiňte prosím,“ opět se omluvil, „já toho mám doma daleko víc, ale snad – kdybyste se laskavě podíval na tenhle. Je, řekl bych, typický.“

Byla to anonymní výhrůžka, napsaná formou soudního rozsudku. Obviněnému Váchovi se v něm prokazovalo, že byl jako důstojník Státní bezpečnosti vězeňským lékařem v Ruzyni, kde úmyslně zabíjel a mučil nevinné lidi, za což se odsuzuje k trestu smrti. Jako douška bylo připsáno doporučení, aby se odpravil sám a předtím se řádně veřejně vyzpovídal, protože jenom tak může smést alespoň část své obludné viny.

„Kromě anonymů telefonáty, rozbitá okna, balíčky s provazy a přitom je to strašný omyl, pane tajemníku,“ řekl Vácha tichým, pokorným hlasem, plným zoufalství. „Někdo si mě s někým spletl, protože já to nebyl.“

Utkvěl na mně očima člověka, který prosí o život, a mně se náhle udělalo mdlo. Bezděky jsem si vzpomněl na dopis, jehož autora jsem měl právě před sebou, a příčinné souvislosti se mi propojily. Chudák Vácha šel ze zoufalství za svým dopisem a dole mu někdo řekl, že dopisy vyřizuje Zeman.

„Promiňte, prosím,“ řekl jsem bezděky jeho hlasem, „ale tohle je vlastně také strašný omyl. Jak jste se, proboha, dostal ke mně?“

Chvíli se na mě zoufale díval. „Jste přece pan tajemník Zeman?“

„Vy jste byl dole? V sekretariátě?“

„Ano prosím,“ řekl, zalykaje se ochotou, „byl.“ Polkl. „Já jsem totiž nejdříve volal do redakce, ale tam mi řekli, že pan Kraus teď pracuje zde. Dole ta slečna se mě vyptávala, co mu chci, a když jsem se zmínil, že jsem už i sem napsal dopis, tak mě poslala k vám. Pan Kraus tu prý bude až za týden.“ Nenápadně jsem vstal a přešel k oknu. Mezi šestsettrojkami, rozestavenými po dvoře, se tísnil otevřený, smetanově bílý vůz. Bris tedy byl v úřadě a dal se zapřít. To ovšem byla jiná záležitost a já do ní neměl co strkat nos.

„To je možné, že pan Kraus nebude týden tady. To ale neznamená, že byste ho nemohl zastihnout v redakci,“ řekl jsem. „Momentálně sedí na dvou židlích a tady je spíš jako externista.“ Vácha ze mě nespouštěl zoufale upřené oči a mně bylo velice nepříjemně. „A mohu-li vám radit, tak jim tam předem nevolejte. Až se vám to bude hodit, seberte se a jděte rovnou.“

„Promiňte,“ začal doktor Vácha svou obvyklou formulí, ale byl přitom velice rozpačitý. „Já –“ zaváhal a pak na mě znovu pověsil svá dětsky bezelstná očka, obludně zkreslená optickými skly. „Já se opravdu nemám na koho obrátit o radu. Myslíte –“ znovu zaváhal a jeho tvář neztrácela ponížený, bojácný výraz, „myslíte, že dělám dobře? Když půjdu za panem Krausem přímo?“ Chvíli jsem neodpovídal a on znepokojeně dodal: „Vy ho přece znáte, že?“

„Velice málo, pane doktore, spíš jenom od vidění,“ řekl jsem, a protože mě má dobrá nálada ještě neopustila, velkodušně jsem dodal: „Pokud máte na mysli, že bych vám u něho mohl vyjednat přijetí, pokusím se.“

Váchovy oči se zalily slzami a já si připadal jako ve špatném snu. Musí v tom být až po uši, rozhodně mu nezávidím. Jeho bojácný, pokorný hlas prosebníka se rozmazal do nesrozumitelnosti, když mi dojatě děkoval. „Nikdy vám to nezapomenu, pane tajemníku,“ polykal slzy, „nikdy, jste nesmírně laskav. Ani nevíte, jak jsem vám vděčný.“

„Sbohem,“ řekl jsem, a když za doktorem Váchou zapadly dveře, bylo mi všelijak. Chvíli jsem nehnutě postál v tichém zadumání nad kosmetickými vadami lidské tváře obrozeného socialismu a pak jsem se dal do práce. Na stole čekalo šedesát dopisů.

V tu chvíli, kdy za doktorem Váchou zapadly dveře mého kvelbu poprvé, jsem zdaleka ještě netušil, že právě zabředám do případu, jenž vyústí v nejkritičtější situaci mého dosavadního života. Často si kladu otázku, proč jsem se později choval jako prostoduchý hlupák, jehož počínání mělo tak tragické důsledky, a nalézám jediné vysvětlení: když se v literatuře ozve výstřel, všichni slyšící nejdříve zkamení a pak s neomylnou jistotou běží nalézt prostřelenou mrtvolu. Ozve-li se výstřel v životě, nestane se nic. Několik nervózních lidí sebou trhne a něco nesrozumitelně zamručí. Že to byl výstřel, to nenapadne žádného z nich. Člověk prostě není uzpůsoben tak, aby očekával romantická nebezpečí v šedi běžného života, který přináší jen nebezpečí běžných zklamání a zkrachovaných tužeb. Nedomnívám se však, že by to příliš zlehčovalo moji vinu.

Na plačtivý hlas doktora Váchy jsem ani nestačil zapomenout a byl u mě zas. Přišel pak ještě vícekrát. Kdyby jeho příchody a odchody natočila skrytá kamera a snímaný obraz někdo promítl jako zrychlený film, byl by to snímek hodný estrádního vystoupení Arkadije Rajkina. Pantomima „čiré zoufalství“, střih, „bezmocná bezradnost“, střih, „rezignace a ochromení“, střih, „napjaté rozčilení“, střih, „bojová naděje s fanfárami“, střih a snímek v novinách, který mně bude tísnit duši, dokud nezemřu.

V tu chvíli, kdy se Vácha do mých dveří vplížil podruhé a já k němu mrzutě vzhlédl, jsem něco takového ovšem ani netušil.

„Promiňte, pane tajemníku, byl jsem u vás minulý pátek, snad si ještě vzpomenete,“ soukal ze sebe a stál přitom v koutě u dveří jak žebrák o vánocích. Řekl jsem mu, že mě má asi za idiota, když se mi tak důkladně připomíná po uplynutí pouhých čtyř dnů, a jeho to patrně poděsilo. Velice se omlouval a jeho chování pak bylo ještě vystrašenější a poníženější než minulý pátek. Má nálada byla skutečně podstatně horší než posledně a on to pochopitelně vycítil. Kosmetická vložka už byla pasé, měl jsem pocit, že ji mám v ústech již několik let. V době svého boxerského mládí jsem si vypěstoval návyk snášet v ústech chránič a na protézu jsem si zvykl téměř okamžitě. Její kouzlo působilo jenom přes víkend a pak jsem na ni zapomněl. Dopisy byly čím dál diferencovanější a já měl stále větší odpor k návštěvám druhého patra, kde mi je předávali. Jedno k druhému plus nějaký ten běžný zádrhel a zhoršená nálada byla na světě.

„Byl jste v redakci?“ zeptal jsem se mrzutě s neodbytným pocitem, že jsem ve svých prohřešcích proti přijatým zásadám osobní neutrality zašel i tak až zbytečně daleko.

„Byl,“ přikývl horlivě, „jenže pan Kraus je nemocen.“

„Nemocen,“ konstatoval jsem s podivem, „a co mu je?“

„Leží prosím v nemocnici, budou mu brát apendix – slepé střevo.“

Dnes ráno jsem byl svědkem příjezdu Brisovy felicie. Její smetanově bílou barvu doplňovala zářivá červeň Vladěniných šatů a vlajková modř Brisova roláku. Pokud si vzpomínám, prolétla mi přitom podvědomím impertinentní poznámka na adresu Brisovy oblíbené kombinace barev. Od té doby, co odmontoval z vozu červenou střechu a jezdí s ním v letní úpravě, má zřejmě neustále na paměti, že první vstup Vladěny ve vlajkově modrých dětských šatech do jeho felicie založil barevnou tradici. Nenápadně jsem přešel k oknu a zadíval se na dvůr. Byla tam a Bris tedy seděl pár metrů odtud. Pro jistotu jsem mlčel.

„Budete zkrátka muset počkat, až se vrátí,“ řekl jsem po chvíli. „Pokud jde o mě, já svůj slib splnil.“ Nebyla to tak docela pravda, protože jsem s Brisem o Váchově přijetí nemluvil a ani jsem to neměl v úmyslu. Zavolal jsem Vladěně a pokusil jsem se jí ve stručnosti vylíčit dojem, který ve mně Vácha vyvolal. A Vladěna slíbila, že poprosí Brise, aby si s Váchou pohovořil.

„Já vím, já vím,“ drmolil kvapně Vácha, „já jsem vám nesmírně vděčen, pane tajemníku, ani nevíte jak. Jste jediný člověk, který je vůbec ochoten se mnou o těchhle věcech mluvit.“ Pozorně jsem se na něho zadíval. Mluvil asi pravdu a to je dost zlé. „Já jenom, víte –“ Bylo vidět, že by se velmi rád někomu svěřil, že zkrátka potřebuje někoho přesvědčit o své nevině. „Já bych vám to rád vysvětlil, jestli dovolíte.“

„Tady jste opravdu na špatné adrese, pane doktore,“ řekl jsem. „Já nepatřím mezi ty dole.“ A protože se na mě nechápavě zadíval, dořekl jsem: „Když chodil Pešek okolo, tak jsem se koukl a šel jsem z kola ven. Tady se nedovoláte.“

„Možná že by pan ministr,“ ztišil hlas do ztracena a zadíval se na špičky svých bot. Bylo mi to jasné, ale v tom jsem mu teprve nemohl pomoci.

„Podívejte, pane doktore, vždyť se vám vlastně nic neděje. Totiž!“ rychle jsem se opravil, když mě zasáhl jeho bolestně užaslý pohled. „Já to chápu, je to psychický teror, dovedu si představit, jak vám je. Ale zatím přece nemáte právo spojovat ty anonymy s Krausovým článkem! A jestliže ti anonymové nemají pravdu, tak čeho se bát?!“

„Nedůvěřujete mi,“ řekl se smutným zoufalstvím.

Byl jsem mrzutý a tohle mé náladě nepřidalo. „Já budu věřit vám, když vy budete věřit mně, pane doktore. Tedy za prvé!“ dodal jsem rázně, „jestliže si budete stěžovat u mě, je to totéž, jako byste si stěžoval na Hlavním nádraží. Za druhé: nechápu, oč vám jde? Chcete snad, aby dal ministr ty anonymy vypátrat? Šel jste s tím vůbec na Bezpečnost?!“

„Promiňte, pane tajemníku, já vás opravdu nerad obtěžoval,“ řekl neslyšným hlasem a se zlomenými zády se obrátil k odchodu.

„Počkejte, člověče,“ zavrčel jsem vztekle, a když se obrátil, přistrčil jsem mu židli. „Posaďte se!“ Byl to spíš kaprálský povel než nabídka posezení. Skutečně se posadil a já usedl proti němu. Chvíli jsem mlčel. „Čeho se vlastně bojíte, vysvětlete mi to,“ řekl jsem pak o stupeň mírněji a hned jsem si v duchu přiznal, že je to hovadská otázka.

„Bojím se, pane tajemníku, že mé argumenty nikdo nevyslechne. Protože by nezapadly do režie. Potřebují vyvolat další skandál a uštvat další oběť. A já jsem vhodný typ.“ Mluvil kupodivu plynule, i když s náznakem hořkosti a rezignace.

„Nesmysl, to už teď neletí. Je červen, nezapomeňte. Režie sedlá jiného koně, než byly procesy. Jde se na roztržku, hraje se vysoká hra. Za tím je něco jiného.“ Díval se na mě s úpěnlivou pozorností. Asi poprvé měl možnost poslouchat něčí názor na svůj případ a pro něho – jaká fantasmagorie – i moje slova byla rajskou hudbou nadějí. „Vy jste u Státní bezpečnosti vůbec nebyl?“

„Byl, jako útvarový lékař. Jenže – ve věznici jsem působil všehovšudy pouhé tři měsíce. Jako záskok. A celou tu dobu jsem se snažil zase odejít, já nemám vězení rád.“ Jak jsem se na něho díval, tak jsem o tom nepochyboval. Moje mlčení mu trvalo asi příliš dlouho. Ošil se a znovu opatrně začal: „Já vás chápu, pane tajemníku. Vy jste nesmírně hodný člověk a já bych skutečně nerad, abyste se kvůli mně dostal do nesnází.“

„To je moje věc,“ odbyl jsem ho stroze. Začal jsem přemýšlet nahlas: „Jestliže je to všecko pravda, pak se vlastně nemáte čeho bát. Autor anonymů skutečně mohl nasadit na stopu Krause, to připouštím. Že by se na nich Kraus podílel přímo, to ovšem vylučuji. Jako člověk má formát, nedá se mu to upřít. Pak jsou tedy dvě možnosti.“ Hltal má slova jako věrný pes, na něhož mluví jeho pán a on se úporně snaží pochopit, co na něm chce. „Buďto si Kraus ověří, že máte pravdu vy, a tím by vše další odpadlo. Druhá možnost –“ Zarazil jsem se, protože to byla ožehavá myšlenka a Vácha by ji mohl nesprávně pochopit. „Může se stát, že se Krausovi dostanou do ruky důkazy, svědčící proti vám.“ Reagoval tak, jak jsem předpokládal – vytřeštil oči se zoufalým úžasem. Předstíral Jsem, že Jsem si toho nevšiml. „Někdo by mohl mít důvod – kupříkladu – pokusit se hodit odpovědnost na vás. Prostě vás do toho namočit. Nebo za tím může být Ještě něco jiného, co nedovedeme odhadnout. Rozumíte mi?“ Pochopil a trochu se mu ulevilo. Přikývl. „Jestliže bude Kraus nějakým podvrhem postrčen dál, může se stát co?“ Chtěl jsem, aby to řekl sám.

„Nevím,“ hlesl bezradně, „asi by o tom napsal článek.“

„Přesně tak,“ řekl jsem. „A co uděláte vy?“

Hořce se usmál. „Nevím.“ Pozlobilo mě to. „Budete ho samozřejmě žalovat. Máte snad v ruce nějaké důkazy?“ Zadíval jsem se tázavě na jeho sádelnatý obličej a on sklopil hlavu. „Koho jste vlastně zastupoval?“

„Ten je mrtev,“ zašeptal.

„A víte vůbec, na koho se v takovém případě obrátit?“ Když neodpověděl, dořekl jsem: „Zkusil jste to vůbec?“ Mlčel a mně ho bylo líto. Povzdechl jsem: „Já vím, ono je to dnes těžké, že?“ Zamyslel jsem se a Vácha na mně visel svýma psíma očima jako odsouzenec čekající na milost. „Já znám estébáky jenom dva,“ přemýšlel jsem nahlas. „Jednoho současného a jednoho bývalého. Ten současný se jmenuje Stibral a dělá tam referát, který zřejmě souvisí s tímhle ministerstvem. Mají tam asi nějak rozdělené centrální úřady a on má na starosti nás. Svého času jsem s ním přicházel do styku – ostraha státního tajemství a takové věci. Snad bych se na něho mohl obrátit.“ Pak jsem si uvědomil, že mi ušel letopočet, a to mě umírnilo. „Ačkoliv – člověk nikdy neví. Není mu zdaleka čtyřicet, a pokud se nemýlím, tak ho tam povýšili. Bůh suď.“ V ten moment jsem Stibrala zavrhl. Dosti často se objevuje v druhém patře a co člověk ví. Ať už tam dělá cokoliv, na ochotného zachránce oběti lidské tváře nevypadá. Bedřich Landa by snad byl vhodnější. „Pak je tady ještě jakýsi Bedřich Landa,“ řekl jsem, „pracuje teď v inspekci. Je to právník a před lety odtamtud odešel. Neznáte ho, náhodou?“

„Landa, Landa,“ mumlal horlivě, „je mi to nějak povědomé.“

„Pokud se nemýlím, má tu teď stigma prvního konzervativce, na toho by se dalo vsadit!“ Ještě jsem ani nedořekl celou větu a už jsem ztratil chuť ji vůbec dokončit. Byl to nesmysl – Vácha dostane moudré rady, jako mu je uděluji já. Kdo s ním půjde na led v téhle karnevalové době. On si to zřejmě uvědomoval také. Moji sentenci vyslechl s pozornou úctou, ale bylo na něm vidět, že od mého nápadu očekává stejně málo jako já sám. „Vy byste zkrátka rád za ministrem, že,“ řekl jsem oznamovacím tónem, protože mu to koukalo z očí. Zasvitla mu v nich naděje.

„Myslíte, že by mě přijal?“

„Nemyslím,“ řekl jsem pochmurně a zamyslel jsem se. Koneckonců, proč bych to nezkusil. Nic mi to neudělá a beztak jsem s ním už spoustu měsíců nehovořil. Bude vůbec ještě ochoten ztratit pár minut s člověkem, se kterým před několika měsíci proseděl denně pár hodin ve dvou? Zajímavá otázka. A navíc – vždyť je to vlastně poslední příležitost. Jeho úsilí bude korunováno – půjde výš.

„Je tady jakási slabá naděje, že by přijal mě,“ řekl jsem a vstal. „Zavolám vám, co z toho bude.“ Podíval jsem se na kalendář. „Dnes je úterý – po neděli, stačí?“ Byl opět nesmírně vděčný a tisíckrát děkoval. Podal jsem mu ruku.

Proseděl jsem v ministrově předpokoji nejméně čtyřicet minut, ale nakonec jsem se přece jenom dočkal. Zadívali jsme se jeden druhému pátravě do očí, oba poněkud překvapeni samozřejmostí nenadálého setkání tváří v tvář.

„Tak se posaď,“ řekl přesně týmž tónem a své vyzvání doprovodil přesně týmž gestem, jak to dělával každodenně ještě před sedmi měsíci. Bezděky jsem se usmál – připomnělo mi to historky, v nichž se dva lidé rozejdou uprostřed věty, a když se po letech znovu sejdou, jeden z nich načatou větu prostě dokončí.

Automaticky jsem se posadil na totéž místo, na němž jsem sedával vždy – zády ke strašnému obrazu s říjícím jelenem, kterým si ministr zušlechtil výklenek ve stěně proti oknu, za čtvercovým stolem se skleněnou deskou. Vtiskl jsem se do kouta výklenku pod jelenovy přední běhy a ministr se unaveně natáhl do semišového křesla, jež stálo bokem ke stěně s obrazem. Chvíli se díval na svůj obraz ve skleněné stolní desce, u jejíhož rohu jsme seděli, a já jsem si všiml, že je popelavě šedý a že nevypadá zdráv. Nedostatek spánku, záplavy cigaret, nepravidelná a nevhodná strava a všecko ostatní, co mučí člověka posedlého ambicemi, předvedlo za pouhých sedm měsíců výstražnou metamorfózu, jež budila respekt.

„Jo,“ řekl ministr a transkripce fóniky jeho povzdechu, pokud by měla alespoň částečně postihovat vyřčené slůvko, by vypadala nejspíš na „jjjja“. Opět se odmlčel.

Ne, nikdy jsem netrpěl iluzemi o tomto muži, myslím, že jsem si o něm vytvořil názor velice přesný a pravdivý, a také jsem ve většině případů dovedl uhodnout jeho reakce předem. Ostatně, je to velice nesložitá bytost a z mé strany to tedy nebyla žádná ukázka zvláštního psychologického talentu. Vzato po pravdě a do důsledků, vlastně jsem k němu ani neměl žádný vnitřní vztah. Já, ani většina zdejších ostatních. Dělali jsme s ním přesně totéž, co s ním dělají i jeho režiséři a postrkovači dnes. Přijali jsme ho jako užitečnou zbraň, která se nám náhodou a z boží milosti dostala do ruky. Těžká Berta, kterou je, třeba správně nabít, správně zamířit a v pravý čas vystřelit ve prospěch resortních zájmů. Dříve než jsme to mohli dovést do konce, změnily se podmínky a on plní tutéž funkci, pouze s jinou obsluhou a s jiným dělovodem, v rámci jiné baterie a s diametrálně odlišnými cíli. Vybrali si ho skutečně s přehledem, to zasluhuje uznání. Muž s minulostí, která rezonuje s dějinami tohoto státu – původem dělník, předválečný komunista, válečný odbojář a poválečný vysoký funkcionář strany, oběť padesátých let. Muž, který má nepopiratelný vliv na prosté lidi, člověk s vlastnostmi tribuna lidu. Árijec – i to je, bohužel, položka, s níž se dá v tomto světě stále ještě kalkulovat. Trochu bohém a prosťáček, přitom zasažený komplexem všech Hérostratů, kteří vždy byli a budou ochotni zapálit jakýkoliv chrám a kdekoliv, jen když se dostanou do školních čítanek.

S jistou dávkou překvapení jsem sám sobě musel přiznat, že bylo-li mi vůbec kdy něco na tomto muži sympatického, pak to byla právě ta jeho umíněná tvrdošíjnost, s níž stavěl sama sebe do Jedné řady s Přemyslem Oráčem, Karlem Čtvrtým a Tomášem Masarykem.

Bývaly okamžiky, kdy Jsem si kladl otázku, Jak asi posuzuje on mě, ale nebylo to těžké uhodnout. Vždy jsem byl pro něho pouhým kusem Inventáře, Jehož existenci vnímal bez jakéhokoliv vnitřního zaujetí. Telefon, Zeman a propisovací tužka, s níž psával své sporadické koncepty, plné pravopisných chyb, to byly výrobky téhož rodu a jejich význam se měřil jedině funkčností.

Přede mnou zastával místo kolegiálního tajemníka přestárlý úředník. Když odešel do penze, ministr uložil nalézt náhradu a stanovil pouze jednu podmínku – stáří ve čtvrtém decenniu. Potřeboval neopotřebovanou věc, víc ho nezajímalo. Někdo se mě právě tehdy potřeboval zbavit, a tak se to stalo.

Ministr se opřel pravým předloktím o opěradlo semišového křesla, vleže udělal půlobrat vpravo a naklonil se ke mně. „Věřte mi, hoši, já mám strašné výčitky svědomí, že vás teď tak zanedbávám. Ale já vám to vynahradím.“

S pobaveným úžasem jsem si uvědomil, že mě počítá mezi ty, kdož v těchto dobách nedělají dějiny, ale ministerstvo. Bylo zbytečné mu to vyvracet, nechal jsem to tak.

„Nežárlíme, soudruhu ministře,“ řekl jsem.

„Co náš ministerský lid, jak se na to na všecko dívá?“ Zadumal se. „Měl bych se taky někdy mezi ně podívat,“ zavyčítal si, „stejně asi budu muset zajít na příští členskou schůzi.“ Rozloučit se? Asi ano, proč by jinak musel. Pak si uvědomil, že jeho otázku ponechávám bez odpovědi. „Co ty,“ řekl a usmál se. „Ty jsi byl vždycky spíš mlčenlivý tvor, to je nejbezpečnější, co?“

„Na mých slovech ani tak nezáleží, soudruhu ministře,“ řekl jsem, „hlavně že promluvil národ.“ Z mé strany to byl, myslím, docela čistý výkon, jemuž by se dal těžko dokazovat nečistý úmysl. On to ovšem nespolkl, na to mě přece jenom dobře znal.

„Na to vás užije, hoši,“ zahartusil káravě, „posadit se do hlediště a s cynicky přimhouřenýma očima trousit jedovaté poznámky.“

„Je to složité,“ řekl jsem.

„Někdy se mi po těch tvých vyjadřovačkách docela zasteskne, věříš? Dnes to tak jednoduchoučké není.“

Navázal jsem bez jakékoliv souvislosti na jeho předchozí otázku: „Co tomu říká náš ministerský lid? To víte, soudruhu ministře, to jsou většinou technici. Teď má hlavní slovo humanitní inteligence.“

Ministr zavěsil unavené oči na protější stěnu a několikrát udělal „hm“.

„To je dobře, anebo špatně?“ řekl pak.

„Vzhledem k tomu, že vůbec největší slovo má pouze jedna složka humanitní inteligence – ta umělecká a kulturní slovesného zaměření – řekl bych, že je to špatně. Nezdá se to být zvlášť dobrý vklad do politiky.“

„Nelíbí se vám tedy moji současní poradci, co?“ Řekl to pobaveně.

„Nám se nemá co líbit nebo nelíbit, soudruhu ministře,“ řekl jsem. „Ostatně ten můj plurál není fér, nemám co mluvit za techniky. Chybí mi k tomu mandát.“ Ostře se na mě zadíval, neboť to bylo jeho slovo. Předstíral jsem, že si to neuvědomuji, a nevinně jsem dořekl: „Mluvím za sebe.“

„A co máš ty osobně proti nim, smím-li se ptát“

Pokrčil jsem rameny. „Politiku by měli dělat především kvalifikovaní profesionálové. Z řad amatérů bych k tomu připustil výhradně lidi s charakterem.“

„Ale, ale?“ prohodil s pobaveným údivem. „Takže ty vlastně tvrdíš, že nemají charakter!“

„To tvrdí oni sami, soudruhu ministře,“ řekl jsem zdvořile. „V jedné knize od jednoho z nich o jednom z nich je tato pasáž: Člověk, zvyklý dělat ze své duše zrcadlo, kam se chodí zhlížet celý vesmír, postrádá nutně ten druh logiky, tu tvrdošíjnost, kterou jsme nazvali charakterem. A kousek dál to pokračuje slovy: Nadchne se jako dítě pro všechno, co ho ohromí, je to výstižné, řekl bych.“ Poslouchal pozorně, stále s týmž lehkým úsměvem. „Děti mívají odpor ke kázni, k autoritám, ke kompromisům a k organizovanosti. Pro tvorbu politiky je to dost katastrofický mentální přístup, zdá se být v nepříjemném rozporu s logikou vývoje ostatního světa.“

„Takže,“ přerušil mě, „zkrátka a dobře, tady vedle by měli sedět především technici.“

„Promiňte, soudruhu ministře,“ řekl jsem, „já nemluvím ve prospěch techniků, mluvím v neprospěch jedné složky humanitní inteligence. Neměla by mít monopol na vytváření klimatu této doby. Ona jej má – bohužel.“

Pohnul se v křesle a jeho výraz napověděl, že přijde závěrečné slovo. „Podívej,“ řekl a zatvářil se jako vždy, když se chystá promluvit do dějin. „Já si tě se zájmem vyslechl, ale nepřesvědčils mě.“ Zavrtěl hlavou. „Nepřesvědčil. Podléháš optickému klamu a to, co říkáš, je subjektivní. Kritici dnes dost často mluví subjektivně – a mnohdy, aniž si to uvědomují. Jedni jsou poháněni obavami o pozice, jiní vrozenými averzemi. Objektivně to ale nerozhoduje. Ty kupříkladu, domyšleno do konce, tady vlastně tvrdíš, že moji politiku dělá někdo za mě – a toho bohdá nebude. Já mohu mít kolem sebe kohokoliv. Vyslechnu, poučím se, ale pro moji politiku bude rozhodující vždy jenom jeden poradce: národ. Zájem lidu. A pokud se ti to nebude zdát příliš opovážlivé, považuji se přitom za profesionála. Dělám politiku celý život a myslím si, že trochu té kvalifikace mám. A má jediná ctižádost je čistý štít. Nebo charakter, chceš-li.“

Odmlčel se a chvíli jsme spolu setrvali v tichém zamyšlení. O čem přemýšlel on, to nevím. Já přemýšlel o tom, v čem spočívá tragédie tohoto muže. Faktem je a zůstane, že on, člověk se všemi atributy prostého muže bez vzdělání, si nechal vsugerovat roli vůdce intelektuálského klanu, že on, vyznavač železné ruky a ocelové disciplíny, se nechal vmanévrovat do role laskavého a moudrého rozšafy, liberálně tolerujícího jakýkoliv názor či postoje, s nimiž přece nemohl vnitřně souhlasit. Proto ono neustálé vypadávání z role, za něž ho mlátili rákoskou i jeho vlastní promotéři. Proto ona vážná varování v obrozeném tisku, která mu nevytýkají nic jiného než dvojí tvář. A za tím vším touha po sloupci v dějepisu. Jak je to všechno v hlubokém rozporu s tím, co mi tu právě vykládal.

„Tys ale něco chtěl,“ přerušil náhle mé rozjímání. Vycítil jsem, že se jeho nálada poněkud zhoršila, a udělil jsem si výtku. Pro Váchu to nebylo dobré znamení.

Vylíčil jsem Váchův příběh co nejstručněji a jak nejpřesvědčivěji jsem dovedl. Dokonce se mi podařilo neudělat žádnou narážku na lidskou tvář Váchova hororu a musel jsem si to s uznáním připsat k dobru. Ministr mě vyslechl celkem pozorně, i když ho jeho mrzutost přitom neopustila – spíše naopak.

„To je Krausova věc,“ řekl pak pomalu a zamyslel se. Zvedl oči: „Znáš jeho historii?“ Neznal jsem ji.

Zaposlouchal jsem se do příjemného ministrova barytonu a uvědomil jsem si, že i takovéto opravdu nevýznamné příležitosti dovede využít k tomu, aby se pocvičil. Vyprávěl podmanivě a plasticky. Krausovu rodinu poznal krátce po skončení druhé světové války. Otec byl vysoký důstojník západní armády, který žil těsně před válkou v Londýně s celou svou rodinou, manželkou a dvěma chlapci. Po vypuknutí války opustil diplomatické služby a podílel se na vybudování československých odbojových jednotek. Po válce se s manželkou i oběma dvojčaty zabydlel v Praze a zůstal v armádě až do osmačtyřicátého roku. Pak se rozhodl opustit Československo, ale v kritický okamžik se jeden z chlapců rozstonal. Druhého poslali legálně za hranice, a než se nemocný Pavel dostal z nejhoršího, starého Krause zatkli. Ten potom ve vězení zemřel. Stará paní se s Pavlem odstěhovala někam na Šumavu a po několik let žila v opravdu nelítostné bídě. Tvrdou pointou nejtěžších roků jejího života byla zpráva o smrti druhého syna, který to v cizině sám nevydržel. Nakonec se přece jenom trochu zmohla – ujali se spolu s Pavlem jakési podnikové chaty poblíž šumavské Rmáně a vedli ji až do té doby, kdy stará paní odešla do penze. Ministr vyjádřil dojem, že v té Krausově iniciativě kolem vězeňského lékaře z Ruzyně může být i nějaká osobní hořkost.

„Pokud vím, tak jeho matku kdosi přesvědčil, že smrt starého Krause má na svědomí vězeňský doktor,“ ukončil ministr vyprávění a vstal. „Požádejte mým jménem soudruha Krause, aby vyhověl inženýru Zemanovi v prosbě o rozhovor,“ řekl pak v předpokoji osobní sekretářce a unaveně zívl. „Ať se pokusí maximálně vyhovět, že je to má osobní prosba.“ Obrátil se ke mně a podal mi ruku. „Nesmíš o všem tak tvrdošíjně pochybovat, hochu. Hlavu vzhůru!“

Usmál jsem se. „Jistý veliký filosof razil zásadu ‚de omnibus dubitandum‘, soudruhu ministře. Česky to znamená ‚o všem pochybuj‘.“

Mávl rukou. „Vykašli se na ty své skeptické filosofy.“

„V tomto případě to půjde dost těžko, soudruhu ministře,“ řekl jsem, „alespoň pro mě. Ten skeptický filosof se totiž jmenoval Karel Marx.“

Bris skutečně přišel. Pozval jsem ho na středu a zavolal jsem k tomu i Váchu. Žádnému jsem nic předem nevysvětloval, takže o sobě nevěděli.

„Tak tady je ta čítárna dopisů,“ řekl Bris a s ironickým přísvitem v očích si prohlížel můj kumbál. „Jednou se na ně spolu podíváme, nezapomněl jsem.“

Opět jsem takřka se zbožnou úctou sledoval ekonomické pohyby jeho přesně postaveného těla a neustále se mi připomínalo ono první zhodnocení, které jsem zformuloval při našem úvodním setkání již někdy v únoru.

„Opravdu se těším, pane Krausi,“ řekl jsem devótně, „pro amatéra, jako jsem já, to bude veliký zážitek – zaspolupracovat si s profesionálem.“

Ušklíbl se a dopadl na židli. Všiml jsem si, že k ní byl až dosud otočen zády, a když si sedal, nepodíval se za sebe ani koutkem oka. Opět se mě zmocnil nepříjemný pocit, že vidí i za sebe. Takhle pracuje pouze precizně vypěstovaný šestý smysl pro orientaci v prostoru a dokonale zvládnutá nervosvalová kombinace. Jaký je asi milenec? Z toho, co jsem měl možnost sledovat i zaslechnout, asi stejně perfektní jako celá jeho osobnost. Vladěna Brajerová přece nebyla žádná husa a jako žena se nijak neomezovala. Měla ten nejširší výběr, jaký si jen žena může přát, a do seznámení s Brisem jej plně využívala. Vše nasvědčuje tomu, že od té doby pro ni existuje pouze on. Měl jsem dobrý pocit, že jim to přeji.

„Co bude,“ řekl.

„Případ Vácha.“ Nezdálo se, že by ho to příliš překvapilo nebo znechutilo. „Co vy s tím,“ řekl jen a natáhl nohy.

Pokusil jsem se poctivě a bezezbytku vysvětlit vše, co předcházelo. Vyslechl mě bez komentáře a po krátké pauze řekl: „Takže teď tu čekáme na Váchu, nemýlím-li se.“ To souhlasilo.

„Bude velice rád, že už jste zdráv.“ Řekl jsem to co možná nejnevinněji a jen tak, aby řeč nestála.

„Nerozumím,“ řekl a zadíval se na mě skutečně pozorně.

„Vácha byl za vámi v redakci a tam mu řekli, že ležíte v nemocnici. Prý vám vyndávali apendix.“ Pobaveně se rozesmál.

„To jsou diblíci,“ řekl pak laxně. „Požádal jsem je, aby ho vyhodili a výmluvu jsem ponechal jejich fantazii. Udělali z toho aprílový žertík na úrovni estrády pro zaměstnance státního statku Hrdlička.“ Když se dost pobavil, vrátil se k původní otázce. „Trochu jsem se ve vás zklamal, Zemane. Nikdy bych neřekl, že byste dokázal strkat do čehokoliv nos. A ejhle.“

Pokrčil jsem rameny. „Důsledek přirozené zbabělosti. Tady prostě nemá kdo Váchovi namluvit, že mi řežou apendix. A já osobně lidi vyhazovat nedovedu. Vždycky si z vrozené pitomosti představím sama sebe na jejich místě.“

„Nedobrá vlastnost,“ utrousil. „Co si slibujete od toho našeho trialogu?“

„Nevím,“ řekl jsem po pravdě.

Pak se otevřely dveře a mezi ně se vplížil Vácha. Byl celý shrbený a Krausovi podával ruku rozechvěle jako panna nevěsta ženichovi. „Jste nesmírně laskav, Mistře, opravdu jsem vám velice zavázaný,“ žvatlal zajíkavě a hlas se mu třásl. Vyzval jsem ho, aby se posadil, on to udělal opatrně a s ostychem a trvalo mu to velice dlouho, jako by přemýšlel, zda si vůbec může v naší společnosti sednout. Pak se starostlivě zadíval na Brise. „Co operace? Všecko v pořádku?“

Kraus s neproniknutelně kamennou tváří řekl: „Žádná nebyla, podařilo se jim to rozehnat.“

„Tím lépe, tím lépe,“ švitořil Vácha a uši mu hořely jako čertova metla na svatého Mikuláše. Tehdy jsem ještě nemohl tušit, že právě odeznělý dialog bude absurdní příčinou Brisovy tragické smrtí, a proto jsem ani nevykřikl, ani nezavyl, ale jenom docela všedně řekl: „Neměli bychom přejít k věci?“ Vácha se nejistě zadíval na Brise, a vida souhlasné přikývnutí, vylovil z kapsy nějaké papíry. Začal jeden po druhém předkládat Brisovi a ten si je bez zájmu prohlížel. Uvědomil jsem si, že Vácha přešel bez jakéhokoliv úvodu přímo k věci – tady jsem a tady jsou mé doklady. Tehdy a tehdy jsem působil tam a tam, nemohl jsem tedy být tím a tím. Připadalo mi to velice zvláštní.

„Inženýr Zeman mě sice předem poučil, oč vám jde,“ řekl náhle Bris, „ale teď mám takový neurčitý pocit, že se mýlil.“

„Já –“ řekl Vácha a zmateně zatěkal očima. „Myslel jsem – četl jsem totiž váš článek.“ Nevypadal, že přesně ví, co vlastně chce, a já si se znepokojením uvědomil, že ten člověk je dokonale hotov. Kafkův svět, v němž se pohyboval, vědomí křivdy, snaha dokázat svoji pravdu, a strach – takhle nějak muselo být všem nevinným, které vedli na popraviště za nespáchaný zločin.

„Vy se mnou přece nehovoříte jako s autorem novinového článku. Vy se mnou hovoříte jako s autorem těch anonymů.“ Vácha nešťastně mlčel a já musel Brise obdivovat i teď, kdy mé sympatie stály jednoznačně na straně Váchy. Jeho suverénní klid bez jediného stínu netrpělivosti nebo nevraživosti velice ostře kontrastoval s Váchovým rozčilením.

Vmísil jsem se do debaty, protože jsem už dále nemohl shlížet na Váchovu bezmocnost. Řekl jsem, že má Vácha obavy z totožnosti zdroje svého strachu a Brisovy inspirace. Bris to popřel. Nenechává se inspirovat anonymy. Zdrojem jeho informací jsou konkrétní svědci, kteří zažili péči neznámého ruzyňského lékaře na vlastní kůži. Takových svědectví je víc. Požádal o pomoc orgány Státní bezpečnosti. Neuveřejní žádné jméno, pokud nebude mít v ruce nezvratný důkaz.

„To by vám mělo stačit, doktore,“ řekl jsem, „je to tak, jak jsem předpokládal.“ A pak jsem se obrátil k Brisovi. „Upřímně řečeno, obávali jsme se, aby v tom nebyl osobní motiv. Který by kupříkladu souvisel s osudem vašeho otce.“

Bris se na mě dlouze zadíval. „Ten článek nemá s osudem mého otce nic společného, to si vštipte do paměti.“ Obrátil se k odchodu a u dveří se zastavil. „A pro vás, Zemane – vrahem mého otce je tenhle člověk. To považujte za prokázané.“ Odešel.

Vácha seděl na židli a jeho celkový obraz se úplně změnil. Mohl být sochou rezignace, která vyzařovala z každého póru jeho těla. „To je konec,“ řekl mrtvě a zvolna se zvedal.

Díval jsem se na něho se smíšenými pocity. „Má pravdu?“ řekl jsem. Zakroutil hlavou. „Ne,“ zašeptal, „nikomu jsem vědomě neublížil. Nikdy.“

Chápal jsem jeho beznaděj, neboť kruh byl uzavřen. Autorem článku je muž, který ho považuje za otcova vraha – subjektivní přístup k věci je dán. A jestliže já mám snad stále ještě sklon k názoru, že Bris neudělá nic nečistého, pak především proto, že v něm vidím formát. Což může být koneckonců benevolence člověka, jehož se Váchova tragédie bezprostředně netýká.

„To je konec,“ opakoval Vácha a zavěsil na mě vyhaslé oči. Chtělo se mi říci, že to vidí zbytečně černě, ale zarazil jsem se. Jeho situace je skutečně koncová, protože on ji tak vidí. Nesmírně rád bych mu nějak pomohl, ale nic kloudného mě nenapadlo. Horečně jsem se snažil vymyslet cokoliv, co by pro něho mohlo znamenat jakoukoliv činnost. Musí za něčím jít, něco dělat. Jinak bude zle.

„Musíte se rozejet do Rmáně, rozumíte? Bydlí tam Krausova matka!“ Díval se na mě bez zájmu a já jsem s ním prudce zatřásl. „To ona má prý nějaké důkazy proti vám! Říkal to ministr!“ V jeho očích se začal probouzet zájem a já si oddechl. „Musíte to zkusit!“

Zkusil to. Za dva dny přišel a já jsem si poprvé uvědomil sled jeho podivných metamorfóz. Od jeho dřívější ponížené zdvořilosti, přes zoufalství naprosté rezignace až po dnešní roztěkaný neklid, bloudění očima z místa na místo a nesoustředěnost – bylo vidět, že o něčem úporně přemýšlí.

„Mluvil jste s paní Krausovou?“ zeptal jsem se. Zavrtěl hlavou. „Nenašel jste ji? Nebo vás odmítla?“

Chvíli to vypadalo, že vůbec nevnímá, kde sedí a co se kolem něho děje. Pak se na mě upřeně zadíval. „Mohl byste pro mě něco udělat?“ Řekl jsem, že ano. „Potřeboval bych zjistit, kdy paní Krausová zemřela.“ Působilo to na mě poněkud neskutečně, ale přijal jsem pravidla hry. Na nic jsem se neptal a sedl k telefonu. Vladěna se ozvala téměř okamžitě. „Zeman,“ řekl jsem a bez výstrahy vypálil otázku: „Kdy zemřela Krausova matka?“ Z opatrnosti jsem neřekl Brisova, Vladěna to neměla ráda a já ji nechtěl zbytečně podráždit.

„Prosím?“ zeptala se užasle.

Mluvil jsem s netrpělivou naléhavostí: „Potřebujeme nutně vědět, kdy zemřela matka Pavla Krause!“

„Proboha proč?“ ozvalo se do telefonu.

„Před pěti lety, že?“ řekl jsem.

„Ne. V srpnu to budou dva roky, ale –“ Nenechal jsem ji domluvit. „Děkuji, vysvětlím vám to později,“ řekl jsem a zavěsil.

Vácha, který se náhle změnil v pozornost samu, uslyšel její odpověď ze sluchátka a přijal ji s viditelným vzrušením. „Tak přece,“ žvatlal, „to snad není možné.“

Nechápal jsem, co je na tom tak závratného. „Prostě jsem se zmýlil, doktore,“ řekl jsem. „Ministr opravdu neřekl nic, z čeho by se dalo jednoznačně usoudit, že Krausova matka žije. Já si to asi podvědomě odvodil z kontextu, je to moje chyba.“

„To né, to né,“ žvatlal neurovnaně a chvatně se hotovil k odchodu. „Jestliže se to prokáže jako pravda – to by byl hrom.“ Horečnatě koulel očima a mnul si zpocené ruce. „Musím tam znovu zajet.“ Zeptal jsem se kam. „Na Šumavu,“ řekl „musím si to ověřit.“ A zmizel.

Váchův případ mi ozvláštňoval všední dny. Ministrova slova o přimhouřených očích hledišťových přihlížečů se mi přitom dosti často vybavovala v paměti a neměl jsem docela čisté svědomí. Vlastně jsem taky jenom se zájmem přihlížel něčemu, co se velice nebezpečně podobalo zápasu o život a fandil jsem. Nic víc. Váchův souboj s přízraky mi připadal jako pochmurná fraška, která vhodně zapadla do všeobecného mumraje celostátního orgasmu, jenž nepostrádal beznadějně tragický podtext.

Zdálo se mi, že do jeho teskně komického ladění vhodně zapadá i má role zapomenutého statisty, jehož part ponechali v textu omylem. Stále častěji jsem cítil touhu vznést se nějaký ten metr nad zemi a sledovat svá důstojná kráčeni od kanceláře, k domovu a zpět, onen setrvačný a nesmyslný rytmus, odklepávající můj život bez náplně a bez logiky.

Každý den jsem vypravil několik půlstránkových dopisů, jejichž výrobu se mi podařilo účinně zmechanizovat Abych nemusel ke každé odpovědi psát zvláštní koncept pro písařku, vypracoval jsem univerzální vzor, který se dal vhodným proškrtáním upravit na jakoukoliv potřebnou odpověď. V rozmnožovně mi pak vyhotovili několik set cyklostylovaných kopií a má produktivita se tak nesmírně zvýšila. Koncept začínal slovy „Vážen –ý – á soudru – hu – žko, pan – e – í, děkuji Vám za Váš – kritický – milý dopis, který – mi způsobil opravdu velikou radost – jsem si přečetl s opravdovým zájmem…“ a pokračoval stejně rafinovaně s dokonalou bezobsažností. Umožňoval asi dvanáct různých kombinací a to stačilo pokrýt celý nepestrý rejstřík v úvahu přicházejících odpovědí. Ministr byl patrně spokojen, neboť se mi zatím ani jeden čistopis nevrátil bez podpisu.

Bylo pondělní ráno a já si právě připravoval svůj rafinovaný vynález k proškrtání, když se prudce rozletěly dveře a do místnosti vpadl Vácha. Dnešní proměna byla obzvlášť nečekaná a pro mě radostná – jeho kulatá, sádelnatá tvář zářila vzrušením a očka za tlustými skly živě pomrkávala.

„Pane tajemníku, mám to!“ pokřikoval jak šťastné dítě, které našlo pod stromečkem vytouženou hračku, a rozčileně gestikuloval. „Je to vaše zásluha, pane tajemníku! Budu vám do smrti vděčný!“ Drmolil další slova vděčnosti a chvály kadencí dvoutaktu a bylo mezi nimi vše, co se dá v takové chvíli použít. A protože jsem tušil jen matně, co by ho mohlo tak nápadně rozjařit, využil jsem okamžiku, kdy popadal dech, a zeptal jsem se ho na to. Najednou byl velice tajemný. „Mám v ruce takovou zbraň, pane tajemníku,“ řekl potlumeným hlasem, „že se budou divit. Už se ničeho nebojím a taky jsem všecko pochopil. Ať si na mě vyskočí – to bude tanec!“

„Doufám, že k tomu nedojde,“ řekl jsem společensky nezávadně.

„Čekám ještě nějaký dopisek, takové malé ověřeníčko, a pak to může vybuchnout!“ Byl připraven bojovat a to mě uspokojovalo.

„Jsem zvědav,“ řekl jsem se spokojeným úsměvem a Vácha mi dojatě stiskl ruku.

„Byli jste ke mně tak hodní! Děkuju, děkuju vám!“ Hrnul se ke dveřím. „Až bude po všem, tak sem za vámi přijdu a pořádně si popovídáme,“ řekl a zmizel.

Ne, tehdy jsem ještě nevěděl, že jsem se právě rozloučil s Váchou naposledy – a přesto jsem při pohledu na znehybnělé dveře trochu posmutněl. Co mohl objevit? zapátral jsem. Že se on a Krausův otec nikdy nesetkali? Nebyl jsem si jist, zda význam takového objevu nepřeceňuje, ale jeho současný psychický stav jsem mu ze srdce přál. Má-li pocit, že je z toho venku, pak alespoň nebude myslet na hlouposti. A také si trochu odpočine. Na druhé straně mi bylo jasné, že Bris neimprovizuje.

Do mých úvah vešla Vladěna Brajerová tak neočekávaně, že jsem se až zajíkl. Byla krásnější než kdykoliv předtím a mé brajerovské rozčilení se ozvalo obzvlášť silně. Svedl jsem říci jen „ale ne“ a v první chvíli jsem si ani nedokázal vzpomenout, kdy jsem ji naposledy viděl takhle zblízka a tady.

Posadila se a já se uvelebil proti ní, abych rozehrál svou stále novou hru na objevování perfektní dokonalosti jejího zjevu. Momentálně jsem si opět prostudoval její ňadra a jako již mnohokrát předtím jsem dospěl k závěru, že jsou až nepřirozeně působivá. Stále ještě se unesla sama a přitom byla o ono vyzývavé poznání větší, než by bylo anatomicky dokonalé. Řekl jsem si, že právě takovéto minidisproporce dělají z ženiny krásy dobrodružství a v oslech mého formátu navozují stav permanentního rozčilení, jež mě tak znepokojivě ponižuje. Pak jsem si všiml dokonalé krásy jejích rukou, které nebyly ani velké a kostnaté, ani malé a baculaté, ale přesně tvarované s ohromně formovanými nehty. V tu chvíli bych se rád vsadil, že všechny poměry délek na jejím těle jsou v poměru zlatého řezu. A obrys jejích boků naznačoval lomení křivky u kořene stehen a to je vůbec to největší, s čím dovedou čarovat jen sochaři špičkové úrovně. Rád bych jednou navštívil tvůrčí dílnu dizajncentru, kde se narodil návrh na tuhle ženu.

Napadlo mě, že je opravdu krásnější než dříve a že je to patrně zásluhou jejího vztahu k Brisovi. Každá zamilovaná žena přece zkrásní.

Zeptala se, co pořád dělám, že mě už dlouho neviděla a že přišla na kus řeči. Ženy chronicky neumějí lhát. I když se snažila se zřejmým úsilím, byl to jen dojímavé prostinký pokus.

„Vladěnko,“ řekl jsem s obzvláštní jemností, „máte pocit, že jsem se k vám někdy nechoval fér?“ Nechápala, proč se na to ptám, a zeptala se, „ne, proč?“ Usmál jsem se. „Vy jste přece přišla ze zcela konkrétního důvodu, že? Proč nezačnete zprostředka? Proč se mnou ztrácíte čas?“

Dlouze se na mě zadívala a pak řekla: „Proč vy se tak nutíte, abyste byl co nejvíce protivný?“

„Já se do toho nenutím,“ řekl jsem sklesle, „já takový jsem.“ Mlčela a já dostal chuť jí trochu podráždit. „Celá jste rozkvetla, jste zřejmě velice šťastna.“

„Když to říkáte vy –“ Bylo na ní vidět, že se jí takové téma nelíbí.

„Je mi vás líto, Vladěno.“ Nechápala proč a já se dal ochotně do vysvětlování. „Měl jsem teď nedávno jeden zajímavý rozhovor, při kterém zazněl jistý citát – o tom, že člověk zvyklý dělat zrcadlo, kam se chodí zhlížet celý vesmír, postrádá nutně ten druh logiky, tu tvrdošíjnost, kterou jsme nazvali charakterem.“

„To je Maurois,“ řekla a já spokojeně přikývl. „Víte, jak to pokračuje? Nadchne se jako dítě pro všechno, co ho ohromí… Bude svou milenku zbožňovat jako idol a opustí ji bez zjevného důvodu. Každá žena, která miluje umělce, se odsoudí dříve nebo později k utrpení. Pozor na to, Vladěno, milujete spisovatele.“

„Je tam ještě navíc tohle –“ lovila chvíli v paměti, ale nakonec to odrecitovala s fantastickou přesností: „U národů žijících v přírodním stavu jsou bytosti nadané druhým zrakem, bardové, improvizátoři, pokládány za privilegované tvory. U nás, když se nějaké světlo rozzáří, běží ho všichni honem zhasit, protože je pokládají za požár.“

Usmál jsem se. „Nakonec máte vždycky pravdu vy, Vladěno. Omlouvám se za impertinenci a nízkost.“

„Vy jste zvláštní člověk, Mirku,“ vzdychla a pravý důvod Její návštěvy stále Ještě poletoval ve vzduchu. Rozhodl jsem se čekat, až si sedne sám. „Zamilovala se do vás někdy nějaká žena?“

„Nikdy,“ ujistil jsem jí s rozvahou. „Dokonce to žádné ani nepřišlo na mysl. Víte –“ řekl jsem a s pocitem uspokojení jsem si přiznal, že sice žvaním, ale v podstatě pravdu, „– pokud jsem ženám nebyl přímo odporný nebo pokud ke mně z nějakého důvodu necítily nenávist, tak se ke mně chovaly vždy jako k dědečkovi svého tatínka. Naprostá důvěra, žádný ostych – jako bych byl bezpohlavní věc.“ Vesele jí zajiskřilo v očích a já se rozdováděl. „Představte si – po maturitě jsem brigádničil ve fabrice na pračky a poznal jsem tam jednu velice pěknou mladou paní, asi třicítku. Šel jsem po ní se vším, co mám. A pak jsem s ní jednou osaměl v meziskladu. Víte, co ona? Začala mi vyprávět, že má na děloze vřídek a jaké jí to dělá starosti.“

„Nebuďte nechutný,“ řekla mrtvě a já začal tušit, že ji něco trápí.

„Podívejte, Vladěno, tak proč jste vlastně přišla?“ řekl jsem podrážděně a ona předstírala, že neslyší.

„To je tím,“ navázala na mé dřívější vyprávění, „že se snažíte upoutávat ženy seriózním chováním a chytrostmi. Takže ve vás nutně přestanou vidět muže a začnou vás vnímat jako rodinného rádce.“

„Proč jste přišla? Je v tom Bris?“ Byl. Zareagovala prudce a téměř se rozkřičela. „Prosila jsem vás už několikrát, abyste to hnusné slovo nepoužívali Kompenzujete si tím komlex méněcennosti?“

„Je v tom Kraus?“

„Nemám žádný důvod! A jen tak mimochodem, když už jste narazil na Krause, proč jste potřeboval vědět, kdy umřela jeho matka?“ Bylo to venku a já se bezděky usmál. A protože jsem ji nechtěl dráždit přes míru, přešel jsem její naivní ,apropos‘ bez povšimnutí. Pak jsem jí opět vyprávěl o Váchovi a snažil jsem se být stručný a přesný. Byla tím dost zasažena.

„To je strašné,“ řekla. „Pavel by ale přece nikdy neudělal nic, co by nebyla rovná hra.“

„Já o tom nepochybuji,“ řekl jsem loajálně.

„Myslíte, že by si něco mohl udělat? Myslím ten lékař?“

„Ale ne,“ ujistil jsem ji konejšivě, „zejména teď ne. Před chvílí byl tady u mě a měl docela přijatelnou náladu. Slíbil, že se bude prát.“ Říkal jsem to s laskavým humorem, jako bych dával k lepšímu povedený žertík senilního staříka. „Byl někde na Šumavě a teď má prý v ruce takové trumfy, že to doslova zaduní, až ponese.“ Usmál jsem se. „Čeká ještě nějaký dopisek a pak s tím půjde ven. Prý to bude ohromný tanec.“ Nebylo mi zcela jasné, proč jí to všechno povídám, ale nemohu vyloučit, že jsem vlastně podvědomě nasazoval na Brise.

„Má na mysli toho anonyma, že?“ zeptala se a já s pokrčením ramen váhavě přikývl. „Tak jen když z toho nebude tragédie, to by bylo strašné,“ řekla zamyšleně.

„Tragédie sotva,“ pronesl jsem prorocky, „spíš tragická fraška.“

Když jsem na druhý den ráno usedal ve svém kvelbu za stůl, neměl jsem ani stín tušení, jaký začínám den. Nejdříve jsem si dopřál minutu ticha a pár minut rozjímání, abych si zvykl na prostředí a abych se hned poránu nevyčerpal. Pak jsem vytáhl zbytek dopisů z včerejška a pustil se do práce. Právě jsem se začetl do jakéhosi vzrušeného životopisu zanícené stařenky, která našeho ministra nazývala synkem, když se ve dveřích objevil Rintín.

Pocítil jsem staré známé znechucení, jež bylo v mém podvědomí nerozlučně spjato s Rintínovým zjevem, a trochu mě to rozladilo. Už se ani nedokáži povznést nad malichernost záští, které vlastně patří k dávno zapadlým vzpomínkám – i to je známka mé vzrůstající nedostatečnosti. Pak jsem postřehl v Rintínově zraku kyselý přísvit a musel jsem se bezděky usmát. Naše vzájemná averze trvá.

Pokud si vzpomínám, byla to neláska na první pohled, od oněch počátečních dnů vysokoškolských studií, kdy se kádr Rintín ujal tvrdou rukou vlády nad naší paralelkou. Patřil k onomu druhu lidí, kteří nikdy o ničem nepochybují, a tato jeho slabůstka byla neustálým zdrojem konfliktů mezi námi dvěma. Kromě toho mi neseděl jeho styl, který svou bezprostředností hraničil s pubertálním hulvátstvím, a navíc jsem se nemohl smířit s tím, že se ho všichni tak náruživě bojí. Předsedal všelikým výborům a jako správný napoleónek z Hudlic nevynechal jediné příležitosti, aby nezamával sekyrou a sem tam, z obavy před ztrátou cviku, nesrazil nějakou tu hlavu. Patřil k onomu typu nádivů, kteří každého oslovují „pane šéf“, přičemž jim klackovitá suverenita nedovolí ani pořádně otevřít hubu, takže to vyzní jako „pae šíf“. Na brigádách nebo při rekreačních výletech na hory zásadně močil do umyvadel, po užití záchodu si nemyl ruce a příbor, pokud jej použil, držel jako řídítka motocyklu, takže byl nucen válet se lokty po stole.

Jak přišel k přezdívce Rintín, zůstane asi navždy záhadou. Na ‚jejím objasnění pracovalo několik mezioborových týmů, které v pozdějších letech vytvořily nejrůznější hypotézy o jejím vzniku. Jako nejpravděpodobnější byla přijata poměrně dobře zdůvodněná verze kolejáků, podle níž se Rintín chtěl při jakési plenárce blýsknout rozhledem a o komsi kritizovaném prohlásil, že se šlechtí jako Rintín. Dešifrátoři odvodili, že prý chtěl jmenovat nějakého známého filmového herce a vzpomněl si pouze na Rintintina, kterého znal z týdeníku Punťa.

Vcelku to byl velice hlučný a nepříjemný mladík, který mě upřímně nenáviděl a který tím okamžikem, kdy to sám na sobě rozpoznal, dospěl zároveň k přesvědčení, že nepatřím do strany. Celé dva roky pak ztratil vytrvalým úsilím přesvědčit o tom i jiné, takže máme mnoho společných vzpomínek. První se vztahuje k jakési dívce v kožichu. Uviděl mě s ní kdesi na Václaváku a pak mě na schůzi veřejně obvinil, že se paktuji s buržoazií. Ostatní vzpomínky jsou neméně půvabné a ta poslední má dokonce kulisu široké publicity. Stalo se to ve čtvrtém semestru a začalo to na pohled nevinně: do rána se na všech záchodech fakultní budovy objevil nápis „Rintín Ševít je vůl“. Pravděpodobně se to narodilo někde v koleji, ale proč a jak celá akce vznikla, o tom jsem nevěděl zhola nic. Rintína ovšem nenapadlo nic logičtějšího, než podlehnout svému zahořklému nenávistnictví a jako původce onoho nápisového hnutí veřejně obvinit mě. Bylo to nesmírně trapné, ale mně tehdy skutečně nezbývalo nic jiného, než přejit k protiútoku. Na schůzi jsem vystoupil s ostrým projevem, v němž jsem oznámil, že ho budu žalovat pro urážku na cti, zhodnotil všechny jeho dřívější pokusy o diskreditaci mé osoby a nakonec vytáhl i jeden výkres, který si dal Rintín udělat za peníze. Díky všeobecnému pohrdání a odporu, který milánek Rintín vyvolával všude, kam se jen podíval, měl jsem o jeho všelikých nekalostech a divných spádech dosti podrobných Informací. Ten rys, to byla jen výstraha pro rozcvičení. Své vystoupení jsem zakončil tklivým závěrem, v němž jsem vzpomněl celoživotní dřiny svého otce, prostého dělníka a komunisty, a v pochybnostech zakroutil hlavou nad tím, jakými nechutnostmi se vybíjíme my straníci v podmínkách neustále se zostřujícího třídního boje. Nakonec z toho dohromady nic nebylo, třebaže náš spor dozníval ještě dlouhá léta kolektivním šířením inkriminovaného nápisu po všech záchodcích světa a naposledy se mi připomněl i v Lybijské poušti nad pisoárem oázy Wady El Natroon, kde energickou rukou napsaný nápis hlásal, že Rintín Ševít je vůl. Musel se mi tehdy veřejně omluvit a záhy nato jsme se konečně rozešli – každý na jinou specializaci.

Dlouhá léta jsem o něm neslyšel. Zůstal mi v paměti jako ošklivá představa mladíka v modré košili, vyskakujícího a tleskajícího do taktu za řevu písně Zítra se bude tančit všude a recitujícího verše „jednou rukou básně píšu, v druhé třímám revolver.“ Likvidátor, hrdlořez a fanatik, kterému stačilo dát do ruky sekyru a pokyn „rubej“ – dnes nositel a popohaněč progresu na zdejším ministerstvu.

„Buď zdráv,“ prohlásil s nechutí a položil na můj stůl prezenční listinu. „Uděláme dnes plenárku, ministr bude mluvit na rozloučenou.“ Podepisoval jsem se a Rintín se přitom plácal do levé ruky novinami, jež držel v pravičce. Odstrčil jsem podepsanou prezenčku, on ji vzal a spolu s novinami položil na stůl. Pečlivě srovnal oba papíry do zákrytu a bylo na něm vidět, že se chystá něco říci. Čekal jsem.

„Poslouchej,“ spustil po nějaké chvíli, „chtělo by to tam nějak vystoupit. Aby nebylo ticho, až otevřu diskusi. Víš, jak to většinou vypadá.“ Mlčel jsem. „Jenom něco říct, aby to na ministra nepůsobilo trapně. Ty jsi s ním dělal, máš tedy takové nějaké morální právo.“

„Nemám,“ řekl jsem.

Rintín se viditelně nutil nevybuchnout – měl k tomu velice blízko jako vždy, kdykoliv se dal se mnou do řeči. Jeho návštěva mě začínala zajímat. Pokud vím, Rintín přišel na zdejší úřad někdy před rokem a za tu dobu jsme se setkali sotva čtyřikrát. Byl si vědom své zemanovské alergie a vyhýbal se mi, seč stačil. A náhle on, předseda organizace, vlastnoručně přinese prezenční listinu a on, Rintín Ševít, jde nabízet Zemanovi, aby se proslavil progresivistickým vystoupením na veřejné schůzi partaje.

„Já tě nenutím,“ procedil s námahou mezi zuby, „ale měl by ses ozvat. Lidi začíná zajímat, na čí straně vlastně stojíš.“

Ironicky jsem přivřel oči a v tu chvíli bych se rád podíval na svůj obličej. Tušil jsem totiž, že má přesně ten výraz, který dokáže zlomit mnohem větší formáty než Rintína. „Takže ty mi vlastně nabízíš pomocnou ruku?“

Rintín se začal horečnatě chvět jak rozdělaný hřebec, ale stále ještě se podivuhodně ovládal. Byli jsme přece oba o hodně starší než tenkrát. „Každý musí s barvou ven, nevyhneš se tomu ani ty, Zemane.“ Dívali jsme se jeden druhému do očí, obličej proti obličeji, jeden vražedně brunátný a druhý jedovatý až do zelena, a byli z nás opět dva malicherní klackové jako tehdy před dávnými lety, kdy jsme si svorně zošklivovali pár nejkrásnějších roků mladého života. Rintín náhle sáhl do novin a vytáhl z nich křídový papír s krasopisně napsanou rezolucí. „Podepiš to!“ vyštěkl. Přelétl jsem ji očima a zavrtěl jsem hlavou. „Kdepak, Rintíne,“ řekl jsem tiše, „nepodepíšu.“ V očích mu zasvítila radostná světýlka a napětí v jeho tváři poněkud povolilo. „Tak ty jsi konzerva? Ty chceš, aby se vrátila celá ta stupidita starého režimu? Ta idiotská řezničina padesátých let?“

Ta idiotská stupidita Rintínů, kteří ta padesátá léta pomáhali přivádět na svět, pomyslel jsem si, ale neřekl jsem to. Náhle se mi udělalo docela dobře a necítil jsem vůči němu vůbec nic. Koneckonců, je to jeho tragédie, že byl a možná ještě je takový, jaký byl a možná ještě je. „Pochybuji, že je to jedno a totéž,“ řekl jsem. „Nepodepsat a přát si návrat zpět.“ Zvedl jsem konečky prstů za růžek Rintínovu rezoluci a foukl jsem do ní. Plechově zasténala. „Hle,“ řekl jsem teatrálně, „idiotství a stupidita současnosti.“

Od okamžiku, kdy jsem vyslovil ono pochybuji, přestal mě Rintín vnímat. Nenáviděl to slovo stejně jako mě a naše vzájemné spojení mu zahlcovalo oči krví. „Pochybuješ! Tak ty ses nezměnil!!“

„Pochybuji, Rintíne – v tom je mezi námi rozdíl. A zaplať pánbu za něj, že?“

„A jestlipak jsi někdy pochyboval o svém zdravém rozumu, co?“ vyštěkl a vycenil zuby.

„Pochybuji, že vůbec nějaký mám,“ řekl jsem líbezně.

Odplivl si. „Ty jsi furt stejnej,“ řekl s odporem.

„Zdaleka nikoliv. Ve srovnání s tím, co jsem býval dřív, jsem jen stárnoucí a líná troska.“ Probodával mě očima a já ho s úsměvem pozoroval. „S tím pochybováním si nelam hlavu. Ty věříš, já pochybuji. To je věc výchovy. Mě ve škole učili pochybovat, ty jsi do školy prakticky nechodil. Tobě řekli, že se plocha kruhu vypočte podle vzorce pí er na druhou a tys prostě uvěřil. Když to řekli mně, tak jsem pochyboval. Museli mě o tom přesvědčit, museli mi dokázat, že je to tak. Udělali to, já to pochopil a tak to už nadosmrti prostě vím. Chápeš? Já tomu nevěřím, já to prostě vím. Takže mi už dnes nikdo nenamluví, že to byl omyl a že musím uvěřit něčemu jinému.“

Rintín něco nesrozumitelně zachroptěl, sebral prezenční listinu s rezolucí a bezeslova odešel. Jeho noviny zůstaly ležet na stole.

Odešel patrně s dobrým pocitem, že mě konečně dostal, a já si nebyl jist, zda mé pocity nejsou obdobné.

Vůbec jsem se v poslední době stále častěji přikláněl k závěru, že mé předsevzetí nevměšovat se hanebně zkrachovalo. Musel jsem s nelibostí připustit, že mě různé vnější vlivy stále zřetelněji zatahují do hry, aniž bych byl schopen se tomu účinněji bránit. Ano, mělo to všechno pouze emociální motiv a rozhodně v tom nebyl ani stín angažovanosti, ale tím hůř. Rintínova past byla právě tak prostinká jako on sám. Ale chytil mě do ní a využije toho. Dovedl jsem si velice plasticky představit, jak se mě při odpolední plenárce zeptá, proč jsem odmítl podepsat jeho rezoluci, a jak já, vyvolán jménem, budu nucen vstát a cosi povídat a vysvětlovat – jako tenkrát. S tím rozdílem, že dnes už nemám formu a že publikum nebude na mé straně. Ta představa ve mně vyvolala pocit fyzické ošklivosti a já se v tu chvíli rozhodl, že na odpolední schůzi nepůjdu.

Poněkud mě to uklidnilo, takže jsem byl opět schopen pustit se do práce. Několik hodin jsem pilně četl dopisy a proškrtával odpovědi. Po obědě jsem si uvařil kávu a zapálil první cigaretu. Rintínem vyvolaná pachuť na duši mi stále ještě bránila přemýšlet o něčem normálním, a tak jsem s vděčností sáhl po novinách, které můj přítel zapomněl ráno na stole. Chvíli jsem si bez zájmu prohlížel titulky a pak jsem s nechápavým úžasem vytřeštil oči na fotografii oběšence. Četl jsem několikrát za sebou slova doprovodného textu a stále více mi připadala děsivě nesmyslná a fantasmagorická, stejně jako obrázek nad nimi a smysl sdělení, které ml tlumočil. „V zešeřelém lese, ve stínu vysokého dubu, účtoval doktor Vácha se svým svědomím – v kapse složený článek Vraždy v bílém – ruzyňský lékař – zřejmě totožný s nevypátraným vrahem –“ Civěl jsem do úmoru na obrázek Váchovy smrti a pak jsem si náhle uvědomil, že se chvěji zimou a rozčilením.

Ve svém dosavadním životě jsem zatím neprožil nic podobného tomu, co následovalo. Přestal jsem vnímat čas 1 prostor a několik dalších hodin jsem se potácel v jakémsi polobezvědomí. Jenom chvílemi jsem si jakoby heslovitě uvědomoval, kde jsem a co dělám – na pár hodin se ze mě stal člověk, obrácený bezezbytku naruby, který uvnitř sebe cosi soustředěně hledá, s čímsi polemizuje a s čímsi se hádá a jehož rozčilené soustředění vyvolá dokonalý útlum center, jejichž úkolem je vnímat okolní svět. Dalo by se snad i říci, že jsem se jen chvílemi přistihoval na světě.

Přistihl jsem se, jak stojím u okna a třeštím oči do šedivě oprýskaných stěn odvrácené tváře protějšího baráku, jak jdu parkem, jak sedím na členské schůzi, kde se za předsednickým stolem vedle Rintína usmívá ministr, jak ministr cosi povídá, jak mluví někdo další, a nakonec jsem přistihl sám sebe, jak stojím za řečnickým pultem a civím do prázdna. Nedovedu vysvětlit prostě nic. Jenom vím, že jsem přitom pociťoval zvláštní chorobný vztek a že se mi v podvědomí vybavila historka z první světové války, kterou mi vyprávěl tátův spolubojovník a v níž hrál můj táta hlavní roli. Rakouští oficíři tehdy hnali tátovu rotu do útoku v místě, kde měli Rusové kulometnou střelnici a kde tedy byli zastříleni na každý čtvereční centimetr. Než rakouští vojáci doběhli k jakési mezičce a plácli sebou na zem, byla jich třetina. Ten pán, co mi o tátovi vyprávěl, mi tu historku vždycky líčil s hrůzou rozevřenýma očima, plnýma slz. Jak vlevo i vpravo hořel les, jak několik málo zbylých leželo pár desítek metrů za mezičkou, jak se někteří z nich pokusili plazit zpátky k zákopům a jak jeden po druhém umírali. Můj táta se plazil také. Duněla kanonáda, nad Haliči se úplně setmělo a všechno to bylo tak hrozné a strašné, že se k lidem v zákopech sbíhaly myši a nedaly se odehnat. V tom největším pekle se můj táta náhle zvedl a volným krokem kráčel zpátky do zákopu. Když do něho seskočil, všecko, co měl na sobě, bylo rozstříleno nadranc a on sám byl několikrát raněn, ale živ. Když jsem se ho po mnoha letech zeptal, co si v té chvíli vlastně myslel, řekl, že nevěděl vůbec nic. Náhle se přistihl v zákopech a uvědomil si, že s ním lomcuje strašný vztek.

Ani já nevím, proč a jak jsem tehdy vstal a došel k pultíku. Náhle jsem si prostě uvědomil, kde jsem, že se mnou lomcuje strašný vztek a že vůbec netuším, co v příští chvíli udělám. Stál jsem před auditoriem, mé špatné zuby zvonivě drnčely a sál na mě civěl stovkami neklidných očí. V jeho prvních řadách seděla kamarila šeptmistrů a seržantů zákulisního klanu, ministrovi průvodci a poradci v čele s Brisem, a dívali se na mě s pobaveným úšklebkem. Musel jsem stát za pultem už dosti dlouho, alespoň tomu nasvědčovaly různé typické úkazy, jako šum, pokašlávání v sále, nahlížení pod lavici a hlavy ve dlaních, které takové trapné chvíle zpravidla provázejí. Několikrát jsem se zhluboka nadechl a pomalu vydechl a přitom jsem strašně toužil vrátit se zpátky do poslední lavice vedle vchodu. Postřehl jsem Rintínův tázavě rozpačitý pohled a náhle jsem s úžasem zaslechl svůj vlastní hlas.

„Cítím, že tu něco chybí,“ matný hlas se mi tak třásl, že jsem mu sotva rozuměl, „audiatur et altera pars, což česky znamená budiž slyšena druhá strana. Monolog není demokracie, konzervativní nepřátelé našich demokratizačních orgií by nám to mohli vytknout. Já jsem jen přihlížitel, a tak mi snad prominete, když vám vylepším skóre. Pokusím se zahovořit neobvykle a vy to jistě rádi vyslechnete. Protože základním heslem demokracie má být Voltairovo heslo ‚s vaším názorem nesouhlasím, ale dám život za to, abyste ho směl vyslovit nahlas.“

Vyblábolil jsem to velice nesouvisle a mumlavě, ale chytil jsem se. Vrátilo se mi kupodivu i trochu rozvahy, takže jsem měl dokonce možnost kontrolovat, co říkám. Cítil jsem přitom, že ještě chvíli potřebuji hovořit o ničem, abych se poněkud uklidnil a nevyvolal skandál. Koneckonců, ministr se loučí a já se přece nechci vměšovat. A nesmím se přitom dívat na Brise.

„Já se na věc dívám tak: pravděpodobně málokdo odmítne názor, že se na přelomu let šedesát sedm a osm naše společnost nacházela v krizi. Ekonomické, politické, morální. Já neznám v dějinách příklad, že by nějaká společnost byla z krize vyvedena prostředky bezbřehé demokracie. Vždycky to svedla jen pevná ruka, která byla tím úspěšnější, čím inteligentnější mozek ji vedl. Já netvrdím, že nejsme vedeni pevnou rukou. Ale pokud existuje, tak nás vede podle hesla jednoho spisovatele, který na otázky odkud, s kým a kam odpověděl z Asie zpět do Evropy. Nejsem básník a neumím dešifrovat metafory. Tuhle ale není těžké dešifrovat.“

Šeptmistři se na mě dívali s pobaveným, výsměšným zájmem a já cítil zimu a na zádech pot. Přeříkával jsem se a třásly se mi ruce. Mé vzteklé rozčilení začalo opět vzrůstat, a dokonce se ml znovu rozdrnčely zuby. V auditoriu se zvedal pobavený šum.

„Z Asie zpět do Evropy znamená zpátky před Únor a možná že ještě dál. A jestliže Únor byl revolucí, pak to znamená jít proti jejím výsledkům. Znamená to kontrarevoluci.“ V sále se ozvaly první, ojedinělé výbuchy smíchu. „To je záměr v podmínkách tohoto světa neuskutečnitelný. Socialistický svět, ta metaforická Asie, má dostatek sil a bude je muset použít! Uvědomte si to! Ti, co to čertovo kolo roztáčejí, ti to vědí! A dělají to určitě vědomě – alespoň někteří z nich! Vědí, kam to chtějí zavést! Je to pro ně příprava teritoria, nic víc!“

Mé rozčilení dostoupilo vrcholu a pobavený sál už silně hlučel. Byl tu rámus jak v pivnici na předměstí a všichni ze mě měli výtečnou srandu. Rozkřičel jsem se: „Zabíjejí nevinné lidi! Dělají z vás voly a ženou vás do tragédie! Všechny! A pak ujedou za svými zahraničními konty! A vy tu zůstanete a budete se zpovídat! Ne nějakým šaškům! Straně!!“

Několikrát mi přeskočil hlas a mé výkřiky zanikly v hurónském řevu a smíchu. Bylo to ovšem spíš trapné než veselé a většina přítomných svým smíchem zakrývala rozpaky. Byl jsem tak rozčilen, ponížen a tak jsem se styděl za tu scénu, že jsem ani nedokázal odejít rovnou domů. Sedl jsem si na poslední židli u vchodu, spíše jsem se na ni svalil a cítil jsem, jak mi divoce buší srdce. Dokonce jsem měl na okamžik v ústech sladký pocit, jaký se dostavuje po nadměrném přetaženi organismu při dlouhém běhu. A hučelo mi v uších.

Na řečniště vylezl jeden z šeptmistrů, jakýsi historik, a s úsměvnými gesty tišil rozesmátou náladu. „Soudružky a soudruzi,“ volal, „já vám skutečně přeji trochu té dobré zábavy, současná doba k ní nedává příliš mnoho příležitostí, ale – přesto bych velice nerad, aby nám skrze ni uniklo to šidélko v pytlíčku.“ Dav se mezitím uklidnil a naslouchal šarmantnímu projevu učesaného doktora s dychtivým zájmem. „Já neznám toho pána, co nám tu tak humorně parodoval opozici, ale nerad bych se nechal zastínit. A proto také začnu cizojazyčným citátem, který ovšem také hned přeložím – jako předřečník – aby bylo vidět, že na to mám a že cítím s méně vzdělanými posluchači.“ Naznačil úsměv a zpozornělé auditorium odměnilo jeho výkon srdečným smíchem a uznalým potleskem.

„Wir wissen von jedem, wie er sich benommen hat und wir haben Zeit. Což česky znamená, ‚víme o každém, jak se choval, a máme čas. Tento známý výrok jistého vysokého důstojníka Hitlerovy Státní bezpečnosti, neboli gestapa, adresovaný tehdy před okupací českým lidem, se mi při vystoupení předřečníka neodbytně připomínal – a vám jistě také. Auditur et altera pars skutečně znamená, ať hovoří druhá strana. Promluvila. Nepodceňujme ji! Ještě není vyhráno! A její vítězství by pro nás bylo nesmírně kruté, jako tenkrát! Uvědomme si to a chovejme se podle toho.“

Historik si sedl a o slovo se přihlásil Bris. Pohled na jeho ladné, chlapsky vyvážené a silou sršící pohyby mě poněkud uklidnil. Měl ve svém filmově krásném obličeji vážný výraz, neusmíval se.

„Já s předřečníkem nesouhlasím, zbytečně Zemanovo – tak se, tuším, jmenuje ten soudruh, co tu tak závažně zahovořil – zbytečně jeho vystoupení degradoval. To nebyl názor hlupáčka, který neví, co se děje kolem nás, oč jde, co říká a proč to říká.“

Konečně jsem byl schopen pohybu. Vstal jsem a opustil sál.

Nazítří, ve čtvrtek ráno, jsem vstával o hodinu dříve. Jednak jsem měl velmi těžkou noc a byl jsem rád, že už se nemusím ponechávat sám sobě, a jednak jsem chtěl proklouznout do svého kvelbu dříve, než se pohyb v ministerské budově dostane do normálního tempa. Měl jsem štěstí – jediný člověk, se kterým jsem se potkal, byl vrátný.

Bylo mi nevýslovně trapně. Retrospektivně jsem připouštěl jakousi omluvu pro své včerejší chování, ale na druhé straně se můj pocit trapnosti mísil s pocitem hořkosti nad sebou samým. Ztratil jsem nervy, a to se nemělo stát. Koneckonců, vychovával mě box a mezi provazy jeden jediný záchvat vzteku se rovná porážce. Člověk ztrácí sebekontrolu a v okamžiku se stává pouhou hříčkou v rukách soupere, pokud si on zachová klid. Vztek a jiné animální vzněty nemohou patřit k vlastnostem člověka na úrovni a včerejší skandál byl jen dalším důkazem oprávněnosti masochistické nostalgie nad vyprcháváním mé osobnosti a úbytkem formátu.

Navíc jsem měl strach z toho, co bude dál. Že se dostaví další nedobré situace, to bylo nabíledni a já si opravdu nevěděl sám se sebou rady. Zdá se, že už ani nejsem schopen si předem připravit nervy a vyloučit možnost jejich selhání. Kromě toho mě neustále pronásledoval Vácha. Vyčítal jsem si, že je v mém pocitu sympatie a lítosti k tomuto mužíkovi příliš mnoho subjektivního, apriorního a rozumově nezdůvodnitelného. Koneckonců, zpočátku ml něčím připomínal mámu a já prostě nebyl schopen položit si nutnou otázku, „co když je to všechno jinak?“. Jeho tragikomicky potřeštěné proměny až po ono závěrečné extempore s tajemnými narážkami svědčí o tom, že zcela vypadl z kondice. A co když to nakonec doopravdy nebylo nic jiného než zánět svědomí? Připouštěl přece, že u nich byl, a kolem smrti starého Krause měl také co do činění.

Byl jsem tak dokonale z formy, že jsem se ani neodvážil jít dolů odevzdat práci, a tak jsem seděl a přemýšlel, na které místo zdi mám sáhnout, abych je mohl s úlevou pohladit, až to dnešní utrpení budu mít za sebou. Čas se neuvěřitelně zlomyslně vlekl.

První přišel Rintín. On byl vlastně stále stejný chudák a výstupem, který následoval, se zcela odhalil. Komplex, jímž vůči mně trpěl téměř dvacet let, zůstal svěží, silný a mladý jako tenkrát.

Mé vystoupení na včerejší schůzi pro něho bylo zřejmě svátkem. Přišel triumfovat a mluvil se mnou s tak povýšeným odporem, že mě to uvádělo v pobavený úžas.

„Vždycky jsem říkal, že nepatříš do partaje, a nakonec se přece jenom ukázalo, že jsem měl pravdu.“

„Do té vaší opravdu nepatřím, já jsem se kdysi přihlásil ke komunistům!“ Opět se mi začala zvedat v krvi hladina adrenalinu, ale tentokrát jsem se ovládl. Hádat se bylo zbytečné, Rintín nebyl partner. Mé mlčení vyvolalo v Rintínovi dojem, že nejsem schopen odporu, a tak se stále rostoucí vervou na mě vyplival utajenou zlobu posledních dvaceti let. Jeho vývody zcela odpovídaly úrovni jeho logiky a inteligenčnímu kvocientu a byly tak zmatené, že se ani nedají reprodukovat. Vysvítalo z nich, že budu řešen a že lidi, jako jsem já, v podstatě fašistického založení, by měli táhnout tam, kam patří. Kam, to už jsem se nedověděl, protože do místnosti vstoupil Landa a Rintínovi se radostí zastavil dech.

„Tak vida!“ zazpíval, „revanšisti se scházejí! No jasně!“ Landa zůstal stát u dveří mírně překvapen a mlčel. „Tak vy jste ta strana, před kterou se budu zodpovídat!“

„Nebudeš mít z čeho, Rintíne,“ řekl jsem opět připovztekle a sykavě jsem dodal: „Jenom vrátíš ty peníze, kterými ti partaj zaplatila vzdělání!“ Chtěl něco říci, ale mé nervy nebyly opravdu v pořádku. „Vypadni krucifix!!“ zařval jsem vztekle a otočil jsem se k němu zády. Když jsem se po chvíli obrátil čelem do místnosti, byl Rintín pryč a Landa seděl za stolem.

„Poslyš, příteli,“ řekl a veselýma očima se na mě zadíval, „ty ztrácíš nervy.“

„Tos mi přišel oznámit, anebo se mě ptáš?“ zamručel jsem rozmrzele a posadil se proti němu.

„Nikoliv, to pouze nerad konstatuji. Kdybys byl včera mluvil klidně, tak to bylo obrovský,“ řekl.

„Kdyby měla babička fajfku, tak by to byl dědeček,“ zavrčel jsem zhnuseně.

„Co tě tak rozdělalo,“ chtěl vědět.

Pokrčil jsem rameny. „Nevím.“

„Víš. A já taky.“ Díval se na mě s přimhouřenýma očima a přestal se usmívat. Byl to takový hubený playboy, padesátiletý sušinka s oškubanou hlavou a rozhodně nebyl oblečen jako strejc. A nebyl hloupý.

„Tak se na nic neptej, když víš.“ Náš dialog byl dost pitoreskní a přestal se mi líbit.

„Škoda žes odešel, když začal mluvit Bris. Bylo to zajímavé a mělo to úroveň.“ Já toho ovšem nelitoval – i když věřím, že Bris mluvil chytřeji než ten historický šašek.

„Posadil to asi takhle,“ řekl Landa, „tenhle Zeman, nebo jak se jmenuje, to Je správně kalkulující malý český maloměšťák. Ví, že je sitauce zlá a že se může ledacos přihodit Proto se sichruje. Ví, že my – socialisté s lidskou tváří – mu za jeho názor neuděláme nic. A kdyby se to náhodou obrátilo, má alibi. Vystoupil jsem veřejně, otevřeně jsem odsoudil kontrarevoluci. A bude povýšen, přinejmenším si zachová status quo. Stačí, aby tak Jako on zauvažovali všichni zbabělci a bezcharakterní, a jsme s celou svou nadějí v troubě. Ergo kladívko: kdo se chce připojit k Zemanovi? Nebo, kdo je charakter a hrdě se hlásí k československé revoluci proti dogmatické smrti? – Chytré, že?“

„K čemu ses přihlásil ty?“

„Mlčel jsem.“

Opět jsem vybuchl. „To bylo nejchytřejší, co?! Nikdo tě nemůže nařknout z ničeho, prostě na tebe nepřišla řada! A kdyby přišla, tak bys promluvil – podle okolností, co?!“ Byla to hovadina, to, co jsem říkal, ale nemohl jsem si pomoci. „Přišel jsi mi vyprávět, co říkal Bris, protože s ním v hloubi duše souhlasíš, co?! Ty – jediný spravedlivý! Konspiruješ?! Jsi zatížen komplexy dřívějšího povolání, že?“

„Jsem,“ vyštěkl náhle Landa. „A proto jsem tady! Žvanils, hochu! A to se nevyplácí!“

Nepochopil jsem ho. „To je moje věc,“ usekl jsem odmítavě, ale jaksi jsem cítil, že jde o něco jiného.

„Vzal tě ten Vácha, viď? Pochopils, žes jim ho nahodil do provazu. Alespoň jsem ti tak rozuměl. Říkals přece, že vraždí nevinné lidi?“

Zaraženě jsem pozoroval Landovu přísnou tvář. „Co to plácáš?“

„Komus to vyžvanil, mluv!“

„Co?“ Můj výraz ho přesvědčil, že skutečně nemohu zabrat. Rychle změnil tón.

„Poslyš, Mirku – byl u tebe Vácha? Byl. Dals mu přece typa, aby se zastavil i u mě. Řekl ti, že má v ruce trumfy nedozírné ceny? Řekl! Když mi naznačoval, že něco ví, tak jsem se ho nejdříve zeptal, komu to už řekl. Nakonec se přiznal, že tobě.“

Zaraženě jsem pozoroval Landovu napjatou tvář a pak jsem se začal nejapně usmívat. „To ano, jenže –“

„Řekls to někomu? Dole v sekretariátě? Nebo té Brisově holce?“

Zrozpačitěl jsem. „To je přece nesmysl. Copak jsi neviděl, v jakém je Vácha stavu? Důkaz?! Co mohl mít za důkaz? Že nebyl zrovna ve špitále, když tam zemřel Krausovi táta? Nebo že ty anonymy píše domovnice, které nakopl psa? Nedělej z toho krvák, proboha!“

Landa mluvil netrpělivě. „Já nevím, co měl za důkazy, ale chci vědět, zda jsi o tom s někým nemluvil. Třeba v legraci.“

Jeho napjatý tón a opravdově soustředěný výraz v obličeji mě zviklal. Mlčel jsem chvíli. „Ne, nemluvil,“ řekl jsem pak.

Landa náhle vstal. „Poslyš, Mirku,“ řekl ode dveří, „vzpomínej ještě chvíli. A když na něco přijdeš, řekni mi to.“ Na okamžik se jakoby váhavě odmlčel a potom rychle dořekl: „Stibral, to není Státní bezpečnost. Já tam několik hochů znám a ti jsou vesměs v pořádku.“ Podíval se mi upřeně do očí. „Stibral je výjimka, rozumíš?“ Pak odešel.

Landovo podezření bylo to poslední, co můj psychický stav tak ještě potřeboval. Do večera jsem nebyl schopen ani pořádně sedět a pak jsem se pohádal s bytnou nad večeří, která mě rozzuřila faktem své holé existence. Poté jsem si dlouze prohlížel fotografii Váchy na oprátce a nakonec jsem s hrůzou pochopil, že Landovo podezření, bohužel, nevyvrací. Byl to záběr z dálky a dala se z něho dosti snadno vyčíst konfigurace místa Váchovy smrti. Mrtvola visela nad úzkou a poměrně hlubokou strží, kolem níž vedla po vrstevnici uzounká cesta pro pěší. Čelo strže bylo podchyceno opěrnou zdí z kamenných kvádrů, po jejíž koruně přecházela pěšinka na druhou stranu. Tam, kde se cesta lomila v pravém úhlu, tedy v místech vetknutí opěrné zídky do svahu, stál mohutný listnáč, kolem něhož musel Vácha projít. Pro chladnokrevného vraha by nemohlo být nic snadnějšího, než přivázat na spodní větev stromu, která trčela nad prostor strže, provaz s oprátkou, postavit se za kmen, kolemjdoucímu Váchovi hodit oprátku na krk a strčit ho do zad. Toto zjištění mě, tak říkajíc, dorazilo.

Podnikl jsem směšný pokus utéci tomu všemu do postele a spát, a skutečně jsem se vydržel několik hodin umíněně převalovat z boku na bok. Nakonec to dopadlo jako tehdy, v dobách mého dětství v onom hloubětínském sklepním bytě, když mě nechali rodiče doma samotného, odešli na jakousi večerní schůzi a uprostřed noci se vedle ve sklepě ozval šramot a rána. Klepal jsem se tak dlouho hrůzou, až jsem celou vahou svých šesti let dospěl k nevyvratitelnému závěru, že se rodičů nikdy nedočkám, když se pokusím jenom ležet a potit se v temnu pod peřinou. Pochopil jsem, že se prostě musím jít přesvědčit, a tak klepaje se hrůzou, vylezl jsem z postele ven a s baterkou v ruce šel prohlédnout sklep. Když jsem zjistil, že to byla kočka, která shodila s bedny kbelík na uhlí, ulevilo se mi a šel jsem spokojeně usnout. Oné noci, poznamenané Landovým podezřením, jsem rovněž pochopil, že se musím jít přesvědčit, a nezbylo mi tedy nic jiného než vstát a vypravit se do garáže.

Vyrazil jsem po třetí hodině ráno. Silnice byly prázdné, takže jsem už v pět hodin míjel Rábí a za pár minut nato jsem zastavil v Sušici na náměstí. Pocit, že jsem se k něčemu rozhodl, mi poněkud vrátil formu, takže jsem byl schopen s rozvahou posoudit situaci a zauvažovat, co dál. Pak jsem zahlédl před místním Oúnzem vyjíždějící sanitku, vystoupil jsem z vozu a nahlédl šoférovi do kabiny.

„Jak se nejlépe dostanu do Rmáně,“ zeptal jsem se. Vysvětlil mi to velice přesně a já vyrazil. Byla to necelá půlhodina jízdy po kouzelných lesních cestách za Kašperskými Horami, a když jsem konečně zastavil na rmáňském náměstí, ve městečku se právě začínal probouzet život. Odkudsi někam jel frkající traktor, přes náměstí pospíchali dva rezespalí chlapíci a několik málo metrů za mým vozem lelkoval sotva desetiletý blonďák. Uvědomil jsem si, že se tu objevil jaksi znenadání, neboť jsem ho při prvním rozhlédnutí ještě nezaznamenal. Pokynul jsem mu prstem.

„Co tak brzo?“ řekl jsem. „Máš špatné spaní?“

„Nemám,“ odtušil lapidárně a se zájmem si prohlížel moji volhu.

Zeptal jsem se ho, zda mu něco říká jméno Kraus a neví-li náhodou, kde je tu v okolí závodní rekreační chata, o níž se paní Krausová se synem starali. Bez váhání prohlásil, že nic podobného neví, a rovněž mě ujistil, že nezná nikoho, kdo by mi mohl být v té věci nápomocen.

„Tak mi aspoň řekni, kde je tu pošta,“ povzdechl jsem rezignovaně a hned jsem se zastyděl, neboť jsem před poštou zaparkoval. Byl to obyčejný, jednopatrový domek s nenápadnou, takřka nepostřehnutelnou tabulkou a úřední hodiny dosud nezačaly. Když jsem domek začal poněkud bezradně obcházet, otevřely se dveře a vyšla z nich asi pětatřicetiletá žena se síťovou taškou v ruce. Byla to výhodná náhoda – na mou otázku odpověděla velmi ochotně a ve stručné, ale obsažné informaci jsem nalezl vše, co jsem potřeboval.

Bylo to pár kilometrů od Rmáně, lesní, prudce stoupající cestou a nazývalo se to Paseky. Za necelých patnáct minut jsem tedy zastavil před jednopatrovým srubem s dosti členitým a rozsáhlým půdorysem, v němž Bris strávil podstatnou část svého života. Nestačil jsem si ani pořádně prohlédnout stavení zvenčí, když na terasu před srubem vyšel mohutný muž s rezavým plnovousem a zeptal se mě, koho hledám. Ujistil jsem se nejdříve, že jsem na správné adrese, a když jsem dostal uspokojivou odpověď, požádal jsem o krátký rozhovor. Chlapík mě s jistými rozpaky pozval dál.

Když jsem se usadil v pohodlné přízemní místnosti, která tu očividně zastávala funkci obývacího pokoje, zrozpačitěl jsem také. Uvědomil jsem si, že se jdu ptát na věci, jež samy o sobě, bez patřičného úvodu a širších souvislostí, mohou vypadat všelijak. Pokusil jsem se celou věc poněkud zjednodušit, abych nevyvolal zbytečné otazníky.

„Říká vám něco jméno doktor Vácha?“ Muž po krátké zámlce váhavě zakroutil hlavou. „Někdy uprostřed minulého týdne se jeden můj známý, je to lékař a jmenuje se Vácha, rozejel sem na Paseky – chtěl se tu setkat s jakousi paní Krausovou. To byla, tuším, žena, která tu pracovala před vámi, že?“ Přikývl. „Zkrátka a dobře, dosud se nevrátil a já se obávám, že se mu něco přihodilo. Potřeboval bych vědět, s kým tady mluvil naposledy. Dojel určitě až sem, volal mi, že se tu dověděl o smrti paní Krausové. Jenomže nevím, odkud volal, bohužel.“ Vtom jsem si uvědomil, že jsem se vlastně dosud ani nepředstavil. Omluvně jsem se zašklebil a vytáhl občanskou legitimaci. „Nejsem ani vyšetřovatel, ani nějak zvlášť podezřelý živel, přesvědčte se.“

S úsměvem se představil. Jmenoval se Marek a hned byl o poznání sdílnější. Dokonce zavolal manželku a oba mě svorně znovu ujistili, že tu nikdo podobný Váchovi nebyl. Dokonce se pokoušeli vniknout do záhady a vymýšlet možnosti, které bych měl vzít při svém pátrání v potaz.

„Tady na Pasekách určitě nikdo nebyl, pane inženýre.

I kdyby nás nezastihl tady doma a šel k některé sousední chalupě, beztak bychom se to dověděli.“ Odepřeli mi zkrátka připustit možnost, že by se tu po okolí toulal nějaký cizinec. „Ani za hosty sem nikdo nepřijel,“ podtrhovala paní Marková, „a tuto neděli se neměnil turnus. Máme tu už druhý týden stejné lidi.“

O paní Krausové toho také moc nevěděli. Před třemi lety odešla do důchodu a odstěhovala se i se synem. Za pár měsíců, snad to ani nebyl čtvrtrok, se tu objevila znovu. Zemřela zhruba před dvěma lety a do své smrti bydlela v takové malé chalupě „támhle za lesem“.

Za pár minut jsem se ocitl „támhle za lesem“, v oné chalupě, v níž paní Krausová bydlela až do své smrti. Obývali ji dva velmi staří manželé a nestěžovali si. Byli starousedlíky a rozhodli se tu zemřít. Záviděl jsem jim jejich vyrovnaný klid a usmířenou moudrost, která jim přímo vyzařovala z očí. Nejdříve mě i oni ujistili, že tu minulý týden nebyl nikdo, kdo by se sháněl po paní Krausové, a pak mi ukázali její pokojík. Ze stařenčina vyprávění jsem nabyl dojem, že tu Brisova matka strávila několik příjemných posledních měsíců svého života.

Usedl jsem s oběma starými lidmi před chalupu a s díky přijal namazaný chléb a hrnek mléka. Byli viditelně šťastni, že mají návštěvu, a jejich nálada spolu s idylickým kouzlem okolní přírody mi na chvíli vrátily do duše ticho a mír. Naslouchal jsem s rozkoší klidnému stařenčinu hlasu, když mi vyprávěla příběh Krausovy rodiny, a přitom jsem dokonale zapomněl na roli detektiva, kterou jsem si tak nešetrně přidělil. Když jsem se ovšem k polednímu vracel zpátky do Rmáně, musel jsem s povzdechem konstatovat, že jsem se vlastně nedozvěděl nic, co bych už neznal nebo čím bych byl překvapen.

Paní Krausová se synem tu žili a pracovali, nepěstovali žádné rozmíšky se sousedy a nijak zvlášť se jim nevedlo. Jejich situace se zlepšila až v době, kdy sem začali jezdit návštěvníci. Sem tam u nich nějaký ten turista přespal a „Krausům“ občas přibylo pár korunek navíc. Pak se ujali rekreační chaty na Pasekách a byli z nejhoršího venku. Prožili pár spokojených let a zdálo se, že jsou oba usmířeni s osudem. Mladý pán byl velice hodný, o maminku se vzorně staral a všichni sousedé si ho velice vážili. Ale to víte, mládí. Nakonec zatoužil po světě a začal maminku přemlouvat, aby Paseky opustili a odstěhovali se do města. Nemohli se shodnout, stará paní z toho až postonávala a mladý pán se dokonce tu a tam i napil. Pak musela stará paní do lázní, a když se vrátila domů, padlo rozhodnutí. Odstěhovali se a nějaký čas pak žili v Praze. Stará paní to ale dlouho nevydržela. Přijela ke starouškům na letní byt a už se do Prahy nevrátila. Byla celkem spokojená, syn se ve městě uchytil a dařilo se mu velmi dobře. Stará paní si dokonce vyčítala, že mu vlastně bránila ve štěstí, když nechtěla opustit Paseky – a nakonec byla ráda, že to všecko tak dobře dopadlo. Oba starouškové ji měli rádi, byla moc hodná a skromná, dobře platila a nikdy se do ničeho nemíchala. Mladý pán je několikrát navštívil, přivezl spoustu věcí a dokonce jim koupil i televizi. Dali ji dolů do světnice, večer se vždycky společně dívali a moc se jim líbilo, když ukazovali mladého pána. Psával do novin už tehdá, když ještě s maminkou hospodařil na Pasekách a potom v Praze se proslavil. Stará paní na něho byla moc pyšná a říkala, že teď už může spokojeně umřít a že by chtěla být pochovaná pod tím velkým dubem na Pasekách, kam chodívala skoro denně na procházku. Když stará paní umřela, tak to říkali mladému pánovi, ale ten si vzal maminku k sobě do města. Na pohřeb odvezl mladý pán oba staroušky do Prahy a zase zpátky autem, na rozloučenou jim dal všecko, co patřilo staré paní, i televizi a ještě pět tisíc za to, že byli na maminku tak hodní. Je to zlatej člověk, pánbu mu požehnej.

Sjížděl jsem pomalu po rmáňské ulici, stále ještě zasažen kouzlem pasecké selanky, a moje podvědomí si přitom pohrávalo s otázkou, jaké že asi já budu mít stáří – dočkám-li se jakého vůbec. Trčím tu na světě jak sádrový trpaslík v zahrádce, vyšlý z módy a stejně nevkusný jako on. Pak se mi z mlhoviny vzpomínek vynořily polozapomenuté verše, hrubě amatérské a přísně tajné, ale koneckonců upřímné. Bylo mi tehdy patnáct let, tři hodiny denně mě vyčerpával rohovnický trénink a mé pubertálně lyrické vzněty byly přiměřeně sporadické. Chvíli jsem si nemohl vzpomenout, jak se celý ten lyrickoepický útvar jmenoval, ale nakonec se mi vybavil jak název, tak i několik vstupních veršů. Zkoušel jsem si je přeříkávat nahlas a působilo to na mě velice komicky.

„Kopeček zrazených snů.

Je u nás doma na předměstí

kopeček nízký mezi domy

porostlý několika stromy

za horkých letních dnů

když učili jsme bít se pěstí

po něm jsme běhali až za vzdálené lomy

říkali jsme mu kopeček zrazených snů.

V neděli vždycky odpoledne

malátné stádo upocených fotrů

přivleklo sem své ženy nepohledné

znali jsme každého my věděli kam sedne

ten který zval své kluky stádem lotrů

i ten co chodil přesně o půl jedné.“

Kostrbaté verše stejného ladění pak rozkreslovaly morbidní obraz nedělní selanky obtloustlých tatíků, rozvalených na dekách a vysvlečených z ponožek, kteří s obličeji pod novinami chrápou svůj český sen, zatímco jejich otylé a stárnoucí polovičky pletou nové ponožky. Do tohoto obrazu smrti jsem coby kontrast zamontoval tuším „světlemodré mládí“ se svými odvážnými sny, piloty na modré obloze, kteří v té chvíli právě šturmují nebe, a poté nastala závěrečná pasáž, která mi opět uvízla v paměti.

„Srdce mé vzdej se mi

však ty mě vyslyšíš

chci aby cokoliv zbylo zde na zemi

jako můj prostý kříž

třeba jen jediný úsměv na tváři člověka

třeba jen jedinou rýhou ať změní se tvář země odvěká

třeba jen jedna jediná kapka krve ať zbyde zde na světě

jako můj prostý kříž

nikdy ne proboha

a ty mě vyslyšíš

nikdy ne skvrna mastná a ubohá.“

Takže stačí pouhých dvaadvacet let, aby se odhodlanec, chápající život jako jedinou a neopakovatelnou šanci a s hrůzou odmítající možnost zbytečně zahodit jedinou jeho chvíli, proměnil v rezignovaného strejce, jenž ve své stárnoucí volze sjíždí z Pasek do Rmáně a vlastně závidí dvěma starouškům jejich společnou lásku, klid a usebrání v klínu šumavských hor – a že už to mají za sebou. A neví vlastně vůbec nic o tom, kdy se tu toulal ten zatracený Vácha, který na Pasekách zřejmě vůbec nebyl.

Nenapadlo mě vůbec nic, čeho bych se mohl chytit, a musel jsem si tedy přiznat, že jsem opravdu mizerný pátrač. Nakonec jsem opět zastavil před poštou. Blonďatý klouček stále ještě vartoval na místě, kde jsem ho zastihl poprvé, a tak jsem se na něho usmál a vešel na poštu. Zanedlouho jsem opět vypadl, stejně málo poučen jako ráno – na poště se na paní Krausovou neptal už nejméně dva roky vůbec nikdo. Začínal jsem být velice rozmrzelý, a pokud si vzpomínám, více mě trápila má nedovtipnost než dosavadní neúspěch mého snažení. Napadlo mě, že tu Vácha vůbec nebyl a že se to všechno dověděl v Praze. Vzápětí jsem si ale vynadal, neboť z jeho slov bylo přece naprosto jasné, že tu nejen byl, ale že tu byl dokonce dvakrát.

Vešel jsem nazdařbůh do místní prodejny a potom do restaurace, ale dopadl jsem všude stejně – po Váchovi ani potuchy. Pak jsem zůstal rozpačitě stát uprostřed a bezmocně se rozhlížel. Vesnici znám přece z literatury – fara, učitel, strážmistr, doktor –. Uznale jsem si poklepal na rameno, byl v tom ovšem i kousek výčitky. Samozřejmě že mě to mělo napadnout hned na počátku, lékař pochopitelně vyhledal lékaře. Mladý blonďáček mi s přehlíživým odstupem ukázal, kde je místní ordinace, a když jsem tam dojel, pan doktor právě nasedal do moskviče. S uspokojením jsem pocítil zlepšení nálady, což bylo důležité – můj obličej v té chvíli snad vypadal přece jenom o něco přijatelněji. Uctivě jsem pozdravil a ukázal jsem prstem papírový znak na čelním skle doktorova moskviče.

„Jste lékař, že?“

Zvedl tázavě oči. „Prosím.“ Byl to na první pohled sympatický člověk, osmahlý, silný, asi pětatřicetiletý, stopětasedmdesát na osmdesát kilo živé váhy. Měl krásné zuby, takže mě bodl osten závisti.

„Já se jmenuji Zeman,“ řekl jsem poutavě a přijal nabízenou pravici.

„Kubát,“ řekl.

Vysvětlil jsem mu, proč ho obtěžuji. Poslouchal pozorně a na jeho tváři se nepohnul ani sval.

„Je mi velice líto, ale nikdo takový u mě nebyl.“ Odmlčel se. Chvíli jsme stáli proti sobě mlčky a nedělo se nic. Doktor mi potom podal ruku. „Tak na shledanou,“ řekl, nasedl do vozu a odjel.

Po chvíli váhání jsem udělal totéž. Byl jsem dokonale bezradný, ale myšlenku ptát se na stanici Veřejné bezpečnosti jsem zapudil ihned v zárodku. Jednak má povídka o zmizelém Váchovi byla před orgány Bezpečnosti v podstatě nereprodukovatelná a jednak bylo krajně nepravděpodobné, že by Vácha využil jejich služeb.

Zabrán do ponurého přemítání jsem se ocitl ve Kvildách a zanedlouho jsem přes Filipovu Huť sjížděl na Modravu. Přistihl jsem se, jak okouním kolem a pošilhávám po Klostermannově chatě, a ihned jsem si to náležitě vyčetl. Dokonce jsem si přitom nebyl jist, zda jakési spodní proudy mého myšlení stále ještě neomývají i vzpomínku na dva staroušky z chalupy na Pasekách, a musel jsem si položit otázku, zda mě vlastně nevábí nějaký tichý sen místo oné smutné závisti, kterou jsem si tak benevolentně vyčítal. Nezbylo mi, než být na chvíli cynický a uložit si prověrku pravé podstaty své sentimentální nostalgie. Po chvíli jsem si musel přiznat, že jsem skutečně zkoušel sám na sobě sladký smutek představy spokojeného stáří po boku stařenky, v jejíchž rysech jsem nalezl identifikovatelné stopy Vladěniny krásy, a poté jsem se několik minut intenzívně styděl.

Mezitím už jsem kroutil volantem v serpentinách pod Smím a za malou chvíli jsem přistál na Čeňkově pile. Vylezl jsem pro všechny případy z vozu, protože jsem racionalisticky usoudil, že zatím nejsem schopen srovnat své myšlenky do snesitelné formace, a chvíli jsem přihlížel, jak starší, zavalitý kmotr stojí nad soutokem Vydry s Křemelnou a snaží se ulovit pstruha. Pokud vím, určitě jich tam bývá dost, ale onoho dne se jaksi neměli k sebevraždám – navzdory tomu, že pan rybář chytal na živou návnadu.

Myšlenky se mi opět vracely k fiasku mého šumavského výletu a chvíli jsem koketoval s nápadem, že bych měl rezignovat a vrátit se zpátky do Prahy. Zapudil jsem jej však. Jednak nepřicházelo v úvahu, že by mě v Praze někdo postrádal, a jednak tu bylo opravdu kouzelně. Kromě toho se opět začal neodbytně hlásit o slovo doktor Vácha. Ať jsem to probíral z kterékoliv strany, určitě tady musel někde bloudit. A jelikož nemohl znát Krausovu paseckou adresu, musel se někoho ptát. A jelikož od někoho cosi dostal, musel se někomu svěřovat se svými starostmi a je dokonce velmi pravděpodobné, že se s tím tajemným někým setkal dvakrát.

Chtělo to pouze ten správný nápad a zaměřit, kdo by to mohl být. A musím si pomoci sám, neboť z živých mi nikdo neporadí a Vácha je mrtev. Když jsem dospěl až sem, proud mých těžkopádných úvah se zadrhl definitivně. Jsem otřesný osel! Trmácím se dvě stě kilometrů, abych si uchlácholil své podrážděné svědomí, otřesené nařčením ze spoluúčasti na vraždě, a chovám se jako pošťák hledající adresáta dopisu se zkomolenou adresou. Já přece musím připustit, že Landa měl pravdu! Tím, že jsem tady, to vlastně připouštím. A jestliže kolem Váchovy smrti opravdu nebylo něco v pořádku, pak musím připustit i možnost, že si někdo uložil na Váchovy šumavské návštěvy co nejrychleji zapomenout. Ano, co když jsem už mluvil s někým, kdo s Váchou hovořil a prostě to popřel, protože se v novinách dočetl o jeho podivné smrti? Co když to byl právě ten sympatický lékař ze Rmáně? Ten asi bude číst noviny.

Kmotr s prutem právě vytáhl pstruha, sotva osmnácticentimetrového, a spustil slavnostní ryk vítězného opího samce, div se nebušil do prsou. Jeho rodina, kempující pod nedaleko postaveným stanem, se k němu se zbožným vzrušením seběhla a vzdávala mu hold. Patřil k ní i malý světlovlasý klučina, který mi připomněl mého ranního informátora ze Rmáně. Jestlipak tam stojí dosud? Patrně ano, zdá se, že je to jeho trvalý post. Bezděky jsem se usmál a hned vzápětí mi úsměv ztuhl na rtech. Pak jsem se vymrštil a spěchal zpátky k vozu. Nejsem osel, jsem docela obyčejný vůl – od této chvíle to považuji za prokázaný fakt.

Vletěl jsem na silnici jako drak a málem jsem porazil véesku s vlekem, plně naloženým dřevěnými kmeny. Jel jsem obrácený okruh, směrem k Rejštejnu a přes Kašperské Hory a celou cestu jsem se netrpělivě vrtěl a spílal si hovad. Ulevilo se mi teprve až na rmáňském náměstí, když jsem svého blonďáčka uviděl zhruba na stejném místě, na němž jsem ho naposledy opustil. Zastavil jsem u něho a vylezl z vozu.

„Tak co, jak se jmenuješ,“ řekl jsem kamarádsky – alespoň jsem se domníval, že to tak mohlo vyznít – a klouček se na mě zadíval klidnýma očima, modrýma jako nebe nad Modravou.

„Hádejte, smíte třikrát.“

To vykání v kombinaci s nedětskou drzostí mi připadalo zvláštní a zbavovalo mě obvyklého ostychu, který mi ztěžuje konverzaci s dětmi. Neumím se bavit s dětmi a velice si to vyčítám, neboť mám tísnivé podezření, že je to typická vlastnost nedobrých lidí. Klučíkova sebevědomá drzost mi dodala odvahy, budu tedy hádat třikrát. Zadíval jsem se mu pátravě do očí.

„Jarda,“ řekl jsem nazdařbůh. Škublo to s ním a překvapeně vykulil oči, bylo to přece jenom ještě dítě.

„Tak vidíš, Jardo, stačilo Jednou. Poslyš –“ řekl jsem a právě odeznělá knižní vazba mi ihned připomněla Landu. Jeho podezření mohlo za okamžik nabýt velice reálných podob. „Žes tady minulý týden viděl cizí auto s pražským číslem?“

Pátravě se na mě zadíval. „Viděl,“ řekl s odmlkou a mně se rozbušilo srdce. „Fiat šestistovka,“ dodal. „Bledě modrá.“ Uvědomil jsem si, že teď přichází to hlavní, a mé napětí by ztrhalo všechny tenzometry.

„Kdo v ní přijel?“

„Takovej plešatej, šedivej starej pán. Měl tlustý brejle a byl to doktor.“

„Jak to víš?“ ujelo mi bezděky se rtů, ale Jarda byl suverén.

„Měl na skle znak.“

„No jasně,“ řekl jsem sklesle, „tvoji inteligenci bych chtěl mít, hochu. A začít znova.“ Teď už to bylo jasné, Jarda ví všechno, není nutné se ukvapovat. „Mluvil s tebou?“ Mlčky přikývl. „Hele, Jardo, tak už to vyklop celé. Co chtěl, kam jel, s kým mluvil. Dobře zaplatím.“

„Ptal se, kde tu bydlí doktor, a já ho tam zaved.“ Měl velký, tázavý pohled a chvíli mlčel. Pak náhle řekl: „On tu byl ale dvakrát.“

„Já vím,“ řekl jsem smutně, „a pokaždé u doktora, viď?“ Přikývl.

Zaplavil mě slavnostně vážný a odpovědný pocit, jako kdysi dávno před mnoha lety, když jsem poprvé nastupoval v barvách své klubové osmy do ringu. Jde do tuhého, jak obstojím?

„Chceš se svézt?“ zeptal jsem se Jardy podbízivě. Na svůj postřeh a suverénní inteligenci otálel jen klukovsky málo. Ve vteřině seděl vedle mě. Rozjeli jsme se.

„Ty znáš všecky vozy, viď?“

„Znám,“ řekl samozřejmě. „Já budu mít taky auto. Už umím řídit.“

Usmál jsem se. „Fanda, co?“ Vystoupil jsem a zazvonil u lékařova domku. Otevřelo se okno a mladá, hezká paní se vyklonila ven. Ne, pan doktor není doma, odjel do nemocnice na Hory, vrátí se až po páté.

„Tak co, Jardo, že bychom si udělali malý výlet?“ Jarda nebyl proti, a tak jsme už za pár minut projížděli Kašperskými Horami. Seděl mi na klíně a řídil, já obsluhoval nohama pedály. Byl jsem v tu chvíli velice šťasten, protože kluk byl šikovný jako čert a krásný jako anděl a já měl příjemný pocit dotyku jeho dětského tělíčka na kolenech a viděl jsem doširoka otevřené modré nebe v Jeho očích, rozšířených prožitkem vrcholu dětské rozkoše. Neubránil jsem se a dal jsem mu do jeho slámově žlutých vlasů stydlivou pusu. Neregistroval nic. Propadl celou duší velikosti a závratnému štěstí chvíle, kdy ve svých pěstičkách svíral opravdový volant a kdy se snad cítil jako velitel kosmického letounu na mezihvězdné dráze. Jeho šťastné vzrušení se přenášelo na mě a já si připomínal zašlé kouzlo dávných chvil, kdy i já měl slámově žluté vlasy, modré oči a devět let a kdy i mé sny byly veliké a smělé jako jeho teď.

Příroda kolem nás tiše přihlížela našemu človíčkovskému štěstí a neříkala nic špatného, bylo vidět, že nám je z plné duše přeje. Když jsme míjeli Červený most a vlevo od nás blikala mléčná dráha Otavy, přihlásil se mi náhle dávno zapomenutý a nádherně smutný pocit rozloučení s prázdninami, řekou a kamarády, který mě nutil vysíleně polykat pláč na konci léta, kdy mě maminka rok co rok vodívala po pravém břehu Jizery k čejetickému nádraží, aby mě odvezla do mokrého a studeného sklepního bytu v Hloubětíně, kde začínalo září a škola.

V Sušici jsme zaparkovali na náměstí, Jarda snědl u Fialků pstruha jako ruku, udělal dvě kofoly, v cukrárně čtyři rakvičky se šlehačkou a obrovský zmrzlinový pohár a pak jsme šli do obchodu a nakupovali, Jarda zmámeně ukazoval sem a tam a pak jsme všechny krabice naložili do auta, byly v nich texasky, košile, kopačky – žádné jiné boty nechtěl – a spousta všelijakých hraček a zase jsme se vraceli do hor a Jarda nejenže řídil volant, ale už i zařazoval rychlosti – vyšlápl jsem jenom spojku a řekl teď.

Bylo půl šesté, když jsme zastavili před Jardovic domovem a vysvětlovali jeho mamince, že jsme byli nakupovat a že se jedná o chlapské kamarádství a že Jarda je fantastický kluk a já že teď musím k panu doktorovi Kubátovi.

Doktor Kubát otevřel po mém zazvoněni vlastnoručně a rozhodně ho nikterak nenadchlo, že vidí právě mne. Překvapen ale nebyl, mladá paní mu patrně řekla, že jsem se po něm ptal.

„Opravdu bych s vámi rád mluvil, pane doktore. Věřte mi, že je to nutné.“ Pozval mě bezeslova dál, a když jsme usedli v jeho pokoji, řekl studeně „prosím“. Chvíli jsem přemýšlel, jak začít. Pak jsem se náhle rozhodl. „Kolik mi můžete věnovat času?“ Pokrčil rameny.

„Nevím, co vlastně chcete.“

„Dáte-li mi půlhodinovou šanci, dovíte se to bezezbytku,“ řekl jsem a vytáhl legitimaci. „Pro jistotu. Abyste mě neměl za někoho, kým nejsem.“

Sotva o ni zavadil očima a opět řekl „prosím“.

Vyprávěl jsem mu svůj i Váchův příběh. Snažil jsem se nic nezatajit a skončil jsem tím, jak Vácha opouštěl mou kancelář s vítězným halali. „Vy pravděpodobně víte,“ dodal jsem, „co se s ním stalo. Proto jste mi dopoledne řekl, že u vás nikdo nebyl. Chápu to. A ponechávám zcela na vás, co uděláte, já se snažil být upřímný. Snad jste to poznal a oceníte to.“

Samozřejmě že pochopil, proč jsem přijel do Rmáně. Po krátké odmlce ke mně zvedl pátravě oči. „Vy jeho smrt spojujete s důkazy, o nichž hovořil?“

Ošil jsem se. „Já sice nejsem romantik, pane doktore, ale – víte – dovolíte-li, abych hovořil obrazně – když vidíte, jak se někde srocují ostří hoši s rozpláclými nosy a karfiolovitýma ušima, to už tak nějak vytušíte, že se nejedná o sraz družiček na Boží tělo. Zdá se mi, že a priori nesmím vylučovat nic.“ Chvíli přecházel pokojem a kolem okna do zahrady a nesmírně se sem hodil. V rozhalené sportovní košili připomínal hlídku horské služby.

„Když jsem se dočetl o Váchově konci, napadlo mě totéž,“ řekl. „Že totiž a priori nesmím vylučovat nic.“ Díval se na mě stále ještě s pochybnostmi.

„Já vás chápu, pane doktore,“ řekl jsem s povzdechem. „Nemůžete vyloučit ani to, že já přišel zjistit míru ohrožení Váchovými trumfy. Rozumím vám.“ Vzhlédl jsem a zadíval jsem se mu upřeně do očí. „Stejně jako já nesmím vyloučit, že jste to byl vy, kdo varoval ohroženého. A kdo mu tak umožnil pohotový, preventivní zákrok.“ Chvíli jsme oba mlčeli. „Nejspíš to bude nesmysl a podrážděná fantazie. Nevím, jaký udělal Vácha dojem na vás, ale já ho viděl v tolika proměnách, že vážně pochybuji o jeho duševní kondici.“

Lékař nepohnul ani víčkem a nezvučné řekl: „Mně tak nepřipadal.“

„Děsíte mě,“ řekl Jsem otevřeně. „Abych byl upřímný, když mi tehdy vyprávěl o důkazech, nenapadlo mě nic víc, než že nějak objevil autora anonymů. Nebo to, že nebyl v Ruzyni, když tam umíral Krausův otec. Nebo že některou slavnou postavu obrody demaskoval jako případ se zajímavou minulostí. Teď vidím, že si něco odvezl od vás. A že vy o tom nechcete mluvit. A mezi tím, co jsem tu prve vyjmenoval, nevidím nic závažného, aby chlap vašeho formátu měl důvod k opatrnosti.“

„Má opatrnost je motivována jinak,“ řekl doktor. „Já totiž nevím, co si odtud Vácha odvezl.“

Slušně jsem se ho zeptal: „Nemohli bychom s tím přestat, pane doktore? Já bych si opravdu velmi rád uklidnil svědomí.“

Přikývl. A pak se bez velikých gest docela prostě rozhovořil. Ano, Vácha přijel a docela obyčejně se představil jako lékař z Prahy, který ví, že tu někde bydlí paní Krausová. Nutně ji potřebuje nalézt a obrací se tedy na lékaře, kolem jehož domku právě náhodou projíždí. Nezdá se mu být pravděpodobné, že by lékař neznal starou ženu, žijící v jeho obvodu.

„Já ji bohužel neznal,“ řekl Kubát, „pracuji ve Rmáni teprve pár měsíců. Hledal jsem v evidenci její kartu, ale nebyla tam. Našel jsem pouze kartu na jméno Pavel Kraus. Pak mě napadlo, abych se podíval i mezi ty vyřazené a tam jsem ji objevil – stará paní už bude skoro dva roky mrtvá. Váchu to, myslím, dost ohromilo a nejdříve se s tím nemohl smířit. Pořád si ty karty prohlížel, kroutil hlavou a tvrdil, že to přece není možné. Nakonec připustil, že to vlastně je možné, a viditelně ho to deprimovalo. Vypadal velice zklamaně a sklesle a několikrát opakoval ‚tím hůř pro mě‘. Pak mi smutně poděkoval a odejel.“

To bylo někdy v úterý. Za dva dny se Vácha objevil ve Rmáni podruhé. Vypadal velice vzrušeně a prosil Kubáta o zapůjčení obou karet. Dostal je. Ne, Kubát se neptal, na co je potřebuje. Vácha naznačoval, že léčí Pavla Krause a má prý starosti s jeho zdravotním stavem. Chtěl si bez jeho vědomí opatřit obraz o zdravotním vývoji Krausovy rodiny a rozjel se proto za Pavlovou matkou. Pacient o ní vždycky hovořil jako o žijícím člověku. Chce sí prý sestavit důkladnou anamnézu a obě karty se k tomu výborně hodí. Je na nich mnoho velmi zajímavých údajů, které mu pacient zamlčel. Je to prý vůbec nesnadno léčitelný pacient, nesnáší pomyšlení na nemoc, lékaře nemá rád.

„Nechal jsem ho vypovídat,“ řekl Kubát, „a pak jsem mu ty papíry půjčil. A jistě vám nemusím dlouze vysvětlovat, že jsem mu nevěřil ani slovo.“

Měl rovný, chlapský pohled a já mu uvěřil každou hlásku. Prostě vycítil, že Vácha z nějakého důvodu ty karty potřebuje, a dal mu je. Spolehl se na instinkt, že nejde o nedobrou věc.

„Jsem rád, že jste si udělal o Váchovi stejný úsudek jako já. Také nevíte proč, ale důvěřoval jste mu.“

„Byl to bezbranný človíček,“ řekl a já mu dal hlas.

Pustili jsme se do obecného povídání, ale Váchovo téma se vracelo znovu a opět. Spojení představy jakéhosi důkazu s evidenční kartou místního lékaře nabízelo nepřeberné variace romantických možností. Nepřipadalo nám důstojné to připouštět, a tak jsme se tvářili, že nás to ani nenapadlo. Váchův případ se nám transformoval spíše do etické roviny a tady jsme si výtečně porozuměli. Kabát se vyptával na pražské klima a dychtivě naslouchal líčení rituálů ministrova druhého patra.

Byl čistý a poctivý a nestěžoval si. Netrpěl pocity prázdna a nesmyslnosti existence, měl chuť do života a v primárních podmínkách drsných hor roznášel život ve své lékařské brašně s pocity zadostiučinění. Měl soucit a lásku k trpícímu člověku, z jehož úcty a vděčnosti pramenil jeho vlastní pocit životní jistoty a lidské důstojnosti.

Společně jsme se navečeřeli, pak otevřel vodku, a když mladá paní zhasínala a házela přes nás přikrývky, zakukaly vyřezávané kukačky na zdi právě čtyřikrát.

Probudil jsem se kolem deváté hodiny, snědl vydatnou snídani a pak jsem svedl kratší bitvu s pozváním na oběd. Ne, že by se mi tam nechtělo zůstat – ona tři setkání, se starou dvojicí na Pasekách, s Jardou a s doktorem Kubátem, patřila k tomu nejhodnotnějšímu, co jsem vlastně prožil za uplynulý půlrok – ale svědomí se mi začínalo ozývat čím dál tím neomaleněji. Koneckonců, uložil jsem si nějaké poslání a měl bych tedy důkladně zvážit, co dál.

Když jsem nasedl do vozu a Kubát mi staženým oknem podával ruku, náhle se rozpomněl. „Ještě něco, Vácha mě požádal o adresu předchůdce.“ Byl to starý lékař, který nedlouho po smrti staré paní odešel do penze. Kubát ho neznal, neboť nenastupoval bezprostředně po něm. Dosti dlouho tu suploval doktor ze sousedního obvodu, který je nyní jako expert někde v Asii. Kubát Váchovi slíbil, že se na současný pobyt starého lékaře přeptá, a svůj slib splnil – zjistil, že starý pán krátce po odchodu do penze umřel. Napsal o tom Váchovi dopis, ve kterém mu zároveň doporučil, aby navštívil někdejší rmáňskou sestru, jež stále ještě slouží v sušické nemocnici. Vácha totiž svoji prosbu zdůvodňoval potřebou konzultace o rozsahu zákroků a metodických uzancích zdejší lékařské praxe.

To tedy byla zpráva, o níž Vácha hovořil při své poslední návštěvě a kterou čekal jako završení svého sebeobranného úsilí.

Odjížděl jsem nerad a vlastně celou zpáteční cestu až do Rábí jsem filosofoval pouze nad tím, proč lidé dělají něco, co nechtějí, a žijí tam, kde je všechno připravuje o rozum, a proč nejsou schopni se normálně lidsky rozhodnout a přesadit se. Nakonec jsem byl nucen štulcem pobídnout rozum, aby mi připomněl moudré heslo starých rabínů, podle něhož je všechno jinak. Ano, i tady jistě žiji sádrové figurky na nitkách, i tady si roztápějí svá pekla a peklíčka, aby si mohli co nejefektivněji zhnusovat život. Přesto ale se mi Kubátova prosluněná hlava neodbytně vtírala do představ a vyvolávala ve mně vzpouru proti sarkasmům cynického rozumu.

Můj zdráhavý odpor k návratu do Prahy se přenesl i na moji volhu. Když jsem se blížil k Horažďovicím, začal jsem v jejím chování pociťovat změnu evidentně patologického původu. Až dosud byla vždy ochotná a pracovitá. Teď začala ochotu ztrácet. Dokonce se mi zdálo, že na přidávání plynu nereaguje plynule a jako by škube. Když jsem pár metrů od Horažďovic vyjížděl na hlavní silnici od Klatov, ozval se náhle pod kapotou děsivě silný rámus, připomínající údery kladiva do kovového zábradlí. Zastavil jsem a nadzvedl kapotu. Větrák byl v pořádku, vše ostatní, co může laik mé úrovně uvidět na vlastní oči, rovněž. Poškubal jsem táhly u karburátoru a rytmický rámus se zrychloval a zpomaloval. Usoudil jsem, že to bude někde v motoru, a že jsem tedy dokonale bezmocný. Vlezl jsem zpět do vozu a vypnul stroj.

Po chvíli bezradného okounění jsem si uvědomil, že je na kraji města benzínová pumpa – zamkl jsem tedy vůz a šel se poptat. Právě tam tankoval jakýsi suverén s dodávkou a nabídl se, že si to poslechne. Odvezl mě k mé volze, a já mu nastartoval motor a on – s odbornicky zkřivenou tváří – pozorně vyslechl rámusivou vzpouru stroje.

„To se něco ulomilo,“ složil náhle překvapivou diagnózu a pak nastal dlouhý čas, po který na silnici zastavovala a startovala auta, šoféři vylézali a zalézali, mezi tím naslouchali, radili, osahávali a volha šla dál jak žentour v posledním tažení.

Stal jsem se přehlíženým a druhořadým tvorem, kterého nikdo ani pořádně nevnímal. Zkušenosti předávali jedni druhým, ti dříve přišlí těm čerstvým a já skromně postával opodál, přihlížeje s obavami jejich problematickému počínání.

Nakonec jsem zbyl na silnici sám s nějakým klatovským taxíkářem, který měl dobré dva metry, šedivou hlavu a černou volhu. „Natočte to,“ řekl, a když jsem se postavil nad pravé přední kolo při okraji silnice a spolu s ním tupě zíral na nevinně vyhlížející motor, ozval se náhle rámus, jako když se pokládá příborník s plechovým nádobím. „Vypněte to!“ zařval taxíkář zděšeně – než jsem však oběhl přední masku a vstrčil ruku do okna, abych vypnul zapalování, hluk náhle přestal a mašina běžela normálně. Taxíkář ji chvíli poslouchal a pak autoritativně usoudil, že jde jako pila. „Poslechněte si tu moji pastoušku,“ odbyl mé tvrzení, že se přece muselo něco stát, „sedněte si do toho a jeďte do Prahy.“

„Copak jste neslyšel ten rámus, krucifix,“ volal jsem zoufale, ale on jenom mávl rukou. „To bylo. To už je pryč. Teď už zase jde jako pila,“ řekl, nasedl do taxíku a odjel. Jeho filosofický klid mě poněkud ukonejšil – vlezl jsem za volant a rozjel se.

Volha se chovala zhruba stejně jako před propuknutím oné rámusivé vzpoury – pracovala trpělivě, ale bez ochoty. Vyvolávalo to ve mně tíživý pocit nejistoty, který podstatnou část mé pozornosti soustředil k Chodu motoru. Přitom jsem neustále sledoval počítač na tachometru a ukazatele vzdáleností, takže jsem nakonec moudře usoudil, že se velmi pravděpodobně zabiju. Potom jsem dostal spásný nápad – namluvil jsem si, že nejedu do Prahy, že jedu jenom k příští obci a tam že vyhledám někoho, kdo tomu rozumí. Takto přelstěn jsem prostou metodou postupných cílů dorazil až na Václavák a zhruba ve dvě hodiny odpoledne jsem vjížděl na ministerský dvůr.

Obrodný proces běží i v sobotu, takže nepřicházelo v úvahu, že by bylo zamčeno. Naštěstí jsem v garážích zastihl i garážmistra. Měl na jámě rozhozenou šestsettrojku a vcelku se zájmem vyslechl, co se mi přihodilo.

„Stačí po neděli?“ zeptal se. Usoudil jsem, že se nedá nic dělat, a on dodal: „Stará mi teď volala, už budu muset jít. Ale tohle –“ ukázal na šestsettrojku, „dorazím zejtra. V pondělí se vám na to kouknu.“ Poděkoval jsem a odešel pěšky do Karlina. Cestou jsem si dal párek s houskou a ve čtvrt na čtyři jsem stoupal po schodech ke svému karlínskému podnájmu.

Ve schránce se svým jménem jsem nalezl objemnou obálku, na niž kdosi v rychlosti načmáral tužkou „Ing. Zeman“. Promnul jsem ji prsty a pocvičen v pátračské profesi jsem s překvapením usoudil, že obsahuje cosi jako klíče. A někdo mi ji hodil do schránky vlastnoručně.

Bytná se na mě škvírou pootevřených dveří z kuchyně vyčítavě podívala a položila mi jednoduchou a účelnou otázku: „Budete jíst?“

„Uvařte mi kávu,“ pobídl jsem bytnou a zalezl do pokoje. Ihned za dveřmi jsem nedočkavě roztrhl obálku s podezřelým obsahem. Vypadl z ní jednak kožený pytlík s klíči a jednak list se stručnou zprávou, napsanou neoddiskutovatelně a nevyvratitelně rukou Vladěny Brajerové.

„Miroslave,

musím s Vámi nesmírně nutně mluvit. Odjíždím na sever a večer se vracím přes Doksy na Mělník. Zastavím se na chalupě s pevným přesvědčením, že mě tam budete čekat. Přikládám klíče a plánek, který Vás tam dovede. Vylučuji možnost, že byste mě tam nečekal.

Vladěna.“

Náčrtek sice neuměle, ale vtipně a srozumitelně znázorňoval obě cesty na Polomy, jak tu přes Dubou, tak i tu od Doks. Zprávu jsem si přečetl několikrát, odshora dolů i naopak a nerozuměl jsem ničemu. Neurčitou chvíli, která mi připadala jako věčnost, ale která – rekonstruováno zpětně – nemohla trvat déle než dvě minuty, jsem bezradně bloumal očima po předmětech v pokoji a prohlížel své jméno na obálce, napsané cizí rukou. Nakonec jsem se přistihl, jak sedím u telefonu a vytáčím číslo Brisovy redakce, jak se hlásím pod hlavičkou ministrova sekretariátu a jak se kohosi ptám, kde bych mohl co nejrychleji sehnat pana Krause. Čísi hlas mě předal jinému hlasu a ten mi sdělil, že pan Kraus dnes dopoledne odcestoval do Mnichova. Pak jsem položil telefon a studeně poděkoval bytné za kávu, které jsem se ani nedotkl. Pak jsem opět telefon zvedl a vytočil číslo ministerské vrátnice – ne, nikdo v budově není a garáže jsou zamčeny. Ano, rezervní klíče jsou k dispozici, ale to by se muselo hlásit a soukromé vozy tam přece být nesmí.

Z ničeho nic mě náhle roztřásla drtivá panika. Vladěna se mnou potřebuje mluvit! Potřebuje mne! Vytočil jsem číslo taxislužby a měl jsem štěstí – taxík přijel za pár minut a palubní rádio odpískávalo půl čtvrtou, když jsme vyrazili.

Měl jsem pocit, že si jedu pro důležité rozuzlení a s určitou výhradou lze připustit, že jsem se tehdy nemýlil. Ani ve snu mě ovšem nenapadlo, jaké bude.

Když jsme projížděli údolím Liběchovky a taxíkářova černá volha se zatáčku po zatáčce blížila k Polomům, neměl jsem ještě ani tušení, že se Váchův příběh pomalu uzavírá a že po něm zbyde už jen ten můj.

Kapitola V

Od mé rohovnické retrospektivy, ozvláštněné Malínským číslem na Karlově náměstí, uběhl celý víkend, který jsem bezezbytku strávil doma. Tíseň a nepříjemný strach se mě držely jako klíšťata a já neustále cítil, že odkudsi musí přijít rozhodující rána. Opět bych si byl nejraději sáhl na důlek v nějaké zdi a slíbil si, že naň sáhnu podruhé, až bude po všem – jenže to mezitím! Už aby to bylo, už aby to někdo spustil, už abych byl aspoň v tom. Přes neděli jsem se rozhodl, že tomu nutně musím vyjít naproti, a tak jsem se v pondělí sebral a šel prostě do práce.

Ihned po vstupu do budovy mě čekalo první překvapení a to překvapení nikoliv nepříjemné – zjistil jsem, že se kvůli Brisovi nezbořil svět. Chodba druhého patra stále ještě překypovala euforickým životem, neboť ministr – který už nebyl ministrem, ale mnohem víc – se ještě nestačil přestěhovat.

Druhé překvapení bylo méně příjemné – zaznamenal jsem nesporný vzrůst své autority a vážnosti. Potvrdila se stará známá zkušenost, ověřená zejména ve Státech, že není nad to sedět v autu vedle státníka nebo jiné osobnosti přiměřeného významu, když tento či tato právě schází nepřirozenou smrtí. Všichni do jednoho věděli, jak vznešenou havárii jsem přežil, a dávali mi všelijak najevo svou úctu a vážnost. Dokonce i Klárka ze sekretariátu se na mě usmála a spisová manipulantka Jindřiška mi předala pravidelný štůsek dopisů s ochotou a vážností, jakou jsem u ní zaznamenal poprvé. Zkrátka a dobře, padl na mě odér jakéhosi tajemna, protože jsem byl při tom a také o mně psaly noviny.

Garážmistr mi předvedl můj vůz a velice podrobně ml vylíčil, co se vlastně stalo. Ulomil se kousek jakéhosi žebírka v čističi vzduchu, spadl do karburátoru a přes sací potrubí se dostal do čtvrtého válce. Dokud to bylo nad pístem, ozývalo se rámusivé mlácení kladiva do zábradlí, a když se to rozšrotovalo natolik, že to přes výfukový ventil a výfukem vyrazilo ven, vydávalo to onen děsivý zvuk káceného příborníku s plechovým nádobím. Smekl jsem před volhou a věnoval tichou vzpomínku všem vozům, které by něco podobného přežily a jely klidně dál, více než sto třicet kilometrů.

„Vyměnil jsem svíčku ve čtvrtým válci, byla trochu naražená a zkratovala,“ řekl garážmistr. „A taky jsem vám seřídil ventily. Jinak by to bylo v pořádku, až na pumpu. S tím defektem to sice nemá nic společného, ale jak jsem se na ni díval, tak by potřebovala vyměnit.“ Podrbal se za uchem a bezelstně se mi zadíval do očí. „Bude to ještě dva dny trvat. Já nevěděl, že přijdete tak brzo.“

Když jsem se vracel ze dvora zpátky do budovy, zeptal jsem se vrátného, zda neviděl slečnu Brajerovou.

„Je nahoře,“ sdělil ochotně a mě trochu pošimral mráz. Pak jsem chvíli intenzívně přemítal vestoje a nakonec jsem ho poprosil, aby jí řekl, že s ní potřebuji nutně mluvit.

„Až bude vycházet z budovy, rozumíte? Nevolejte ji telefonem.“ Pochopil, co na něm chci, a neptal se proč. Vrátil jsem se do svého kumbálu, bez chuti se do čehokoliv pouštět. Všecko mi připadalo jako odbyté provizórium, každou chvíli se to musí rozletět. Já nikdy neměl v čekárně u zubaře dost klidu k soustředění, abych si mohl číst. Zejména když mě bolel zub.

Hodiny se nepřístojně vlekly a nedělo se nic. Pak se ozval, telefon a vrátný ohlásil, že slečna Brajerová právě opouští budovu. Ano, můj vzkaz jí vyřídil, ona však nemá čas. Bleskurychle jsem seběhl ze schodů a vyrazil z budovy, bez povšimnutí minuv vrátného, který přičinlivě vyběhl z kukaně a chtěl mi něco povídat. Dostihl jsem ji až v Panské ulici. Šla jako královna, s hlavou vysoko vztyčenou, a já se očarovaně bránil pokušení hrát znovu starou hru na lovce tajemství její krásy. Šel jsem dva kroky za ní a váhal. Než jsem stačil zmobilizovat odvahu a oslovit ji, zahnula doprava a po několika krocích zmizela v kostele svatého Kříže Na příkopě. Zůstal jsem bezradně stát – to jsem nečekal.

Když jsem vstupoval do kostela, bylo mi všelijak. Vladěna seděla v poslední lavici a dívala se nehnutě před sebe. Jaksi mimoděk jsem si uvědomil, že se její decentně fialové šaty do zdejšího prostředí nesmírně hodí. Opatrně našlapuje na špičky, provanut onou bázní všech neznabohů, zabloudivších do středu věcí církve, jsem přešel k její lavici a tiše se vsunul vedle ní. Nevěnovala mi ani stín pozornosti a patrně si vůbec nevšimla, že se někdo vedle ní posadil. Díval jsem se na její nebeský profil a snažil se uhodnout, na co asi myslí. Na Brise? Ne, můj pubertální sen o trojúhelníku s chlapskou rolí pro mě a s broukem v její hlavě se dokonale nepoved.

Nakonec ji můj upřený pohled přece jenom oživil. Nejdříve se nepatrně pohnula a pak otočila hlavu. Bylo na ní vidět, že se otřásla poryvem odporu. Rychle vrátila hlavu do původního směru a její tvář přeformoval přísný výraz. Přisedl jsem si o kousek blíž a zadíval se stejným směrem jako ona.

„V poslední době příliš mnoho přemýšlíte, Vladěno,“ zašeptal jsem do sepnutých dlaní. „Snad je to dobře, víte mnohem víc než já.“ Mlčela a nepohnula ani řasou. „Ale nevíte všechno. Ty Váchovy důkazy, o nichž jsem vám bohužel vyprávěl já, to byly záznamy rmáňského lékaře. Obyčejná karta z evidence místního doktora. Bylo by dobré se po těch věcech poohlédnout, snad by vám umožnily dospět k přesnějším závěrům. A také byste možná pochopila, proč musel Vácha zemřít.“

Po mých posledních slovech sebou prudce trhla. Pak rychle vstala a vyšla z kostela. Následoval jsem ji a na schodech před kostelem jsem zůstal stát. Vladěna zamávala na první taxík, který jel kolem, a posadila se vedle řidiče. Vůz se rozjel, zatočil do Nekázanky a já zahlédl Vladěnin profil. Naposledy ve svém životě.

Po rozchodu s Vladěnou před svatým Křížem Na příkopě jsem zamířil rovnou domů do Karlina – bez vůle a chuti jít si sednout zpátky do úřadu vedle dámského záchodu. Byl jsem stále ještě veden ve stavu nemocných a kromě toho mi opravdu nebylo nijak zvlášť dobře. A že si to pouze nesugeruji, o tom mě přesvědčil teploměr – naměřil jsem si dosti vysokou horečku.

V úterý i ve středu jsem zůstal v posteli a snažil se nemyslet na nic. Dá se říci, že se mi to chvílemi i dařilo. Pokud moje volha stojí v ministerské garáži, není pravděpodobné, že bych podnikl nějakou nepředloženost a moji tušení hlídači jsou tedy bezmocní.

S těmi tušenými hlídači to bylo vůbec zábavné. Nuda prostonávaného času mi nabídla nepřeberné množství variant vysněných úniků, jimiž jsem je uváděl ve zmatek a čiročiré zoufalství. V jednu odpolední chvíli jsem se dokonce přistihl, jak se vidím vycházet z domu jakoby nic, jak odjíždím tramvají do nemocnice na Karlově náměstí, jak se dávám vyvézt sanitkou, jak se v ministerské garáži zmocňuji své volhy a jak v ní opouštím Prahu, zatímco moji tušení hlídači zmateně civí na bránu špitálu. Sice jsem kdesi v hloubi duše přechovával naději, že moji tušení hlídači jsou plodem pošramocených nervů a horečky, s postupem pomalu se vlekoucího času jsem si však na ně zvykal a posléze jsem je přijal jako holý fakt. Dokonce jsem s nimi chvílemi i hovořil nahlas.

Ve středu k večeru se ozval telefon. Volal garážmistr a sdělil mi, že to právě dodělal. Řekl jsem mu, že si pro vůz nemohu zajet, protože jsem stále ještě nemocen. Chtěl vědět, co má dělat, neboť jim tam moje volha překáží. Nabídl jsem, aby mi ji přivezl do garáže, bytná tam počká s klíčem. Souhlasil. Když jsem ve středu večer zhasínal světlo nad postelí, stála znovuzrozená volha v mé garáži za rohem a já věděl, že se tomu stejně neubráním a vyrazím dnes v noci. Třeštil jsem oči do tmy a moji tušení hlídači se na mě odtamtud jízlivě usmívali.

Po jedenácté jsem tiše vstal a opatrně se oblékl. Z pokojíku bytné se ozývalo rezolutní chrápání a bylo vyloučeno, že bych ji byl svým opatrným odemykáním a zamykáním bytových dveří probudil. Vyšel jsem před dům a zamířil prostě a přímo nejkratší cestou ke garáži – na žádnou z romantických variant svých úniků jsem si přitom ani nevzpomněl. Méně obvykle jsem se začal chovat až za volantem. Nejdříve jsem vyjel směrem do vnitřní Prahy a pak jsem přes Hlávkův most, kolem jatek a přes most Barikádníků zamířil k Bulovce. Odtud jsem se viděl sjíždět do Libně, a než jsem stačil pochopit, proč to vlastně dělám, minul jsem Balabenku, vystoupal serpentinu ke Kbelům a zamířil na Mladou Boleslav. Připadalo mi to velice romantické, přepjaté a absurdní, ale pak jsem si vysvětlil, že jsem si jen tak hrál se svými tušenými hlídači. Poněkud mě to uklidnilo.

Když jsem se ocitl v lesích za Brandýsem, musel jsem s povzdechem a nerad připustit, že za mnou skutečně kdosi jede. Jistěže neexistoval žádný rozumný důvod, proč bych měl být na mladoboleslavské silnici té noci já sám. Když jsem ale přidal, světla za mnou přidala též, a když jsem zpomalil, světla za mnou se vlekla stejnou rychlostí jako já. Několik minut mnou cloumal pocit naprosté bezmoci. Ten chlapec za mnou zná určitě daleko více triků, než já jsem v dohledné době schopen vymyslet. On se to učil a já jsem diletant. Pokoušelo mě to zastavit a jít svému hlídači naproti nebo se prostě obrátit a jet zpátky domů. Byl jsem velice roztrpčen a trápil mě zahořklý vztek.

Naše rychlost se ustálila na sedmdesátce a náš tandem, pohroužen v ponuré zadumání, tvrdošíjně ujížděl k Mladé Boleslavi. Pak mě napadlo, že jsem vlastně touto cestou už dlouho nejel a že je to hanba, neboť pár kilometrů před Boleslavi je malá vesnička s hřbitůvkem, kde leží táta s mámou. A to už byl jenom krůček k nápadu, který byl možná prostý a naivní, ale stál za vyzkoušení. V této chvíli mi zbýval jenom poslední otazník. Ví ten chlapec za mnou bezpečně, kam a proč tam jedu? Šlo o to nesplést se a poznat poslední lesík před odbočkou na Krnsko, po níž se sjíždí dolů do údolí Jizery. Již dlouho jsem tudy nejel a koneckonců i půlnoční tma mě mohla svést. Pokusil jsem se podle stavu počítadla na tachometru odhadnout vzdálenost od Prahy a stanovit číslo, které by mělo určit můj les. Stanovil jsem je.

Když jsem vjel do lesa, který jsem zvolil za místo svého infantilního pokusu, mírně se mi rozbušilo srdce.

Počkal jsem, až mi zatáčka zakryla vůz, který mě v pársetmetrové vzdálenosti trpělivě sledoval, vypnul jsem světla a opřel se vší silou o plynový pedál. Čerstvě seřízená volha suverénně zařvala a vyrazila vpřed. Měl jsem úspěch – na krnské odbočce jsem se ocitl ještě předtím, než z lesíka vyletěla světla zavěšeného vozu. Sjel jsem z vozovky do pole kryt stromy a čekal. Vůz se přehnal kolem odbočky nejméně stotřicetikilometrovou rychlostí a mizel ve tmě před Mladou Boleslavi. Když v dálce zanikla jeho červeně zářící koncová světla, sjel jsem k Jizeře a dole, na úrovni údolní nivy, zahnul doprava na levobřežní komunikaci. Ujížděl jsem zvolna proti proudu Jizery k Mladé Boleslavi a za pár vteřin jsem vysoko na stráni vlevo nad sebou uviděl známou siluetu osmisetletého románského kostelíka, staré stavební památky, o níž kupodivu dohromady nikdo neví. A najednou jsem si uvědomil, že tam skutečně leží moji rodiče, že jsem je už dlouho nenavštívil a že vlastně nemám kam spěchat, protože kdo ví, co udělá ten vyškolený pronásledovatel. A tak jsem zahnul doleva na most, přejel Jizeru a jen koutkem pravého oka zahlédl jez, který v mém dětství tak mnoho znamenal. Koneckonců, tady si mě nakládal táta na ramena, aby se mnou plaval dvoukilometrovou trasu do Čejetiček a zpět, tady jsem udělal svá první samostatná tempa a tady jsem chytal podměrečné úhoře, zaléval si je máslem a kmínované pekl na miniaturním kastrůlku. Jenže to bylo, to už je pryč.

Vyšplhal jsem serpentinu kolem strmé stěny lomu, z něhož jsme chtěli skákat na padácích z prostěradel, a potom objel vesnickou vícetřídku, kde mi dávali samé jedničky. Chodil jsem do ní za války, když tátu preventivně vyhodili z práce, aby mu zachránili život, a my se dočasně přestěhovali sem, protože tady mohl táta ve mlýně sekat dříví pro nákladní auta na dřevoplyn a protože z nějaké té vyžebrané mouky se dal upéci domácí chléb.

Zastavil jsem před železnými vrátky nepatrného hřbitůvku, který obklopoval romantický románský kostelík a vešel mezi hroby. To máma tu chtěla ležet, protože sem pochovala svoji matku i otce, když ještě bydlela ve vechtrovském domku při turnovské trati, po niž můj dědeček dlouhá léta chodil jako údržbář. Máma chtěla a táta se později přidal, jako obvykle. Měli to tu upravené, sestřenice se stará, i když je to trochu pouťové na můj vkus, teď uprostřed léta umělé květiny.

Rozhlédl jsem se kolem. Pomníky se známými Jmény, tady ta paní prodávala v trafice, strýček tam vždycky v neděli posílal Azora pro noviny. Byl to moudrý, inteligentní pes, snadno chápal a nesnášel mazlení. Jakmile strejda začal s tím svým „onej pejša tatínovo, pošem“, stáhl ocas a zhnuseně zalezl pod skříň. Za přiměřený projev své úcty a lásky považoval službu – chodil strejdovi k továrně naproti, nosil mu bačkory a noviny, přes den mu do Ozonky zanesl i svačinu a večer co večer s ním vysedával na rybách. Ten hrob vedle, to byl porybný a jednou chytil devítikilovou štiku, vozila ho šest hodin po Jizeře na loďce, až se k tomu seběhlo přes půl vesnice a támhle to byl nadlesní, co jeho dcera – a vůbec. Postavil jsem se ke hřbitovní zdi a zahleděl se dolů do údolí. Vesnice šplhá po pravobřežní stráni a Jizera se kroutí a meandruje v louce, rovné jako stůl. Chodil jsem tam pást housata, jednou jsem jedno z nich pojmenoval Gedeon, byl to takový malý žlutý bochánek a chodilo to za mnou všude, kam jsem se hnul. Támhle vpravo za říčním zákrutem je místo, kterému se říká U vily, chodili jsme se tam koupat na adama a támhle vlevo je ta hruška, co jsem jí do koruny házel půlcihlovku tak dlouho, až mě málem přizabila, a támhle jsme hrávali fotbal, já stával v brance a ten vysoký betonový kvádr, to je mlýn. Chodili jsme se tam vozit na tobogan pro pytle, pamatuji si, jak mě tam posadili poprvé – ve čtvrtém patře mě podložili jutou a pustili mě, já se rozletěl bláznivou rychlostí po šroubové ploše toboganu, udělalo se mi zle a zoufale jsem toužil vystoupit, ale nešlo to, letěl jsem stále rychleji a rychleji, stal jsem se hříčkou vnějších sil… Vida, už jsem zase v současnosti. Ušklíbl jsem se, neboť má vzpomínka z dětství mi připadala až nestoudně typicky alegorická jak pro můj případ, tak i pro případ společnosti, ve které žiji.

Náhle jsem si uvědomil, že mě vlastně mé vzpomínky vůbec nedojaly. Civím tu do setmělé noci a zvetšelé pomníky dětských let, jichž je tu všude kolem naseto, ve mně vzbuzují nanejvýš stud a posilují tíseň. Chvíli jsem sám sebe přesvědčoval, že to není možné. Znovu jsem se zadíval na známá místa svých dětských her a pokoušel jsem se usvědčit ze lži.

„Archa domova až po okraj naplněna bude vším světem a já vypluji za tichého oddechování stájí a stodol. Kdybych celý svět zvroubil a zbrousil, jenom sem se vrátím, jenom sem.“ Ne, nic. Žádné slzy v očích, jenom ta tíseň a stud. Zkusil jsem to znovu. „Už aby bylo po tom pekelcování místy, kam nepatřím. Ať svítí světla milovaných chalup, ne jako bóje v dálce, ale betlémsky radostně a vytrvale… Kdyby mi jen oči pro pláč zbyly, já se tam vrátím, já se tam i po slepu vrátím.“ Ne, já opravdu nesnáším návraty. Připadají mi jako otevírání hrobů, stejně marné, stejně nepřístojné a děsivé. Byl jsem ochoten si tento kousek země vybavovat ve vzpomínkách, snad trochu přikrášlený, ale v podstatě takový, jak jsem jej viděl očima dítěte. Já přece nemohu vidět dvakrát totéž stejně, jednou jako dítě a jednou dnes, očima osamělého a vystrašeného člověka, který zahodil do cynicky interpretovaných vzpomínek i své kostrbaté, ale poctivé básně, plné odhodlání udělat svůj život k obrazu svému. Co z toho všeho zbylo – přihlížitel na toboganu. Přihlížitel, který má strach.

Otočil jsem se. Nechci už vidět kulisu doby, kdy jsem byl velký, protože jsem byl ještě malý. Připadá mi jako kulisa na dávno opuštěném jevišti, kde kdysi kdosi cosi odehrál a vše zůstalo tak jako tenkrát – jenom herci ztloustli a zestárli, květiny zetlely a kulisy zavál prach.

Přešel jsem ke hrobu svých stvořitelů a sedl si na obrubník. Byla hluboká noc a na vesnickém hřbitůvku byl pohádkový klid.

V černi náhrobní desky jsem vytušil tátovu tvář – podmračenou jako vždy. Smutně jsem se usmál. Co dělá máma, táto. Stejně se mezi nás dva hulváty nějak nehodila, ta vyplašená, skromňoučká a tichá duše. Pamatuješ, jak bývala polomrtvá hrůzou, když měla zaklepat u cizích dveří a říci třeba jen dobrý den? Jak se vůbec nepovažovala za rovnocennou ostatním? Dřela jako šílenec, uklízečka ve fabrice, sběračka šrotu na haldách, pradlena, polní dělnice – a přitom nesmírně čistá, inteligentní a vzdělaná žena. Tobě to mohu říci, tenkrát tu sextánskou úvahu na téma „kdyžto hlava vstóně mdlobu, údi sotně vládnu sobú“, kterou četli i septimánům a v oktávě jako vzornou kompozici, tu napsala ona. Já tehdy musel na trénink a neměl jsem čas. Copak by asi na takové téma napsala dnes? Co bys k němu řekl ty, to vím – stejně by se to nedalo reprodukovat. Nebo potom, když ji odvezli do nemocnice s nevinnou chřipkou a pak nám zavolali, abychom se s ní přišli rozloučit. Na co to vlastně zemřela? Seplykopiemie s trombózou kavernózního sinu, nebo tak nějak jí to zapsali na úmrtní list. Hnisalo jí to v mozku a ona oslepla, operovali ji bez umrtvení, když už jí stejně nemohli pomoci. Byla už vlastně neschopná myslet, nepoznávala nikoho a blábolila nesmysly – pamatuješ? Doktor nás na chodbě připravoval na otřes, plácal nás po ramenou a říkal „jste přece chlapi, její stav se podstatně zhoršil, než jste přijeli, k tomuhle bychom vás nevolali“. Vpotáceli jsme se do pokoje, byla tam sama, ležela s hadrem přes oči, škubala sebou a povídala nesmysly a pak náhle ztichla. Natáhla ruku ke dveřím, zašeptala „Miro“ a my jsme si k ní sedli na postel, zády k sobě, abychom jeden na druhého neviděli a drželi jsme ji za ruce a ona šeptala „kluci moji, já vás mám ráda“ a já si rval pěst levé ruky do úst, a pak se zeptala „co matematika, dopadlo to dobře?“ a já cedil mezi zuby hlasem břichomluvce „dobře“, ačkoliv jsem dopoledne podruhé vyletěl od zkoušky, a ona vydechla „zaplať pánbu“. Pak se nás ptala, co pořád děláme, a tys říkal „to víš“ a taky to byl takový zvláštní hlas, jakým jsem tě slyšel promluvit poprvé v životě, a pak se zeptala, jak to vypadá venku za okny, jestli je pěkná zima, a tys líčil, že ta stráň proti Bulovce je celá bílá a kluci že tam lítají na saních jako blázni, a venku bylo bláto, bahno a déšť a pak máma najednou umřela a byli jsme sami dva.

Stejně to bylo takové zvláštní, my dva, dokázali jsme si vůbec někdy popovídat normálně? Co tenkrát, když jsi zůstal sám a najednou běžela léta, já byl pryč, to psaní mezi námi nikdy nebylo valné, a tak jsme na sebe skoro zapomněli, pak jsem se vrátil, ty ses o mně dočetl v novinách a já najednou dostal dopis – umím jej dodnes doslova nazpaměť, protože měl jen pět slov: „Zvu Tě na kachnu, táta.“

Kachna, to byl tvůj parádní kousek. Po mámině smrti jsi musel pro nás dva vařit, naučil ses to bleskurychle a dobře jako všecko, co se dělá rukama, a já si nad tím dopisem uvědomil, že jsme se opravdu již dlouho neviděli. Přijel jsem do Hloubětína, sešel po schodech dolů ke sklepu do našeho odporně vlhkého bytu bez předsíně a zaklepal. Otevřel jsi dveře, strašně ses zamračil a řekl „to netrefíš domů, holomku“ a já řekl „copak tahle shnilá špeluňka je nějaký domov“ a pak jsme seděli u stolu, který jsi pečlivě prostřel bílým ubrusem, kachna byla výborná jako obvykle a já říkal „ty knedlíky nejsou k žrádlu, jak je to tvrdý“ a tys říkal „žer a nežvaň, nebo dostaneš přes hubu“ a pak jsme pili nějaký špatný, navoněný koňak, který jsi koupil na moji počest v domnění, že je to něco extra, nakonec stejně došlo na naši oblíbenou becherovku, kterou jsem v několika exemplářích přivezl i já a pak to všecko dopadlo jako obvykle. Strašně jsme se pohádali kvůli všemu a nakonec na zemi leželo pět prázdných lahví a my, drželi jsme se kolem krku a řvali jako dva pořádně ožralí blázni ty tvé sentimentální staropísničky o tiché noci, co se rozklenula nade mnou, a tys mě plácal do zad a řval jsi „ty můj intelektuálskej blboune“ a já tě také plácal do zad a řval „ty můj dělnickej chytráku“ a bylo nám nesmírně dobře, protože jsme byli zase spolu.

To jsou takové ty chvíle, rozchody a opětná setkání, bylo jich víc, to poslední ve špitále, když tě ranila mozková mrtvice. Nemohls pořádně mluvit a pohybovat pravou rukou a nohou, a když jsem za tebou přijel, tak jsi se strašně mračil a huhlal „nejpozdějc v pátek pojdu, dej mě spálit a hoď mě k mámě do Vince“. A tak tu ležíš u mámy, protože jsi do pátku skutečně umřel a já tě dal spálit a uložil sem na vinecký hřbitůvek.

Pomocná síla firmy Laurin a Klement, rakouský vojín, sibiřský zajatec, horník v uralských dolech, dřevorubec v kanadských lesích, přidavač u českých zedníků, nezaměstnaný, totálně nasazený noční hlídač, esenbák, penzista, dělník ve skladu pohonných hmot – bolševik prakticky od roku devatenáctsetsedm a to všechno bylo, to už je pryč. I ta tvá jediná krize po osmačtyřicátém, kdy jsi kritizoval hesla o masovosti strany a otevřená vrata do partaje a oni tě za to chtěli vyhodit. Svůj názor Jsi stejně neodvolal a oni tě nakonec přece jenom nevyloučili. Penzionovali tě a dali ti důtku s výstrahou. Co asi dělají dnes, ti tví inkvizitoři? Obrozují socialismus? Anebo si rvou vlasy a vykřikují „proboha, co nám to všecko nalezlo do partaje“?

I to už jen bylo, i to už je pryč. Mé dnešní trápení také jednou bude pryč a za mnou a já bych se toho opravdu velmi rád dočkal. Někdy mám chuť to vzdát, jít a říci, stalo se to a to, co vy na to. A věř mi, že bych docela rád vyslechl tvůj názor na věc.

Vlastně ne, proč také. Beztak tvůj názor moc dobře znám. Jenže to já sám se na sebe nechápavě dívám a dost dobře nerozumím, proč tu uprostřed noci sedím na hrobě a proč se po nocích honím s nějakým ctižádostivcem, když jsem se už jednou rozhodl pro neutralitu a přesvědčil sám sebe, že se mě nic z toho kolem vlastně netýká. Připadám si jak moucha na mucholapce, čím více se cukám, tím víc se přilepuji, a proto mě stále častěji svádí pokušení jít tomu naproti a mít to co nejdříve za sebou. Mít jasno a klid.

Listnáče u hřbitovní zdi nad turnovskou tratí se zachvěly v náhlém syčivém poryvu větru a já se bezděky usmál. Působilo to jak pohádková symbolika, příroda tlumočí stanovisko mrtvého – ještě by to mělo několikrát zahučet, eventuálně by měl oblohu rozetnout ostrý blesk a zahřmít. Pak by se měla snést očistná lázeň letního deště a já, omyt a zbaven rozkolísaných úvah, s hrudí hrdě vypnutou vykročit vstříc všem nebezpečenstvím. Eventuálně by se do hromů a blesků měl ozvat přísný a vybízivý otcův hlas, ozvučený chrámovou akustikou, nakazující nevzdávat.

Zvedl jsem se. Někdy se tu zase stavím a přivezu živé květiny. Teď jedu dál, co mi zbývá. Jako tenkrát ve mlýně na toboganu. Manipulován vnějšími silami, nezávislými na mé vůli, dostrkován k něčemu a někam, k čemu a kam se mi strašně nechce, zasmůlovatělý a zvrtačený, bránící se jen chabě a neúčinně, jedu dál.

Upřímně řečeno, v této chvíli jsem docela rád, že nemůžeš mluvit, táto. Těch jmen, co bys ml dal. Bůh suď vl, asi právem.

Dovlekl jsem se zpátky k vozu a s pocitem nesmírné únavy a touhy spát jsem se rozjel zpátky k Jizeře. Přejel jsem most a už jsem se ani neohlédl. Moje volha minula Najberk, projela alejí a pod mladoboleslavským hradem zahnula doleva. Touhle kulisou se kdysi táta vracel po čtrnácti letech z války. Když se tehdy vzpamatoval ze strašného vzteku, který ho znásilnil na oné haličské střelnici, zanevřel na rakouskou armádu nadobro. Přešel k Rusům a nějaký čas jim pomáhal dostat se z nejhoršího. Vrátil se až s jistotou, že jsou z nejhoršího venku. Myslel si, chudák táta, že –

Ne, vypnul jsem rezonance a vzpomínky a uložil jsem si myslet na něco jiného. Dopředu se mi ale myslet nechtělo, dozadu jsem nesměl, a tak jsem se zaposlouchal do Chodu motoru a věnoval se cele řízení. Snažil jsem se myslet pouze v časové dimenzi vteřin, které právě běžely, a kupodivu se mi to dařilo. Minula mě Bělá pod Bezdězem a za pár minut jsem už byl v Doksech a zatáčel doleva. Za Doksy, ve směru na Dubou, jsem zahnul doleva na Tachov a pak přes Korce do souběžného údolí se směrem Doksy – Dubá.

Byla hvězdami prosvětlená noc a úzké údolí s reliefy pískovcových skal středního turonského horizontu působily nesmírně romanticky. Uzounká silnička, z obou stran tísněná bujnou trávou a strmými svahy plnými borovic, byla chabě osvětlena potkávacími světly mého vozu. Snížil jsem rychlost a hledal po stranách vhodnou skrýš. Po několika vteřinách jsem zahlédl vjezd do pískovny, opuštěné a zarostlé keři, ale přece jenom tušitelné světlou plochou zářezu do borového svahu. Sjel jsem ze silnice úzkou průrvou mezi keři do prostoru, který byl zapuštěn pod úroveň silnice. Vůz tu byl ze všech stran dobře kryt.

Vytáhl jsem z kufru vlečné lano, zamkl vůz a vrátil se zpátky na silnici. Po čtyřiceti metrech pěší chůze se mi nabídla úzká pěšinka, stoupající doleva loukou na náhorní plošinu. Po čtvrthodince melodramatické chůze, doprovázené půvabnými zvuky letní noci, jsem se ocitl nad Polomy. Obešel jsem kukuřičné pole a zezadu se přiblížil ke svahu nad silnicí, která se šroubovité vinula po stěnách srdcovitého kaňonu k Vladěnině chalupě. Přidržuje se kmenů borovic, sešplhal jsem po svahu na silnici. Byla tu větší tma než nahoře a proti obloze byly vidět jen siluety rychle poletujících netopýrů. Vnitřní krajnici cesty lemovaly břízy, jejichž stáří nemohlo být nižší osmdesáti let. Vykrajovaly z prosvětlené oblohy malý díl, který v tu chvíli ještě zahušťoval tmu v kaňonu. Zdálo se, že je situace příznivá – všude kolem byl naprostý klid. Přiblížil jsem se ke kratší, severní stěně půdorysného obdélníka Vladěniny chalupy a skepticky si ji prohlížel. Byly v ní dvě okna nad sebou. Parapet spodního byl asi půldruhého metru vysoký a nejméně metr silný. Skleněné tabulky dvojitého okna byly hluboko zapadlé, proti vnějšku kryté mřížemi a okenicí a přesto zůstalo před mříží ještě nejméně třicet centimetrů volné plochy. Horní okno bylo naopak jednoduché a lícovalo s povrchem zdi. Nad ním trčel ze stěny ocelový nosník, nesoucí porcelánové izolátory elektrického vedení. Vyčníval ze zdi sotva půl metru pod střešním štítem.

S námahou a neobratně jsem se vyšplhal na parapet spodního okna a v polozkrouceném postoji, přidržuje se pravou rukou okenní mříže, vzhlédl k nosníku s izolátory. Pak jsem jeden konec vlečného lana vložil mezi ukazovák a palec pravé ruky a volnou levičkou se pokoušel přehodit lano přes nosník. Kupodivu se mi to podařilo dosti brzy, což jsem, vzhledem k noční tmě, ocenil jako šťastnou náhodu. Převislý konec jsem svázat s opačným koncem, který jsem až dosud svíral v pravé ruce, a do vzniklé smyčky jsem vložil levou nohu. Odraz pravou nohou od okenního parapetu mně pomohl postavit se na levou. Bylo to dosti namáhavé a já už rozhodně nebyl zvláštní borec. Chvíli jsem zůstal viset přiražen kyvadlovým pohybem lana ke stěně chalupy. Uvědomil jsem si, že musím vypadat dosti absurdně a hloupě.

Zisk výškového třičtvrtěmetru mezi koncem smyčky a okenním parapetem plus výškový zisk z narovnání těla mi umožnily dosáhnout na horní okno. Opatrně jsem zatlačil do dřevěné svislice okenního rámu a za okamžik se ozval slabý kovový zvuk. Klička, která okno pojišťovala zevnitř, vypadla do půdy na podlahu a okenní křídla se otevřela dokořán. Vzepřel jsem se pravým kolenem o zeď, natáhl ruce nad hlavu a pokusil se přitáhnout o další půlmetr vzhůru. Bylo to cosi jako šplh s přírazem a zřejmě díky tomu, že se mi skutečně podařilo sešlápnout obě svislice lanové smyčky, jsem nespadl dolů jako pytel ovsa. Pravou ruku jsem celou až po rameno vstrčil dovnitř a ihned za ní i levičku. Visel jsem na podpaždí a teď už stačilo jenom vsoukat se do místnosti za oknem. Ukázalo se, že je to daleko větší svízel, než jsem předpokládal. Škubal jsem sebou jako oběšenec, a když se mi nakonec přece jenom podařilo vpadnout dovnitř pod okno, byl jsem se silami u konce. Zůstal jsem chvíli nehnutě ležet na podlaze a snažil se nevnímat rudá kola, která mi zaplnila hlavu a vytékala očima ven.

Když se mi udělalo poněkud lépe, postavil jsem se opatrně na nohy a vytáhl kapesní svítilnu. Místo, kde jsem stál, bylo jakousi předsíní ve tvaru trojbokého hranolu, krytého pouze střešními trámy a taškami. Vedly z ní dveře do podkrovní místnůstky a žebříkovitě skloněné schody o podlaží níže ke dveřím do kuchyňky v přízemí. Dveře podkrovní místnůstky byty vyťaty do prkenné stěny, přetínající půdní prostor; z mého pohledu měla tvar rovnoramenného trojúhelníku a její líc porušovalo vystupující komínové těleso. Vedle komínu stál krátký žebřík.

Opřel jsem jej o dveře do místnůstky a vystoupal čtyři příčky vzhůru. Strop komůrky vymezoval pod střešním štítem menší půdičku, do níž se dalo vlézt trojúhelníkovitým otvorem vpravo od komína. Vsoukal jsem se tam a rozsvítil kapesní svítilnu. Zablikala do husté tmy a já strnul – kromě jedné pastičky na myši, secvaknuté a převrácené prkénkem vzhůru, nebylo v půdičce zhola nic. Drahnou chvíli jsem před sebe nechápavě civěl a přitom se mě zvolna začínala zmocňovat panika. To je tedy konec. Definitivní, neodvratný.

V okamžiku vrcholícího zoufalství mi zhasla baterka a já se ocitl v naprosté tmě. Poněkud mi to pomohlo.

Několik vteřin jsem se cele soustředil na vzpouzející se svítilnu, zuřivě jsem jí třepal, a když mi nakonec zmizela v kapse jako neupotřebitelná a zavržená věc, cítil jsem se o poznání lépe. Odreagoval jsem se.

Otočil jsem se zpátky ke vstupnímu otvoru a šmátral rukama po podlaze, snaže se nahmatat žebřík. Když se mi to konečně podařilo a já se s levou nohou na příčce žebříku obrátil opět čelem do půdičky, dopadla moje levá ruka, kterou jsem se hodlal přidržovat komínového tělesa, na jakýsi papírový předmět. Chvíli jsem jej opatrně osahával a pak jsem usoudil, že to vypadá jako velká obálka, kterou kdosi opřel zezadu o komín. Sebral jsem ji a sešplhal po žebříku dolů. Aniž bych si nějak ostřeji uvědomoval proč, začal jsem mechanicky sestupovat po strmých schůdcích ke dveřím do kuchyně. Odtáhl jsem závoru a strčil do dveří; kupodivu nehlučně se otevřely. Tiše jsem je za sebou přivřel a postoupil dva kroky hlouběji do místnosti, zahlcené ubedněnou a neproniknutelnou tmou. Náhle jsem pocítil prudký náraz divoké hrůzy a téměř jsem ztratil vědomí – nebyl jsem v místnosti sám.

Několik nekonečných vteřin jsem nebyl schopen sebemenšího pohybu. Třásl jsem se jako v zimnici, dokonce jsem zaslechl cvakot svých vlastních zubů a z mého hrůzou sevřeného hrdla se vydralo cosi jako zaúpění. Pak se ozvalo lehké cvaknutí vypínače a kuchyňku zalilo ostré světlo. Za stolem, pod okenicí zabedněným oknem, seděl nadporučík Stibral.

„Nechcete se posadit?“ řekl po chvíli. Udělal jsem dva tápavé kroky ke stolu a sesul se na židli jako kus hadru. Chvíli jsem seděl ce zavřenýma očima a hrudník mi skákal jak rozvášněný pes.

„Zakuřte si,“ řekl a podal mi krabičku cigaret. Sotva jsem se trefil do úst – z roztřesených prstů mi stékal pot. Pak jsme chvíli mlčeli. Uvědomil jsem si, že stále ještě svírám v levé ruce obálku a že by nebylo dobře, aby si toho Stibral všiml. Pokud mi ji tam ovšem nepřipravil sám.

„Málem jste mě spletl,“ řekl Stibral. „Tu odbočku na Krnsko jsem skutečně omylem přejel, došlo mi to až v Boleslavi. Pak jsem usoudil, že je vlastně zbytečné vás hledat, a počkal jsem na vás tady. Tím trikem jste mi totiž naznačil, že ještě věříte v nějakou šanci.“

Nebyl jsem v dobrém stavu a cítil jsem, jak se mi svědivě třesou lýtka. Konečně se mi podařilo vydat ze sebe artikulovaný zvuk. Znělo to velice vyčerpaně a zoufale. „Co potřebujete vědět.“ Měl jsem stále ještě zavřené oči.

„Vlastně už jenom to, zda jste ochoten spustit sám,“ řekl Stibral. „Předpokládám, že už jste nahlédl zbytečnost všech vytáček.“ Povzbudivě se usmál. „Jste přece chlap, Zemane. Tak ať to máme za sebou.“

Chvíli jsem opravdu zápasil s pokušením spustit. Ale pak jsem si vzpomněl, jak se mi těžce vstávalo z tátova hrobu a zmocnila se mě jakási zvláštní zatvrzelost. Když jste si mě upekli, tak si mě i snězte – ale musíte se snažit sami. Budete mě muset trochu nutit, mládenci. V poslední době jsem si připravil nejedno zklamání, to přiznávám. Teď už mi je ale opravdu všechno jedno.

„Dobrá,“ řekl jsem sarkasticky. „Měli jsme tu s Brisem vážnou rozmluvu nad štůskem dopisů, které mají svou specifickou cenu. Bris tehdy neměl dost času, musel se vrátit do Prahy. Ukončil to rozhodnutím, že se co nejdříve sejdeme znovu a ty dopisy že zatím schová zde. Přišel jsem si pro ně. Nerad bych, aby se dostaly do nepovolaných rukou.“

Stibral se krátce zasmál. „Tak vy nedáte pokoj, vy diblíku.“ Pak zvážněl a jeho oči dostaly studený lesk. „Když jsem vás navštívil společně se slečnou Brajerovou, přehrál jsem vám jeden magnetofonový záznam. Vyprávění toho dědy, co vás našel po havárce na borovici. Vzpomínáte si?“

Ulevilo se mi. Konečně jsou tedy karty na stole. A Stibral si toho všiml až dodatečně, to je teď jasné. Nebo ho na to upozornila Vladěna? Vybavila se mi ve svých dětských minišatičkách v barvě klínu na československé vlajce, jak sedá do smetanově bílé felicie s červenou střechou – symbol otrikolorované hysterie tohoto absurdního jara. Je dobře, že je na světě. I když mnou třeba pohrdá nebo mě nenávidí. Má na to právo, je to pro ni vlastně tragédie, že se jí připletl pod nohy takový nechutný vepř, jako jsem já, a poznamenal její osud. Zabita polenem a pouhým lokajem. Ona, královna nebes.

„V tom záznamu jste mohl slyšet následující větu: ,… na silnici se něco začervenalo… bylo to auto, co sem občas vozí tu slečnu. Na silnici tedy projela Krausova felicie – a se střechou, Zemane. Začervenala se totiž. A vy jste potom havarovali v otevřeném voze!“ Probodával mě očima a dramaticky přiostřil hlas. „Kraus v létě zpravidla střechu nevozil. V sobotu třináctého sem přijela jaksi navíc. Neočekávaně. Překážela v rozpočtu. Proto musela dolů!“ Stibral ukrajoval věty a vyrážel je jako údery. Připadalo mi to komicky zvláštní, a dokonce jsem se přistihl v pokušení se tomu usmát. „Odmontoval jste ji a schoval nahoře v té půdičce, Zemane! A dnes jste si pro ni přišel!“

Mlčel jsem. Proč by ji vlastně odváželi? Blikla nepatrná naděje. „Kdo ji tak nutně potřeboval, že ji odvezl pryč?“ řekl jsem.

„To je v pořádku, Zemane – tudy pro vás cesta nevede.“ Pokývl vážně hlavou. „Zbyla vám jediná možnost – říci vše.“

Blafuje? napadlo mě. Nebo si je skutečně jist? „Co chcete víc? Mám snad recitovat obsah těch dopisů?“

„Rozhodl jste se, je to vaše věc,“ řekl Stibral studeně a vstal. Rozkročil se přede mnou a mně se na okamžik vybavil Bris. „Nepromluvíte vy – promluvím tedy já.“ Usekával slova a mluvil dobře posazeným, proškoleným hlasem ramene spravedlnosti, které dobíjí zločince neúprosnou logikou argumentačních vazeb.

„Na počátku všeho bylo zjištění, že se stýkáte s Landou. A že názorově patříte jaksi k nim. Viz vaše vystoupení na poslední plenárce.“ Bezděky jsem se usmál a Stibral to postřehl. Omluvně jsem pokrčil rameny.

„Vzpomněl jsem si na jeden světoznámý nápis,“ řekl jsem. „Hlásá, že Rintín Sevít je vůl.“ Stibral to přešel bez poznámky.

„Pak jste se poněkud překvapivě zúčastnil Krausovy smrti. Smrti, která Landovi a jeho přátelům přišla nesmírně vhod. Rozhodl jsem se, že se v tom pokusím vyznat.“

„Rozhodl jste se, že si na případu Zeman postavíte kariéru. Hodláte o mně napsat knihu?“

„Mohla by to být zajímavá kniha, Zemane,“ řekl Stibral a sešpulil rty. „Nejdříve jsem prověřil alibi Landy a jeho kompanie. Měli je dokonalé – ten večer se dokonce všichni sešli. Aby se jim nedalo dokázat vůbec nic. Pak jsem se začal důkladněji zabývat vaší osobou.“

„Neradostná práce, že?“ řekl jsem zbytečně.

„Přiznám se, že jsem zpočátku vydatně tápal. Původně jsem se dokonce klonil k teorii, že jste chtěl prostě vzít Krause s sebou. Že jste odtud opravdu odjížděli, že jste mu dole v té zatáčce škubl volantem doprava a že vám jen přálo fantastické štěstí. To potud, než jsem si uvědomil svůj omyl a všiml si, že Kraus nepřijel v otevřeném voze.“ Zadumaně se odmlčel a zadíval se skrze mě do nekonečna. „Uvědomil jste si vůbec, pro koho vlastně pracujete?“ řekl pak. Nechápavě jsem škubl hlavou a pak se mi rozlila po tváři kyselá grimasa.

„Chcete mi tvrdit, že jsem tu v sobotu třináctého plnil nějaký úkol?“

„Přesně tak,“ řekl Stibral přesvědčeně a já jsem užasle rozevřel oči dokořán.

„Ne,“ vydechl jsem ohromeně. „Vy jste se zbláznil.“

Stibral pokrčil rameny. „Víte, Zemane, já netvrdím, že jste si toho byl vědom. Ale řízen jste byl. Rafinovaně a přesně, s nesmírně zvráceným cynismem.“ To jsem opravdu nečekal a upřímně řečeno, ani jsem tomu příliš nerozuměl. Můj dokonale zmatený výraz musel přesvědčit i Stibrala, že nic nepředstírám. Začal přecházet kuchyňkou, dva kroky ke dveřím a dva kroky zpět.

„Mně to zpočátku také připadalo složité. Ale nakonec se mi to přece jenom všechno podařilo propojit. Musel jsem se ovšem poněkud podrobněji podívat na vaši minulost. Já to udělal, Zemane. Zajímal mě váš celibát – sešel jsem se tedy s vaší poslední milenkou. Jste prý normální muž. A váš celibát až nápadně splývá s dobou, po kterou znáte slečnu Brajerovou. Vyhledal jsem dokonce i doktora Málka, dal mi přečíst jeden velice zajímavý dopis. Řekl bych, že je to zpověď s psychopatologickými prvky.“ Zastavil se přede mnou a zadíval se mi upřeně do očí. Jako by mě chtěl hypnotizovat.

„Vy jste v podstatě nešťastný člověk, Zemane. Jste sám, lidé vás nemají příliš rádi. V mládí jste se poněkud zeširoka rozmáchl, možná že jste si toho o sobě nasugeroval víc, než jste skutečně byl. V podstatě pohrdáte lidmi a stavíte se nad ně. Chcete být víc než obyčejný průměr. Vaše minulost vás k tomu stále ještě podněcuje. Mám na mysli tu vaši efemérní boxerskou slávu, ovšem. Stále se jaksi nemůžete smířit s tím, že už je to všechno dávno pryč. Vykročil jste kdysi z bezejmenného davu a neudržel jste se, život vás vrátil zpět. Nechcete to přijmout. Proto ty vaše komplexy, to neustálé zdůrazňování vlastní ochablosti.“ Díval se teď na mě docela lidsky a jakoby s porozuměním.

„Víte, kdy jsem si tu vaši vnitřní při uvědomil naplno? Tehdy na Karlově náměstí. Měl jste se vidět, když jste líčil největší chvíli svého života. Jak vám svítily oči. Vy tou vzpomínkou žijete, vy se jí držíte jak tonoucí onoho pověstného stébla! Člověk ze starých novin! Bývalý někdo!“ Poněkud potlumil hlas. Mluvil téměř se smutkem a lyricky.

„Další ranou, kterou jste při své inteligenci velice správně dešifroval, byla slečna Brajerová. Každý, kdo vás měl možnost sledovat zblízka, mi to dosvědčil. Vy jste po ní doslova šílel, Zemane. Protože ona symbolizuje dokonalost a výjimečnost světa nadřazených, k nimž byste se tak zoufale rád chtěl počítat. Ona byla dalším a myslím i nejtvrdším důkazem pro vás, že už nikdy nebudete patřit do první kategorie.“ Jeho hlas opět zpřísněl.

„Nedostal jste šanci ani jako člověk z okolí ministra. Odkopli vás jako nepotřebného škrabáka, který je k ničemu. Bral jste to jako křivdu?“ Byla to zřejmě řečnická otázka, takže jsem nepovažoval za nutné odpovědět. Nemýlil jsem se.

„Nevím. Možná že jste si to ani neuvědomoval, ale narůstala ve vás nenávist. Ke Krausovi, který patřil do první kategorie a jehož Brajerová milovala – k ministrovi, protože vás odkopl jako nepotřebnou věc – zkrátka ke všem, kdož stáli nad vámi, protože vás převyšují, a i k těm ostatním, mezi něž jste svou druhořadostí patřil a s nimiž jste se právě proto nemohl smířit. Vy jste si to možná neuvědomoval, Zemane, ale uvědomili si to jiní. A proto vám nahráli Váchu.“ Poslouchal jsem ho bez dechu. Bylo to dobrodružné a veliké, jako všechno, co se bezprostředně dotýká člověkova soukromí.

„Vácha – to pro vás nebylo nic jiného než možnost a příležitost sám před sebou si zdůvodnit svou nenávistnickou hořkost. A bezmocnost. Zřejmě jste v něm viděl obraz vlastního osudu, metaforu člověka, který je vyřazen, který dostává ránu z milosti. Asi jste doopravdy uvěřil v jeho nevinu, protože věříte ve svou vlastní. Podle vás je vaším osudem vinen okolní svět, ne vy sám. A Váchův konec vás vyděsil proto, že jen metaforicky podtrhl obraz vašeho osudu a naznačil vám i vaše perspektivy. Vždyť i vy sám jste přece přemýšlel o sebevraždě, že?“ Vytáhl z kapsy kus papíru, opatrně jej rozložil a četl.

„Vladěno, dnes už na tom vlastně ani nezáleží – byl jsem a už je to pryč. Vím, že to, co dělám, je naivní a neúměrné tomu, co jsem se snažil žít. Bohužel, nedokázal jsem se ubránit pokušení napsat alespoň několik málo vět na rozloučenou. A poděkovat ti. Poděkovat za to, žes byla na světě právě tehdy, když jsem tam byl 1 já. Za chvíli odejdu za svými mrtvými sny, které…“ Odmlčel se a vzhlédl. „Tady to končí,“ řekl. Zaťal jsem zuby a přimhouřil oči. Ovšem, na tohle jsem dokonale zapomněl.

„Je to prokazatelně vaše písmo, Zemane. Dal jsem si to ověřit.“ Opět lístek opatrně složil a vložil jej do kapsy. „A našlo se to v kapse vašich kalhot, ve kterých jste havaroval.“ Zamyslel se. „Snad jste ho napsal ten den, co jste se dověděl, že slečna Brajerová opustila Československo navždycky. Tentýž den, kdy jste měl schůzku s Krausem – tady, na Polomech. Kdy jste znovu promýšlel všechny alternativy. Sebevražda a Kraus, prohra a nenávist. Vám se v hlavě ty dvě představy propojily, Zemane. Představa konce a příležitost. Pomstít se za všechno na Krausovi – tak, jako si pubertální vandalové odreagovávají svou vlastní méněcennost ničením krásných soch. A přitom si moci namlouvat, že jste se obětoval v roli mstitele nevinných. Metamorfóza mindráka v politiku! Uvědomujete si vůbec obludnost té frašky?!“ Zavrtěl hlavou, jako by sám žasl nad vlastními vývody. Žasl jsem též.

„Přijel jste sem už s hotovým plánem, Zemane. Proto jste vyprávěl garážmistrovi tu bajku o poruše v motoru vašeho vozu. Narazil jste jednu svíčku a to bylo vše, co vašemu vozu vlastně bylo. Garážmistrova diagnóza byla odvozena z vaší povídky. Prověřoval jsem to – on skutečně nemůže prokázat, že jste mu vyprávěl nevymýšlenou historku. Zkrátka a dobře, nesměl jste přijet vlastním vozem, abyste mohli společně s Krausem havarovat. Ta střecha vám zkomplikovala situaci. Žádný soudný člověk by vám nespolkl, že jste do koruny stromu ve výši silniční nivelety vylétl z uzavřeného vozu – a vy jste to pochopil, Zemane. Proto jste riskoval a odmontoval střechu. Pak jste naložil Krausovo tělo za volant a sjížděl dolů s kopce. Namířil jste na patník a před nárazem vyskočil.“ Jeho hlas nabýval na slavnostní tvrdosti. Zněl jednoznačně a nepřipouštěl pochybnost.

„Landa a spol vás vedli dokonale, Zemane. Zneužili vaší osobní tragédie a vehnali vás do stresu. Pustili na vás Váchu a dohnali ho anonymy k sebevraždě. A přitom věděli, že za Váchou musí jít i Kraus – viděl jim do karet a šel po nich. Ukázali vám na něho prstem. Vám, o němž věděli, že ho podvědomě nenávidíte k smrti. Vám, o němž věděli, že dokázal vymyslet a provést trik, který vyřídil Vrábela. A pak vám narežírovali schůzku s Krausem v odlehlé samotě.“

„Narežírovali?“ řekl jsem hluše.

Stibral přikývl. „Ten den, kdy si Kraus vypůjčil klíče od Polomů, dostal prý naléhavý vzkaz. Jeden jeho přítel se náhle vrátil ze zahraničí a požádal ho o schůzku tady v této chalupě. Byl to fingovaný vzkaz – ten jeho přítel v poslední době v Československu vůbec nebyl.“

„To o tom vzkazu vám řekla Vladěna?“ zeptal jsem se smutně.

Přikývl. „Narežírovali vám schůzku, Zemane. A sešli se v hospodě, aby vypadli ze hry.“ Dramaticky se odmlčel a slavnostně se mi zadíval do očí. „Jejich výpočet vyšel, Zemane. Do písmene. Jste vrah.“

Zaplavil mě pocit hořkosti a bezmocného zklamání. Ano, Stibrale – tvá hypotéza je velice působivá a přece tak vzdálená pravdě. Sklonil jsem hlavu a tiše řekl: „Všecko je jinak, Stibrale.“

Kapitola VI

Když mě taxikář vysadil před chalupou Vladěny Brajerové na Polomech, bylo zhruba tři čvrtě na pět. Rozhlédl jsem se kolem a musel jsem konstatovat, že bych takové místo s Vladěnou nikdy nespojil. Pískovcové skály a zděnou chalupu vesnicky prostinké architektury by člověk spíše přisoudil dvěma penzistům stejného ražení, jako byli ti na Šumavě. Co tu dělá Vladěna sama, byla-li tu vůbec kdy sama? Moje bytná by určitě řekla, že je to smutné místo.

Chalupa stála při výjezdu z nálevkovitého kaňonu asi čtyřicet metrů vzdušnou čarou od vjezdu, jehož niveleta byla nejméně dvacet metrů pod úrovní její základové spáry. Shlížela na strmou parcelu, z jedné strany sevřenou zhruba rovnou a svislou skalní stěnou, z druhé strany konkávní stěnou, zasutou hlinitými splazy, z nichž vyrůstaly zkřivené borovice. Při této straně se vinula od vjezdu vzhůru zakřivená silnička s dosti krutým stoupáním, jejíž násypový svah, lemovaný obrovskými břízami, vykrajoval půdorys Vladěniny parcely. Její rozsah jsem odhadl na deset arů. Byla to holá, travnatá plocha, jejíž sklon se lomil do strmého líce balvanitého násypu, na jehož koruně stála chalupa. Líc balvanité hráze byl upraven jako skalka, velice úhledná a zřejmě udržovaná. Odemkl jsem kovová vrátka a vešel na dvoreček před severní stěnou, v níž vpravo od zamřížovaného okna byl vstup do chalupy. Odemkl jsem vstupní dveře a vešel do předsíňky, tvořené přístěnkem, v jehož čele byly dveře na záchod a vlevo od nich vstup do úzké, podlouhlé kuchyňky. Obdélníkový půdorys chalupy přepažovala příčka, dělící celkový prostor na větší pokoj s jedním oknem na jižní stranu nad parcelou a se dvěma okny ve straně západní, a na zmíněnou kuchyňku, z níž vedly obedněné schody do podkroví.

Ani vnitřní zařízení mě nijak nenadchlo. Obyčejná postel a pohovka pod jižním oknem, při západní stěně stůl. Mezi stolem a postelovou pelestí se téměř nedalo procházet. Nábytek byl starý a obyčejný, téměř takový, jaký jsme měli doma v Hloubětíně. Patrně dědictví – Vladěnini rodiče nebo příbuzní to tu asi obývali trvale, pak vymřeli a Vladěna si jejich majetek ponechala jako rekreační objekt. A jezdila sem tu a tam se svými milenci.

Na nočním stolku leželo několik knížek, jednu z nich jsem bezmyšlenkovitě zvedl. Měla přepychovou koženou vazbu, viditelně individuální práci na objednávku. Byla to Nezvalova Manon. Rozevřel jsem ji v místě, založeném krásně provedenou pergamenovou záložkou s tištěným věnováním. Se zájmem jsem si je přečetl. Písmo bylo zlaté a věnování pozoruhodné:

„Vladěně.

Jako jsou vyvolení básníci, kteří se dovedou pohybovat po hranici mezi rozechvívající poezií čistého citu a mučivým kouzlem nádherné sentimentality, jsou i vyvolené ženy, které se dovedou pohybovat po hranici mezi rozechvívající poezií čisté milenky a mučivým kouzlem nádherné děvky. Muži se o ně zraňují a ony hřeší se stejnou samozřejmostí, s jakou my, ubozí a nevyvolení smrtelníci, ve šťastných chvílích svých životů dýcháme. Takových žen není mnoho. Kdyby však měly svoji přísně výběrovou organizaci, v jejímž čele by stála slečna Manon, pak bys v předsednictvu této organizace nemohla nebýt Ty. Dávám Ti proto znovu Manonin příběh, který Tě tolik dojímá a jehož tragika je, bohužel, pro životní příběhy slečen Manon tak osudově typická.

S přáním obzvlášť nezapomenutelných

oslav čtyřiadvacátých narozenin

Pavel.“

Nebyl jsem si jist, zda se mi to libí. Vladěna mi Manonu rozhodně ničím nepřipomínala – na to byla příliš vzdělané a inteligentní a určitě ne dětsky naivní a hříšná světice. Mohlo to být tím, že jsem ji nepoznal tak dokonale jako Bris. Trochu se mě to dotklo a vytušil jsem, že mi to nadcházející setkání s Vladěnou pokazí hořkým smutkem toho druhu, který nemám rád. Položil jsem knížku zpátky a posadil se za stůl s rukama na desce. Kolikrát si to mám, sakra, opakovat – že jsem nenormální blázen.

Ze silnice sem dolehl bzukot motoru, který za chalupou ustal. Trochu teatrálně jsem odvrátil hlavu ode dveří a zadíval se oknem dolů na parcelu. V tu chvíli jsem si dovedl vybavit výraz, který mi pravděpodobně hyzdil obličej – výraz přezíravého, uraženého vzdoru. Neodvrátil jsem oči od okna ani v tu chvíli, kdy se ozvaly dveře. Měl jsem pocit, jako bych byl právě před chvílí svědkem Vladěniných intimních radovánek na zdejší posteli, které jsem netoužil uvidět a na něž se mi nechtělo ani pomyslet. Taková představa mě podivně bolela, až mě to zahanbovalo.

Když se otevřely dveře do místnosti, v níž jsem seděl, pocítil jsem, že něco není v pořádku. Otočil jsem hlavu a hořké snění bylo pryč. Přede mnou stál Bris.

„Zůstaňte sedět a nechte ruce na stole,“ řekl. Byla to dobrá rada a já ji neoslyšel. „Kde máte vůz?“ Řekl jsem mu, že mě sem přivezl taxík, a přidal jsem stručné vysvětlení. Nevím, na co v tu chvíli myslel, na jeho tváři jsem nepoznal nic.

Bezděky jsem si uvědomil, že v takové mizérii, v jaké jsem se ocitl právě teď, jsem dosud ještě nikdy nebyl. Zároveň mi blesklo hlavou, že mě sem pozval dopis napsaný Vladěnou a že Bris o sobě rozšířil zprávu, že opustil Československo. Pomalu, ale jistě se mi po těle rozlévala panika. Taková jako tenkrát na pláži u paláce Montazah, když jsem se rozplaval od afrických břehů směrem do moře a pak se otočil s naivně hloupým pocitem pýchy, že jsem plaval rychle a daleko. A pak jsem se chtěl vracet a najednou jsem pochopil, že se přes moje úsilí břeh vzdaluje. Jenže tenkrát jsem si dokázal nedovolit propadnout panice úplně. Byl jsem o hodně mladší a bylo to znát.

„Dejte mi Vladěnin dopis,“ řekl Bris a natáhl ruku. Vytáhl jsem z kapsy Vladěninu pozvánku na Polomy a odevzdal ji Brisovi.

„Ona věděla, proč mě sem zve?“ zeptal jsem se smutně.

„Řekl jsem jí, že tu mám důvěrnou schůzku s jedním mládencem ze zahraničí. A že byste u toho měl být i vy – abyste si vyléčil to trauma, které jste předvedl na poslední plenárce. Věděla, že byste moji výzvu neakceptoval – a důvěřuje mi bez výhrad.“

„Jestliže dobře rozumím, chtěla vám pomoci při záchraně zbloudilého, je to tak?“ řekl jsem s nadějí.

„Přesně tak,“ řekl Bris. Usmál jsem se – křečovitě, ale přece.

„A co Stibral,“ řekl jsem, „ten je váš?“

„Stibral jde sám,“ řekl Bris. „Je to osamělý ctižádostivec, ale zaplať pánbůh, že je.“

„Co akce Vácha? Byla to opravdu jenom vaše osobní msta?“ Uvědomil jsem si, že podvědomě vystřeluji otázky, abych získal čas. K čemu, proboha?

„Nikoliv,“ řekl Bris. „Byl to podřadný zbabělec, který věděl několik zajímavých věcí. Potřebovali jsme rozklížit partu jistých nebezpečně ostrých hochů a Vácha nám přitom mohl být užitečný. Trochu jsme ho masírovali, aby promluvil. Kdyby se nezapletl do neštěstí a řekl, co věděl, vyšel by o něm článek s rehabilitační pointou. O autorech anonymů, kteří ho chtěli uštvat a předhodit jako oběť – a zároveň se zbavit nebezpečného svědka.“

„Jsem rád, že jste tak upřímný, Brisi. Rád bych –“

Bris mě přerušil: „Je mi líto, Zemane, mám velmi málo času.“ Nespouštěl ze mě oči a vysunul ze stolu zásuvku. Položil přede mne dopisní papír a propisovací tužku. „Budu vám diktovat a vy budete psát,“ řekl.

„Nechápu, proč bych to dělal,“ řekl jsem nejistě a Brisova tvář se ani nepohnula.

„Pište!“ poručil. „A nenechte se nutit, bylo by to naprosto zbytečné. To vy jistě chápete velice dobře.“

„Jste si jist, že nejde o omyl?“ řekl jsem ochraptělým hlasem a cítil jsem přitom naprostou bezmoc. Připadal jsem si jako pozemšťan před tváři obyvatele vzdálené planety, který je o vývojový stupeň výš a ovládá vědomosti i síly, o nichž nemám ani potuchy. Stál lehce a pružně jako šelma a mně dokonce trochu lichotilo jeho soustředění. Zmobilizoval vše, co má k dispozici, a teprve teď jsem viděl, kolik toho je. I to patří k vlastnostem skutečného profesionála – nepodceňovat ani myš.

„Diktuji,“ řekl a já vzal do ruky propisovací tužku. V ústech jsem měl naprosté sucho a chvěl jsem se po celém těle. Dokonce jsem v lýtkách cítil něco jako nepříjemně oslabující svědění.

„Vladěno,“ řekl Bris a já sebou mírně trhl. Další důkaz mého nedobrého stavu. Bris pokračoval: „dnes už na tom vlastně ani nezáleží – byl jsem a už je to pryč.“

„Vypadá to jak dopis na rozloučenou – spáchám sebevraždu?“ zeptal jsem se nepevným hlasem, který jistě komicky kontrastoval s mým úsilím o zachování dekora.

„Nemohu to vyloučit,“ pokrčil rameny Bris a dodal: „Alespoň zkušenosti posledních dnů by nasvědčovaly tomu, že poslední cesta sebevrahů vede k doktorovi do Rmáně.“

Opět se mě zmocnil známý pocit, že vidí všecko najednou a že umí číst i myšlenky. Připadalo mi naivní pomýšlet na cokoliv, co by mělo být pokusem o únik. Zmocňovala se mě beznaděj a rezignace a to už jsem definitivně pochopil, že je opravdu velmi zle.

„Já byl u doktora ve Rmáni?“ řekl jsem zajíkavě.

„Celý včerejšek a na dnešek v noci. Žádný zázrak v tom není,“ dořekl loajálně. „Prostě jsem zjistil, že nejste v kanceláři. Po tom vašem zajímavém vystoupení na členské schůzi – zejména po té pasáži, kdy jste hovořil o vraždění nevinných lidí – mě prostě začalo zajímat, zda jste se náhodou také nerozjel do Rmáně. Využil jsem služeb sekretariátu vašeho ministra a zavolal na rmáňské polesí. Že potřebujeme diskrétní zjištění, zda jste náhodou nebyl viděn v jejich rajónu. Přeptali se a přisvědčili. Dokonce mi dnes hlásili i správné číslo vašeho vozu, stál prý přes noc před lékařovou vilou. Řekl jim je jakýsi malý chlapec.“

„Jarda,“ zašeptal jsem se zjihlým úsměvem. „To byl určitě Jarda.“ Vzhlédl jsem k Brisovi. „Ten mi prozradil, že tam byl Vácha. Také si pamatoval číslo vozu. A já mu za to slíbil kopací balón, ten černobílý. Včera ho v Sušici neměli.“

„Koupím mu ho za vás,“ řekl Bris.

„Děkuji,“ poděkoval jsem slušně a zadíval se na okno. Ne, pořezal bych se a stejně bych neunikl. Myš kočce také neuteče.

„Nemyslete na hlouposti, Zemane,“ pokáral mě. „A pište dál!“ Byl to opět povel a já se chopil tužky. S povzdechem.

„Vím, že to, co dělám, je naivní a neúměrné tomu, co jsem se snažil žít.“ Napsáno mojí rukou to působí věrohodně. Dokonce v tom nacházím stopy své stylistické manýry. Musel se na to připravit, přečíst si pár mých dopisů.

„Co rmáňský doktor, ten také spáchá sebevraždu? Ví toho zrovna tak málo jako já.“ Bylo to ponížené zakňučení a skrývala se v tom prosba o život. Hned jsem to dostal zpátky – náležitě zúročeno:

„Nefňukejte, Zemane. Nerad bych si o vás na závěr pokazil mínění.“

„Promiňte,“ řekl jsem sklesle.

„Rmáňský doktor se dnes v poledne zabil. Sjížděl vozem pravý břeh Vydry a pod Turnérovou chatou spadl do řeky,“ řekl Bris. Sevřelo se mi srdce. Kubát, ten okouzlující, krásný člověk. Co jeho žena? Co děti?

„Neměl tušení o ničem,“ řekl jsem zoufale, „a nic ho nezajímalo.“

Bris promluvil s netrpělivou úsečností. „Věřím, Zemane. Já nejsem sadista. Ale čeká mě tu ještě moc práce. A nesmím riskovat nic, rozumíte? Vůbec nic!“

„Co Vladěna,“ škytl jsem vzlykavě, „kdy ta se utopí při koupání ve vaně?“

„O tu se nebojte,“ řekl Bris mírněji a skoro lidsky. „Opustila Československo. Navždycky.“

V tu chvíli to byla přesně ta zpráva, kterou jsem potřeboval. Po několik vteřin jsem měl pocit umírajícího, jemuž z celého života zbyla už jenom bolest.

„Tak diktuj,“ řekl jsem stroze a Bris přimhouřil oči. Pozorně se mi zadíval do tváře. Pak pokračoval v předříkávání.

„Bohužel, nedokázal jsem se ubránit pokušení napsat alespoň několik málo vět na rozloučenou. A poděkovat Ti.“ Psal jsem rychle, ale Bris diktoval ještě rychleji.

„Počkej, nestačím!“ Bris se usmál. „Konečně začínáš vypadat zase jako chlap,“ řekl.

„Jak to, zase. Copak já tak někdy vypadal?“ řekl jsem.

„Nepodceňuji tě,“ řekl Bris.

„To rozhodně ne, spíše mě přeceňuješ,“ namítl jsem. „To, co tu se mnou provádíš, je psychologicky pochybné. Kdybys předstíral, že si napsáním dopisu mohu zachránit život, měl bys lehčí práci.“

„Bylo by to nedůstojné, nechci tě zbytečně urážet. Na to si tě příliš vážím.“

Nejistě jsem se na něho podíval. „Proč, proboha?“

Pokrčil rameny. „Jsi jedním z mála na jejich břehu, kdo má úroveň. Naštěstí je takových míň než málo. Nebo naneštěstí – snad by to bylo zajímavější. A ne taková fraška.“

Snažil jsem se pochopit, co cítím. Bezmocnou nenávist a svíravý strach jsem rozpoznal bezpečně. To ostatní bylo složitější. „Lieber einen klugen Feind haben, ais hundert dumme Freunde,“ řekl jsem.

Bris se ušklíbl. „Jawohl.“ A diktát pokračoval: „Poděkovat za to, žes byla na světě právě tehdy, když jsem tam byl i já.“

Uvědomil jsem si, že se blíží konec dopisu a že mám příliš rychlý tep a úplně suchá ústa. Začal jsem mluvit a ještě při prvních slovech jsem vůbec netušil, o čem to bude.

„Vy – nebo ti, co vás proškolili, ti přece nejsou naivní tajtrlíci. Vy přece musíte vědět, že tu nemůžete nic uhrát. Vyženou vás odtud jako psy. Na ty naše národní tanečky se každý vykašle.“ Olízl jsem si rty. „Nemůžete vyhrát, Brisi.“

„Omyl, Zemane. Dnes už nemůžeme prohrát – ať se stane cokoliv. Já nevylučuji, že nás odtud vyženou fyzicky – jestli mi dobře rozumíte. I když je to na druhé straně jen málo pravděpodobné.“ Usmál se. „Kdyby se to přesto stalo, stejně jsme vyhráli my. Pro ty národní tanečníky to bude šok, který je zbaví psychické závislosti. Bude to praktické školení v politických reáliích.

A pro mládež životní zkušenost na celý život. Bude to kdykoliv mobilizovatelné politikum, jestli mi rozumíte.“

Přikývl jsem. „Příprava eventuálního válčiště. Napilování svlaků pro případnou příští demontáž. Tak jsem se tedy nemýlil.“ Moje řeč se změnila v sípavé chroptění. Olízl jsem suchým jazykem rty a zavadil jsem přitom o svůj kosmetický zušlechťovací prostředek. Po dosti dlouhé době jsem zubní protézu opět pocítil jako cizí těleso v ústech. „Pochopil jsem váš myšlenkový svět, že?“

„V tom s vámi souhlasím,“ řekl Bris. „Řadu věcí jste schopen až nepříjemně dobře chápat. Bohužel.“

Neodvratně se blížil konec. Slyšel jsem ponuré bouchání vlastního srdce a náhle se mi vybavil tikot zpětného počítání před odpálením kosmické rakety. Pocítil jsem zoufalou touhu něco povídat, oddálit ten poslední okamžik alespoň o pár vteřin, a nic mě nenapadalo. Třásla se mi čelist a slyšel jsem zřetelně i jektání vlastních zubů.

„Proč bohužel?“ vypravil jsem ze sebe prostou otázku a ruce jsem měl úplně mokré.

„Je v tom kus vaší osobní tragédie, Zemane. Myslíte, že by vám svítila nějaká vábná naděje či perspektiva v jejich smečce? Komunismus je ve své podstatě spiknutím neschopných, Zemane.“ Odmlčel se, jako by hledal ta nejvhodnější slova.

„Je spiknutím proti schopným všeho – to také,“ řekl jsem, ale on nereagoval.

„Komunismus je ve své podstatě spiknutím neschopných, Zemane,“ řekl, jako by se tím kochal a musel si to znovu a znovu opakovat. „A vy nejste neschopný. Dříve nebo později by vás zlikvidovali – jako všechno, co přesahuje tu jejich stádní normu.“ Naznačil úsměv. „Vy přece nejste uzpůsoben pro život podle zákonů stáda, Zemane. Jste individualita. Člověk.“

„Děkuji za uznání, je to pro mě veliká čest,“ drmolil jsem nesrozumitelně a po zádech mi stékal pot. Co udělám? Nebo lépe, co bych udělal tenkrát – když jsem ještě doopravdy měl jakous takous úroveň. Nic, o čem bych předem příliš přemýšlel. Prostě bych vstal a spoléhal na inspiraci okamžiku. A byl bych naprosto klidný a soustředěný. A každý sval by mě poslechl s přesností elektronkového počítače. Jenže to bylo, to už je pryč.

„Nevyhrajete, Brisi,“ zasípal jsem strnule, „i v Maďarsku byli Brisové a věřili na duchy – jako vy. Dnes tam po tom jejich kdykoliv mobilizovatelném politiku neštěkne ani pes.“ Zadíval jsem se na Brisovu dokonale krásnou a mužnou tvář a pocítil jsem k němu všezahlcující nenávist. „Škoda, Brisi, že my dva se nemůžeme setkat za deset let.“

„Pokračujte,“ přikázal Bris. „Za chvíli odejdu za svými mrtvými sny, které –“. Měl jsem úplně mokré ruce a tužka mi v nich klouzala tak, že jsem ji jen s námahou udržel. Už to dál nešlo. Musí se něco stát, ať už to mám za sebou. Zvedal jsem se – kdysi by se mi právě v tu chvíli rozlil po těle bezpečný pocit soustředěného klidu, teď jsem se zapotácel jako opilec. Levou rukou jsem sebral se stolu dopis na rozloučenou a vstrčil jej do kapsy.

„Budete mě muset přece jenom trochu nutit, Brisi,“ zasípal jsem, „nemůžu pojít jako dobytek.“

Vykročil jsem směrem k Brisovi a vtom se to stalo. Nepostřehl jsem nic. Jenom podlahu, která se prudce vymrštila vzhůru a celou plochou mě strašnou silou udeřila do přední části těla. Rozplácl jsem se jako kašovitá věc, zatmělo se mi v očích a kolem hlavy se mi rozhučela hluboká tma. Potom se ze tmy vyloupl ostrý zvuk pily a do úst se mi nahrnula krev. Snažil jsem se neztratit vědomí a pochopit, co se vlastně stalo. Pak jsem si uvědomil, že mi odumřela levá ruka a že mám zkamenělý krk. Byl to zřejmě úder plochou dlaní nad levé rameno ke kořeni krku – pochopil jsem, co to znamená. Za pár minut nebudu schopen jakéhokoliv pohybu. Snažil jsem se pohnout, a výsledek byl žalostný – pouze mi tělem proběhl záchvěv, někdy se to stává mrtvé rybě. Roztřesená nervová soustava a vnitřní orgány pozbyly schopnosti koordinovat své funkce. Pokusil jsem se myslet postupně na jednotlivé části svého těla. Nejdříve pravá ruka. Přitahoval jsem ji k hlavě, až jsem ji dostal pod obličej. Pak jsem pomalu přitahoval kolena. Zůstal jsem chvíli klečet s hlavou na hřbetě pravé ruky, položené na zemi, a snažil se pravidelně dýchat – z mezer mezi podlahovými prkny táhl syrový chlad. Pak jsem předvedl žalostný pokus postavit se na nohy. Byl jsem v tu chvíli rád, že se na sebe nemusím dívat – tu podívanou jsem Brisovi nezáviděl. Několikrát jsem se zhluboka nadechl a vydechl, přece jenom se mi poněkud ulevilo.

Bris má v ruce fantastický cit, napadlo mě. Připravil si mě tak, jak potřebuje. Ještě musím dopsat to psaní a pak dojít na porážku. Jakou asi spáchám sebevraždu, skočím ze skály? Bude to romantické. Dobrovolná smrt poblíž chaty, patřící milované ženě. Nešťastně milované ženě, jíž patřil i můj dopis na rozloučenou.

„Vodu,“ vydechl jsem tiše. Bris, aniž by ze mě spustil oči, sáhl za sebe a s bezpečnou jistotou uchopil láhev s minerálkou, která stála na předprsni příborníku. Touž rukou sáhl dozadu podruhé a postavil na stůl sklenku. Aniž by se jen koutkem oka podíval, co dělá, nalil do sklenice vodu. Souhra jeho mozku, nervů a svalů byla pohádkově fantastická – předváděl se mi tu opravdu dokonalý výpěstek líhně, jejíž profesionální kvality mají nejvyšší úroveň.

Stál lehce rozkročen asi sto dvacet centimetrů přede mnou. Všiml jsem si, že spojnice špiček jeho bot není rovnoběžná s mojí, jeho levá noha byla poněkud blíže. Přitom stál rovně, takže byl ke mně mírně natočen levým bokem. Uvědomil jsem si, že mám akceschopnou pravou ruku a v tu chvíli mi to připadalo jako šťastná náhoda. Moje levá ruka visela bezvládně a Bris musel vidět, že to s ni nepřeháním. Sáhl jsem si pravou rukou do úst, plných krve, a palcem a ukazováčkem zacloumal protézou. Několikrát jsem přitom sténavě vydechl a pak jsem, s bolestivým heknutím, protézu vytrhl. Zůstala mi ležet na dlani, nesmyslně vypadající, zkrvavená věc. Natáhl jsem pravou ruku směrem k Brisovi, jako bych mu chtěl tu nesmyslnou věc vyčítavě ukázat a přitom jsem se křečovitě usmál. Bris se skutečně pár nepatrných okamžiků do mé dlaně díval – nechápavě zapátral očima po smyslu té věci, která mi vypadla z úst. Musel přitom pootočit hlavu doleva, proti sklonu spojnice špiček svých bot.

V tom jediném, nepatrném okamžiku, kdy Brisova pozornost patřila mé protéze, Jsem se pokusil. Prudce jsem se zvrátil vzad a vymrštil pravou nohu. Snažil jsem se ji vést zprava doleva šikmo vzhůru, a vymrštil jsem proto i pravé rameno doleva, po kružnici kolem podélné osy svého těla. Ať je to jakkoliv neuvěřitelné, ale Bris stačil reagovat. Bleskově se schoulil a představil proti mému úderu pravý bok. To a jedině to bylo mé štěstí. Pootočení jeho hlavy doleva způsobilo, že signál o mé akci přijímal více pravým okem a že jeho tělo bylo jakoby navedeno k obratu vlevo. Přitom pravou nohou musel překonat delší dráhu o onen úhlový posun, který byl určen jeho nepatrně šikmým postojem. Součet obou časových ztrát – té, kterou vyvolalo okamžité povolení soustředěnosti, když zapátral po smyslu zkrvavené věci v mé dlani, a té druhé, která vznikla nutností překonat delší dráhu nohou při rotaci doleva – mi zachránil život. Stehno jeho pravé nohy přišlo o zlomek vteřiny později. Stačil sice zachytit úder mé holeně kyčlí a prudkým předklonem pooddálit podbřišek, přesto jsem však cítil, že jsem špičkou boty zasáhl varlata. Zabečel, prudce se svinul a dopadl tvrdě na kolena. Polohlasitě chrčel.

Protináraz jeho těla mi vrátil rovnováhu, takže jsem zůstal stát. Prudký pohyb mě vyčerpal, opět se mi zatmělo před očima. Místnost se divoce roztočila a podklesly mi nohy. Pak jsem upadl horní polovinou těla na stůl. Srdce, divoce rozbušené, jsem cítil v krku. Věděl jsem, že brzy ztratím vědomí, a opět se mi vybavil dojem, že slyším zpětné počítání. „Dvacet, osmnáct, sedmnáct.“ S vypětím sil jsem sáhl po láhvi a převrhl ji na desku stolu. Voda mi stékala pod hlavu a to mě poněkud vzpamatovalo. Zopakoval jsem pokus postavit se na nohy a podařil se. Byla to jen bianko směnka, cítil jsem, že mé vědomí je pouze krůtě dočasná záležitost.

„Patnáct… třináct… deset –“ Místnost se se mnou roztočila jako ruské kolo. „Osm, šest, pět –“ Bris přitahoval hlavu k tělu a začal se pomalu zvedat. Polila mě zběsilá hrůza, já melu z posledního a Bris přichází k sobě. Zvedl jsem pravou ruku nad hlavu, zaťal pěst a udeřil jí Brise do týla. Klesl opět níže k zemi, ale jeho stav se nijak podstatně nezhoršil. To bylo strašné. Před dvaceti lety bych jediným tímto úderem dokázal zabít stokilového chlapa. Dnes už jím nedokážu ani zraněného srazit k zemi. Čas se ukrutně krátil, nezbývalo mi už takřka nic. A hrozil definitivní konec. Bris se opět začínal zvedat. Sevřel jsem hrdlo láhve.

„Čtyři, tři –“ Napřáhl jsem ruku s lahví nad hlavu a na okamžik se pokusil soustředit veškerý zbytek svých sil.

„Dva, jedna –“ Švihl jsem a v úderu bylo vše, co jsem byl schopen zmobilizovat. Láhev ostře třeskla o Brisovu lebku.

„Nula –“ zatmělo se mi před očima a já padl obličejem vpřed.

Nemám tušení, jak jsem byl v bezvědomí dlouho. Když jsem se opět probral a začal pomalu vnímat, uvědomil jsem si, že ležím přes Brise, který se ze svého předkloněného kleku položil na levý bok. Chvíli jsem zůstal v klidu. Pak jsem se posadil vedle Brise na zem a obrátil jeho hlavu obličejem k sobě. Byl mrtev. Vzpomněl jsem si na Vladěnin citát z Mauroise o světle, které všichni běží uhasit v obavě, aby se nerozhořelo v požár – Brisovo světlo jsem tedy uhasil dokonale.

Vstal jsem a začal jsem mechanicky uklízet stopy po zápase. Utřel jsem se stolu vodu a láhev vhodil do záchodové žumpy. Pak mě napadlo, že Bris musel mít nějaký přesný plán. Přišel mě zlikvidovat a je dost pravděpodobné, že jeho předstíraný odjezd z republiky s tím nějak souvisel. Buďto jako prevence proti mně – abych vůbec našel odvahu jet ke schůzce na Polomy – nebo jako součást připraveného alibi. Ta druhá možnost by pro normálního smrtelníka schůdná nebyla, policejní praxi neznám, ale zjistit, kdy skutečně odjel, by mělo být pouhou maličkostí. Ovšem – a to je právě to – co já vím o jeho skutečných konexích a možnostech. Já měl prostě spáchat sebevraždu, stejně věrohodnou, jako byla ta Váchova. Nebo jsem měl havarovat jako Kubát? Ptal se mě přece, kde mám svůj vůz.

Kuchyňským oknem jsem zahlédl Brisovu felicii, měla namontovánu střechu. Proč? Nepamatuji si, že bych ho teď v létě uviděl v zastřešeném voze. Mělo snad i to sehrát roli eventuální masky? Aby ho nikdo náhodou nezahlédl, když opouštěl město?

Napadlo mě, že musím zajet někam na Bezpečnost a oznámit, co se tu stalo. Vyšel jsem z chalupy a vsedl do Brisovy felicie. Několikrát jsem zkusil nasucho zařadit rychlost. Bylo to podivné, ale já žil. Měl jsem sice v hlavě naprostý chaos, ale žil jsem. A v těchto okamžicích jsem už měl být mrtev. A proč vlastně? Jak to řekl Bris? Mám tu ještě spoustu nebezpečné práce a nesmím si dovolit riskovat vůbec nic. Jaképak riziko, beztrestně vraždí nevinné lidi a nikoho ani nenapadne, že by se tím měl vůbec zabývat. Pobočník tvůrce obrody a muže ledna přece nepotřebuje alibi. Stačí jeho slovo. Anebo skutečně myslí na všecko a počítá i s tím, že by se to tu mohlo podstatně změnit? A že by mu potom i tak mlhavá podezření, jako byla ta moje a Kubátova, mohla být vážně nebezpečná? Pravděpodobně ano. Jenže – proč mám riskovat zrovna já? Jak vysvětlím a komu svůj dnešní čin? Kdo mně bude chtít naslouchat? Stanu se soustem, dnes už se hodí všecko. Vražda protagonisty obrody – a ve světle mého středečního vystoupení na plenárce! Udělají ze mne komunofašistu. Vraha. Stanu se trumfem v rukách těch výtečných hráčů.

Ne. Dohrál jsem až sem, půjdu dál. Taxíkář mě sem vezl, zjistí se tedy, že jsem tu byl. Jediná možnost je zkusit to s ním, sotva by se do Prahy vracel beze mne. Patřím tedy do jeho vozu. Prokletá střecha, z uzavřeného vozu se vypadnout nedá – z otevřeného ano. A nesmím dlouho váhat.

Odmontoval jsem střechu a vynesl ji do podkroví. Nad podkrovní ložničkou byl nepatrný podstřešní prostor. Sotva jsem ji tam dostal. Pak jsem vyšrouboval okenní kličky, protáhl dírky v rámech a klíčky lehce zasunul zpět. Ta střecha tu přece nemůže zůstat navždycky.

Pak jsem vytáhl Brise z chalupy a posadil ho do vozu za volant. Jeho ruce jsem provlekl volantovými loukotěmi. Ještě jednou, pro jistotu, jsem prohledal chalupu – po zápase nezbyla ani stopa. Pečlivě jsem zamkl a posadil se vedle Brise. Nastartoval jsem a odbrzdil ruční brzdu. Vůz se pomalu rozjížděl ze strmého svahu. Přidržoval jsem volant a levou nohou, nataženou pod Brisovo tělo, opatrně brzdil. Projel jsem zakřivenou část konkávy a dostal se na rovnou část, která dole u vjezdu přecházela v levotočivou zatáčku. Vylezl jsem na sedadlo a vůz se zběsile rozjel. Držel jsem volant levou rukou za jeho spodní část. Zatáčka se blížila rychlostí blesku. Metr před hranou srázu jsem spodní částí volantu trhl k sobě. Vůz se roztočil v divokém smyku a mě odstředivá síla vyhodila ven. Ucítil jsem náraz a ztratil vědomí.

Kapitola VII

Stibral náhle promluvil docela lidsky. „Tak co, Zemane, budeme se chovat jako rozumní chlapi? Uvědomte si svou situaci.“ Nabídl mi opět cigaretu a sám si zapálil. Opustil profesionálně strohý tón vyšetřovatelského halali a začal znovu přecházet po místnosti. „Já vás nepodceňuji, nemylte se. A domnívám se, že vím, nač myslíte.“ Usmál se. „Možná že zkoumáte šance. Chcete se třeba domnívat, že mé vyprávění mělo nádech příliš lyrické hypotézy bez výraznějších faktů a důkazů.“

„Je to tak, Stibrale,“ řekl jsem smutně, „nemůžete mi dokázat vůbec nic.“

Vesele se zasmál. „Přehlédl jste dobu.“ Změnil tón. Opět mluvil úsečně a stroze. „Já jsem si svým nálezem jist. A budu hájit spravedlnost. Jakoukoliv cestou, Zemane.“

„To jest,“ řekl jsem zbytečně a v tu chvíli jsem věděl, že mě má. Jeho hypotézy jsou skutečně lyrické a neprůkazné – ovšem, pro noviny a zdivočelé maloměšťáky tím lépe. Bude se to krásně číst a Rintínové a Klárky si při tom krásně zatrnou.

Ucítil jsem v ruce opět onu velkou obálku, kterou jsem žmoulal od okamžiku, kdy jsem ji sebral na půdičce. Podíval jsem se na ni a mechanicky utřel prach. Pak jsem strnul – bylo na ní napsáno M. Zeman a rukopis patřil Vladěně. Hystericky rychle jsem ji roztrhl.

Stibral právě krčil rameny a říkal: „Nemohu zabránit, aby se to všechno nedostalo novinám,“ když zaslechl zvuk trhaného papíru. „Co je to,“ řekl a zastavil se. Sledoval mě, jak prohlížím obsah obálky, jak třeštím oči na všechny ty papíry, jak je čtu nahoru dolů a stále znova a jak náhle propukám v hysterický, hulákavý, škytavý smích.

„Slepé střevo!“ řval jsem. „Už to mám!“

„Co je? Stalo se něco?“ Stibral přistoupil blíže a já mimovolně přitiskl papíry na prsa. Stále ještě jsem hýkavě řval smíchy a stěží jsem ze sebe vypravil ono „posaďte se, prosím vás“. Pak jsem se přece jenom poněkud uklidnil a už mi to všecko nepřipadalo ani příliš veselé.

„Právě jsem ledacos pochopil, nadporučíku. Tam, co jsem hledal ty ministrovy dopisy, jsem našel tohle. Jsou to dva dopisy pro Váchu a Brisova karta ze zdravotního střediska ve Rmáni. Vy ovšem víte, oč jde, že?“ Stibral nechápavě zakroutil hlavou a já mu ve zkratce vylíčil Váchův příběh.

„Ty Váchovy řeči o důkazech a vzápětí jeho sebevražda – nešlo mi to prostě k sobě, Stibrale. A protože o těch důkazech mluvil po návratu ze Šumavy, zajel jsem tam. Rmáňský lékař – dnes už je také náhodou mrtev – mi prozradil, že si od něho Vácha vyžádal tuto kartu. A navíc dopis se zprávou, kde může Vácha nalézt lékařova předchůdce. Tady je –“ vzal jsem do ruky jeden z dopisů a ukázal jej Stibralovi, „uvádí se v něm, že Kubátův předchůdce zemřel.“ Stibral po dopise natáhl ruku. „Ne,“ řekl jsem, „přečtěte si jej na dálku, já to nemíním dávat z ruky.“ Stibral poslechl beze slov a já po chvíli pokračoval. „A teď se musím vrátit o kus zpět. Když Vácha sháněl Brise poprvé, dal se Kraus v redakci zapřít. Nabídl kolegům, aby si vymysleli jakoukoliv omluvu – oni to vzali doslova a řekli Váchovi, že je Bris v nemocnici se slepým střevem. Když se pak při setkání u mě Vácha zeptal, jak to dopadlo, řekl Bris, že dobře. Operace nebyla, rozehnali to. Potom byl Vácha ve Rmáni, sháněl u lékaře adresu Krausovy matky a tam se mu dostala do ruky Brisova karta. Trvalo asi den, než se mu ty dvě informace propojily – na Krausově kartě je totiž záznam o excizi apendixu. Před lety – rozumíte?“ Ukázal jsem Stibralovi kartu, na níž byl záznam o zákroku červeně zarámován. Stibral zakroutil hlavou, ale bylo vidět, že začíná tušit, oč jde.

„Představte si Váchův stav,“ řekl jsem. „Všude plno stínů, Kafkův svět, oscilace na hranici sebevraždy – hledá všude duchy, spiknutí, má pocit smrtelného ohrožení a najednou tohle.“

„To přece vůbec nic neznamená, Zemane,“ řekl Stibral. „Vtip je vtip.“

„Vtip je v tom, nadporučíku, že Vácha po tomto zjištění zemřel! A Kubát též!“

„Kubát, to mi nic neříká, ale Vácha spáchal sebevraždu. To je nález odborníků.“ Stibral mluvil stroze a mě to poněkud popudilo.

„Já odborník nejsem, Stibrale, ale ten člověk visel na větvi nad propastí. Za tím stromem se dalo stát s připravenou smyčkou v ruce. Když procházel kolem, stačilo hodit mu ji na krk a strčit ho do zad.“

„Tak to řekněte celé. Co z těch nesmyslů vyvozujete vy?“

Předklonil jsem se. „Vyvozuji z nich toto: Vácha rozkřikoval, že má jakési důkazy, kterými vyrazí dech. Bris byl zvědav, o jaké důkazy jde – zřejmě věděl, že proti němu je možno získat jakési závažné trumfy, a musel být opatrný. Vácha se netajil ani tím, že mu zbývá jen jakýsi vše potvrzující dopis, který jeho důkazy dokompletuje. Tak nějak to interpretoval i přede mnou. Bris tedy sledoval jeho poštu a dotyčný dopis zadržel. Nevím jak, buď si to zařídil přímo na poště, anebo jej prostě vytáhl Váchovi ze schránky. Byl to dopis, který už znáte.“ Vzal jsem Kubátovo psaní, které už Stibral četl. „Z textu pochopil, že se Vácha setkal se rmáňským lékařem, který ošetřoval Pavla Krause. Pak sám Bris napsal jiný dopis – tenhle.“ Vytáhl jsem druhý list, který jsem před chvílí objevil v obálce. „Text je psán jakoby rmáňským lékařem, sděluje se v něm, že starý lékař Pavla Krause žije, a že je tedy možné ho navštívit. A také se v něm podrobně popisuje cesta k jeho nynějšímu domovu. Přečtěte si to – je to popis, který Váchu dovedl ke stromu, na jehož větvi zůstal viset.“ Stibral si text opět na dálku přečetl a já dodal: „Chápete už?“ Potom vrah vytáhl z kapsy mrtvého Váchy tuhle osudnou kartu a svůj fingovaný dopis. Všechny tři papíry nalezla slečna Brajerová v Brisově pozůstalosti. A teď vám přečtu její průvodní dopis:

„Mirku,

skutečně jsem v poslední době hodně přemýšlela a díky za to, co jsi mi v pondělí řekl. Pomohlo mi to –“ zvedl jsem oči k Stibralovi a řekl: „Setkali jsme se náhodou na ministerstvu. Vyprávěl jsem jí to o těch Váchových důkazech a o jeho návštěvách ve Rmáni.“ Pak jsem pokračoval ve čtení: „Přikládám doklady, které jsem našla v Brisových věcech. Nepovažuji za nutné Tě poučovat, jsi bystřejší než já, ale něco za něco – dvě drobnosti, které snad ani vědět nemůžeš a které vím bezpečně já. Ten delší dopis, podepsaný jménem rmáňského lékaře, je psán na Brisově stroji.“ Uvědomil jsem si, že Vladěna poprvé použila nenáviděné přezdívky Bris. „Na Brisově těle nebyla žádná jizva po lékařském zákroku. Ostatně, pitevní nález prokáže víc.“ Zvedl jsem oči. „Toť vše.“

Stibral si mě zamyšleně prohlížel. „Tvrdíte tedy, že Bris nebyl Pavel Kraus.“

„Netvrdím to, Stibrale,“ odsekl jsem velice netrpělivě, „ale je to více než pravděpodobné. Konečně, vy možná víte stejně jako já, že Krausovi měli dva chlapce. Jeden z nich prý zůstal po osmačtyřicátém v zahraničí – vyprávěl mi to ministr.“

Stibral se sarkasticky ušklíbl. „Nádherný scénář. Západoněmecké centrály rafinovaně prohlásily Petra Krause za mrtvého a daly mu pečlivý výcvik. Pak čekaly na vhodnou příležitost. Nastal čas, kdy nepřehledné zástupy černých mercedesů, plně obsazených západoněmeckými agenty, zaplavily naši zem. Jeden z nich zastavuje před chatou na šumavských Pasekách. Vystupuje skupina mužů a vchází do chaty. Paní Krausová se synem tráví večerní siestu. Dveře se rozletí. Vytřeštěné oči obou – ve dveřích stojí muž s pistolí. Krausová vzpíná ruce s roztaženými prsty před obličej. Křičí zoufale ne, ne, ne. Její syn couvá pozpátku a narazí zády na stěnu. Jeho vytřeštěné oči. Hrůza v nich. Ruka v černé rukavici s pistolí se napřimuje. Synovy vytřeštěné oči sledují ústí pistole. Ne! ječí matka. Třeskne výstřel. Zaúpění matky, která se kácí v bezvědomí. Její tvář se zavřenýma očima. Kola. Obraz se vlní, oči se otevírají. Nad matkou se sklání její syn. Co je, maminko, říká.

Synu, synáčku, volá matka a křečovitě objímá synovu hlavu. Tiskne ji k obličeji, líbá, štká. To byl jen sen, synáčku? Jen sen, maminko, už je to pryč, říká syn. A tak žijí dále, aniž by matka poznala, že jí zlí hrdlořezi skutečně zavraždili syna a podvrhli dvojče.“ Stibral tu fantasmagorii vyrážel s jedovatou nenávistí, mluvil dlouho a s gradací – zřejmě se potřeboval odreagovat. Pak se na mě s odporem zadíval. „Dobrý film, že? Podle vašeho gusta.“

Pokrčil jsem rameny. „Nevím, Stibrale. Mohlo to být i jinak. Druhý Kraus přijel do Československa a navštívil matku. Nějaký čas u nich žil, využíval bratrovy podoby. Jeho bratr z toho začal pít a jednou docela normálně uklouzl na schodech a zabil se. Anebo nezvládl nervy a zabil se dobrovolně. Matka přijala hru a vydávala druhého syna za Pavla. Odstěhovali se, ale ona se zanedlouho vrátila na Paseky – ke hrobu svého syna. Bude se to muset pod tím velkým dubem na Pasekách zkusit, co když to její oblíbené místo bylo vlastně synovým hrobem.“

„Co prosím?“ řekl Stibral.

„To nic,“ řekl jsem, „jen jsem si vzpomněl na jisté vyprávění dvou starých lidí z Pasek. Ať je to jakkoliv romantické, zdá se to mít logiku.“ Zvedl jsem oči k Stibralovi. „Mohlo se to ovšem stát i všelijak jinak, Stibrale. Mohlo jít kupříkladu o pouhou záměnu – možná že skutečný Pavel Kraus žije v zahraničí. To ovšem není moje věc, já nejsem vyšetřovatel.“

Stibral si mě velice pozorně změřil. „Vypadá to skutečně dosti věrohodně. Jediný háček vidím v tomhle: když Vácha a Kubát – tak proč ne také vy? Copak vy jste nebyl pro Krause stejné riziko jako oni? Neměl jste vlastně v tu osudnou sobotu zemřít vy?“

Vstal jsem a postavil se proti Stibralovi. Cítil jsem přitom, jak se mi po tváři roztahuje má nejodpornější maska. Začal jsem štěkat a téměř řvát: „Já kašlu na ty vaše povídky o střeše! Už jsem to jednou řekli Bris přijel v šest! A jestliže tu byl dřív než já, odmontoval a schoval střechu, někam odjel a přijel sem znovu o šesté, pak nevím, proč to dělal! A nezajímá mě to, Stibrale! Rozumíte?! Nezajímá!“ Můj vlastní křik mě poněkud uklidnil, byl jsem opět schopen mluvit jako normální člověk. „A jestli fingoval havárii v domnění, že on ji přežije, a já ne – za to přece nemohu.“ Přiblížil jsem se ke Stibralovi a zadíval jsem se mu upřeně do očí. Snažil jsem se hovořit s rozhodností a převahou. „Ale vy budete muset vysvětlovat, Stibrale. Pohyboval jste se ve společnosti člověka, který se vydával za někoho, jímž nebyl. Člověka z kapitalistického zahraničí. Vy, ochránce bezpečnosti státu! Chápete!?“

Stibral chápal vše, samozřejmě. Natáhl ke mně ruku. „Dejte mi ty papíry,“ řekl.

„Nedám, Stibrale,“ řekl jsem unaveně a téměř smutně. „Nemám k vám důvěru. Ti Pavlové vám příliš učarovali.“ Schoval jsem papíry do obálky a obálku za košili. „Odevzdám to do povolaných rukou, buďte si jist. A chci nést odpovědnost za všecko – až přijde čas.“

Stibral se nenávistně ušklíbl. „Orgány komitěta gosudarstvennoj bezopasnosti budou mít větší pochopení, co? Soudruhu inženýre.“

Otočil jsem se ke dveřím. „To jste řekl vy, ne já – pane nadporučíku.“

A opět jsem kráčel kolem kukuřičného pole, spící přírodou, která se začínala ošívat pod rozbřesky dne. Na náhorní planině už bylo tolik světla, že jsem se zastavil a vytáhl z kapsy Vladěnin dopis. Ještě jednou jsem si přečetl post scriptum, které mi připsala dolů za podpis.

„Přemýšlela jsem i o nás dvou, Mirku. A jestliže jsem se rozhodla opustit Československo navždy, pak především proto, že se až příliš dobře znám. Chtěla bych Ti alespoň na rozloučenou říci: pokud kdy budu mít nějakou ctižádost, pak to bude ctižádost alespoň v něčem se Ti podobat. Vždy zůstat nad věcí a v každé situaci si zachovat alespoň trochu té lidské důstojnosti. Sbohem.“

Dopis jsem pečlivě složil a opět vložil do kapsy. A pak se mi to náhle slilo všecko dohromady: obrodný proces, ministr, Rintín, trapný sentiment Vladěnina post scripta se třemi alespoň, slepé střevo a kokardy, jásot, na praporu prapor – celá ta skličující, smrtelně nebezpečná fraška, při níž jde o život. Co bude? Co bude dál?

S nahrbenými zády jsem se brouzdal mokrou loukou, která mi něčím připomněla Paseky. Budu muset navštívit Jardu a koupit mu kopací míč. A zajít za paní Kubátovou. A vyhledat Landu, snad bude vědět, co dál. Ponořen v myšlenkách jsem došel až k vozu. Uložil jsem vlečné lano do kufru a vlezl za volant. Musím navštívit Landu hned, napadlo mě, až dojedu do Prahy, bude tak právě vstávat. Otočil jsem klíčkem a motor ochotně naskočil. Musím si pospíšit, je nejvyšší čas. Zařadil jsem rychlost a pustil spojku.

Moje volha se rozjela k západu.