Jaroslav Velinský

Čenž se smrtí

1

Ve fabrice ještě ani nebyla svačina, když jsem uklouz po slupce z jablka a praštil se do brňavky o pětivřetenovou vrtačku. Po obědě mi vynadal Kalousek kvůli tvrdýmu rohlíku, kterej mu někdo upnul do univerzály. Nebylo mi tak docela jasný, proč s tím letí zrovna na mě.

Kolem jedný mi spadla špona za brejle a přiškvařila mi řasy.

Viděl to mistr a vyhnal mě na středisko.

Prej DUBEN – MĚSÍC BEZPEČNOSTI.

Medicinman mi zalepil oko flastrem. „Neschopenku…“

„Neblbněte, pane doktore,“ povídám. „Odpoledne mám brigádu.“

„Ono se to bez tebe nezblázní.“

„Jenže já tu brigádu organizuju.“

„Tak já ti napíšu bórovou vodu a padej.“

Štempl, klikyhák, další.

Když jsem se vrátil na dílnu, odhoukali dvě.

Brigáda byla taky v rámci Měsíce bezpečnosti.

Z ranní šichty přišel Mazanec z lisovny, seřizovač Pepík Vrba, kterej už sice má svazácký léta dávno za sebou, ale u všeho musel bejt, vzdělanec Letenský, pěvec závodní kapely Fanda Kelner, kupodivu závozník Češpivo, zvanej pro svou zakrslou figuru Malýpivo, paninka Horecká od vrtaček a taky pár svazáků a svazaček, samozřejmě těch samejch, co chodili vždycky.

Rozlezli jsme se po nádvoří a tahali z koutů zrezivělý šrouby, matice, příruby a všelijakej šrot, co se nashromáždí i v tý nejpořádnější fabrice od jednoho Měsíce bezpečnosti ke druhýmu.

„Co sem lezeš, když jsi marod,“ houknul na mě mistr, když zmerčil, jak táhnu pětikilovej odlitek.

„Neuznali mě, pane Mrákota.“

Zavrtěl hlavou a odklátil se se svojí odřenou aktovčičkou k vrátnici, kde měl ve stojanu kolo. Vedle mýho favouše vypadalo, že pamatuje Velkomoravskou říši.

„Hej rup,“ zamachroval Malýpivo a mrsknul drátem, na kterej si navlík pět zmeťarů brzdovejch bubnů. Drát prasknul a jeden z těch dvoukilovejch kastrolů mě bacil do kotníku. V tý chvíli se mi začalo zdát, že s tím dnešním pátkem není něco v pořádku. Že je to prostě jeden z těch dnů, kdy se dějou věci.

„Eště že je Měsíc bezpečnosti, vole jeden,“ řekl Malýpivovi Pepík Vrba.

Železnej šrot jsme házeli rovnou na korbu náklaďáku, barevný kovy do beden postavenejch na paletách na rampě. Do jedný mosaz, do druhý bronz, do další dural atakdále. Náklaďák se železem odjel, když byl plnej, paninka Horecká začala hrabičkama šolíchat škváru a brigádníci tahali z kapes cigára a sirky.

„Pak to nalajnujem a rozdáme si to,“ řekl Fanda Kelner.

„To bych to popadla,“ řekla na to Horecká.

„Mistr mínil tenis,“ vložil se do toho vzdělanec Letenský.

A Horecká: „Já vím, co mínil.“

Malýpivo vylez na rampu s kladivem, hubu plnou hřebíků.

„Podejte mi ty starý víka, jo?“ zahuhlal koutkem. „Zatluču to. Kdyby třeba pršelo…“

Vrba mu řek, že je blbej, jestli myslí, že se v dešti rozmočí mosaz.

„Nadělaj do toho holubi,“ ušklíb se Malýpivo.

„Tak ho nech, Josef,“ řekl Mazanec. „Když má taky jednou iniciativu…“ Hodil mu nahoru víka a Malýpivo začal bušit.

„Hele, je půl pátý,“ řekl někdo.

Fanda nabíd Horecký rámě a šli jsme se mejt.

2

V pět jsem vypad z vrátnice a hupsnul na kolo. Po včerejším dešti se vykrásnilo, kluci cvrnkali kuličky a domácí z pidičinžáků na Skalce jim nadávali kvůli kostkám vydloubnutejm z chodníků. Před naším barákem na parcele se čutalo derby Sluštická-Kralovická a na travnatejch záplatách kolem lajn se žlutily pampelišky. Oto, hele, poď nám to soudcovat! To se ví, co bych nešel.

Na lavičce u pískoviště seděla Jitka Běláčková, ze který za poslední rok vyrostla sličná studující. Kolikpak že jí to je?

Už skoro šestnáct? Jakpak je to dlouho, co si tady hrávala s bábovičkama, a teď najednou kramflíčky a kulatý kolínka pod skládanou sukní, něco si čte a hlídá malýho bráchu, kterej chytá za Sluštickou. Ahoj, krásná princezno!

Jukne na mě modrejma kukadlama a hodí shovívavej úsměv.

Kvůli takovýhle Jitce bych chtěl bejt aspoň na chvíli Břetislav.

Jenže jí nejspíš připadám jako šílenej prdlouš, protože na svý léta bych měl mít kníra a túrovat koupací vanu CZ 175, a ne svalomotorovýho favorita s věčně odlepeným kalounem na řidítkách.

Když nemůžu bejt Břetislav, budu aspoň rozhodčí. Písk. Kolik to je, pánové? Kluci si totiž vždycky říkaj pánové, zatímco pánové si většinou říkaj kluci.

„Šest šest, ale začnem znova!“

Prej jsem to nepískal nejhůř. Akorát Jitka v půlce druhýho poločasu sklapla knížku, sebrala Sluštický gólmana a šla domů.

Udělalo se mi smutno, tak jsem strčil favouše do kůlničky na dvorku a šel ke dráze; na mrňavejch zapomenutejch políčkách se zelenalo osení, přejel nákladní vlak a začpěl krásnou parní vůní, semafor zarámusil a ukázal přes koleje k háječku, z akátů vylezli kluk s holkou, drželi se za ruce, a já dal ucho na dehtově kořeněnej sloup, zavřel oči a poslouchal šumění moře, jenže pořád nikdo nevolal země, země, tak jsem se sebral a šel pryč.

Stejně četla Sextánku nebo podobnou blbost.

A ten pitomej háječek mi může bejt ukradenej i s osením a vlakama.

Cestička podle kolejí mě nakonec dovedla na dohled rodný fabriky, kam jsem si moh případně zajít pokecat s Oldou Nývltem, kterej mě střídá na odpolední, jenže ve vrátnici seděl ten novej strážnej a vyhodil mě, že nemám v objektu co dělat, když nejdu dělat.

Dírou v plotě se mi nechtělo, tak jsem obešel Novou školu a přes Polník se táhnul domů.

V kuchyni na stole jsem našel lístek od našich, že šli na schůzi, kde se bude řešit otázka nový prodejny potravin, což byl pro mámu obrovskej problém dalekosáhlýho hospodářskýho významu – vzhledem k tomu, že ta nová prodejna měla bejt půl kiláku od nás mezi novejma panelákama, zatímco hokynáře naproti chtěli zrušit.

Přemejšlel jsem, kdo mámě pomoh s tátou ze schodů, protože je od pětačtyřicátýho invalida a jezdí na tříkolce, což mu ovšem neubírá docela nic z fotrovský autority.

Na konci toho máminýho lístku byla poznámka, že mám v troubě šunkafleky, ke kterejm mám nepřekonatelnej odpor, čímž ten den, kdy se dějou věci, vyvrcholil. Aspoň jsem si to myslel, když jsem si, lehce znechucenej, převlík košili, sebral portmonku a vyrazil do hospody Na dolejší.

To se ví, zapomněl jsem, že maj zavírací den.

3

Šel jsem teda Na hořejší, ale měli tam jenom salám.

Někdo by si moh myslet, že jsem zmlsanej. Nejsem. Nejradši mám obyčejný černý jelito se šťouchanejma bramborama a zelím.

Akorát šunkafleky ve mně vždycky vzbuděj představu guláše se šesti, za kterým bych v tu ránu šel světa kraj.

Takže jsem se nakonec pustil temným a blátivým úvozem, kterej se – kdovíproč – jmenuje Úvalská ulice, dole u trafiky jsem zahnul do Jiráskova stromořadí a podle sídliště došel k Domu barikádníků.

Zrovna jsem si házel korunou, jestli tam mám zapadnout, nebo jít na Starostrašnickou ke Slamům, když se ze tmy vynořil Fanda Kelner, co zpívá s fabričním bigbendem VÁŠ DŮM ŠEL SPÁT, TÝNUMARÍ a podobný fláky, takže jsou z něj holky celý vedle.

„Tuch,“ povídá. „Náhodička. Co voko, Otakare?“

„Cuká, Fanouši,“ řekl jsem.

„Že si nevemeš brejle? Vypadáš jak Žižka.“

„Jaký brejle?“

„Sluneční, příteli, sluneční.“

„Je večír, šílenče.“

„Paní móda vládne věky,“ prohlásil a vytáh z bundy svý pověstný MEKÁRTROVKY, se kterejma vypadal jako špión z NORIMBERSKÝHO EXPRESU. „Půjč si je, mám doma ještě jedny.“

„Dík. Budu nenápadnej jak cmunda v herbáři.“

„Míň než s tím ambulančním uzlem.“

„Kam pádíš, Fando?“

„Na véču do viňasu,“ odvětil ten světák.

Nasadil jsem si brejle a svět získal přesně takovou barvu, jak ho viděj sebevrazi těsně předtím, než strčej hlavu do plynový trouby.

„Do jakýho viňasu?“ zeptal jsem se.

„Není to zrovna Románie,“ prohlásil. „Jenom obyč Otec vlasti tuhle vedle, dříve U strašnickýho Sokola.“

Odjakživa mám radši hospody s vikslajvantem na stolech, kam choděj chlapi v montérkách, zazdívaj prcky do piva a hádaj se o kubický metry. „Jak tam vařej?“

„Jenom z gramce, ale maj slušnej výběr DEK a BRUNŠVIKŮ.“

„Myslím jídlo, Fando.“

„Jo tak. No – jedna šik servírka kvůli mně vybírá hostům z talířů libový. Baští se tam jak v Hiltónu a nemusíš mít kravatu. Račte napřed, sire.“

Tak jsem šel.

4

Servírka byla na můj dělnickej vkus trochu moc šik. Na obličeji měla slušně vyvedenou štukatérskou práci, řasy jak dráty z deštníku, namísto obočí chlupy v zástupu a vlasy v barvě červenýho hydrovosku. Fanda jí říkal MILUNKO a ona jemu MISTŘE.

Neměla přitom vůbec žádnej výraz, asi aby jí nepopraskal obličej.

Bejvala to tady dřív zaplivaná trojka. Udělali z ní vinárnu pár kubíkama prken, ze kterejch sroubili boxy. Okna zatemnili, do boxů postavili lampičky a na zdi vymalovali ožralý rytíře.

Od dveří to celý připomínalo špatně osvětlenej družstevní kravín.

Taky tu samozřejmě nevařili žádnej poctivej guláš, nýbrž pouze minutky, a Milunka nám řekla srdíčkem, který měla zhruba tam, kde mívaj lidi díru do obličeje: „Dejte si špecialitku, pánové.“

„To je pan Fink,“ představil mě Fanda.

„Taky hudebník?“

„Zpívá v Národním,“ řekl Fanda. „Dáme si to, Milunko.“

Říkali tomu kotlet Buška z Velhartic. Znal jsem jednoho řezníka, kterej se taky jmenoval Bušek, ale nebyl z Velhartic, alébrž ze Skalky. Milunka nám tu minutku přinesla za slabou hodinku, kterou jsme strávili ucucáváním decky bílýho, řečma o blbostech a pozorováním párečku, kterej seděl v boxu naproti.

Chlápek vypadal na těžkou váhu, štuc piva si málem navlíkal na palec jako náprstek a jeho společnice připomínala Ritu Hajvortovou z filmu Gilda. Měla sukni zavinovačku, silonovou blůzou jí prosvítala našlapaná černá podprsenka, punčochy měla se švem a platinový vlasy jako záclony s okapem dovnitř.

„Tak že bysme šli,“ povídá najednou chlápek a napůl se zvednul.

„Ježíš,“ řekla Hajvortka a jukla na hodinky, „já dostala takovou chuť na šlehačkovej pohár!“

Vazoun si zase sednul a lusknul na Milunku, která nám zrovna přinesla z Velhartic kotlet.

„Dávej bacha, jak mu strčí pod stolem Hradčany, až budou vyrovnávat fakturu,“ řekl Fanda. „On to bude nejspíš nějakej cirkusovej lamželezo a ona vypadá na paňuru, co si ho vydržuje.“

„Ukvapený závěry jsou pro kriminalistu zhouba,“ řekl jsem a zakrojil do Buška, kterej zaplác půl talíře. Na druhý půlce byl hrášek, dvě brambory a něco, co vypadalo jako nakládaná muchomůrka s cukrovou polevou.

„Pořád si píšeš s tou kočkou ze spartakiády?“ pokračoval Fanda v hovoru a odcvrnknul na kraj talíře kousek kyselýho celeru, kterej dostal navíc.

„Když já na psaní moc nejsem,“ řekl jsem.

„Viděli jste se vůbec od tý doby?“

„A kde asi?“

„Nojo, Košice jsou na Balkáně,“ mrsknul Fanouš knírkem.

Neřek jsem nic a žižlal kotletu. Fanda se rád baví o ženskejch.

Já ne. Kor mezi ožralejma rytířema, plnou hubu vepřovýho.

Dožvejkávali jsme oblohu, když se páreček naproti zvednul a cirkusovej lamželezo zamával tlustou šrajtoflí.

„Taky bych zaplatil,“ řekl jsem.

„Snad si dáme něco navrch, ne?“ na to Fanda. „Dejme tomu džinfiz.“ Jel prstem po nápojovým lístku. „Nebo co takhle koktajl Blanky z Valojs?“

„Radši bych šel. Je tu nahulíno a píchá mě v oku.“

„Hlavně že tě nepíchá v žaludku,“ řekl Fanda a už kejval na Milunku, která naproti inkasovala.

Spolknul jsem Blanku z Valojs, která chutnala jako sodovka s rumem a trochou kondenzovanýho mlíka, a zvednul jsem se. Pití zatáh Fanda, takže mě ty orgie přišly jenom na třináct pade.

„Že tak kvaltuješ,“ žehral. „Mohli jsme pak vypadnout s Milunkou do privátu. Má šikovnou bytnou.“

„V pondělí je schůze a já mám referát.“

„Doprčic, chiméro. A co má bejt?“

„Že si ho taky musím připravit.“

„Ty přece na psaní moc nejsi,“ ušklíb se Fanda. „Zajdi za Růžou, zmákne to za tebe.“

„Že by se mi kor chtělo…“

„A taková to byla velká láska,“ zavyl Fanda srdceryvně.

„Jo,“ řekl jsem. „A taková to byla velká láska.“

Zapomněl jsem, že mám ty brejle, a když jsem vylez na ulici, vrátil se mi nutkavej pocit, že co nejdřív strčím hlavu do plynový trouby.

Ale ten jsem míval i bez brejlí, když jsem si vzpomněl na Růženu, která bydlela v Pampeliškový ulici v Zahradním Městě, dělala u nás ve fabrice a od nedávna taky předsedkyni závodní skupiny ČSM.

Ačkoliv jsem si pořád říkal, že je to střelená, domejšlivá, vztahovačná, urážlivá a ještě k tomu ne moc krásná husa, stejně ve mně po ní zůstala divná černá díra, která nešla ničím zamáznout.

A ne že by se nic k zamáznutí nenaskytlo, to zase při mý šaramantnosti jo.

Měli jsme tenkrát s Marienkou rande, bylo u toho asi šedesát dalších cvičenek, na Petříně jsme si dali pusu a vyměnili adresy. Od tý doby napsala třikrát a já jednou. Marienka o škole a já o fabrice.

No – a Boženka, taková pomenší, boubelatá a voňavá, dělala na mě oči v Barikádovně, kde náš fabriční bigbend válel odpolední Čaje; takhle nějak koncem října jsem se s ní muchlal tuhle na tý lavičce v Jiráskově stromořadí, vyprávěl jsem jí kdovíjaký dojáky a připadal si jako kníže Oldřich ve zlacený piklhaubně a platinovejch kalhotách. Jenže jsem neměl dvěstěpadesátku kejvačku, kterou měl jeden chulouš z kalírny u nás ve fabrice.

Tři dni po tom, co jsme tady spolu seděli, ji sbalil a začal jí říkat Bobina. Nakonec jsem byl rád, že o mým nytí v Jiráskově stromořadí neví ani Jirásek.

Miloval jsem ji? To se ví, že jo.

Bohužel, ani dneska nemám dvěstěpadesátku kejvačku. Takže se musím obejít i bez Boženky.

Jenže kolik je na světě krásnejch dívek, bez kterejch se musím obejít? Sto padesát miliónů.

5

V půlce aleje jsem se rozhod pro zkratku rozkopaným staveništěm.

Na kraji zplanýrovanýho placu stál buldozer a zapomenutá lucerna svítila mezi větvema kaštanu. Prolez jsem fórovým plotem, kterej tu postavili, jenom aby se neřeklo, a škobrtal jsem kolem tý mechanizace kamsi. Jako kluk jsem to tady znával jako svůj penál, chodili jsme sem blbnout místo sběru, pro kterej nás ve škole získávali plakátama SAMMELT ABFALLE. Nikdo z nás neměl zájem posilovat starým papírem zbrojní potenciál čím dál menší velkoněmecký říše, kromě pár blbečků ze VZORNÉHO ROJE Moravcova KREMATORIA PRO VÝCHOVU MLÁDEŽE, takže jsme chodili do lebedy v dolíku, co tu bejval, mlátili se tam po hlavách taškama, některý kluci bánili viktorky, kradený doma tatíkům, a pár už se jich taky vytahovalo před holkama, v čemž nejvíc vynikal exhibouš Sudoměřský, kterýmu už rostly fousy.

Naposled jsem tady byl v květnu pětačtyřicet, když jsme sem zatáhli ten VZORNÝ ROJ na menší fukes.

S některejma z nich jsem se porval ještě v osmačtyřicátým, tentokrát už ne kvůli Adovu starýmu papíru.

Jak jsem šel dál, přibejvalo tmy a nakonec jsem musel ty Fandovy brejle sundat, abych se nepřerazil o všelijaký půlcihlovky, vybagrovaný šutráky a péra z gaučů, pak se mi najednou zdálo, že lezu do divnýho stínu, jenže to nebyl stín, ale zbytek dolíku, kterej zaváželi.

Na to jsem přišel, až když jsem jel po zadku s hromadou jílu, kterou jsem vzal s sebou.

Jak jsem ujížděl, doprovázelo mě jakýsi vrrr do ztracena, jako kdyby si ze mě ještě k tomu všemu někdo dělal srandu. To se ví, byla to nějaká motorka na druhý straně planýrky, za roštím, který zakrejvalo výhled na ulici za dolíkem.

Přistál jsem na podvozek a kalhoty zůstaly celý.

Načež jsem ho zahlíd.

Seděl opřenej o nasypanej svah, ze kterýho jsem se mu málem zřítil přímo na kokos. „Pane,“ povídám.

Chlápek nic.

Popolez jsem k němu. „Nastydnete,“ zkoušel jsem to.

Byl jsem mu volnej.

Tak jsem k němu šel a hmát mu na rameno.

Neřek zase nic. Vlastně ani nemoh. Byl tvrdej jak Jínův lomnickej suchar. Jako bych popad věšák. Teprv teď vyvrcholil ten den, kdy se dějou věci. A jak. Kam se hrabou šunkafleky!

Škrábal jsem se po čtyřech nahoru, abych došel pro esenbáky.

Uviděj brejle, ucejtěj Blanku z Valojs a hned si mě tam nechaj.

6

Škobrtal jsem po navážce a osamělá lucerna mi svítila do očí.

Tak jsem si zase nasadil ty slepecký okuláry. Kampak teďka s plynovou troubou. Svět je dost černej i bez ní.

Jak jsem koukal, abych si v tom sajrajtu dočista neponičil svý darexový sémajdy, dostal jsem se na docela slušně vyšlapanou cestičku; pustil jsem se po ní a najednou jsem se ocit u komediantskýho vozu, jaký stávaly na parcele v Kralovický ulici, když ještě jezdíval na Skalku předválečnej CIRGUS v obsazení voříšek na zadních, jedna početná rodina v trikách a velbloud.

Jenže tenhle vůz k žádnýmu cirkusu nepatřil. Bylo to pojízdný obydlí různejch živlů, co nemakaj doma, ale rajzujou světem kvůli odlučnýmu. Někdo takovej nejspíš v maringotce ležel a s vyklepanou partyzánkou, o suchým salámu a pivu vzpomínal na domov, kde pro něj pláčou čtyři hladový dítka, zatímco matička shání po nocích šamstry. Přišlo mi ho líto, když jsem zabouchal na stěnu pod svítícím okýnkem se záclonkou. Načež se otevřely dveře a namíchnutej hlas zahulákal: „Tady chce někdo do držky!“ A ještě dvakrát to pro jistotu zopáknul.

Obešel jsem roh vozu a došel ke schůdkům, na který padalo žlutavý světýlko petrolejky; na schůdkách stál chlap v trenýrkách a levačkou si žmoulal pupek. „Co je?“ zeptal se.

Byl to cirkusovej lamželezo, co seděl s Hajvortkou u Otce vlasti.

„My se odněkud známe,“ povídá.

„Jo, od vidění,“ já na to.

Předklonil se, aby na mě líp viděl, ačkoliv mý nejnápadnější poznávací znamení byly tmavý brejle. „Ty jsi seděl naproti v boxu,“ konstatoval. „Co seš zač, mladej?“

„Edmond Dantes,“ řekl jsem.

„Vodkaď?“ podivil se.

Mávnul jsem rukou k jihozápadu.

„Tak tam padej,“ on na to.

„Musím s váma mluvit.“

„Jo? Rád bych věděl o čem?“

„O tý mrtvole támhle v dolíku,“ řekl jsem.

„Blbej fór…“

„To jo. Málem jsem na ni spadnul. Proč bych sem lez pro pár facek, šéfe?“

Chvíli mlčel a zíral. „To je bordel,“ vylezlo z něj. „Furt říkám, že to má bejt osvětlený. Pavlínko, oblíkni se,“ houknul do vozu a poplácal se po trenkách. Kapsy s cigárama na nich neměl. „Počkej, ty vole,“ řekl a odpliv si kolem mýho levýho ramene. „Hodím na sebe něco a pudem se tam mrknout. Vemu baterku.“

Za chvíli vylez v montérkách, v ruce čtvrtmetrovou dajmonku se štelovacím reflektorem. „Jestli kecáš, tak tě s tím přetáhnu,“ prohlásil.

Neřek jsem nic a šel za ním ve smrádku z cigára, který si nacpal pod nos a zapálil.

„Vy tady děláte, jo?“ zeptal jsem se.

„Né, jsem tady v lázeňský péči.“

„Vždyť jsem tak moc neřek, šéfe.“

„Jsem ňákej Květa Knedlík, blboune. Z Kralup.“

„Mně říkaj Ota Fink.“

„Už jsi to říkal.“

„Říkal jsem něco jinýho.“

„Vůbec ňák moc kecáš,“ utrousil přes rameno.

„Nespadni tam,“ upozornil jsem ho.

Stáli jsme na kraji toho kráteru s mrtvolou, kousek stranou od místa, kde jsem před chvílí strhnul jílovou lavinu. Květa Knedlík zakroužil kuželem světla, a když to našel, zabručel:

„No teda… To je ňákej kostroun.“

Pustil se po svahu, pak se zastavil a svítil mi pod nohy. Když jsem stál vedle něj, bliknul znova na to nadělení.

Sedělo to s kolenama pod bradou, mělo to na sobě divnej zplesnivělej hacafrak a zkornatělý škorně a koukalo to na nás černejma dírama. Další díru to mělo místo nosu a pod tím se cenila kolekce zubů, mezi kterejma sem tam nějakej scházel.

Vcelku to byla usměvavá tvář.

„Fujtajbl,“ řekl Květa Knedlík a zhasnul.

„Tak že bysme šli,“ já na to.

„Kam, vejre?“

„Na esenbé. Šel jsem tam už předtím. Jenom jsem se chtěl pro jistotu zeptat, jestli vám někdo neschází.“

„Toho bych teda rád viděl na buldozeru. Než by si stačil pořádně sednout, byl by rozházenej po celý planýrce. Víš, kde jsou tady esenbáci?“

„Ve Vilový ulici.“

„Kde to je?“

„Tuhle kousek.“

7

Rozsvítil ten svůj světlomet a vyhrabali jsme se nahoru.

Když jsme došli k maringotce, byla Hajvortka v tahu.

„Tak kdopak z vás to našel?“ zeptal se mladej civil, když se vrátil od dolíku, kde teď blejskala fotografická fleš a čmuchal pes, kterej mi celou cestu v auťáku láskyplně koukal na lejtko.

Přihlásil jsem se.

„Copak máte s okem?“

„To mám z práce… Spálila mě špona.“

„Máte občanský průkaz?“

Vytáh jsem ho; kouknul do něj a předal ho esenbákovi z Vilový, kterej čekal u maringotky s námi. Esenbák si opřel nohu o schůdek, dal si na koleno tašku a ve světle z otevřenejch dveří opisoval data.

„Tak mi to povězte.“

Stáli jsme blízko tý lucerny, zapomenutý mezi starejma kaštanama, a já vyprávěl. Vynechal jsem Marienku z Košic, Růženu i Boženku, takže dohromady nebylo o čem mluvit.

Civilovi se to zřejmě moc nezamlouvalo, tak se obrátil na Květu Knedlíka, kterej si na to vzal sako, co měl ve vinárně, ulízal si emana a ponuře čudil z milimetrovýho vajgla. Řekl mu toho ještě míň.

Vynechal Pavlínu, která vzala roha.

Nic mi po tom nebylo.

„Vy jste v pracovní neschopnosti?“ zeptal se mě civil.

„Kdepak.“

„Můžete přijít v deset dopoledne do Vilový?“

„Když mi dáte potvrzení…“

„Dáme. Vy přijďte taky, pane Knedlík.“

„Vřelý díky,“ zahučel Květa. „Máme tu práce…“

„Kolik vás tu pracuje?“

„Teďka jenom dva… Teda kromě šoférů od tatrovek, co sem vozej hlínu. Dokud se díra nezaveze celá a nezplanýruje se to, je tu práce jenom pro buldozer. Střídám se na něm s Honzou Truhlářem.

Občas sem přijde někdo z podniku… Mistr nebo stavitel.“

„Z kterého podniku?“

„Pozemní stavby.“

„Takže děláte na dvě směny?“

„Jo. Truhlář má tenhle tejden ranní, já odpolední.“

„To znamená?…“

„Normálně. Od šesti do dvou a od dvou do desíti.“

Jenže už v půl devátý seděl s Pavlínou ve vinárně. Nemaj tu píchačky a večer sem nejspíš ani mistr ani stavitel nepřijde.

Chlapi to maj v lónu, tak se nepřetrhnou.

Nahlas jsem to neřek, to se ví.

„Pan Truhlář bydlí s vámi v maringotce?“

„Jo. Bydlí.“

„Kdepak je, pane Knedlík?“

„Kde by byl? Někde paří. Nebo je u ženský. O jeho soukromým životě nemám páru. Není malej, abych ho hlídal.“

„To se vám s ničím nesvěří, když spolu bydlíte? O čem si povídáte po večerech?“

„Jakýpak večery?“ rozhodil rukama Knedlík. „Jsme za celej den tak zmakaný, že si radši lehnem a chrápem.“

„Jenže pan Truhlář tu neleží a nechrápe,“ na to civil.

„Ačkoliv musí v šest ráno sedět na buldozeru.“

„Leží a chrápe někde jinde, povídám.“

„Kde?“

„Už jsem povídal, že nemám páru.“

„Povídal jste, že je u ženský.“

„To jsem říkal jenom tak.“

Esenbák mi vrátil občanku a vzal si Knedlíkovu. „Nám se nic jenom tak neříká,“ poznamenal přitom.

V dolíku doblejskalo a někdo k nám škobrtal ve světle mizerný baterčičky. „Vyřiďte panu Truhlářovi, ať taky přijde do Vilový,“ řekl civil.

„Pošle mě někam,“ zabručel Knedlík. „Copak tu byl, když se to našlo?“

„Třeba tu byl, když se to sem dostalo.“

„Kdyby to sem vysypali dopoledne, bylo by to dávno zahrnutý.

Z mašiny dolů nevidíte.“

„A co odpoledne?“

Květa si hrábnul prstama do brilantiny.

„V kolik jste skončil, pane Knedlík?“

„Chvilku před desátou,“ vrdlouhal buldozerista.

„Nic jste nepozoroval?“

„Co jako?“

„Nevím. Něco neobvyklého.“

„Lautr nic.“

„Jak dalece vidíte na práci, když planýrujete tam vzadu?“

„Jenom od reflektorů na mašině.“

„Kdy přijelo poslední nákladní auto?“

„Někdy kolem šestý. Pak už nejezděj.“

Od dolíku přišel pes a přitáh na kšandě psovoda. „Soudruhu poručíku, vypadá to, že…“

„Poslyšte, Vondráčku…“ ŠUŠKY ŠUŠKY ŠUŠKY.

Další civil vylez ze tmy a vyklepal si fajfku o buldozer. „Ono je to starý jak Metuzalém,“ prohlásil. „Dvě stě let, tři sta let… Nejlíp by to poznal profesor Absolon.“

Zatím se pomalu slejzali ostatní esenbáci, který přijeli ve druhým auťáku. Poručík poslal na místo činu toho mladýho z Vilový a sám ho ved kousek po navážce. Když se vrátil, zeptal se mě, jestli chci někam hodit. Řekl jsem, že to mám kousek a že dojdu. „Tu zkratku si pro dnešek odpusťte,“ na to poručík a cvrnknul se do kšiltu myšlený brigadýrky.

Naskládali se do auťáků. „Nejdřív do Vilový,“ slyšel jsem poručíka. „Musíme zařídit Hanouskovi vystřídání.“

Nechali za sebou modravej smrádek.

8

„Proč jsi jim neřek o Pavlíně?“ zeptal jsem se Knedlíka.

„Chceš kafe?“ řekl místo odpovědi.

„Třeba jo.“

Vlezli jsme do maringotky, kde to zavánělo montérkama, vajglama, vyčichlým pivem a mírně taky ŠANOÁREM. „Abys nemyslel,“ řekl Knedlík, sotva zavřel dveře. „Zašli jsme sem s Pavlínou jenom na kus řeči.“

Pak si všimnul, že zírám na dvě skládací postele, sražený k sobě.

„My to máme takhle s Truhlářem schválně,“ zabručel. „Tím okýnkem ráno svítí sluníčko… Tak aby nás to nebudilo.“

„Tam je sever,“ řekl jsem. „Já to tady znám.“

Chvíli na mě koukal, potom popad otlučenou smaltovanou konývku a postavil ji na lihovej vařič s mosaznou válcovou nádržkou.

„Ty jsi ňákej chytrej.“

„Tuhle v podlaze jsou vytlačený kolečka,“ řekl jsem.

„Jaký kolečka?“

„Nejspíš od nohou tý druhý postele. Vedou od nich docela čerstvý rejhy.“

Mlčel a klohnil culifindu. Sed jsem si na rozvrzanou židli a pozoroval, jak mu všechno padá z rukou. Když postavil na stoleček dva hrnky, vytáhnul cigaretu, zapálil si a zuřivě zatahal.

„Cukr je tuhle,“ řekl a otevřel pikslu od cucavejch bonbónů.

Usrknul jsem a olíz lžičku. Byl to pěknej smrťák.

„Hele, mezi náma,“ povídá najednou Knedlík, „je vdaná a její starej je velký zvíře. Můžu za to, že se do mě zabouchla? Dík, že jsi to neshodil, kamaráde.“

„To se pořád slejzáte tady?“

„Jo… Truhlář vždycky vypadne.“

„A jindy zase vypadneš ty?“

„Jak to chodí mezi chlapama. Znáš to.“

„Neznám.“

„Nekecej… Kolikpak ti je?“

„Tři roky po vojně.“

„Když já byl tři roky po vojně,“ ušklíb se, „to už jsem měl dva haranty, každýho s jinou.“

„Každej jsme ňákej.“

„Mně je osmatřicet,“ prohlásil ponuře. „Takovejhle cikánskej život jednomu nepřidá.“

„Že nedojíždíš? Kralupy jsou za rohem.“

„Co tam? Jenom furt zatápět a klohnit si baštu.“

„To musíš tady taky.“

„Jenže je tu víc hospod…“

„A ženskejch.“

„To se ví.“

Chvíli jsme se věnovali kafi.

„Rád bych věděl,“ přerušil Knedlík krásný ticho, do kterýho tikal budík s prasklým sklem, „kde se ten kostroun na planýrce vzal.“

„Moh tu bejt hřbitov.“

„To by nám řekli předem, abysme dávali bacha.“

„Třeba už to dávno nikdo neví.“

Podrbal se za uchem. „Moh bejt v Kobylisích.“

„Proč v Kobylisích?“

„Odtamtud vozej hlínu.“

„Že by si nevšimli, co nakládaj?“

„Když to berou bagrem… Do žíce by se třeba vešel.“

Dopil jsem kafe. „Abych šel… Máma by měla starost.“

„No teda… To mě podrž.“

„Uvidíme se zejtra dopoledne ve Vilový.“

Kejvnul. „Jo – a Pavlínu… Tu vynecháme, jo?“

„Spolehni se. Že jsi s ní seděl dvě hodiny před PADLOU v hospodě, to mám taky vynechat?“

Hodil na podlahu vajgla a zašláp.

„Já jenom jestli to sem zrovna v tý době někdo nepřivez.“

Loupnul po mně očima. „Schválně?!“

„Třeba to chtěl někam uklidit,“ řekl jsem mu.

„Proč zrovna sem?“

„Počítal s tím, že to zahrnete. Sám jsi povídal, že dolů před mašinu nevidíte.“

„No teda… Z jakýho důvodu by někdo uklízel tři sta let starou mrtvolu?!“

„Esenbáky to nejspíš taky zajímá,“ řekl jsem. „Dobrou.“

Pustil jsem se Jiráskovým stromořadím. Někde tam, kde vyspával prastarej kostlivec v holínkách a plesnivý kacabajce, se kmitla bludička cigarety. To si Hanousek z Vilový krátil dlouhou chvíli, než ho vystřídaj.

Pěkně děkuju za takovou vartu.

9

Druhej den před svačinou za mnou přišel k mašině místopředseda Ferkl, že prej mi Růža vzkazuje, jestli makám na referátu.

„Nojo,“ řekl jsem, „ta má furt starostí.“

„Ty jsi nějakej divnej,“ staral se Ferkl. „Neměl jsi radši pár dní marodit?“

Moh jsem říct, že mám plnou hlavu kostlivce v holinkách?

Zrovna jsem myslel na to, proč ho rovnou někam neodvezli.

Namísto toho u něj nechali hlídku a ještě ji tam dovedli pěknou oklikou, nejspíš aby nepošlapala důležitý stopy. Jaký asi? Těch holinek? Sotva jsem ráno vylez z postele, byl jsem tak roztržitej, že jsem si málem vyčistil zuby indulonou.

Něco jsem Ferklovi řek a šel jsem za mistrem, aby mi napsal propustku, že jsem předvolanej na esenbé.

„Copak jsi proved?“ zajímal se Mrákota, zatímco na mě mladá pani Círková-Homolová mrkala od počítačky.

„Ale nic,“ řekl jsem. „To je kvůli svědectví. Bouračka, pane Mrákota. Jel jsem kolem…“

Chtěl vědět, jaká bouračka. Tak jsem si vymyslel srážku stavebního jeřábu PRESTO s mlíkařskou cisternou. „Všude bylo šíleně mlíka, pane Mrákota.“

Vypadal, že mi nevěří. „Přines potvrzení,“ zabručel a podepsal se.

Bylo teprv devět, tak jsem se rozjel do Zahru za Růžou.

S tím referátem to bylo tak, že jsem jako referent pro brigády a zlepšovací návrhy musel čas od času vystoupit na schůzi s výsledkama, hodnocením, plněním a podobně. Ten čas přišel zrovna teď a já měl v hlavě kostrouna.

Bejvaly časy, kdy jsem tam měl Růženu.

Chvíli měla v hlavě taky ona mě. Pak mě odtamtud vypudil jistej Motejzlík, se kterým se dala dohromady na dlouhodobý brigádě v družebním závodě. Nějakej čas to spolu táhli, ale potom se najednou Růža z brigády vrátila, celá žhavá do práce v ČSM.

Netrvalo dlouho a byla z ní předsedkyně, protože Ferkla pověřili jakejmasi partajníma úkolama.

Od tý doby jsme měli ve výboru vojnu.

Dojel jsem do Pampeliškový a zazvonil u branky; v zahrádce vylejzala z nakypřený země máta a floxy. Jenom Růža nevylejzala.

Její táta měl nejspíš šichtu na Poldovce; máti dělala lístkoštipku v tramvaji, takže asi brázdila velkoměsto. Na strejdu v patře jsem zvonit nechtěl.

Už jsem strkal nohu do klipsny a obracel kolo, když Růža vykoukla ze dveří; na hlavě měla šátek a vězela v montérkách.

„No ne to je ale návštěva… Zvonil jsi dlouho?“

„Asi dvě hodiny,“ řekl jsem.

„Dělám vzadu na zahrádce… Jak to, že jezdíš na kole?“

„Chytlo mě to ve třinácti a nemůžu přestat.“

„Ale – proč nejsi v práci?“

„Jsem předvolanej na esenbé.“

Udělala vrásku na čele.

„Jsem nevinnej,“ řekl jsem.

„Jako vždycky, viď.“

Na to, že jsem chtěl, aby za mě udělala referát, to nebyl nijak šťastnej začátek. Jenže Růža holt má makarenkovskej komplex.

„Hele, Růžo…“

Poslouchala, jak to ze mě leze jak z chlupatý deky, a špulila pusinku. Pak si začala kroutit copem. Nakonec se dala do odrolování bláta z nohavice. Když jsem skončil, řekla: „V těch brejlích vypadáš jako pásek.“

„Povídám, že mě bolí oko.“

„A proč musíš na esenbé?“

„Protože jsem včera našel mrtvolu.“

Ne že by to s ní necuklo.

„Jakou mrtvolu?!“

Vylíčil jsem svůj nález co nejpříšernějc.

„A proč jsi tam lez?“ zeptala se.

„Já nevím. Prostě mám takovou smůlu, no.“

„Aha. Takže ty chceš, abych za tebe udělala referát, protože si chceš hrát na detektiva, že jo? Víš, co jsi?

Individualista. Ani mě nenapadne, abych za tebe dělala tvou práci.“

„Růženko… Když já bych hrozně rád věděl, kde se tam ten kostlivec vzal. Vážně. Vůbec mi to kvůli tomu nemyslí.“

„Tak ne kvůli oku?“

„Kvůli oku taky.“

„Kde by se tam vzal? Copak bylo málo všelijakejch válek?

Třeba to byl voják, když říkáš, že měl vysoký boty.“

Koukala na mě svejma nazelenalejma očima.

„Ty jsi prostě nenapravitelnej,“ řekla.

„Nojo,“ vzdychnul jsem. „Tak se nezlob, že jsem tě vytrh z práce.

Ňák to sfouknu, no. Naštěstí mám bórovou vodu.“

„A přivez jsi mi podklady?“ zeptala se.

„Hodím ti je odpoledne do práce, jo? Růžo, ty jsi zlato a hrozně tě za to miluju. Čestný pionýrský.“

„Kdybys nelhal,“ řekla. „Však já vím, jak mě miluješ.“

Moh jsem jí říct NÁPODOBNĚ, ale neřek. Zamával jsem jí a rozjel se do Vilový, aby na mě nečekali.

10

Myslel jsem, že posedíme a pokecáme, teda já, Knedlík, Truhlář a ten poručík zevčerejška. Zatím tam poručík vůbec nebyl, volali nás do kanclu jednoho po druhým, a tak jsem se jenom na chodbě seznámil s Truhlářem, kterej na rozdíl od sentimentálního Knedlíka vypadal, že se dokáže rozšoupnout i s bůrem v kolumbáriu. Byl plešatej, pod nosem měl gablíka a na jednom prstě frajerskej prsten s nějakou nahatou ženskou. Když mu Knedlík řek, kdo jsem, zmáčknul mi loket a udělal HAHAHA.

Zřejmě jsem mu připadal děsně srandovní.

Z kanclu vykouk neznámej esenbák: „Vy jste tady kvůli tomu Jiráskovu stromořadí?“

Kejvli jsme, že jo.

„Vy jste přišel ze směny?“ ukázal na Truhláře, kterej měl montérky a vaťák. „Tak pojďte, ať vás nezdržujeme.“

Přišel jsem sice taky ze směny, ale nechtěl jsem odtud vypadnout první. Když Truhlář zmizel za dveřma, povídá Knedlík: „Už to odvezli.“

Zeptal jsem se, jestli esenbáci.

„Černá ambulanc,“ zaskuhral a rozhlíd se, kam plivnout.

„Pohřebák. Ale esenbáci tam byli taky. Něco vyměřovali… Pustili nás na planýrku až v osm. Teda Truhláře, já stejně neměl zájem.

Hele,“ ztišil hlas, „nezapomněl jsi, co nemáš povídat?“

„Jak velký zvíře je ten Pavlínin?“

„Divil by ses.“

„Stavbyvedoucí?“

Knedlík vytáh kapesník a zaujatě se vysmrkal.

Chvíli jsme mlčky študovali nástěnku s bouračkama. Fotka toho jeřábu s cisternou tam scházela.

„Tenhle tudor,“ povídá Knedlík, „chlap musel zachrápat. Na čistý rovině, kamaráde.“

Vypadal, že se mu o rodinnejch poměrech Pavlíny nechce mluvit.

Za chvíli se objevil Truhlář, udělal na nás ksicht a šel.

Esenbák ve dveřích kejvnul na Knedlíka. Prohlížel jsem si jinou nástěnku, pro změnu s názornejma příkladama, jak se nechovat k občanskýmu průkazu. Chyběl tam akorát nápis:

OBČANSKÝ PRŮKAZ – VĚRNÝ PŘÍTEL ČLOVĚKA. Za dveřma kanceláře koktal psací stroj a bzučely nesrozumitelný hlasy. Podle mejch starejch ošoupanejch poběd to trvalo dobrou půlhodinu. Potom Knedlík vylez, šíleně nenápadně na mě mrknul a šel ven za Truhlářem. Jenže ten už asi dávno šrotil na planýrce, zdálo se mi, že je to slyšet až sem.

„Tak pojďte, pane Fink,“ řekl esenbák. „Copak vás na tý nástěnce tak zajímá?“

„Ty lidi,“ řekl jsem, „to jsou ale bordeláři.“

V kanceláři seděla holka v uniformě, před sebou měla psací stroj a tvářila se, že jí můžu bejt ukradenej. Chudinka, musela se furt koukat na grázly, ochlasty a pošuky, takže se jí v tom slušně vyhlížející mládenec ztratil. Sundal jsem si brejle, ale nepomohlo to.

Říkal jsem svejma slovama, jak jsem spadnul do dolíku, esenbák to překládal do služebního jazyka a holka to statečně zatloukala do gumovýho válce přes štos papírů a kopíráků. Když jsem to nakonec párkrát podepsal a chtěl si zas nasadit brejle, zeptal se mě najednou esenbák, jak dlouho se znám s panem Knedlíkem.

Řekl jsem, že od včerejška.

„Že jste po odjezdu našich vozidel zašel do maringotky a strávil tam čtyřicet minut, to je náhoda?“

Ten Hanousek, co stál na vartě, měl nejspíš infračervený brejle.

„Pozval mě na kafe,“ řekl jsem.

„Proč?“

„Jenom tak.“

„O čem s vámi hovořil?“

„Přemejšleli jsme, jak se ta věc mohla dostat do dolíku.“

„Co jste vymysleli?“

„Nic. Leda že tam bejval hřbitov nebo že byl v Kobylisích, odkud se vozí materiál na zavážku…“

„Nemanipuloval jste s mrtvolou, když jste ji našel?“

„Akorát jsem jí hmát na rameno. Už jsem vám to říkal a zapsali jste si to.“

„A potom, s panem Knedlíkem?“

„O tom už jsme přece taky mluvili… Posvítili jsme si baterkou a bylo nám jasný, že by umělý dejchání přišlo pozdě.“

„Vy jste nějakej vtipnej.“

Neřek jsem nic, protože to vím dávno.

„Když jste šel od Domu barikádníků – nepotkal jste auto, které jelo směrem od Jiráskova stromořadí?“

„Nepotkal.“

„A neparkovalo tam někde poblíž?…“

„Parkovalo jich tam víc.“

Žmoulal si bradu a koukal do papírů na stole.

„Vás zajímá nějaká speciální značka?“ zeptal jsem se.

„Vy tomu rozumíte?“

„Jak se to veme,“ řekl jsem. „Spíš všelijakejm starejm rachotinám.

Občas se v nich vrtám… s jedním kamarádem. To je vám asi houby platný, že jo?“

„Viděl jste tam – nějakou starou rachotinu?“

„Bohužel… Měl jsem ji vidět?“

„Já nevím, co jste viděl. Proto se ptám.“

„U Barikádovny Spartaka… Jednoho světlezelenýho minora, dvě škodovky sedany… Za Starou školou stál fiatek topolino.

Jo – a na rohu Mrštíkový jeden zrasovanej tudor na prázdnejch gumách. Šrot.“

„Máte pěkné pozorovací schopnosti.“

Sám jsem se tomu divil. „Nejmíň dvakrát tolik si těch auťáků nepamatuju,“ řekl jsem, „kromě toho vyloženě nepojízdnýho tudora byly všechny použitelný.“

„K čemu použitelný?“

„K rozvážce mrtvol.“

Poprvně se usmál a já si uvědomil, že není starší než já. „Co si o tom myslíte?“ zeptal se.

„Nic. Nemám rád ukvapený závěry.“

Kejvnul a vytáhnul krabičku maric s filtrem. „Chcete?“

„Nekouřím.“

Zapálil si, sfouknul sirku a položil ji na okraj popelníku z hutnickýho skla, kterej vypadal, jako když ještě teplej upad skláři na podlahu. „Jak se jmenuje ten váš kamarád?“ zeptal se. „Co s ním spravujete ty –“

„Josef Vrba. Je to seřizovač od nás z fabriky.“ Vzpomněl jsem si na propustku. „Moh byste mi dát razítko?“

„Soudružko…“

BOUCH, BÁC.

„No… Díky za spolupráci, pane Fink. A kdybyste si snad na něco vzpomněl…“

Nasadil jsem si brejle a dal si odchod.

11

Protože jsem to měl kousek na místo činu, nedalo mi to. Žádnej esenbák tam nestál a na planýrce pochrchlával motor buldozeru.

Z komína maringotky se kouřilo a někdo tam tejral dejchavičnou heligónku. Jak jsem se šinul kolem, zaslech jsem hlas Květy Knedlíka, kterej k harmonice přifalešněle prozpěvoval: NA TÝ LOUCE, JO, NA PALOUCE, LEŽÍ TAM MÁ MILÁ PUPÍČKEM NAHORU, NA TÝ LOUCE, JO NA PALOUCE. Hotovej Standa Procházka. Vrata byly otevřený, tak jsem opřel favouše o strom a vlez na planýrku.

Načež jsem si to namířil rovnou za nosem k dolíku.

Myslel jsem si, že najdu nějakou stopu, který jsem si moh ve tmě těžko všimnout. Stopu, kvůli který ved poručík Hanouska oklikou, když ho zaváděl na vartu. Jenže od rána už se tady otočilo pár stojedenáctek, a co nerozjezdily, dorazil Truhlář buldozerem.

Hotovej tankodrom.

Truhlář zastavil mašinu a houknul na mě, jestli jsem tu včera něco neztratil. „Jo,“ řekl jsem. „Krajkovej kapesníček jedný hraběnky.“

„Jakej byl?“

„Bílej, to se ví.“

„Cha chá,“ přetrumfnul mě. „Kdyby byl zelenej, tak je taky v hajzlu!“

Načež slez z buldozeru a prohlásil, že si skočí na gábl.

Od maringotky zazněl další tklivej song Květy Knedlíka: TĚŽKO JSTE MĚ, MATIČKO, TĚŽKO JSTE VYCHOVALA, A KDYŽ JSTE VYCHOVALA, CHOVALA, VOJNA SE MĚ UJALA.

„Dobrý chutnání,“ řekl jsem Truhlářovi.

„Dík, stejně nezbyde.“

Veselá kopa, ten Truhlář.

Šel jsem k dolíku, kterýho už zase kus zmizel. Jak jsem koukal na ten kousek ztracenýho dětství, zahlíd jsem na opačným svahu ve vlhký hlíně pár šlápot. Nebyly nijak zřetelný, ale vypadaly, že vedou dolů. Mělo mě napadnout hned, že ten dotyčnej funebrák amatér – pokud nějakej existoval – nemusel přijít po navážce jako já.

Z druhý strany to měl dokonce mnohem pohodlnější.

Načež mi tiklo v hlavě a vybavil se mi ten zvuk, zakutanej kdesi na dně mýho podvědomí a přikrytej referátem. VRRR do ztracena.

Zvuk dvoutaktu, kterej doprovázel můj sešup do dolíku. Myslel jsem, že někdo projel ulicí, ale moh taky zrovna startovat z křoví támhle naproti.

Obešel jsem dolík. Vypadalo to, že ty šmouhovitý šlápoty vedou někam mezi černý bezy, ale v trávě se beznadějně ztratily.

Třeba to byly stopy některýho z esenbáků. Třeba Hanouska, kterej si do těch bezinek odskočil.

Vlez jsem do křoví, vedla tam ouzká cestička, vzpomněl jsem si, že jsme tudy kdysi s klukama prolejzali, pak jsem si řek, že je to dávno docela jiná cestička, vyšlapaná docela jinejma klukama, ale ať už to byla ta stará nebo jiná, vedla na kousek ušlapaný hlíny, kterej se svažoval ke Starostrašnický ulici.

A na tom kousku ušlapaný hlíny, změklý předvčerejším deštěm, byly vytlačený koleje ouzkejch pneumatik. Takže to mohla bejt motorka… Dejme tomu že s lodičkou.

Jenže do tý by se mrtvola nevešla. Leda že by ji posadili do sajdky v kukle a brejlích.

12

Najednou vylez z roští Květa Knedlík. „Povídal Truhlář, že hledáš ňákej šnuptychl,“ vybaf na mě.

„To se přeslech,“ odpověděl jsem.

„Už zase kecáš. Proč furt kecáš, hele?“

„Pojď se na něco mrknout, Květo.“

Přiloudal se blíž. „Nojo,“ kejvnul. „Od ňáký motorky. Že by tady ráno měřili zrovna tohle… Nejsou to šaškové? Myslej si, že to sem někdo přivez na motorce. No teda…“

„Říkal jsi, že byli na planýrce.“

„Ale jo, byli. Jenže tady taky. A řek bych, že dýl. Z maringotky je sem přes to křoví vidět… Je to vejš. Měli pásmo… Hele, jak si můžou myslet, že to sem přijelo na motorce? Taková volovina!“

„Mohla mít sajdu, ne?“

Kouknul znova na koleje. „Myslíš, jako že jsou ty stopy dvě?“

„Taky že jsou.“

„Jo. Jedna sem a druhá zpátky.“

„Že tu není vidět, jak se točil,“ řekl jsem.

„Nejspíš tuhle na tom štěrku… Nebo támhle v trávě.“

Bylo tam takovejch míst víc.

„Neřek jsi jim o Pavlíně, že ne?“ zeptal se Knedlík.

„Ne. Ale možná, že by se jim to říct mělo.“

Vycucnul si ze zubu snídani a vypliv. „Proč, ty vole?“

„Protože jsi tady od osmi večer nebyl.“

„Hele – kdyby sem toho kostrouna někdo přivez schválně, aby ho zahrnul buldozer, měl by to tu asi očíhnutý, ne? Musel by vědět, do kolika se tu maká, a přijel by po desátý. Včera to bylo docela výjimečný. Nemohlo ho napadnout, že se seberu a vypadnu s Pavlínou do putyky.“

Koukal jsem, jak doluje po kapsách nikotin. Když si zapálil pomačkanou lípu, vypustil proti sluníčku šedivej kouř. „Taky byli zvědaví, jestli jsi s tím něco nedělal?“ zeptal se.

„Jo. Řek jsem, že nic.“

„A řekli ti, proč se ptaj?“

„Ne. Tobě jo?“

„Prej to bylo čerstvě polámaný. Ten cucák na mě koukal, jako kdyby si myslel, že jsem na tom zkoušel sílu.“

„No vidíš, třeba to polámali, když to cpali do sajdky.“

„Úžasnej nápad,“ ušklíb se Knedlík. „Spíš se to stalo, když se to mlelo s nějakejma šutrákama v žíci. Nebo když to s těma šutrákama spadlo do díry. Je to s korbou tatrovky dobrejch šest metrů. Jakpak může bejt taková vysušená mrtvola pevná?

Nanejvejš jako papundekl. Z takový vejšky by se možná polámala i čerstvá.“

Vytáh jsem z kapsy provázek, vzal klacík a zapíchnul ho doprostředka jedný koleje. Potom jsem provázek natáh pravoúhle ke druhý a udělal si na něm uzlík.

„Kdybych sem tu věc přivez já,“ hučel Knedlík, „nahrnul bych na ni matriál, aby byla schovaná. Muselo by mě přece napadnout, že si jí ráno někdo všimne dřív, než začnou jezdit náklaďáky.“

„Třeba to tak chtěli udělat.“

„Tak proč to neudělali?“

„To je jasný… Zrovna se k tomu chystaj a najednou k nim někdo kráčí po planýrce.“

„Kdo, vole?“

„Přece já.“

„Myslíš, že jsi je vyplašil?“

„To se ví. Když jsem jel po zadku dolů, slyšel jsem, jak prchaj. Dvoutakt.“

„Tak můžeš bejt rád, že ti nedali přes kokos. Jenže to by bylo moc kraválu kvůli jednomu kostrounovi, ne?“

Pokrčil jsem ramenama.

„Esenbákům jsi to řek?“

„Napadlo mě to teprv tady.“

„Vrátíš se tam?“

„Nač? Stopy našli… A že to byl dvoutakt, to je jasný. Motorka. Stačí se kouknout na ty koleje.“

„Tak tam nejdeš?“

„Ne. Musím do práce.“

Vypadal, že je rád. Kostroun mu byl volnej, ale Pavlína ne. Musel to bejt děsně hlubokej vztah.

„Hele, kdyby něco,“ začal.

„Ty musíš mít z toho jejího starýho pěknej vítr,“ řekl jsem.

„Nechci kompromitovat dámu,“ na to Knedlík.

„Tak ji netahej do toho svýho zablešenýho vozejku,“ řekl jsem.

„Když jsi takovej džentlas.“

„Jen se moc nevytahuj.“

„A ty podruhý dodržuj pracovní dobu,“ poradil jsem mu.

Jak jsem se rozjel, něco za mnou pokřikoval, ale zaniklo to v randálu tatry, která přivážela další příděl hlíny a mumifikovanejch nebožtíků.

13

Když jsem přijel z práce domů, začal jsem dávat do kupy papíry pro Růženu. Táta byl spokojenej, že se věnuju něčemu pořádnýmu, máma se šplouchala v dřezu a pootevřeným oknem vlítla do kuchyně čerstvou energií nabitá jarní moucha.

„Abysme vytáhli organtýn,“ řekl táta a ohnal se po ní novinama.

„To je zajímavý, že zatím nikdo nevymyslel, jak se těch potvor zbavit. Za chvíli se bude lítat na Měsíc…“

Jak se zbavit mumie, která je na obtíž?

Je to mnohem jednodušší než s mouchama. Stačí počkat, až bude čistej vzduch a tma, naložit mumii, která neváží o moc víc než kosti, a hodit ji do dolíku, kterej se denně zasypává novejma a novejma stovkama kubíků hlíny a štěrku. Po Praze je takovejch pracovišť hromada, račte si vybrat. Pravděpodobnost, že tam zrovna ve chvíli, kdy chcete mumii zahrnout, někdo sjede po zadku, je tak jedna k miliónu.

Celkem nevelkej risk.

Jenže otázka zní dočista jinak.

Komu překáží mumie, aby se jí potřeboval zbavit právě takhle?

Kdyby ji vykopal na zahrádce při sázení rajskejch, ohlásil by to.

Kdyby na něj vypadla ze zdi při probourávání novejch dveří, ohlásil by to. Kdyby o ni třeba jenom zakop na ulici, ohlásil by to. Stejně jako jsem to udělal já, když jsem se na ni zřítil. Achjo.

PŘENESENÍ VÝROBY MAZACÍ DRÁŽKY ČEPU ZADNÍ VIDLE NA AUTOMAT…

Olda Nývlt je holt hlava, ale ten název mu nejspíš vymyslel Ferkl. GALVANICKÉ POKOVENÍ, ÚSPORA MATERIÁLU. Fajn, to se bude Růže líbit. A tuhle: KALENÍ POJISTNÉHO TŘMÍNKU. REALIZACE: PAVEL GRÓF; To je ten chulouš s kejvačkou, co udělal z voňavý Boženky BOBINU.

Vytahuje se, že byl jeho pradědeček maďarskéj hrabě.

Shrnul jsem papíry do desek, desky nacpal za bundu a řek, že mám něco na práci ve fabrice. Kvůli schůzi. Domluvit se s Růženou.

A máma hned: „Snad spolu zase nechodíte, Otíku?“

Táta jenom něco zabručel a odjel s křeslem do pokoje.

Honem jsem si obouval plátěnky, ale máma dotírala dál. Že z mý známosti s Růženou nic nebylo, ji mrzelo víc než mě. Už jsem přece dost starej, abych se moh ženit, a Růženka Brandejsová je přece taková hodná, milá a dbá na sebe…

„Zahnula mi s Motejzlíkem,“ uved jsem to na pravou míru.

Máma vzdychla a vrátila se k dřezu.

„Vůbec nejsem dost starej, abych se moh ženit,“ řekl jsem. „Vždyť víš, mami. Pořád mám v hlavě samý skopičiny.“

Udělala, že mě plácne mokrým hadrem.

Rozbrečel jsem se a utek na chodbu.

„Blázne jeden bláznivej,“ zavolala za mnou. „Už bys moh mít aspoň kousek rozumu. Pan učitel Jouza měl ve tvým věku pomalu doktorát.“

„Mami, co je k večeři?“

„Špekový knedlíky se zelím.“

„K večeři jsem doma,“ řekl jsem a seběhnul těch třiatřicet schodů na dvoreček. Můj kůň mi v ústrety vesele ržál, až mu vlál za ušima ten odlepenej kaloun.

14

Jelikož na vrátnici seděl dědek Folprecht a ne ten novej chytrolín, šel jsem klíďopíďo rovnou; ještě jsem mu řek, aby mi pohlídal kolo.

„Oni ti daj co nejdřív Řád práce,“ povídá Folprecht. „Lízt sem v sobotu odpoledne, když nemusíš…“

„Nesu Brandejsový nějaký materiály.“

„Jiný je nosej odsuď,“ ušklíb se Folprecht a kejvnul prstem, abych nastavil ucho. „Před chvílí jsem nachytal toho páska z kalírny,“ hučel mi do něj. „Koukám, že kulhá – prej se bacil do kolena. Tak jsem vylez, máknu – bodejť, měl v nohavici rouru.“

„Kterýho páska? Grófa?“

„Kolikpak je tady asi pásků, mladej?“

„Co jste s tím udělal, pane Folprecht?“

„Tu trubku jsem mu sebral. Nikdo to neviděl… Tak jsem mu řek, že si na něj dám majzla. A jestli ho nachytám ještě jednou, tak uvidí.“

„Vy jste svatej muž, pane Folprecht.“

„Že prej chtěl vyzkoušet, jestli si všimnu.“

„Třeba jo. Kdyby ji chtěl fakt odnést, šel by dírou.“

„O žádný takový díře nevím,“ odpověděl jako vždycky. „A pochybuju, že někde ňáká je. Protože kdyby byla, to bych tvrdě zakročil, to si piš.“

Pokrčil jsem ramenama a šel. Co jsem s tím měl dělat? Přece nepoběžím žalovat na Grófa, že chtěl pronýst vrátnicí kus trubky? Zrovna na Grófa… Nebo ta nešťastná díra. Chodilo se tamtudy ke DVOUM STEHNŮM pro pivo. Málokterej chlap vydrží osm hodin bez piva, když je venku třicet nad nulou a skleněný střechy pomalu tečou. Tak si udělali díru, kterou našel jenom ten, kdo o ní věděl, a dám krk na to, že ji nijak nezneužívali. Takže kdybych třeba na schůzi nanes, že by se měla v rámci BDĚLOSTI A OSTRAŽITOSTI zadrátovat, měl bych mezi těma staršíma se zlepšovatelskou činností utrum. Všichni byli pivaři, i když jinak pracanti a koumáci.

Mírně mi to vrtalo hlavou, když jsem slyšel Růženiný liberto a vytáh desky s papírama. „Dej mi to na skřínku,“ řekla.

„Musela jsem brousit a proštelovala jsem hodinu.“

„Folprecht nachytal Grófa, jak pronáší kus trubky,“ řekl jsem. „Prej jestli si Folprecht všimne.“

„A co?“ zeptala se.

Koukal jsem, jak se sype šest stříbrnejch spon mezi palcema výkovku vačkový hřídele. „Nic,“ řekl jsem. „Folprecht si nechce dělat mezi lidma zlou krev.“

Jak jsem to řek, napadlo mě, že jsem s tou dírou stejnej. Taky si nechci dělat zlou krev, ačkoliv dobře vím, že by dírou prolezlo víc než kus blbý trubky. „Hele, Růžo,“ řekl jsem, „nemělo by se něco udělat s tou dírou v plotě?“

Jenom po mně střelila očima.

„Gróf je hajzlík,“ pokračoval jsem. „Při noční by tamtudy moh lifrovat všelicos.“

„Jenže ty jsi proti němu zaujatej, Oto.“

„Rád bych věděl proč.“

„Kvůli tý Božce, co s ním chodí.“

„A jéje, jedna paní povídala.“

„Bodejť, tebe slečny nezajímaj. Ty máš jiný starosti.“

„A nemám?“

Popadla klíč a vrazila ho do univerzály. „A proč asi za tebe mám dělat ten referát? Protože tě víc zajímá nějaká mumie.“

„Můžu za to, že jsem ji našel? Hele, někdo sbírá známky, a mě holt zase zajímaj záhady.“

„Tak proč si nezajdeš za někým, kdo se v tom vyzná? Třeba do muzea za nějakým historikem. Řek by ti třeba, že tam bejval hřbitov, a bylo by po záhadě.“

„Růžo, ty dovedeš bejt šíleně protivná,“ řekl jsem. „Ale občas z tebe vypadne desítiuncovej nuget.“

15

Vždycky, když jí něco takovýho řeknu, zrudne a naskáčou jí pihy kolem nosu. Tentokrát jsem na to nečekal, jelikož mi nad hlavou lítaly obláčky se žárovkama jako v seriálu s kocourem Felixem.

Jednoho historika totiž znám.

Učil moji mámu na obecný škole, kde už byl řiditelem, když jsem tam nakráčel s novou taškou na zádech já. Rok nato si musel sbalit fidlátka, protože se nelíbil náckům. Když u nás měl poslední hodinu, všichni jsme si mu řekli o adresu, že ho navštívíme. Uhříněves, Krátká pět.

Nikdo z nás ho tam nenavštívil, protože jsme tenkrát byli malí na cestu do Uhříněvsi. Sotva jsme trochu povyrostli, odvezli ho do koncentráku. Po válce se sice máma doslechla, že se vrátil a bydlí zase tam, co bydlel, jenže to už jsem zase byl moc velkej. Co si budem líčit, člověk se nejvíc stydí za svý city, když je mu patnáct. Taky jsem si myslel, že na mě pan řiditel Jouza jistě dávno zapomněl. Když byl tak starej jako já, měl už pomalu doktorát…

Takže UHŘÍNĚVES, KRÁTKÁ 5.

Silnice bílá přede mnou.

Kde jsou ty časy, když bejvaly silnice bílý. Auťáky uháněly z Prahy do Jevan, do Říčan, do Mukařova. Rodinky ve spartakách.

Chataři v tudorech s košíkama a stromkama, přivázanejma na střeše.

Frájové na skútrech, vzadu na štorc holku s koněchvostem. Taky jeden křídlatej ševrolet, červenej jak hasičský auto, vzadu celou baterii světýlek, značku CD, a v něm špekoun se třema bradama, mha přede mnou, mha za mnou. Když mě předjížděl, mrknul po mejch mekártrovkách. Možná že byl MEKÁRTR jeho dobrej známej.

Pan učitel Jouza už tam dávno nebydlí.

Nebo umřel.

Kolik by mu teď mělo bejt, když učil mámu? Vlastně ani ne tak moc. Něco kolem šedesátky, dejme tomu.

UHŘÍNĚVES, KRÁTKÁ 5. Prosím vás… Kde je tady Krátká ulice?

Rovně, za roh, třetí doleva a tam se doptám? Dík. Prosím vás, kde je tady Krátká ulice? No, pana učitele Jouzu. Vřelý díky, mladápani.

Byla to slepá ulička s ouzkejma chodníčkama kolem nízkejch dřevěnejch plůtků na podezdívkách. V zahradách za nima stálo šest nebo sedm jednopatrovejch vilek. Že prej ta předposlední… to bude támhleta. Jak se tam šťourá v alpince ta hubená holka v pletený čepici.

„Dobrý den,“ zavolal jsem přes plůtek. „Prosím vás, bydlí tady pan učitel Jouza?“

16

Holka se ohlídla. Měla brejle, trochu dlouhej nos a bylo jí tak patnáct, jestli ne míň. Zapíchla do hlíny dloubátko a pustila se ke mně po pěšince z velkejch placáků. Pod brejlema měla velikánský mrkací čokoládový kukadla a pod tím raťafákem širokou pusu, plnou zánovních zubů. Dohromady počítáno to byla pěkná holka.

Asi jako žirafí mládě.

„Co mu chcete?“

„Chodil jsem k němu do třídy.“

„Jo? Vypadáte mladší,“ řekla a opřela se špičatejma loktama v rozdrbanejch rukávech o vršek plotu.

„Díky,“ já na to. „To dělá to kolo.“

„Tak pojďte dál, já pro dědu dojdu.“

Otevřela mi branku a já zaved kolo dovnitř. Byla to taková hodná zahrádka s trávníkem a rybníčkem; kousek dál, stranou od alpinky, bylo pár jahodovejch záhonků se staniolovejma proužkama na provázkách. V jednom okně v přízemí se hnula záclona.

Za chvíli se žirafí mládě vrátilo, že prej mám jít dál.

V chodbě a na schodišti visely zarámovaný obrázky se všelijakejma husitama od Alše, dole byly rovný a nahoře dokulata. Schody byly dřevěný a trochu vrzaly. Nad nima u zábradlí stál malej shrbenej pán, kterej měl na nose půlený brejle, a ten jeho nos připomínal vnučku. Teprv teď jsem si uvědomil, že si pana učitele vlastně vůbec nepamatuju, nebo že to je docela jinej učitel, kterej se náhodou taky jmenuje Jouza a bydlí na stejný adrese.

„Tak pojď, pojď, chlapče,“ řekl vyšeptalým hlasem.

„Já jsem Ota Fink,“ představil jsem se. „Začal jsem u vás chodit do školy.“

Kejvnul hlavou s pár stříbrnejma vláskama po stranách a ukázal mi do otevřenejch dveří. Šel jsem teda dál, zatímco žirafí mládě frnklo po schodech. „Já si na tebe, chlapče, nepamatuju,“ povídal pan učitel doktor Jouza a šoural se za mnou. „Ale to příjmení je mi povědomé.“

„Učil jste taky moji mámu, ale to se jmenovala Šafránková. Muselo to bejt někdy kolem pětadvacátýho roku.“

„To je doba,“ řekl. „Šafránková… Počkej, nevzala si ona toho odbojáře, co měl za povstání něco s nějakou minou? V Pragokovu?… No bodejť. A ten se jmenoval Fink.“

„Jo, to je táta.“

„Jakpak se mu daří? Loni o tom psali v Práci, bylo to desáté výročí. A já si hned říkal, není to ten Fink, co si vzal malou Šafránkovou? Tvoje maminka mi totiž poslala oznámení, když se brali…“

Vykládal jsem, jak za tátou chlapi choděj, jak si pořídil telefon, aby byl líp po ruce, a rozhlížel jsem se přitom po pokoji. Bylo tam plno knihoven, obrazů, kytek, na jedný almaře stál glóbus jak libeňskej plynojem, v rohu se pomaloučku kejvalo mosazný kyvadlo stojacích hodin a na stěně mezi oknama visela zasklená sbírka motýlů. Jeden z nich byl dočista duhovej a rozpětí měl jak vrána.

„Tak to snad abychom…“ Obrátil se a zaštrachal za sklem vyřezávanejch dveří jedný skříně. „Vidíš, po takové době si vzpomenu, ale když jsem tě měl ve třídě, nenapadlo mě nic.

Jestli nepohrdneš… Je to jenom šípkové. Inu, nestává se mi často, že by přišla takováhle návštěva.“

Když nalil do dvou broušenejch skleniček, řekl jsem: „Víte, já od vás potřebuju poradit, pane učiteli.“

17

„Chlapče, chlapče,“ vrtěl pan učitel hlavou. „Ve Strašnicích, u školy – před dvěma sty léty? Tenkrát tam nejspíš byla jenom pole. Hřbitovy byly jenom ve vnitřní Praze u farních kostelů… Jindřišský, havelský, štěpánský. Zrušil je císař Josef. V té době už dobrých sto let existovaly Olšany, původně morový hřbitov…

V roce šestnáctistém osmdesátém vypukla v Praze epidemie a dosavadní hřbitůvky nestačily. A císař Josef po jejich zrušení přikázal, aby pravý břeh Vltavy pohřbíval pouze na Olšanech, které se potom rychle rozrůstaly až do dnešní podoby. Samozřejmě, byly nějaké výjimky… Když pomineme smíchovský břeh, kde se pohřbívalo v Košířích. Evangelíci pochovávali v Karlíně, vojáci na Hradčanech… Ale Strašnice? Naproti škole bylo donedávna Bečvářovo hospodářství, nějaká zemědělská usedlost tam mohla být i před dvěma sty léty, ale farní kostel? Hřbitov? Jistě ne.“

„A co kdyby to byl nějakej padlej…, třeba nepřátelskej voják? Toho by jistě nepohřbili na vojenským hřbitově na Hradčanech. Kdyby padnul u tý zemědělský usedlosti… Nebo byl raněnej a v tom statku umřel?…“

„Těžko říct. Třeba když pruský Bedřich pronásledoval tereziánskou armádu nebo možná i v roce šestašedesátém…“

„To je moc nedávno,“ řekl jsem.

„Jak jsi přišel na těch dvě stě let?“

„Povídal to nějakej doktor od esenbáků. Dvě stě, tři sta. Že prej by to nejlíp poznal nějakej Absolon.“

„Profesor Absolon… Ale to je přece archeolog,“ řekl pan učitel a nalil mi další šípkovňák.

Zahlíd jsem háčkovanou štorou, jak žirafí mládě vede zahradou mýho favouše; nejspíš napojit. Protože jestli se na něm chce někde za barákem vozit, je na nejlepší cestě k odřenýmu nosu.

Ženská a klipsny, to je výjimečnej zjev.

„Pokud by to byl případ pro archeology,“ řekl pan učitel, „pak je to něco jiného. Takového nebožtíka můžeme vykopat leckde a nemusíme si lámat hlavu, jak se tam dostal. Pražská kotlina a její okolí byly vždycky osídlené. Vždyť to může být i nějaký Kelt…“

„Nosili Keltové vysoký boty?“

„Cože? Kostra – a ve vysokých botách?!“

„Nebyla to kostra, pane učiteli. Byla to vlastně mumie. A neměla jenom boty, ale i kabát.“

Sundal brejličky a začal si je čistit kapesníkem. „No jo,“ bručel si přitom, „no jo… To je ovšem záhada přímo detektivní.“ Vypadal, že ho to teprv začalo bavit. „Mumie… Jestlipak víš, jak taková mumie vznikne, Otakare?“

„No – třeba v Egyptě…“

„V Egyptě, chlapče,“ přerušil mě, „byly mumie výsledkem složité pohřební technologie, zvané – jak?“

„Mumifikace,“ plácnul jsem.

„Bal-za- mo-vá- ní,“ opravil mě. „Mumifikace je proces buď umělý, jako důsledek balzamování… Nebo přirozený, ke kterému dochází jen za určitých podmínek. Za přístupu suchého vzduchu, při stálé nízké teplotě… To jest v katakombách, v některém typu hrobek… I náhodou. Na nějaké půdě, ve sklepích. Ale jen výjimečně při pohřbu do země. Tam veškeré tkáně podlehnou rozkladu, podpořenému prosakující vodou a dalšími – ehm – činiteli. Kdyby ten tvůj nešťastník byl někde zakopaný, ať už na hřbitově nebo mimo něj, v rakvi nebo bez rakve, nemuselo se to stát ani před dvěma sty lety, aby z něj nezbylo víc než hromádka kostí.

Stačilo by padesát… nebo i mnohem míň. Ten tvůj nález není – ehm – vůbec logický. Žádné přirozené vysvětlení mě nenapadá.“

„Mě taky ne,“ řekl jsem.

18

Když jsme vyšli na zahrádku, stálo kolo opřený o barák a žirafí mládě právě dokončovalo omotávání řidítek modrým kalounem.

„Jestli vám to nevadí… Přišlo mi ho líto.“

„Vy jste hotovej poklad.“

„No no,“ napomenul mě pan učitel. „Snad bys Elišce nevykal.“

Popad jsem kolo za rohy. „To je pěkný jméno, Eliška.“

„Jo,“ ušklíbla se. „Holky mi říkaj PŘEMYSLOVNA. Jako kdyby nestačil ten blbej nos a brejle.“

„Cože?!“ natahoval ucho pan učitel.

„No, já se jmenuju Otakar a ve škole mi říkali FENYKL,“ potěšil jsem ji a odstartoval.

Vida. Tak můj nález není vůbec logickej. Bodejť. Logickej by byl třeba v Brně u kapucínů, kde maj pod skleněným šturcem pandura Trenka. Nebo jednu paní, co se po smrti vzbudila v rakvi. MILÍ NÁVŠTĚVNÍCI, dí průvodce s brněnským přízvukem, VŠIMNĚTE SI ZKRÓCENECH KONČETIN! Návštěvníci si teda všimnó a omdlijó.

Všimnul jsem si i bez průvodce.

Vypadal jako skrčenec, jenže na toho byl moc mladej. A zase trochu starej na to, aby to byl něčí zavražděnej dědeček, kterýho sušili deset let za kamnama. Proč vypadal jako skrčenec? Byl čerstvě polámanej. Proč byl čerstvě polámanej?

To je jasný i bez profesora Absolona. Rovnýho by ho nenacpali do vozidla, ať bylo jaký chtělo.

Tak ho poskládali natřikrát.

Kdepak asi překážel?

S náhodama jsem se vypořádal díky panu učiteli Jouzovi. Žádnej bagr nezbourá omylem katakomby, zrovna jako buldozer neodbuldozeruje hrobku do dolíku, aniž by si toho buldozerista všimnul.

A pohřbenej normálka jenom tak, to můj milovanej Metuzalém Kostra bejt nemoh. Ježto by se už dávno rozpad i s montgomerákem a holinkama.

Zmumifikovatěl si prostě někde jinde, načež tam začal zaclánět.

Tak ho odlifrovali na planýrku, a nebejt toho, že jsem je vyplašil, byl by od dnešního rána definitivně pohřbenej, zapomenutej, zmizelej ze světa. Ze světa, kde silně překážel, ačkoliv byl už nejmíň dvě století spořádaně mrtvej. Jestli je tohle logický, tak jsem čínskej kloboučník.

Proč se mě ten esenbák ve Vilový ptal na auťáky, když jediný podezřelý stopy kolem dolíku pocházely jasně od motorky? Že by něco našli na planýrce, něco, co já už nestih, protože to náklaďáky rozjezdily?

Neměl jsem radši psát ten referát?

S těmahle neodbytnejma myšlenkama jsem zastavil u poslední řady bytovek, odkud bylo vidět planýrku jako na dlani.

K maringotce to bylo nejvejš osmdesát metrů a k dokořán otevřenejm vratům něco přes sto dvacet.

Před druhým barákem od kraje stál černej oplík kadet, zpod kterýho čouhal kus špinavý deky a nohy v teniskách, zakecanejch olejem. Kousek dál nějaká paní v natáčkách zalejvala ouzkej záhonek.

Pomaloučku polehoučku začínal krásnej jarní podvečer.

19

„Dobrý den,“ pozdravil jsem paní s konvičkou. „Máte pěkný tulipány.“

Koukla na mě nakřivo. „Jo, to mám.“

„Jestlipak vám je v noci někdo nekrade?“

Změřila si ty mý nešťastný brejle. „Manžel je myslivec,“ prohlásila. „Nabije si flintu solí a pepřem. To je na chuligány to pravý. Pěkně do zadnice.“

„Na to jsou paragrafy,“ ozval se chlápek pod autem. „Tady nejsme na divokým západě, paní Hejnová, aby si tu váš starej bouchal po lidech ze štucu.“

„Vás se tak bude ptát, vy nemravo jeden.“

Zpod auta se vydral plechovej řehot.

„Každou neděli jezdí s frajlí do Milíčova,“ hlásala paní. „Prej trénujou to otužování. A koupaj se tam večír nahatý. A ještě k tomu to každýmu vypravuje. Tfuj!“

„Poďte někdy s náma, paní Hejnová,“ na to chlápek.

Proti svý vůli jsem si představil paní Hejnovou nahatou v milíčovským rybníku. Vypadalo to jako izolátor v oukropu.

„Vy jeden,“ začala s rukama v bok.

Chlápek vylez a pustil se po chodníku k baráku.

„Nejdřív je sprostej, a když mu chce člověk dát co proto, tak uteče,“ stěžovala si paní Hejnová.

„Jakýpak uteče,“ odpověděl. „Jdu si pro hasák.“

„To jsou dneska lidi, že jo,“ řekl jsem, když se za ním zavřely domovní dveře. A sundal jsem si mekártrovky.

„Furt se v tom vrtá,“ hučela paní Hejnová. „Všecko tady zasmradí… A co kraválu nadělá. Slyšel jste ho? Jak mě těma řečma svlíkal? Ale manžel s ním jednou udělá krátkej proces.“

„Já myslel, že je tady klidný bydlení.“

„Tady? Prosím vás. Celej den tu rámusí buldozer a náklaďáky. Až mi řinčej okna. Do desíti večer! Pěkně klidný bydlení, jen co je pravda.“

„Včera taky?“

„Co včera taky?“

„Až do desíti?“

„A co je vám vlastně po tom?“

„Proč bych vám to neřek, paní Hejnová. Kontroluju dodržování předpisů v rámci Měsíce bezpečnosti. Například jestli je buldozerista řádně přivázanej k buldozeru. Nebo jestli jsou zavřený vrata, když přestanou jezdit auta s hlínou… Aby tam někdo nevlez a nepřišel k úrazu. A tak podobně.“

Řádně jí to nadzvedlo. „Jako na dnešek v noci, co?“ zasyčela nadšeně. „Však jsem ráno viděla ten pohřebák. Hned jsem si říkala, že si tam někdo srazil vaz. A moh za to, ten buldozerista, to je jasný. Ten, co tam furt tejrá tu harmoniku.“ Chlápek se vrátil s hasákem a bába si mě přitáhla za knoflík. „Milej pane,“ ševelila, „my nemáme žádnou televizi a k rádiu si sednu, akorát když dávaj dechovku.

Takový ty Pražský jara, to by měli zakázat. No – že holt taky hlídám ty kytky, koukám celej večír z okna. Ten plac mám jako na dlani a vidím všelicos. Jak by ne!“

„Říkala jste, že ten buldozerista –“

„Už jsem u toho. Včera k večeru vlezla do aleje ňáká flundra, pohazovala si kabelčičkou, a rovnou támhle ke plotu. Ten chlap na buldozeru zastavil motor a začal na ni pískat. No řekněte – slušná ženská by se neohlídla, co?“

„Jo,“ kejvnul jsem. „Ne.“

„Cože?“ krákla paní Hejnová.

„Slušná ženská by se neohlídla.“

Pustila můj knoflík a cmrndla z konývky na poslední tulipán.

„Tahleta se rovnou zastavila,“ pokračovala. „Muselo to bejt ňáký lehčí zboží. No – slovo dalo slovo, za chvíli byl převlíknutej a štrádovali si to k sokolovně. Nejspíš do toho novýho hampejzu nebo do Barikádovny tancovat.“

„A co vrata?“

„Nechal je otevřený. Každej tam moh vlízt a polámat si haksny, milej pane. Proč se nezeptáte esenbáků? Ráno jich tady bylo jako much.“

„Však se taky zeptám.“

„Myslela jsem, že za mnou přijdou,“ řekla znechuceně. „Ohledně tý štětky jsem korunní svědek, nemyslíte?“

„Jestli to nebyla nějaká známá toho buldozeristy.“

„Tady byla prvně.“

„Třeba jste ji jindy propásla.“

„Propásla?“ řekla dotčeně. „Nikdy.“

Vřele jsem poděkoval a strčil nohu do klipsny.

„Měl byste si pořídit slušnější kolo,“ řekla. „S pořádnejma gumovejma šlapkama. A taky byste si nemusel ohrnovat nohavice jako ňákej chuligán. Jsou na to přece takový sponky.“

„To bych nemoh dělat vejvrtky,“ řekl jsem a jel.

20

„Hej,“ houknul na mě Květa Knedlík.

Zrovna strkal k dolíku menší kopec.

„Hele, Květo,“ zařval jsem na něj, abych přehlušil ten kravál, „Jestlipak jsi včera zavřel bránu, když jsi šel pryč?“

Zastavil a vytáhnul cigáro, motor na volnoběh. „Kdybys mě zabil, tak si nevzpomenu,“ odpověděl. „Co má bejt?“

„Zaraz ten randál.“

Poslech, škrtnul a zapálil si.

„Nechal jsi otevříno,“ řekl jsem.

„A co?“ mávnul rukou. „Není tu nic k ukradení.“

„Taky tady nikdo nic neukrad,“ řekl jsem. „Spíš sem něco přidal.“

„Že si nedáš pokoj, člověče.“

Bafal jako lokomotiva.

„Co Pavlína?“ zeptal jsem se. „Neukázala se?“

„Nech ji na pokoji, jo?“

„V tý hospodě neměla prstýnek.“

„Když jde za mnou, tak ho nenosí, to dá rozum.“

„Květo, ty kecáš.“

„Co – kecám? Nosí, nenosí. Hodinky jako holinky.“

„Kecáš, že za tebou chodí. Včera jsi ji viděl prvně.“

„Hele – nepíšeš taky pohádky?“

„To víš, že jo. Pod pseudonymem bratří Grimmové.“

„Dobrý, vole.“

„Ta tvoje báchorka o krásce a zvířeti taky není nejhorší, Květo.“

„O jakým zvířeti?“

„O velkým. Neblbni a svěř se tetě Jarmile.“

Slez z buldozeru, zahodil spařený drámo a zašláp ho do hlíny.

„Dneska byl takovej fofr, že jsem se nestačil nadlábnout,“ zabručel.

„Mám v maringotce kus uzenýho… a křen.“

Vzal jsem kolo a šel za ním. Odemknul dvířka a zalez do vozu.

Opřel jsem favouše o plot a vykráčel po schůdkách.

„Vemeš si se mnou?“ zeptal se.

„Dík. Mám doma špekový knedlíky.“

Zvednul talířek položenej obráceně na hořčicový skleničce, aby mu nastrouhanej křen nevyčichnul, strčil ke skleničce nos, nasál a kejchnul. „Ten je. Jako břitva.“

Stál jsem mezi dvířkama a čekal.

„No co,“ řekl najednou. „Měl jsem zrovna makačky plný zuby, když se přivrtěla. Jenom tak ze srandy jsem písknul… Vůbec mě nenapadlo, že se zastaví. Nojo… Zastavila se. A potom – znáš to. Řečičky. Zval jsem ji na kafe, cukrovala, jakej mám krásnej domeček na kolečkách, ale na kafe nechtěla. Že se to nehodí. Takhle kdybych prej s ní spíš někam šel… Že vypadám jako moc slušnej člověk a inteligentní, to prej se hned pozná.“

„Podle pískání.“

„Jestli si chceš dělat srandu, tak jdi do hajzlu.“

„Vůbec si nechci dělat srandu. Potom jste šli do vinárny?“

Kejvnul a zahryznul se do uzenýho kolena.

„A tam ti vyprávěla, že je její starej velký zvíře?“

„Nic takovýho mi nevyprávěla,“ přiznal se Knedlík. „Jenom se cpala jak nezavřená. S tím velkým zvířetem jsem si to vymyslel já. No hergot – když jsem chtěl, abys o ní mlčel, musel jsem mít nějakej důvod, ne?“

„A proč jsi chtěl, abych o ní mlčel?“

„Protože jsem nechtěl vypadat jako blb,“ odpověděl a praštil kolenem do stolu. „Než jsme se spolu vrátili od tý mrtvoly, čajzla mi z prkenice sedm kilo.“

„Ježíš… To je k smíchu.“

„To je, ty vole jeden.“

„Proč jsi to neřek esenbákům? Nemusela bejt daleko.“

„To já zase radši tratím než vypadat jako blb. Ať si za ty prachy užije.“

„Užil sis za ně taky?“

„Vždyť jsi mi do toho vlez, člověče.“

„Jmenovala se vůbec Pavlína?“

Rozhodil rukama. „Vím já? Povídala to. V takovejch případech se doklady nevyžadujou, kor od takový krásný ženský. Škoda že mi o ty prachy radši neřekla. Furt si myslím, že je na něco nutně potřebovala… Nojo, no. Jak jsi na to přišel, že kecám?“

„Proč myslíš, že sem přišla? Aby tě odlákala z planýrky. Všimnul jsem si, jak tě u Otce vlasti zdržovala. Prej šlehačkovej pohár! A přitom jukala na hodinky.“

„Hergot – ty myslíš –“

„To se ví. Byla s těma funebrákama smluvená.“

21

Nechal jsem ho, aby si vylil vztek na uzeným kolenu, a jel jsem na špekový knedlíky. Žádný přísahy, abych neshodil manželku velkýho zvířete, už na mně nevyžadoval. Jenom si nacpal papulu křenem a rozbrečel se jako starej krokodýl.

Když jsem zbodnul večeři, převlíknul jsem se do slušnejch gatí a bundy s kapsama, který táta říká BOMBAJKA. Bavili se s mámou o tý nový samoobsluze a bylo jim celkem fuk, že se někam chystám, jenom máma podotkla, že bych si neměl zapomenout klíče od domu, protože sousedi nadávaj, když pak venku pískám.

Táta řek, že už jsem snad dost starej na to, abych věděl, co dělám.

Já si jenom pomyslel, jak by vyletěl, kdybych mu řek, co dělám zrovna teď. „Jo, Oto,“ povídá najednou, když jsem se před zrcátkem česal, „byl tady Rykl s dědkem Marečků.“

Rykl je předseda ROH, dělá v nástrojárně a Mareček dosluhuje na karuselu. Oba byli s tátou za války v odboji a choděj si k nám vylejvat boly, když ve fabrice něco vázne. Táta jim dělá vrbu; nejspíš docela rád, protože je tak aspoň do jistý míry zapojenej do problémů továrny, bez který, dokud byl zdravej, nemoh bejt. „Vlastně chtěli mluvit s tebou,“ dodal.

„To můžou na dílně, ne?“

„No… Na dílně asi nechtěli. Aby se to nerozneslo.“

„A co, táto?“

„Rykl povídal, že jsi takovej detektiv…“

„Jo, já určitě.“

Strčil jsem hřeben do zadní kapsy kalhot, kde jich zlámu až dvanáct ročně, a šel jsem si do skříně pro čistej kapesník.

Jak jsem si vybíral ten nejhezčí, povídá táta skrz dveře:

„Dělala se inventura, o tom víš, ne?“

Bodejť bych nevěděl. Když se dělá ve fabrice inventura, je to ten nejhroznější den, co může bejt. Protože člověk namísto poctivýho řemesla leze od bedny k bedně a počítá milióny šroubků, matiček, táhel, čepů, vaček a všech možnejch čudlíčků, až je z toho hrbatej.

V polovičce bedny zapomenete, jestli pět set nebo šest set, a můžete začít nanovo. Oblbovák za hodinovou mzdu. Radši vykládat vagóny s tvárnicema. Zadara.

„Bodejť bych nevěděl.“

„Nehraje to v lisovně a v niklovně. A dělaj tam hlavně svazáci.“

„No a? Tam nikdo tužkou nemaká.“

To se stává, že někdo prošteluje nebo má prostě pech, napíše si do úkoláku normální počet kusů, jakej dělá podle plánu, a počítá, že to na další šichtě dohoní. Jenže za pár dní ztratí další hodiny, a když v tom má ještě navíc binec, zapomene, kolik kusů má dohánět, nakonec to nechá plavat, při velkejch sériích se to ztratí – a když potom najednou přijde inventura, ty napsaný a nedodělaný kusy prostě chyběj. Přijít na to, kde se ztratily, je tím větší problém, čím víc je na výrobku operací a čím víc lidí se na nich podílí. Ten, co ty neexistující kusy napsal, se nepřizná, a nikdo nedokáže, že se neztratily při dalších operacích – třeba jako zmetky.

„Já si s Ryklem promluvím,“ řekl jsem. „Nejspíš se někdo seknul při počítání. Je to hrozná blbárna.“

„Rykl povídal, abys zajel k němu na zahrádku,“ řekl táta.

„Zejtra dopoledne. A vem tašku, prej má v pařníku salát.“

Slíbil jsem, že určitě jo, a vyrazil do ulic. Byl bezvětrnej sobotní večer, kouř z komínů se tetelil přímo nahoru a mámy svolávaly kluky, kterejm se nechtělo předčasně ukončit sedmatřicátou půli dalšího mistráku. AUT, zakřičel někdo do šera a mičuda vlítla na chodník.

Nedalo mi to a čutnul jsem si.

22

Něco jinýho je čajznout kus trubky a pronášet ji z fabriky v nohavici, a něco jinýho je krást hotový výrobky ve velkým.

Nebo to není něco jinýho? V obou případech je to všivárna, to se ví.

Jenže o to se začnu zajímat až zejtra.

Dneska mám tisíc chutí předhodit svůj kostliveckej problém jednomu povolanýmu, kterej by, kdybych měl kliku, moh bejt ve službě v Bartolomějský. Takový já mám známosti, dámy a pánové!

Došel jsem k telefonní budce u hřiště skalecký Viktorky, kde bejval lepší fotbal než liga. Když jsem byl menší, chodili jsme tam fandit a malovali jsme soupeřovýmu gólmanovi zezadu do brány křížky. Kolik křížků, tolik pustí. Vždycky to nevyšlo a většinou na nás přilít správce Pech, kterej lajnoval kropicí konví, nosil bekovku a při zápasech dělal autaře.

Doma sice máme telefon, ale naši by se vyptávali.

Zavřel jsem se do budky, vyhrabal v kapse pětadvacetník a vytočil číslo, který znám už nějakej čas zpaměti.

„Slyším,“ povídá tam někdo.

„Fink Ota. Je tam kapitán Moldánek?“

„Má volno… Jo – to je pan Fink. Copak že se ráčíte hlásit sám?“

Nejasně. Byl to poručík Honzák, kterej si na mě už dávno zased.

Nejspíš ze závisti. Jsem lepší.

„Já mám něco důležitýho,“ řekl jsem.

„Píšu si,“ na to Honzák.

„Něco důležitýho pro kapitána Moldánka.“

„Povídám, že tu není.“

„A kde je? Doma?“

„Kde by měl bejt, pane Fink?“

„No sakra… Má telefon?“

„Koukejte, soudruhu,“ povídá ten protivnej chlápek, „přece nečekáte, že vám dám soukromý číslo svýho představenýho?“

„Čekám,“ řekl jsem. „Když ho neseženu, bude z toho průser.“

„U vás doma?“

„U vás vkanclu.“

„Je v seznamu, vy chytrej,“ prohlásil Honzák a zavěsil.

Chytrolín jeden počmáranej.

V budce byla tma a musel jsem si svítit sirkama. Nejdřív jsem si nemoh vzpomenout, co je před M. Potom jsem zase nemoh najít Moldánka. Kde mám ten druhej šoufek? Tuhle. TO… TO… TO… Cvak. „Prosím?“ řeklo to na druhým konci drátu a mně vyskočilo srdce náprsní kapsou. Takovej to byl hlas.

Propáníčka, kdo to může bejt?! Určitě omyl!

„Promiňte, já asi vytočil špatný číslo…“

„Koho voláte?“

„Kapitána Moldánka.“

„A kdo volá?“

Ten hlas byl modrej jako večer a křehkej jako broušený sklo.

Líbil se mi čím dál víc. „Ota Fink,“ řekl jsem. A modlil jsem se, aby ten hlas neřek…

„Vážně?“ na to hlas. „Už jsem toho o vás slyšela hromadu. Vy jste ten soustružník s neuvěřitelnou intuicí, co ho táta marně laní ke sboru.“

„Jo… To jsem já. Vy jste… teda dcera?!“

„I esenbáci mívaj dcery,“ zasmála se. „Říkaj mi Radka.“

„Radko… Vy musíte bejt děsně krásná.“

„Taky intuice?“

„No… Podle hlasu, víte? Takovej hlas –“

„To není hlasem. My máme krásnej telefon.“

„V tom případě bych musel krákat,“ řekl jsem.

Zasmála se. „Mám zavolat tátu?“

„Já bych nerad otravoval…“

„Tak proč voláte? A vůbec, jakýpak otravování. Už dávno jsem na vás zvědavá. Tak se radši seberte a přijeďte, ne? Víte, kde bydlíme?“

„Podle seznamu na Jiřáku.“

Popsala mi barák. „Tak určitě, jo?“

„Počkejte… Nevyhodí mě – váš táta?“

„Než dorazíte, bude zpracovanej.“

„Dík, Radko.“

„Za docela maloučko…, Oto. Ahoj.“

„Jo… Na shledanou.“

„Máte na tramvaj?“ zeptala se.

Řekl jsem, že pojedu načerno.

23

Bylo to ve čtvrtým poschodí. Když jsem zazvonil u vyřezávanejch dvoukřídlovejch dveří, máknul jsem si na hlavu, jestli mi někde nestojej vlasy. Z neznámejch důvodů jsem chtěl udělat dojem nejmíň jako Pán sedmi moří TYRONE PULÓVR, ačkoliv jsem neměl tušáka, jestli se jí líbí. Možná že má radši Standu Laurela nebo Jaroslava Mareše.

Samozřejmě otevřel Moldánek, pro kterýho jsem moh klidně vypadat jako Mikymaus. „Koukejme,“ řekl. „Tentokrát není v koncích místní policie, leč MISTR sám?“

„Dobrej večír,“ odvětil Mistr.

„Tak pojď dál, Otakare. Už jsem tě hezky dlouho neviděl. Vlastně od loňského léta…“

Posadil mě v jídelně, kde asi jídávali akorát na Štědrej večer; měli tam tmavohnědej nábytek s čalouněnejma židlema, knihovnu ani ne moc velkou a příborník s nějakým tím porculánem, každej pes jiná ves. Rozkládací gauč tam mírně nepasoval a koberec na parketách byl hodně ošlapanej. V koutě u okna byl ušák a u něj stojící lampa se stínidlem, sešitým z pergamenu nebo podobnýho mastnýho papíru.

Na jednom místě se trochu páralo. V koutě naproti stál šicí stroj s pozlaceným nápisem MINERVA na černý litinový postranici.

„Koukáš, kde mám psací stůl?“ řekl kapitán, „Nemám ani vlastní šuple. Všechno nosím po kapsách.“

MINERVA byla římská bohyně.

Jakej měla resort, to nevím. Možná že vařila na Olympu těm druhejm kafe. „Ehm… Dobrý večer.“

Div jsem neporazil židli, jak jsem vstával.

„To se ví, mně se kafe neudělá,“ řekl Moldánek.

„Už jsi dneska jedno měl,“ řekla Minerva a postavila přede mě hrníček se zlatým štráfkem, lžičkou a třema kostkama cukru na talířku.

„Tak to vidíš, Otakare,“ obrátil se ke mně kapitán. „Bývaly doby, kdy jsem kouřil dvacet denně a pil šest kafí. Nenechal jsem kouření ze zdravotních důvodů. Přestal jsem jenom tak. Nekouřím třetí rok a kafe jsem omezil na tři. Sám od sebe. A zachází se se mnou jako s marodem. Než se oženíš, třikrát si to rozmysli.“

„Nebo se klidně ožeňte,“ řekla Radka. „Ale nemějte dceru.“

„Koukej mazat pro to kafe,“ na to kapitán.

„Udělám si taky.“

„Udělej. A vypij si to v kuchyni.“

„A jéje… Pánové maj tajnosti.“

Moldánek se na mě podíval. „Nebo snad nemáme?“

Připustil jsem, že máme.

„Tak vida. Radka to slyšet nemusí. Když pan Fink přijde s nějakou záhadou, jistě má v šosu nejmíň dvě mrtvoly.“

Radka se otočila na patě a zavřela za sebou dveře trochu silnějc, než bylo nutný.

„Jednu,“ řekl jsem.

24

Vlastně se mnou měl jenom samý starosti. Nejdřív myslel, že jsem jenom zvědavej na nevhodným místě, a chvíli trvalo, než mě začal brát vážně. Od tý doby mě střídavě lanil k SNB a posílal na horoucí skálu. Zlákat jsem se nedal, protože soustružníci se mi zdaj zrovna tak důležitý jako detektivové.

Moldánek sice říkal, že je mý hlavy škoda, jenže příkladně levej závit řezanej vidiákem do slepý díry potřebuje hlavu zrovna tak. Když jsem mu to řek, tak se smál.

Jednou byl u nás a s tátou se náramně shodli.

„Jakou mrtvolu?“ zeptal se drobátko nevlídně.

„Šel jsem včera večer přes jedno staveniště a našel jsem ji v díře, co zavážej.“

„Potom jsi se sebral, a šel to ohlásit, předpokládám.“

„To se ví.“

„Nic o tom nevím.“

„Asi to nahoru nehlásili… Žádnej mord to nebyl.“

„A co to bylo? Infarkt?“

„To bych taky moc rád věděl. Proto jsem přišel.“

Chvíli jsme mlčeli, protože se neslo kafe. Radka dělala, že se mračí. Byla krásná i tak. Opálená ještě od loňska, kouřový oči, rovnej tupej nosejček a kolem hladkýho čela vlasy jako zralá sláma.

MINERVA. Byl jsem z ní na větvi.

„To už jsme tak daleko,“ vzdychnul Moldánek, když se za ní zavřely dveře, „že mi budeš zadávat pátrání, Otakare?“

„Prej to byla mumie, soudruhu kapitáne,“ řekl jsem. „Jeden z těch lidí od výjezdovky povídal, že nejmíň dvě stě let stará.“

„Kde jsi to hlásil?“

„Ve Vilový na obvodě.“

„Odkud byla ta skupina, prosím tě?“

„Já nevím. Když jsem řek nočnímu služebnýmu mrtvola, na nic se neptal a nažhavil dráty. Kam volá, mi neřek, ale přivezli i čuchacího psa.“

„Kdo vedl šetření?“

„Takovej mladej poručík. Ale dneska ráno ve Vilový s náma sepisoval protokol někdo jinej.“

„Ono vás tam bylo víc?“

Doplnil jsem zprávu Knedlíkem a Truhlářem.

„Mňo,“ udělal kapitán a olízl lžičku, „promiň mi mou nechápavost, Otakare, – ale o co ti vlastně jde? Vždyť na tom není co vyšetřovat, jedině snad ta skutečnost, jak se tělo dostalo na místo nálezu.“

„A co jinýho myslíte, že mě na tom zajímá?“

„Inu – kdybys třeba přebagroval Prahu, měl bys takových nebožtíků celou sbírku. Aspoň si to myslím.“

„Víte, jak dochází k mumifikaci?“

„To bych se musel podívat.“

„Nemusíte. K mumifikaci dochází buď důsledkem balzamování, což je –“

„Jo, já vím, co to je,“

„Nebo v důsledku přirozenýho procesu.“

„Což znamená? –“

„Mrtvola je dlouho uložená v suchým prostředí se stejnoměrnou teplotou, který bejvá ve všelijakejch katakombách nebo hrobkách.“

„Aha. Samozřejmě tam není ani hrobka, ani katakomby.“

„Bodejť jo. Leda stará žumpa od Bečvářova statku.“

„Kde že to bylo?“

Vysvětlil jsem mu to.

„Tak já se na to podívám,“ zabručel do hrnku. „Samozřejmě že předem nezaručuju vyčerpávající informaci.“

„To jsem ani nečekal, soudruhu kapitáne.“

„Zavolej od pondělka za týden.“

„Dřív by to nešlo?“

„Do čeho se to zase hrneš, Otakare?“ Kouknul po mně esenbáckejma očima, ze kterejch jsem nebyl moudrej. „Nevíš o tom náhodou víc, než jsi ráčil říct?“

„Kdybych věděl, tak bych za váma nechodil.“

„Pochopitelně. To bych chodil já za tebou,“ zasmál se. „Ale jestli jenom nemáš co dělat, můžu ti nějakou práci dát.“

25

Odšoural se do vedlejšího pokoje, kde nejspíš měli ložnici.

Slyšel jsem, jak vrzly dveře skříně. „Notes a tužku máš?“ zavolal.

„Mám kalendářík.“

Vrátil se s notesem, zalistoval, pak sáhnul do kapsy a vytáh moderní brejle. „Co koukáš,“ ušklíb se. „To víš, Radka. Nechal jsem se umluvit. Vypadám v tom jak lékárník a tlačí mě to do nosu.“

Konečně našel, co hledal. „Tak si poznamenej.“

Našel jsem si čistou stránku a popad tužtičku.

„Stanislav Svoboda,“ diktoval. „Narozený patnáctého třetí devatenáct set tři, bytem Vysočany, Na Harfě šest. Naposled ho viděli šestého ledna, když si byl pro pivo. Miroslav Voděra, šestého devátý třicet sedm, Holešovice, ulice U Uránie dvacet tři, zmizel šestnáctého března… Dál: Josef Lengyel – píše se g, ypsilon – narodil se šestého čtvrtý dvacet osm, bytem Malešice, Tomsova sto dvacet tři. Odešel z domova osmnáctého března. Do dneška nezvěstný. Tomáš Houštecký, sedmého prosince dvacet jedna, Smíchov, Zubatého osmnáct… Nevrátil se z oslavy Silvestra. Apolena Šmukýřová, narozená osmnáct set osmdesát devět. Naposled viděna snad jedenáctého února loňského roku. Máš to?“

„Mám, soudruhu kapitáne.“

Sklapnul notes. „Takhle to vypadá doopravdy,“ řekl. „Pokud si někoho vybereš, dám ti podrobnosti. A to kafe mi vystydlo…“

„Všecky tyhle lidi jsou nezvěstný?“

„Samozřejmě. Takové věci se stávají. Někoho z nich časem vytáhnou z Vltavy. Nebo sundají z trámu někde na půdě. Možná že ještě něco horšího. Proč si ještě přidělávat starosti s někým, kdo prokazatelně umřel přirozenou smrtí někdy za Marie Terezie?“

„Ale zeptáte se, jo?“

„Když jsem to řek… Jenže zítra je neděle a v pondělí ráno jedu mimo Prahu. Nevím, kdy se vrátím, však víš, jak to u nás chodí. Že jsi to ty – zkus zavolat v pátek večer… Nebo radši přijď, to bude lepší.“

„V kolik, třeba v šest?“

„Dobře, v šest. Když nebudu doma, nedá se nic dělat.“

„Máte nějakej složitej případ?“

„Vždycky mám složitý případy,“ uculil se. „Ale nejsložitější bejvaj ty s panem Finkem.“

Jelikož vstal, zved jsem se taky.

V předsíni jsem koukal po Radce, ale kde nic tu nic.

Jenom z kuchyně bylo slyšet ženský hlasy. Povídám ti, že se to nedělá… Ale to se ti jen zdálo, mami!

Potom jsem hrozně dlouho čekal na tramvaj.

26

Ráno jsem se povaloval na svým gauči v kuchyni, dokud mě z něj máma nevyhnala. Oko jsem měl v naprostým pořádku. Potěšilo mě to, jelikož bylo pod mrakem a ve Fandovejch brejlích bych vypadal jako cvok. Nehledě na tu sebevražednou náladu, kterou vyvolávaly.

Ještě bych skončil někde ve Vltavě nebo na trámu; jako možná ta babička Apolena Šmukýřová, která má jméno jak z Rychlejch šípů,

„Co to, že nikam nepospícháš?“ zeptala se máma u snídaně.

„Nemůžu bejt taky jednou doma?“ řekl jsem a pokapal si chleba čúrkama medu. Čas od času mám hrozně rád sladký a tohle byl med od strejdy z Čenětic, přímo od včeliček, dokonce sem tam i s voskem.

„Nezapomněl jsi na Rykla?“ zeptal se táta.

Nemůžu říct, že bych se zrovna utlouk po salátu. Pro mě má chuť jako tráva a kurděje se u nás stejně nevyskytujou.

„U Jordána měli telecí,“ řekla máma. „Budou řízky.“

Vzpomněl jsem si na Buška z Velhartic a přitom mi natek med z chleba do rukávu. Olizoval jsem si zápěstí a táta nade mnou vrtěl hlavou. Tak jsem radši vzal tašku a jel za Ryklem na Spořilov.

Byl jsem tam za ním jednou, taky pro nějaký lupení. A zrovna jako tenkrát, zase jsem se zamotal v ulicích, který se jmenujou JIŽNÍ, SEVERNÍ, SEVEROZÁPADNÍ, ZÁPADOVÍCHODOSEVEROJIŽNÍ a podobně, a aby se to nepletlo, ještě je tam každá nejmíň šestkrát, římská jedna, dvě, tři, atakdále. Za chvíli jsem si připadal jak kompas, a když jsem konečně našel zahrádkářskou kolonii, měl jsem v nohou půl Varšavy a znaly mě všecky drbny na Spořilově.

„Zdravíčko, pane Rykl,“ houknul jsem přes plot a chyt se drátěnýho pletiva. „Jaký budou letos vovsy?“

„Samá sranda a žádný náboženství,“ na to Rykl, kterej píchal kolíkem do záhonku a do vydloubnutejch důlků strkal bledězelený bylinky, který vypadaly, že je to moc nebaví.

Otevřel jsem vrátka a strčil kolo dovnitř.

„Vytahej si támhle pár ředkviček,“ řekl Rykl. „Dodělám tuhleto a pak ti nařežu v pařníku salát. Říkal ti táta –“

„Jo, říkal,“ kejvnul jsem a sehnul se k záhonku.

„Tam ne, člověče… Vedle. To jsou kedlubny.“

Tahal jsem ze země ředkvičky a oklepával z nich hlínu o plátěnky.

Stejně byly moc bílý. Jednu ředkvičku jsem otřel o kalhoty a strčil do pusy. Ještě jsem ji chroupal, když se šelestivě rozpršelo.

Rykl se narovnal a kouk nahoru. „Pánbíček zalejvá,“ prohlásil.

„Zalez do altánku. Píchnu tam ten zbytek…“

„Co to je?“ zeptal jsem se. „Karfíól?“

„Astry,“ odpověděl. „Pro parádu.“

Sebral jsem ředkvičky a rozběh se k altánku.

27

Bylo to něco jako trafika, taky jenom jedno mrňavý okýnko a vevnitř palanda se starým polštářem a dekou. Jinak tam bylo plno motyk a rejčů a pytlíků se semínkama, flašek od piva, klubek provázků na ublácenejch kolíkách, pastiček na myši, plašítek na ptáky a taky různejch rubášek a kaťat a křampetlí a huček, jako by se tu svlíklo deset vandráků. Cejtit to bylo myšinou a vyschlejma prknama a térpapírem, a když jsem si sed na palandu, přidala se k tomu všemu vůně sena.

Nad palandou byla připíchnutá zažloutlá fotka ruskýho filmovýho herce Nikolaje Čerkasova v roli Suvorova, vedle visel stejně zažloutlej kalendář z roku 1951 a pod tím květama dolů pugét slaměnek s otvírákem na pivo.

Malej lord by se tu nejspíš trochu bál.

Rykl si otlouk o práh bláto z bot, něco vyšťoural kolíkem, zapích ho do hlíny a vlez za mnou. „Chceš pivo?“

„Třeba jo.“

Podal mi flašku, kterou vyčaroval z jedný pověšený hazuky. Sám si vzal taky jedno pivo a podal mi šroubovák. Ten otvírák na zdi byl nejspíš památeční.

„Co si o tom myslíš, Oto?“ šel na věc, když jsme se napili.

„Pořádně nevím o čem.“

„Povídal jsi, že ti táta řek –“

„Jo, řek. Jenže já myslím, že se někdo seknul při počítání. Holky při tom brebtaj… Nestalo by se to poprvně.“

„Jseš s tím moc rychle hotovej.“

„Tak mi to vyložte, soudruhu předsedo.“

Postavil pivo na podlahu z margarínovejch prkýnek. „Říkal ti táta, že to nehraje v lisovně a v niklovně?“

„Se mi zdá, že jo.“

„Chybí sto dvacet šest kusů řídítek.“

Aby bylo jasno, hotový mašiny od nás z fabriky nejdou, jsme jenom pobočnej závod, ale dělá se u nás plno součástí, o který je zájem. Například řidítka s hrazdičkou, který se montujou jenom na sportovní speciály, eventuálně na přání zákazníka na nějakou exportní sérii. Takový řidítka, to je sen všech frájů, co si natíraj mašiny stříbřenkou a malujou si na ně cizokrajný nápisy. Výrobní cena nedělá moc a fabrika by se pro nějakou tu stovku kusů položit neměla; jenže na černým trhu mohly hodit hezkejch pár. Navíc je to rozkrádačka zrovna tam, kde dělá samej člen ČSM. Bylo mi to divný a taky jsem to Ryklovi řek.

„Dělali jsme inventuru ještě jednou,“ na to Rykl. „Dneska brzy ráno. Je to marný, pořád jich sto dvacet šest schází. A moc operací na nich není, to víš sám. Takže se těžko ztratily jako nehlášený zmetky.“

První operace – nařežou se trubky. Druhá – lisař šlápne a vypadnou řidítka. Třetí – přivaří se špryclík, zvanej hrazdička, a úchyty pro páčky. Čtvrtá – mědit, leštit, chromovat, leštit.

Kdopak má na svědomí tu pátou?

„Co s tím chcete dělat?“ zeptal jsem se.

„To víš, taky jsme nejdřív mysleli, že je to nějakej bordýlek,“ odpověděl. „Dneska už je jasný, že je to zlodějna. No… a teď jak z toho. Měli bysme na to zavolat komis, ale kvůli mládežníkům, co tam dělaj, by to asi nebylo dobrý.“

„To je od vás hezký, pane Rykl.“

„Jenom opatrný,“ opravil mě. „Když se ty řidítka nenajdou, zůstane to zatím mezi pár lidma.“

„Zatím jo. A co dál?“

„No – co myslíš ty?“

„Já nevím. Mám si něco myslet?“

„A pročpak jsem s tebou asi chtěl mluvit, Oto?“

„Já je neukrad.“

„Nedělej blbýho, člověče.“

„No dobře,“ kejvnul jsem. „Já se po nich kouknu, pane Rykl.“

28

Jel jsem v mrholení Severojižnězápadovýchodní ulicí římská sedm, na řidítkách se mi klátila taška narvaná salátem, koukal jsem na cestu lupou, zvící amolety, v hubě čibuk, hrál jsem na housle, kostkovanej havelok za mnou vlál a v očích mi svítil kokainovej lesk.

Dvě inventury jenom dokázaly zkonstatovat, že jsou ty řidítka nenapravitelně fuč, a já je měl docela sám najít a přinýst v zubech, nejlíp rovnou na kádrový oddělení, kde mi je vyměněj za ČESTNÝ UZNÁNÍ s vlastnoručním podpisem ministra strojírenství.

Kdepak, to by chtělo celou detektivní agenturu.

Jenže čím víc lidí o tom ví, tím hůř. Kdyby se dotyčnýmu doneslo, že má v patách detektiva Babočku, prostě by přestal loupit a byl bych namydlenej. Jelikož ho neodhalím jinak, než když ho popadnu za límec, až bude potřebovat další zboží. Je jasný, že to prodává, přece nemá sám sto dvacet šest motorek.

Jakpak asi shání kupce?

Na ‘dvěpadinu’ se nedávno zmoh Olda Nývlt. Bylo by možná dobrý vzít ho do party. Nebylo by to prvně.

Dlouho jsem se nerozmejšlel a zatočil k Rybníčkům, kde Olda bydlí s rodičema a vdanou ségrou v baráčku, kolem kterýho možná kdysi uháněl na komoni můj milovanej umrlec, než ho sestřelili hákovnicí, nebo co to tenkrát za Marie Terezie v Rybníčkách používali.

Nebo tady taky moh uhánět složenej natřikrát v sajdě strašidelnýho motocyklu.

Případně tu neuháněl vůbec a mně straší ve věži.

Zastavil jsem u plotu zahrádky a písknul.

Ve vzduchu ležela těžká vůně zelí a kmínu.

29

„Ťuch, vole,“ povídá u vrátek Olda. „Jedeš na oběd?“

„Cejtím vepřoknedlo,“ řekl jsem.

„Volesprávně,“ odvětil. „Poď voledál.“

Zaved jsem kolo na mrňavej dvoreček, kde se pod přístřeškem schovávaly slepice a Oldův synovec Martínek, kterej sbíral šutráky a strkal si je do pusy.

„Je to e e, vole,“ řekl mu Olda a plác ho přes ručičku.

Olda odjakživa trpí chorobou, kterou vzdělanec Letenský nazývá VOLITIS CHRONIKA.

Martínek začal vřískat, takže jsme se radši vzdálili do Oldovy garsoniéry v podkroví. Přišoupnul mi štokrdle a sám sebou žuchnul na postel, kde se válel sešit DIVOKÝHO ZÁPADU s nápisem FANTOM RANCHE TWO THUMBS a kovbojem v bílý košili na obálce. Ten kovboj se jmenoval Bill Miller a říkali mu Maverick.

„Bezva roďák,“ povídá Olda.

„Já to čet,“ odpověděl jsem. „Když mi bylo devět.“

„Ty jsi byl vždycky vzdělanec, vole.“

Utřel jsem si zmoklej ciferník kapesníkem a vysvětlil jsem Oldovi, proč jsem vlastně přijel.

„Kdy byla naposled inventura?“ zeptal se a zapálil si lípu.

„Teda před touhletou?“

„Někdy koncem minulýho roku.“

„Mohlo se to ztratit hned po ní… Teďkon je dočista marný něco hledat. Je to dávno v háji, vole.“

„To vím taky.“

„Tak si na to hoď frakem.“

„Dík za radu.“

„Hele, třeba v tom žádnej chmaták není.“

„Jo, ukrad to fantom.“

„Blbě to spočítali, Oto.“

„Prej ne, povídal Rykl. Taky jsem si to myslel.“

„To je zajímavý.“

„Myslím, že to ten zloděj zkusí znova. Třeba s něčím jiným, co ty páskové sháněj.“

„A ty ho při tom chceš nachytat? Od čeho jsou strážný?“

„Snad nemyslíš, že to pronášej vrátnicí?“

„A kudy? Dírou?“

„Třeba. Taky by mohli okýnkem ze šatny.“

„Tam choděj lidi.“

„V noci ne.“

„V noci by to mohli klidně házet přes plot,“ řekl Olda a zamnul si nazrzlý strniště na bradě. „Někde na tý straně ke dráze… Mezi dírou a skladem materiálu. Je tam tma.“

„To je fakt.“

„Muselo by se to hlídat. Naproti je tunýlek pod pešunkem. Vzít si tam štokrdle a termosku s kafem… Vlastně by to nebylo zdaleka tak dlouhý, jako když jsem táhnul šestnáctky skrz prachy na mašinu.“

Olda je nebezpečnej nadšenec, když ho to rafne.

„Šílenče,“ řekl jsem mu. „Budeš tam vysedávat jak svatej na mostě a zatím to vynesou jinudy. Musíš se vžít do psychologie zločince.“

„Aha. Kudy bys to vynášel ty?“

„Co já vím. Musel bych se mrknout.“

„Dobrý. Mrknem se oba. Číhnu se dopoledne na okýnka v šatně, jestli tam někde nenajdu uvolněný pletivo. A ty se zase večer podívej, kudy by to mohli lifrovat plotem. Díra se mi nezdá, strážný o ní vědí.

Možná i ten novej. A je tam vidět od lucerny.“

„Měla by se zadrátovat,“ řekl jsem. „Strážnej tam v noci projde nejvejš třikrát… Kdyby chtěl někdo vlízt do fabriky, měl by to jednoduchý jak facka.“

„Co by tam, vole, dělal? V dílnách jsou lidi a sklady zamčený. A musel by o díře vědět.“

„O tý ví i stará Stehnová v hospodě.“

„Taky nejsme žádnej atomovej výzkum.“

Chvíli jsme mlčeli. Olda si zapálil další lípu a vůně oběda zdola byla čím dál vlezlejší. Zahlíd jsem oknem Oldovu ségru Jiřinu, sehnula se, popadla Martínka a zase zmizela. Kluk příšerně zaječel, jak mu nejspíš vysápla z pusy další chutnej šutrák.

„Hele,“ povídá Olda najednou, „co to vzít z druhýho konce?“

„Ze kterýho?“

„Přece to prodávaj, ne?“

30

„Sto šestadvacet kusů,“ bručel Olda a přilepená lípa se mu přitom mrskala na pysku. „Co by s nima dělali jinýho?“

„To je jasný, že je prodávaj. Každej frája jim s radostí vysolí stováka za kus.“

„Ty vole… To je dvanáct a půl tácu.“

V tý chvíli jsem dostal nápad přímo geniální. „Hele, Oldo – co si dát inzerát do novin?“

„Jako že sháníš řidítka s hrazdičkou?“

„No jasně.“

„Hernajs, to je gól, vole. KOUPÍM MOTOCYKLOVÉ ŘIDÍTKA S HRAZDOU, ZNAČKA DOBŘE ZAPLATÍM.“

„Do kterejch novin bys to dal, Oldo?“

„Do Světa motorů… Do Malýho oznamovatele ve Slově… a do Ruďasu, to se ví. Ten čte nejvíc lidí. Akorát že to bude drahý jak prase, vole.“

„Zajdu do banky k Danglarsovi,“ řekl jsem.

„Kam, vole?“

„Půjčím si od mámy.“

„Šábnem to napůl.“

„Fajn. A vyúčtujem to Ryklovi.“

„Kterej parchant to moh bejt?“ zapřemejšlel Olda. „Bylo by to přesný, kdyby nám na to skočil.“

Moh jsem říct, že Gróf. Jenže Olda asi taky tušil, že je mi přinejmenším nesympatickej. Myslel jsem si, že o Božence neví ani Jirásek, a zatím o ní věděla i Růžena. Kdoví kdo to po fabrice rozkecal, možná zrovna Gróf. Aby předved, jakej je proti mně řízek.

„Nemá v tom prsty Gróf?“ řekl Olda.

„Proč Gróf?“

„Protože je to přesně taková ventra. Makat nic a přitom náramnej hogofogo. A má dvěpadinu, vole.“

„Takovejch je. A nekradou. Gróf není tak špatnej… Dokonce podal zlepšovák.“

„Holt není nad víru v lidi.“

Dělal jsem, že nic, a oštipoval si mozol na dlani.

Z chodby se vcucla klíčovou dírkou mastná vůně bůčku a Oldova máma překřikla zvony z rádia a vřískot Martínka: „Olánku, oběd je na stole!“

„Umejt ručičky,“ řekl jsem.

„Pro mámu budu Olánek i s patnácti vnoučatama a bíbrem,“ mávnul rukou Olda. „Dáš ten inzerát hned v pondělí ráno, nebo až po průzkumu?“

„Nejdřív prolezeme fabriku.“

„Ale NE-NÁ- PAD-NĚ, vole.“

„Jo. Nejlíp v přestrojení,“ řekl jsem.

Když jsem vyšel ven, už nepršelo. Byl světle zelenej vzduch a kosi prozpěvovali, plný zobáky žížal.

Taky měli neděli.

31

Odpoledne jsem se byl podívat v Libni za Pepíkem Vrbou; když zrovna není na chajdě v jednom údolí za Prahou nebo nemá nedělní směnu, hrabe se v kůlně v motoru svý mašiny B. S. A. – pokud se nehrabe v nějaký jiný. Prachy za to nebere, dělá to čistě z lásky k mastnýmu železu, a když mu majitelé těch mrzáků mermomocí něco vnucujou, bere jenom to, co jim překáží v garáži. Díky tomu jeho baráček v kolonii vypadá jako šrotiště.

Vrbův uslintanej boxer mi podal pac a Vrba otevřený pivo.

„Mluvil s tebou Rykl?“ zeptal se, když jsme si dřepli v kuchyňce na tvrdý židle.

„Hele, to je hotový spiknutí,“ řekl jsem.

„No… A co ty na to?“

„Už se na tom pracuje.“

„Přišel jsi na něco?“

„Zatím jenom vím jak na to, Josef.“

Zakejval hlavou.

„Co tu máš novýho?“ zeptal jsem se.

„Čekám jednoho chlápka… Přiveze bavoráka.“

„Motorku?“

Koukal jsem na nový motocyklový pláště, opřený o kredenc.

U Vrby to nebylo nic zvláštního, na desce kredence se válely klíče s olejničkou a dokonce na stole, u kterýho jsme seděli, byla promaštěná škatule se svíčkama a všelijakou elektrikou.

„Auťák,“ řekl Vrba. „Béemvé dixi.“

„Co s tím má?“

„Celkem nic… Potřebuje ho přezout na barumky.“

„Snad ne na tyhle?“ ukázal jsem ke kredenci.

„Jo. Jiný na to neseženeš.“

„A že pasujou… na auťák.“

„Co by ne? Barumky čtyři palce na osmnáct nebo čtyři a půl na osmnáct… Nebo taky čtyři a půl krát devatenáct. Fabrika to snad vyrábí jenom kvůli starejm auťákům. Nebejt toho, mohly by rovnou všechny do šrotu.“

„Který například?“

„Těch je,“ mávnul rukou. „Kromě těch bavoráků třeba dekáva ef dvojka, taková ta koženková. Nebo licenční dekáva – to je ten sporťák jawáckej. Sedmistovka. A když už jsme u domoviny, tak všechny cililinky ajrovky.“

„Hele, Josef, – maj ty auťáky všechny stejnej rozchod kol?“

„Že tě vůbec může něco takovýho napadnout! Bavor má na předku tisíc a na zadku tisíc třicet. Ajrovky měly do roku třiatřicet vpředu tisíc pade a vzadu jenom devět set pade. Je to různý a všecko si to nepamatuju.“

Začal jsem se hrabat v kapsách. Někde jsem musel mít ten zatracenej provázek, málem jsem na něj zapomněl. Tuhle, pod kapesníkem. „Kdyby byl tohle rozchod, na obě osy stejnej,“ řekl jsem a ukázal Vrbovi špagát s uzlíkem, „jakej auťák by to moh bejt?“

„Jdi se bodnout s hádankama,“ na to Vrba. „Chceš ještě pivo?“

„Žádný hádanky. Mě to fakt zajímá.“

„To bych to musel změřit.“ Hrábnul do šuplete kredence a vytáh ocelovej dvoumetr. „Natáhni to.“

Našponoval jsem provázek.

„Jo – to máme… metr pět. Říkáš na obě osy?“

Kejvnul jsem.

„Tak to by mohla bejt ajrovka šest set šedesát dva, vyrobená po roce třicet čtyři,“ prohlásil.

„Něco jinýho ne?“

„Moment.“ Vyhrabal ze šuplete jakýsi usmolený tabulky a chvíli v nich listoval. „Nic jinýho tu nemám.“

„Jakej má zavazadlovej prostor?“

„Povídám, jdi s tím kvizem do prdele,“ zabručel. „Odkud máš ten špagát?“

„Nejspíš z papírnictví,“ řekl jsem.

„Potřebuješ hodně velkej zavazadlovej prostor, nebo máš jenom cestovní necesér, moučko?“

„Dejme tomu, že bych vez těch sto dvacet šest řidítek.“

„Jo tak… Proč jsi to neřek hned?“

„Protože si nechci cintat pentli, Josef.“

Jenže jsem si ji právě cintal až hanba.

„No hele,“ vykládal Vrba, „to by musel bejt ten čtyřsedadlovej model. Má slušnej zavazadlovej prostor za zadníma sedadlama. Tam by se to možná vešlo… Ale hezky dlouho jsem ten auťák neviděl, vyrobili jich asi sto čtyřicet, jestli ne míň. Potom začali s třicítkou.“

„Kolik jich tak dneska může jezdit?“

„Moc ne.“

„No kolik? Tak báj voko.“

„Tipnul bych to na padesát kousků, Oto. Nebo míň. Čtyřicet. Něco určitě vzalo za svý za války…“

Byl jsem rád, že ze mě netahá rozumy. Vypili jsme ještě jedno pivo a přijel ten chlápek s bavorákem dixi. Byl to takovej šuplík na drátěnejch kolech, žádný sportovní žihadlo s řemenem přes kapotu; ale Vrba se k tomu vrhnul jako k ženský. Tak jsem se rozloučil.

Pes mi na cestu uslintal nohavici.

32

Když jsem se kodrcal tramvají z Libně, cejtil jsem se jako hlavní postava stejnojmenný opery. Proto se mě vyptávali na auťáky! Automaticky jsem myslel na motocykl. A zatím to byla čtyřsedadlová ajrovka obutá do motocyklovejch barumek a za zadníma sedadlama měla prostor – tak akorát na složenou mumii.

Ještě že jsem měl v kapse ten cukršpagát.

Když jsem přijel do Strašnic, vylez jsem z tramvaje a chodil sem a tam hlavní ulicí. Nechtělo se mi tak brzo domů, tak jsem nakonec šel do bijáku na KRÁSKY NOCI, o kterejch jsem slyšel od Oldy.

Gérarda Philipa mám rád, protože jsme si podobný, a taky se mi v biografu nejlíp přemejšlí.

Ve filmu byla spousta harémovejch krásek a jedna z nich dokonce jenom tak v bazénu. Když z něj vylezla zády do kamery, zařval někdo v první brázdě: „Votoč se!“ Nemá cenu chodit do kiňďobiňďo od šesti, když vám jde o uměleckej zážitek.

Po bijáku jsem si skáknul ke Slamům a splivnul tam dva špekáčky s hořčicí a chlebem. Byl tam šrumec, jak to v neděli bejvá. A Vlasta Povolný, spolužák z měšťanky. Jéžiš, těbuch… Cofurt, hele? To se ví, dávno spokojeně ženatej, dvě děti a novej auťák, oktávka, dal pivo, já dal pivo… Když jsem vypad z hospody, bylo skoro deset.

Po ulici korzovaly párečky, co se jim nechtělo do bijáku, odrostlý puberťačky se řehonily před výkladama a u Homolkova železářství jsem dokonce potkal páska v topru, sako do flašky, roury šest na dvacet a prouhatý ponožky. „Co zíráš, mátoho?“ zeptal se mě.

„Máš epesní štráfopóno,“ odpověděl jsem.

Teprv potom jsem si uvědomil, že se trošku známe. Byl to jistej Džerýk, a měli jsme spolu kdysi ruční rozhovor na hajzlíku v Barikádovně. Už tenkrát mi připadal jako zázračně objevenej exemplář ptáka moa – viz křížovky.

Došel jsem ke Starý škole, minul krámek Cyrila Bondarenkova, kterej tu za války prodával kyselý rybičky, už asi dávno umřel, na výkladní skříni už léta rezaví roleta a baráky kolem se pomalu zmenšujou, zapadaj do země, kočičí hlavy vozovky jsou pořád kulatější, jednou tady bude asfalt, všude kolem polezou do vejšek paneláky a do Prahy dojedete podzemkou za deset minut…

A nikdo si už nevzpomene, že tady stával Bečvářův statek, kterej objížděla tramvaj ze dvou stran, a do dvířek vlečňáku, který se skoro třely o věkovitou zeď, vanula hutná vůně hnoje… Že tady prostě stávaly STARÝ STRAŠNICE.

Třeba je to správný, co já vím.

Dole na křižovatce jsem zaváhal, ale nakonec mi to nedalo. Měl jsem to k fabrice pár kroků a moh jsem se podívat aspoň zvenku, jak to tam vypadá za tmy.

33

První, čeho jsem si všimnul, byla spousta světla, který házely na chodník ohromný okna. Jelikož byla řada suterénních okýnek šaten a umejváren přímo pod nima, dalo se těžko předpokládat, že by tudy někdo vyhazoval ven ukradený řidítka. I v nejnocovatější noci by to bylo moc velký riziko.

Vrátil jsem se zpátky a obešel roh fabriky; taky tu bylo dost světla z oken, ale v noci tu asi nikdo nechodil, protože cesta podle fabriky nikam nevedla. Jenom k jetelišti a přes jeteliště do polí a polma ke dráze, kam se chodilo nanejvejš na rande.

Tam, kde budova končila, začínal vysokej drátěnej plot s ostnatým drátem nahoře. Dole bejval v létě zarostlej lebedou a kopřivama, který už se pomalu draly nahoru podle pletiva, jasně zelený po dešti.

V létě dostanou šedivou barvu prachu a v jejich stínu vypučí truskavec, falešnej heřmánek a klásky myšího ječmene.

Minul jsem rafinovaně zamaskovanou díru a došel do stínu skladu, přímo naproti tunýlku pod náspem trati. Tudy by to fakt mohli vyházet. V lebedě u plotu by se možná schovalo všech sto dvacet šest kousků najednou – jenže donedávna tu lebeda nebyla a ani teď nebyla moc vysoká. To až tak v červnu…

Vrátil jsem se k díře, rozhrnul ty zelený špenáty a protáhnul se mezi nima k plotu. Dole v trávě bylo pletivo uvolněný a stačilo vyháknout dva dráty. Potom jste prostě nadzvednuli pletivo jako roletu a šli pro pivo ke DVOUM STEHNŮM. A zase zpátky.

Nedalo mi to, abych celej mechanismus nevyzkoušel. A když už jsem měl před sebou díru, prolez jsem dovnitř, že se jenom tak rozhlídnu. Padalo sem trochu světla od venkovního osvětlení dvora; cedilo se přístřeškem nad srovnanejma pyramidama výkovků, odlitků a tyčoviny, materiálu, kterej tu čekal, až se uvolní místo ve skladu.

Lebeda rostla i na druhý straně plotu, uhnul jsem kousek, abych se nezmáčel v mokrým listí, a narazil jsem na výkop, kterej tu před tejdnem spáchali plynaři; hezkejch pár dní předtím to tady smrdělo.

Když spravili zkorodovaný potrubí, hodili na to tři přehršle hlíny a nechali zbytek práce fabrice. Zase abych dával dohromady brigádu.

Nebo to zaházím sám.

Kouk jsem do výkopu a připadalo mi, že je tam přece jenom trochu víc hlíny než těch pár lopat. Taky se tam něco divně blejskalo, jako oblázky omytý deštěm. Měl jsem příliš dobrý boty, abych do toho sajrajtu lez. Tak jsem šel k přístřešku, vytáh třímetrovou kulatinu desítku, vrátil se k výkopu a vrazil ocelovou tyč do hromady tam dole.

Vjela do ní jako do másla.

Teď už jsem boty nešetřil a hupsnul dolů; zašťoural jsem kulatinou v kupě jílu a bylo mi hned jasný, co se to tam vlastně blejská.

Pod tenkou vrstvou hlíny byl balík bronzovejch špon.

34

Vyhrabal jsem se z výkopu a utřel si boty hrstí mokrýho lupení.

Potom jsem zacouval k díře, vylez ven a zaháknul za sebou pletivo.

Když jsme v pátek snášeli špony barevnejch kovů a cpali je do beden jako zlatej prach, ve výkopu nic nebylo. Sám jsem tady sbíral rezavý železo, kterýho se válelo plno kolem přístřešku.

Všimnul bych si. Určitě by mi ten balík neušel.

Někdo ho sem musel hodit až PO BRIGÁDĚ.

Řešení přímo závratný?

Nebo taky blamáge jak noha.

Obešel jsem fabriku k vrátnici a zaťukal na okýnko.

Seděla tam strážná Kokosová, pohodlná tlustá paní v brejlích, o který se říkalo, že se příšerně bojí a obchází fabriku bez bouchačky, aby si připadala bezpečnější. V noci kolem sebe svítila jak maják, a když náhodou narazila na krysu, vřískala jak pominutá a lidi začali trojčit.

Když jsem zaťukal, koukla na mě přes brejličky okýnkem a šla odemknout. „Pan Fink,“ zahartusila. „Copak že jdete tak pozdě? Je pomalu půl jedenáctý… Vždyť vám to strhnou z dovolený!“

Řek jsem jí, že jdu až zejtra na odpolední.

„Tak co tady chcete?!“

Zrovna si postavila na stůl kafe a prostřela si ubrousek pod talířek s buchtama. „To jsou makový?“ zeptal jsem se.

„Tvarohový,“ řekla.

„Potřebuju si zavolat ven.“

„Tady není telefonní automat, pane Fink.“

„Jenže já potřebuju mluvit s panem Ryklem.“

„Proč?“

„Je to v zájmu závodu, paní Rokosová.“

„Že vás huba nebolí.“

„Nebolí.“

„Znáte číslo?“

„Copak ho tu nemáte napsaný?“

„To se ví, že mám. Pro nutný případy.“

„No vidíte. Já jsem takovej nutnej případ.“

„Ale na vaši zodpovědnost…!“

Kejvnul jsem a paní Rokosová jela prstem po skle na stole, pod kterým měla seznam. „Tuhle,“ řekla a popadla sluchátko. „Já vám to vytočím.“

Chvíli nic. Říkal jsem si, že jsem pošuk. Skoro by bylo lepší, kdyby nebyl doma. Zrovna jsem chtěl říct, ať to paní Rokosová položí, že se s Ryklem domluvím zejtra, když se zavrtěla.

„Dobrý večer, pane Rykl… Rokosová. Nezlobte se, že tak pozdě… Cože? Ale ne, fabrika je v pořádku, ale je tady pan Fink – co říkáte? Aha! Už vám ho dávám.“

Podala mi sluchátko, popadla buchtu a našpicovala uši.

„Co je?“ ozval se Rykl. „V televizi zrovna dávaj veselohru s Werichem, tak si pospěš.“

„To je mrzutý,“ řekl jsem. „Bylo by dobrý, kdybyste sem přijel.“

„Nepočkalo by to do rána?“

„Možná že jo… Ale možná taky ne.“

„Jedná se o ty řidítka?“

„Nevím. Asi jo.“

„Tak dobře,“ vzdychnul. „Za dvacet minut.“

Položil sluchátko.

Když přijel svým vyblejskaným sedanem, kterýmu se ve fabrice říkalo STUDEBAKR, dojídal jsem třetí tvarohovou buchtu. Kafe jsem s díky odmít.

35

„Tak co?“ řekl Rykl, sotva paní Rokosová odemkla.

„Pojďte se mnou, pane Rykl.“

Pokrčil ramenama a šel.

Ved jsem ho dvorem k rampě, kde ještě pořád stály bedny, nacvaknutý odpadem barevnejch kovů. „Chtělo by to šroubovák,“ řekl jsem. „Počkejte tady, skáknu do dílny.“

Vytáh cigáro a zapálil si.

Zaběhnul jsem do lisovny a u první mašiny jsem sbalil velkej šroubovák. „Co blbneš?“ houknul za mnou lisař Homola.

„Hned ho přinesu,“ hodil jsem přes rameno a prchal ven.

Rykl mlčel a kouřil.

„Chtěl jsem tady mít svědka,“ řekl jsem a vylez na rampu. „Možná že jsem se seknul a vynadáte mi, že jste zbytečně přišel o Wericha.“

„To teda jo,“ řekl Rykl a zahodil špágra.

Vrazil jsem šroubovák pod víko krajní bedny, kam jsme házeli bronz. Skříplo to. Zapáčil jsem kousek vedle a hřebíky povylezly.

„Kterej blb na to přitloukal víka?“ zeptal se Rykl.

„To je právě ten fór,“ řekl jsem. „Nejlíp, kdybyste sem vylez taky, pane Rykl.“

Dal nohu na hranu rampy, chyt se bedny a vytáh se ke mně.

Zvednul jsem víko a světlo na sloupu rampy zahrálo prasátkama na kudrnatejch spirálách bronzovejch třísek. Napích jsem je šroubovákem, nadzvednul a přidržel.

„No hergot…,“ řekl Rykl.

Pod šponama, pěkně narovnaný, ležely chromovaný řidítka.

36

Když jsem přišel v pondělí na odpolední, bylo už všecko jasný.

Kdopak přitloukal dočista zbytečně víka na bedny se šrotem?

MALÝPIVO. Ráno na něj uhodili, nejdřív se kroutil, on že nic…

Nakonec z něj vylezlo, že v tom jede jeho známej, zaměstnanej někde tam, kam se šrot vozí. Bedna s řidítkama byla na jednom prkně označená inkoustovkou a chlápek by si jenom vybalil.

Malýpivo se do toho dostal pro svůj věčně propitej chřtán a taky skrz alimenty, na který se mu nedostávalo. Jednou prej si k němu v hospodě přišel ten jistej…

Když ho jmenoval, zavolal Rykl esenbáky.

Pozdějc jsme se dověděli, že měl ten koumes dalekosáhlý styky.

Dělal to pořád stejně. Nejdřív začal chodit do hospody, kam nosili vejplatu násoskové z nejbližší fabriky. Jednoho si vytipoval, zatáh za něj pár kořalek a potom se vytasil s návrhem, jak bezpečně přijít k prašulím. A rozjeli to.

Jenže tak dlouho se chodí se džbánem pro pivo…

Řidítka se samozřejmě neztratily najednou, Malýpivo je bral po pár kusech, takže to při velký rozpracovanosti nebylo znát.

Schovával je pod betonovej sokl nakládací rampy, kam vedly jenom docela malý čtverhranný okýnka a kam by nikdo nestrčil ruku kvůli krysám. Do bedny je přestěhoval ze soboty na neděli, vlez dovnitř dírou a počkal si, až starej Folprecht obejde dvůr a zaleze do svýho kutlochu. Věděl, že poslouchá dráťák, a tím pádem nic neuslyší.

Hřebíky už znova nezatloukal; jenom je zamáčk do děr.

Nebejt toho, že pořádně nezaházel špony ve výkopu…

To byla ta chyba, kterou udělá každej zločinec.

V dolíku u Jiráskova stromořadí se taky spolehli, že to za ně zahází někdo jinej. Jenže než to stačili pár lopatama jílu zamaskovat, objevil se detektiv Babočka Fink. To se ví, hned věděl, že umrlec někde překážel. Jenom ho nenapadlo kde.

Kdepak může překážet takovej starej umrlec? Nejspíš tam, kde se normálně vyskytuje.

A kde se vyskytujou umrlci? V rakvích.

Rakev je dřevěná bedna s víkem.

Jestli v ní překážel, tak ze stejnýho důvodu jako bronzový špony ukradenejm řidítkám. Do rakve bylo třeba uložit něco mnohem důležitějšího. Co je asi důležitější než starej umrlec?

S největší pravděpodobností novej umrlec.

Házet novýho, čerstvýho umrlce do dolíku byl risk. I kdyby ho buldozer zahrnul, moh se zase najít při kopání nějakejch inženýrskejch sítí, podzemní dráhy, kanálů a podobně. Jeho identifikace mohla posloužit k identifikaci pachatele. Zatímco nad starým umrlcem se prostě mávne rukou. O tom, že je mumifikace mrtvoly, volně uložený v zemi, podezřelá, nemusel pachatel vědět.

Do starý rakve strčil čerstvou mrtvolu. Za čas bude od starý k nerozeznání. Navíc si jistě vybral takový místo, kam zaručeně nikdo nepoleze, aby se šťoural v rakvích. Ale pro všecky případy bylo zapotřebí uklidit bejvalýho obyvatele rakve; kdyby se přece jenom za čas někdo podíval dovnitř, byly by mu dvě mrtvoly v jednomístný rakvi zaručeně podezřelý.

Nebo se tam prostě nevešly…

Na schůzi jsem dostal pochvalu. Když ji Růžena četla, vypadala, že ze mě má radost. Všichni mi gratulovali, jak jsem to pěkně rozlousk, a divili se, proč taky nemám radost.

Poslal jsem je někam.

37

Jenom Olda Nývlt byl naštvanej, že jsme pachatele nedopadli inzerátem. Takhle se mu to zdálo moc jednoduchý. Ještě k tomu celý dopoledne lítal do šaten a kontroloval okýnka, protože nevěděl o senzačním odhalení Malýpiva, FANTÓMA RANCHE PRAGOKOV, n. p. Když jsme se o tom bavili po schůzi u mašiny, prohlásil, že zase jednou slepý kuře našlo vole zrno.

Srdečně jsem s ním souhlasil.

„Stav se po šichtě v hospodě,“ lákal mě. „Je pondělí.“

V pondělí totiž bejvá U DVOU STEHEN slezina předválečný osady JUKON, pějou se tam všelijaký dojemný šlágry, chlapi dělaj ramena a říkaj si DŽIME, BIMBO, MROŽÁKU a podobně. Bimbo má ségru zahradnici, zvanou House, která mi říká BIGGLES, a jednou mi pomohla z náramný bryndy, za což jí budu nadosmrti vděčnej, ale prokristapána jenom ne nic víc; stařešina Džimák mi totiž jednou řek, že mě holka miluje, ale jestli toho zneužiju, tak že mi dá vlastnoručně přes hubu, i kdybych byl mistr světa ve volným stylu.

Krátce nato mi napsala pivem na stůl AJLAVJU. Vymluvil jsem se, že aljavju jinou. Když se vyptávala, která to je, vymyslel jsem si cizojazyčnou korespondentku na konzulátě ve Spojený arabský republice a že jí chci bejt věrnej. Holka House mi to se slzama v očích schválila, milovala mě o to víc, a já si od tý doby radši sedal do výčepu.

„Možná že zajdu,“ řekl jsem Oldovi.

Potom jsem si celou šichtu lámal hlavu, ze kterýho konce začít pátrání po bejvalým bydlišti Metuzaléma Kostry. Těch konců bylo povícero.

Jeden z nich se jmenoval Pavlína Hajvortová, která odlákala z místa činu Květu Knedlíka. Hledat takovou ženskou po Praze se mi jevilo šílený. Jestli je v tom fakt namočená, už se ve Strašnicích neukáže; přitom může bejt z Vysočan, Střešovic, případně Holešovic-Bubnů. To by byla sakra náhoda, kdybych ji jenom tak někde potkal.

Další takovej konec byla čtyřsedadlová ajrovka. Jenže zatímco Pavlína byla jenom jedna, ajrovek bylo zhruba čtyřicet. Nejmíň polovička jich mohla jezdit mimo Prahu. A i kdybych narazil na tu pravou, jak poznám, že je to ona? Jedině že by majitel byl hrobník.

A na to bych se ho navíc musel zeptat.

Třetí možnost byla taky dočista zoufalá – totiž hledat rovnou tu neznámou mrtvolu, který se pachatel rafinovaně zbavil.

Jenže to jsem zase tam, kde jsem začal, musel bych najít bejvalý bydliště toho sušenýho starýho papriky, a to může bejt kdejaká hrobka v okolí padesáti kilometrů, pokud nepřeceňuju akční rádius čtvrt století starý ajrovky šest set šedesát dva, čtyřsedadlovej model.

Když odhoukali svačinu, nalil jsem si z termosky čaj do smaltovanýho plecháčku, vybalil jsem kus koláče, kterej mi máma dala do ubrousku a ještě do novin, aby neoschnul, sed jsem si na bednu a rozbalil ty pomačkaný noviny s mastnejma flekama.

Žmoulal jsem koláč, zapíjel čajíkem, čuměl do novin a jenom tak skákal očima sem a tam. SPOLEČENSKÁ KRONIKA. Zdrceni žalem oznamujeme… Kdyby tak oznamovali zdrceni žalem, že se jim ztratil z hrobu prapradědeček. NEMOVITOSTI. Prodám rodinný domek u lesa, v dosahu měst. hr. dopr., ihned volný. Co takhle, DOPR., rodinnou hrobku? Nic? SEZNÁMENÍ. Hledám sluš. ženu, nejl. středošk., ke spol. autovýletům. S mumií v kufru?

Bez mumie. Svačina již odbila a lampa ještě svítila. Tu na okénko ťuky ťuk… UMRLEC VCHÁZÍ DO DVEŘÍ. Svatební košili rychle vem, sedni si ke mně na tandem, sešlápnul plyn, udělal ryc, blatník uletěl jako nic. AUTO – MOTO. Prodám DKW F-2, odhláš., na náhr. díly, zn. LEVNĚ.

ŤUKY ŤUK, detektive Babočko.

Slepý kuře našlo další zrno.

38

V hospodě byl rambajz. Mrožák slavil narozeniny, všechno bylo pod párou a Stehnová běhala s věncema piv skleněnejma lítačkama, do kterejch virtuózně kopala tlustou nohou v bačkoře s knoflíčkama.

Kejvnul jsem skrz sklo dveří na Oldu, kterej byl taky pěkně rozjetej a hulákal s Mrožákem KDYŽ JSEM SLOUŽIL U MARÍNY, a najednou jsem v koutě výčepu zahlíd Květu Knedlíka osobně.

Seděl pod obrazem sličný hospodský a sťatýho mušketýra, který se miliskovali u pobryndanýho stolu. Starý Stehnový ho prej maloval jeden malíř, když už jeho sekera dosáhla astronomický částky pěti set osmdesáti tří korun ve starejch.

„Těbuch, Květo,“ řekl jsem a hodil sebou na židli.

„No teda,“ na to Knedlík. „To je náhodička.“

Stehnová přede mě mrskla sklenicí, Knedlík jí podal svou a dostal další. „A dva rumy,“ přál si.

„Kde se tu bereš, Květo?“

„Ale…,“ mávnul rukou, „přišel jsem si odpoledne omrknout nový pracoviště. A pak jsem zašel na jedno.“

Kouknul jsem na jeho tácek. Vypadal jako sluníčko.

„Nojo,“ ušklíb se Knedlík. „Maj tu dobrý pivko. A je tady veselo… V lokále pěkně zpívaj.“

„Jaký nový pracoviště?“ zeptal jsem se.

„Budem bagrovat u tý fabriky za viaduktem.“ Popad rum. „Na zdraví… Prej tam budou dělat nový plynový vedení.“

„To je náhoda. V tý fabrice dělám.“

„Jo? No vida. A sem chodíš často?“

„Jenom někdy v pondělí. Znám se s klukama odvedle.“

„Bejvaj tu jenom v pondělí?“

„Jo, to maj slezinu. Čundráci. Kdy začnete bagrovat?“

„Snad příští tejden… Hele, co je novýho?“

„Kde, Květo?“

„No… Kolem toho… Jak jsme našli tu mrtvolu.“

„Nepovídej, že tě to zajímá.“

Něco zavrčel a zvrhnul do sebe panáka. Mírně jsem ucuc a zeptal se: „Cože?“

„Povídal jsi, že byla Pavlína smluvená s těma…“

„Vypadá to tak.“

„Hele – a proč myslíš, že se s tím nadělalo takovejch cirátů? Ta motorka… a tak vůbec?“

„Poslouchej, Květo, ono totiž…“

Vysypal jsem mu zjednodušenou verzi, tak na dvě piva. Připlet se mezi ně další rum. Ne že bych si na něj potrpěl. „To je na pana Hybšfelda,“ řekla Stehnová, když ho přinesla. V životě by mě bejvalo nenapadlo, že má oslavenec jiný jméno než Mrožák.

„A to jako má bejt pravda?“ zabručel Knedlík, když jsem skončil.

„Záruku ti na to dát nemůžu,“ řekl jsem. „Ale žádný jiný logický vysvětlení nemám.“

„A pudeš s tím k esenbákům?“

To se ví, pořád byl zhrzenej Pavlínou a nechtěl ji vydat útrpnýmu právu jako heimbrechtnici, která leze do cizích portmonek. Strčil si pod nos lípu, zapálil si, zatřepal rukou, aby sirka zhasla, vypustil štiplavej mráček a hodil sirku do popelníku. „Kdyby se takhle našla ta ajrovka,“ řekl. „Těch přece nemůže jezdit moc.“

„Třeba by to nebyl takovej problém.“

Hodil jsem na stůl úkolák, na kterej jsem si ve fabrice napsal: DÁM DAREM AERO 662 Z POZŮSTALOSTI PO PRVNÍM MAJITELI.

ZN. ZA ODVOZ.

„Co to má bejt?“

„Na to se musej přihlásit všichni, co ty ajrovky maj. Takový hajtry náhradní díly zrovna žerou. Inzerát, chápeš?“

„Jo ták… Nejsi blbej. Jenže podle čeho poznáš, kdo z nich je ten pravej?“

„Neblbni, Květo. Přece podle Pavlíny, ne?“

„Myslíš – oťuknout je jednoho po druhým?“

„Jasně.“

„No teda… Hergot… Helejte, paní hostinská, hoďte nám sem ještě dvě skla a rumajzlíky.“

Vedle v lokále pěl Mrožák Hybšfeld: JEN NEVĚŘ, HOCHU, ŽENÁM, ŽENY JSOU SAMÁ LEŽ, PAM PAM, PADYDADYDAM… A kytara k tomu břinkala univerzální čundráckej dédur.

Z lítaček vyšla holka House, vzala si u pultu cigára, hodila na mě obrovský kukadla a zařvala: „Jéžiš… Ahoj, Bigglesi!“

„To je pěkná písnička,“ mínil Knedlík.

„Jo, taková pravdivá,“ souhlasil jsem a poslal Houseti přiblblej úsměv. NEDOČKÁŠ SE ZKLAMÁNÍ, ukončili dvojhlasně Mrožák s Oldou. A pro House si naštěstí přišla kámoška.

„Chtělo by to dát do různejch novin,“ prohlásil Květa. „Co když ten pravej zrovna nečte všecko?“

„Jo, takhle do Světa motorů, do Slova a do Ruďasu. Jenže to bude stát pěknejch pár kaček.“

„Ať stojí. Já to zatáhnu.“

Bylo mi to jasný. Měl v makovici Pavlínu a na nějaký mý z prstu vycucaný mrtvole mu lautr nezáleželo. Dalo se čekat, že se s tou ženskou dá do party, pokud ji najdem, a nejspíš mě bude přemlouvat, abych na všecko zapomněl.

Přesto jsem se rozhod, že to risknu.

Stejně jsem zrovna na ty inzeráty neměl.

39

V úterý ráno jsem oběh vybraný redakce. Nikde mi to nechtěli dát EXPRES a v Melantrichu mi slečna za okýnkem řekla, že nejsou čistírna. Že prej si musím čtrnáct dní počkat.

Knedlík prohlásil, že by je všecky poslal k Pozemním stavbám, aby si taky mákli na práci.

Ve středu se nestalo vůbec nic.

Ve čtvrtek nám přivezli uhlí a vypukly vedra.

V pátek odpoledne jsem si ve fabrice uvědomil, že mám v šest rande s Moldánkem. Kruci! Šel jsem k Ferklovi do kanclu, protože mistr nemá soukromý hovory rád. Telefon mi nezvedla Minerva, nýbrž kapitán osobně.

„Dobrý odpoledne,“ řekl jsem. „Měl jsem přijít dneska v šest… Jenže jsem zapomněl, že mám odpolední.“

„Po telefonu ti nic vyprávět nebudu,“ na to Moldánek. „Jestli chceš, stav se u mě v kanceláři zejtra… Řekněme kolem desáté.“

U Moldánka v kanceláři se necejtím nejlíp. Maj tam vycmrdlej filodendron, kterej vypadá jako umučení svatýho Šebestiána, ve vzduchu se tam vznáší kvílení usvědčenejch lotrasů a namísto Minervy tam kapitán přechovává toho zatracenýho Honzáka.

Přesto jsem se tam ráno v deset vypravil.

40

„Chceš kafe?“ zeptal se Moldánek, když jsem se usadil na židli, vyblejskanou kalhotama nesčetnejch delikventů. „To víš, v karlovarským porcelánu ti ho nenaservírujeme… Ostatně, ty to tady znáš.“

„Děkuju, nemám chuť.“

„Cože? Dobře. Já taky ne.“

Listoval přitom v papírech. Filodendron pořád vypadal jak mrtvej hadí muž. Přidali mu dva květináče navíc, zastrčil do nich pár šlahounů a zoufnul si. Poručík tu nebyl. Kafe bych si dal, kdybych věděl, že mi ho přinese Minerva. Třeba ve flaštičce od alizarinovýho inkoustu modrýho – černajícího.

„Takže mumie,“ řekl Moldánek.

„Hm,“ udělal jsem.

„A co takhle pivo?“ na to Moldánek. „Pivo si nedáme?“

„Ehm,“ řekl jsem.

„Tak ne,“ uculil se. „Záhady především.“

Mlčel jsem a čekal. Do papírů na stole jsem mu neviděl. Taky jsem nepočítal, že mi je půjčí do ruky.

„Zbytky uniformy,“ zabručel. „Císařský rejtar… Inu ale.“

„Takže přece jenom padlej?“

„Ale ne… Kdepak. Umřel nám smrtí přirozenou. Jedná se o mrtvolu muže, podle stavu chrupu a dalších… atakdáleatakdále… asi šedesátiletého. Veškerá zranění jsou postmortální…

To jsou věci. Zlomeniny dolních končetin… Aha. Vlastně to vypadá, že mu někdo zkoušel ohnout nohy v kolenou.“ Zvednul obličej od papírů a mrknul na mě přes brejle. „Mluvil jsem o tom s doktorem, říkal, že snad chtěli mrtvolu posadit.“

Udělal jsem další hm.

„Recesisti, co?“ řekl kapitán. „Černý humor.“

Pokrčil jsem ramenama.

„Máš nějakou jinou hypotézu?“ zeptal se.

„Možná že ji nechtěli posadit,“ řekl jsem. „Spíš složit. Aby se vešla do menšího prostoru.“

„Menšího než co?“

„Menšího než… No, prostě do prostoru, kterej byl mnohem kratší, než bejvali císařský rejtaři.“

„Hm…,“ bručel. „Hm… Tady máme: V ohybech zjištěny částečky černé izolační hmoty… Podívejme se.“

„Svázali ho izolovaným drátem.“

„Aby se vešel do menšího prostoru?“

„To bych řek.“

„O jaký prostor nám jde?“

Dělal jsem, že nemám ponětí.

„Snad nějaký kufr,“ dumal kapitán. „On byl dost hubený… A taková mumie, to je vlastně pár klacíků. Měřil…,“ jel prstem po papíře, „sto šedesát osm centimetrů.“

„Myslíte, že ho tam v něčem přinesli?“

„Sám tam nepřišel.“

„Takže vy už víte –“

„Víme, nevíme,“ mávnul rukou Moldánek. „Koukej, Otakare… Ono se jaksi nedá vlézt do všech hrobek, co jich je po republice. I kdyby nám na to dali povolení, nemáme na to lidi.“

„Třeba by stačilo prohlídnout podezřelý hrobky.“

Žmoulal si ucho a koukal na mě přes ty lékárnický brejle.

„Přece by to muselo bejt vidět, že do takový hrobky někdo lez,“ vysvětloval jsem. „Nějakej hrobník by to třeba poznal.“

„Když on ten pán umřel stářím,“ řekl Moldánek.

„No – a?“

„Takže to není naše věc.“

„Jak to? Vykrádání hrobek není naše věc?“

„Kdyby nám někdo hlásil, že se z té hrobky ztratily nějaké cennosti, dejme tomu… Pak by to samozřejmě naše věc byla. Jenže my o ničem takovém nevíme. Případ stojí tak, že někdo manipuloval s nebožtíkem, kterého si neponechal, že ano.“

„Co když ho obrali – třeba o zlatý zuby?“

Moldánek se zasmál.

„Nojo, tenkrát se zlatý zuby nedělaly,“ řekl jsem a připadal si jako blbec. „A co třeba – prsteny?“ napadlo mě.

„Nechali mu je. Stříbrné, ale docela cenné, řekl bych.“

„Vážně?!“

„Už je to tak, Otakare.“

„A přitom ho svázali izolovaným drátem –“

Dlouze vzdychnul. „No vidíš. Izolovaným drátem.“

„Přece to muselo mít nějakej důvod, ne?“

„Třeba ti ho řeknu, když se ozveš za týden,“ potěšil mě. „Nebo za měsíc. Případně koncem roku, Otakare. Nedělej, že nevíš, jak to u nás chodí. Lidi kradou, zpronevěřují, ubližují si na zdraví…

Někdy mě mrzí, v čem všem se musím denně hrabat. Na nějaké KLIFTONIÁDY nemáme čas. To je tak pro soustružníky, kteří nevědí, co by roupama,“

„Tak vám děkuju, soudruhu kapitáne,“ řekl jsem a vstal.

„Říkala Radka, že jí máš zavolat.“

„E-e… Něco potřebuje?!“

Za těch pár dní, co se známe, nepotřebovala nic. Ani u něčeho počkat.

„Myslím, že tě chce pozvat na nějaký výlet.“

„Vážně?!“

„Kdepak vážně. To byl jenom takový esenbácký fór.“

Vypad jsem a prchal k nejbližší telefonní budce.

41

Neměl jsem tušení, že maj Moldánkovi chatu ve Štěchovicích.

Teď jsem seděl v kánojce, Radka pleskala pádlem o vodu, už jsme si tykali, věděl jsem, že hraje závodně házenou za VS, že študuje ekonomii, že se těch pár dalších kamarádek a kamarádů, co tu mělo bejt s námi, omluvilo (zaplaťpánbu!), sluníčko hřálo a všecky mumie mi připadaly nekonečně vzdálený. Voda šuměla a házela vlažný pršky, mraky byly vatový a peřinový a šlehačkový, břehy zelený a já zralej ke skládání básní. Jenže co se rýmuje na slovo MINERVA?

„Hele, Radko –“

„Hm?“

„Kdo to byla Minerva?“

„Proč?“

„Jenom tak.“

Usmála se a zarejdovala ke břehu. „Normálka,“ řekla. „Je to šicí stroj. Jako lada nebo singr.“

„Šicí stroj jsem nemyslel.“

„Minerva byla panenská bohyně Etrusků,“ spustila jako ve škole. „Její kult převzali Římané a uctívali ji jako bohyni moudrosti… Byla to ochránkyně Říma… a to… Prosím, já nebyla ve škole. Proč tě to zajímá, Oto? Zrovna teď?“

„Pořád mě něco zajímá.“

Kánojka lehce narazila do prkennýho mola.

O chvilku pozdějc jsme seděli na verandě prastarý chajdy, natřený zelenou fermežovkou. Radka přinesla sedmičku sladkýho murfatlaru a nalila do skleniček s červeným proužkem. Předtím jsme jedli ohřátej guláš z konzervy, ale pro mě moh bejt klidně studenej.

Největší guláš jsem měl v hlavě, jak jsem se snažil seřadit zlolajný myšlenky do tvaru, abych jim moh zavelet POZOR a řádně je seřvat.

„Na tvý zdraví, Minervo.“

„Proč mi říkáš Minervo? Nejsem ani trochu moudrá.“

„Panenská bohyně Etrusků,“ já na to.

Jelikož jsem se to půl hodiny šprtal, znělo to ležérně.

„Pořád tě něco zajímá, viď?“

Kejvnul jsem a koukal skleničkou do sluníčka.

„Tátovi s tím děláš problémy,“ povzdychla si.

„On něco říkal?“

„Vlastně – no, vlastně ne.“

„Jak to? Jo nebo ne? On tě naved, abys mě sem zavlíkla?“

„Dovol?! Kdo tě sem zavlík?“

„Jo, šel jsem sám, to je fakt.“

„Kdybys nemusel mít pořád poslední slovo.“

Natáhnul jsem se přes žbrdlení a uškub kopretinu.

„Co s tím?“ zeptala se. „Má mě rád, nemá mě rád?“

„Třeba ji zahoď.“

Vzala špičkama prstů první lístek a utrhla.

Koukal jsem, jak pomalu plyne voda, slunce na ní dělalo oranžovou cestu, která vedla kdovíkam. Bílý lístky padaly na ošlapaný, spoustou velkejch vod promáčený a letníma vedrama rozeschlý fošny podlahy, až spadnul poslední.

„Co ti vyšlo?“

„Člověku většinou vyjde, co chce,“ řekla. „Jenže to nemusí bejt pravda, žejo?“ Zahodila stonek přes zábradlíčko.

„Ale může,“ řekl jsem.

Natáhla ke mně po lavičce ruku a já ji vzal za prsty. Jak jsem táhnul, byla blíž a blíž, až byla nejblíž. Převrhli jsme flašku a víno bublavě teklo na podlahu. Radka se odtáhla, mrkla na hodinky a řekla, že máme tak akorát čas na vlak. Na noze měla sandálek, plnej murfatlaru.

„Radko,“ řekl jsem, „kam pořád pospícháš?“

„Kdoví jestli nám už neujel,“ odpověděla.

Měl jsem dojem, že mi ujel už dávno a řek jsem jí to.

Chviličku si kousala malíček, pak vstala a šla do chaty.

„Balíme?“ zeptal jsem se ve dveřích.

„Božínku, božínku, Oto,“ zavzdychala a sedla si nešťastně na kraj palandy, „jak ti mám říct, že už nechci bejt panenská bohyně Etrusků?“

Moje tajný přání bylo, aby ode mě něco potřebovala.

Ani v nejdivočejším snu jsem nečekal, že bude potřebovat zrovna tohle…

Brodil jsem se k ní zhoustlým vzduchem po oranžový cestě, která vedla kdovíkam…

42

Příští neděli jsme byli na chatě znova.

Další neděli zas.

Mezitím jsem chodil do práce, to se ví.

Kolem fabriky to vypadalo jak po zemětřesení vSan Francisku, pod mým oknem stála Knedlíkova maringotka, občas jsme zašli na pivo a vedli řeči. Inzerát vyšel a nezbejvalo než čekat.

Jenže mně to jaksi začínalo bejt fuk.

Poletoval jsem mezi obláčkama.

A ty děsný hice ne a ne přestat.

Třetí tejden jsme se s Radkou domluvili, že pojedem do Štěchovic už v sobotu, uděláme si večer za chajdou ohýnek a upečeme si kuře na klacku. Byli jsme hrozně zamilovaný a tahali po kapsách spoustu blbůstek, já Radčinejch a Radka zase mejch. Pili jsme ten sladkej murfatlar a Radka s sebou vozila na chatu učení, jenže se neučila.

Nezbejval na to čas.

Když jsme seděli u toho ohýnku a pekli kuře od strejdy z Čenětic, zatímco hvězdičky svítily a od řeky pofukoval vlažnej rybí smrádek, zeptala se mě najednou, jestli mi něco nechybí.

Kouknul jsem na její opálenej obličejík, ve kterým byly oči docela bledý, na šmouhu, kterou si udělala na tváři rukou, umazanou od ohořelýho dřeva, a řek jsem, že mi nechybí nic.

„Škoda že jsi tak prolhanej,“ řekla.

Točil jsem rožněm, kuře syčelo a oheň praskal.

„Nebo přinejmenším neříkáš pravdu, Oto,“ dodala.

„Co by mi mělo chybět? Akorát osmička vlevo dole.“

„Já to myslím vážně… Třeba si to neuvědomuješ.“

„Na pivo občas zajdu,“ řekl jsem.

„Oto… Vždyť ty vůbec nejsi ten kluk, o kterým mi povídal táta.“

„Hele, nechceš říct rovnou, o co frčí?“

„No – dřív tě pořád něco zajímalo,“ řekla.

„Myslíš, že mě teď nic nezajímá?“

Zvedla sklenici a ukápla víno na kuře. „Co tě zajímalo tenkrát, když jsi přišel za tátou?“

„Ale… Taková blbost.“

„Když jsi odešel, říkal, že mu jenom přiděláváš starosti.“

„Vážně?!“

„Nejvážnějc, Oto.“

„Že mu přidělávám starosti?“

Kejvla a přesedla si; potom se natáhla pro mou sklenici a dolila mi.

„To je zajímavý,“ řekl jsem. „Když jsem za ním tuhle byl v Bartolomějský, vypadal, že jsou mu moje problémy putýnka.“

„Jaký problémy, Oto?“

„Povídám že taková blbost.“

„A už se ta problematická blbost vyřešila?“

„Vůbec se nevyřešila. A nevyřeší. Je mi to fuk.“

„Běda mužům, kterým žena vládne,“ řekla. „Potom se div, že se sháním po panu Finkovi, o kterým mi jednou táta řek, že je hrozně zvědavej a má neuvěřitelnou intuici.“

„To že ti řek?“

„Na mou duši.“

„Hele, meteor,“ řekl jsem.

Udělal žhavou čáru, která hned zmizela.

„Přála sis něco, Radko?“

„Aby se ta věc nevyřešila.“

„Proč?“

„Budeš ji muset vyřešit sám.“

„Nepotřebuju se honit za příšerama.“

„Když máš mě?…“

„To se ví.“

„Hele – tak já jsem příšera, jo?“

Natáhla se po mně a popadla mě za krk.

„Nešil,“ řekl jsem. „Spálí se nám večeře.“

„Oto,“ řekla, „ne že bych tě neměla ráda takovýho, jakej jsi. Jenže já jsem taky hrozně zvědavá, víš? Jenom nemám tu neuvěřitelnou intuici.“ Zašmidlala ručičkama. „Prosím prosím… prozraď mi, co může bejt problém a blbost současně.“

„Tak dobře,“ rozhod jsem se. „Byl jednou jeden Metuzalém Kostra…“

„Ukaž, já budu točit,“ řekla.

43

Prostě jsem to vykecal tý pravý. V důsledku toho jsem hned v pondělí musel celý dopoledne obíhat inzerce, jestli už tam něco nemaj. Samozřejmě, pane Fink, račte. Zdehle tuhle.

Konkrétně jsem schrastil třiadvacet obálek s nápisem: ZA ODVOZ.

Bohužel jsem měl vzhledem k časovýmu odstupu značný pochybnosti o svý neuvěřitelný intuici. Proč by mezi těma třiadvaceti musel bejt majitel tý jistý ajrovky? A co když v dolíku žádná ajrovka nebyla a já změřil stopy kdovíjaký motorky, která jela nejdřív tam a potom zpátky, dočista náhodou zrovínka tisíc padesát milimetrů vedle? Co když jsem špatně měřil? Co když se mi špagát v kapse srazil? Nebo jsem ho při měření moc natáh?

Jenže proč říkal Moldánek, že mu přidělávám starosti?

To se ví, že jim to taky smrdělo. Nikdo přece nesváže mumii izolovaným drátem a nepohodí do výkopu bezdůvodně. Jak to říkal Moldánek? Recesisti? Černej humor? To by ji neházeli do výkopu, ale posadili v parku na lavičku s cigárem a novinama.

Pročpak mi vůbec tak dobrotivě poskyt informace? Protože doufal, že ze mě vytáhne lepší. To se teda splet. Myslel si, že mi ty jeho k ničemu nebudou.

Jenže já jsem génius.

Například – proč milýmu rejtarovi nechali ty prsteny. Třeba nešly sundat. Nebo si jich nevšimli, protože stříbro černá a nebožtík byl taky trošku dotmava. Eventuálně se jim prostě eklovaly.

Bodejť, byla u toho ženská; jako bych ji slyšel. Fuj, v životě bych to na sebe nevzala! Ale Pavlíno, na to její parťák, vždyť jsou pánský! A Pavlína: Jo? Tak jestli si je vemeš na pazouru ty, máš u mě utrum!

Že ukvapený závěry, soudruhu kapitáne? To se uvidí. Jen co si přečtu těch třiadvacet dopisů.

Radce jsem, pochopitelně, neřek, že podle mýho jde o dvě mrtvoly, z nichž ta nebezpečnější je venkoncem čerstvá.

Nechtěl jsem ji do toho namočit; kdoví co z toho nakonec vyleze, a táta by ji přetrh. I se mnou.

Knedlíka jsem vynechat nemoh a ani nechtěl, tak jsem vzal po šichtě balíček s sebou do hospody. V lokále bylo zase plno randálu; tentokrát měl pro změnu svátek Bimbo, kterej se jmenuje Dalibor.

Když jsme si odbyli nutný ťukesy s půllitrama, zapasoval jsem se s Květou za stoleček v koutě výčepu, kde jsme tu inzertní akci onehda dohodli. Dali jsme si k tomu zavináče a Květa vytáh zavírák na otvírání.

44

VÁŽENÝ, stálo v prvním dopise písmem s kudrlinkama, JSEM SBĚRATELEM PROSPEKTŮ ČS. AUTOMOBILEK MEZI VÁLKAMI. V POZŮSTALOSTI, Z NÍŽ POCHÁZÍ NABÍZENÝ VRAK, BY MOHL BÝT I SBĚRATELSKÝ MATERIÁL, O KTERÝ SE ZAJÍMÁM. MOHU VÁM ZA NĚJ NABÍDNOUT MINCE, ZÁPALKOVÉ NÁLEPKY, ZNÁMKY APOD. PROSÍM O LASKAVOU ZPRÁVU NA ADRESU …

„To je ňákej magor,“ řekl Knedlík, plnou hubu cibule.

„Já mu dám vrak,“ řekl jsem. „Je to skoro novej bourák po dědečkovi, kterej ho měl celej život v obejváku.“

„Cože?!“ podivil se Květa.

Druhá obálka byla napsaná strojem. „Vážená značko ZA ODVOZ,“ překřikoval jsem SVATOJÁNSKÝ PROUDY, který se valily otevřenejma dveřma z lokálu, „jsem majitelem vozu Aero 662 a náhradní díly sháním s velkou námahou. Jelikož je můj vůz velice ojetý. Neboť byl na Slovensku i v bývalé Bosně.“

„No teda,“ bručel Knedlík, „no teda, hergot…“

„V Hercegovině by ho možná tolik nezplundroval,“ řekl jsem.

„Proč?“ zeptal se Květa, kterej neměl zdaleka takovej smysl pro humor jako jeho kolega Truhlář. Neřek jsem nic, vzal si kus rybičky a hmátnul po dalším psaní. „Jmenuji se RUDOLF MOGLER,“ vemlouval se do mý přízně pisatel. „Již léta toužím státi se majitelem vozu, který nabízíte –“

„Jo, zadarmigo,“ na to Knedlík. „Takovejch by bylo.“

Odložil jsem Rudolfa Moglera pod pivní tácek.

Dalších pět dopisů upřímně žíznilo po náhradních dílech.

Přišlo mi jich líto.

Jeden negramot dokonce sliboval PRACHI.

Další se nabízel, že za mírnej poplatek přestříká auťák na červeno a že bude zase jako novej. Tak jsme si na něj dali ještě jednu.

Neotevřený dopisy ubejvaly, až jsme měli dvě hromádky papíru.

Jedna moc neslibovala, druhá byla o něco nadějnější. Vyřadili jsme z ní pár zdánlivejch poctivců, který otipneme, kdyby z těch míň poctivejch nic nebylo. Nakonec nám zbylo sedm adres.

„Jak to šábnem?“ zeptal se Květa. „Je to lichý.“

Přidal jsem jednoho poctivce, byl to jakejsi Leopold Houske, kterej psal, že nedávno zakoupil něco perfektních ND pro Aero 662, s jejichž pomocí by nabízenému vozu umožnil další léta provozu.

Bylo mi poněkud divný, proč kupoval náhradní díly k auťáku, kterej nemá, a řek jsem si, že by ty čajky mohly pocházet z rozebranýho vozidla, ve kterým Leopold Houske donedávna vozil mrtvoly.

To se ví, vyřadil jsem mimopražský, ale byli jenom čtyři.

Potom jsem si půjčil od Stehnový dvoje mariášky, rozhodil do obálek krále a esa z jedný hry a tahali jsme z druhý.

Absolutně spravedlivě jsme si tak rozdělili po čtyřech případnejch pachatelích zatím neznámýho činu.

45

Jeden z mejch kandidátů na šibenici byla ženská. Choval jsem v duši blahou naděj, že to bude Pavlína, i když se podepsala DRAHOMÍRA LAUBEOVÁ. Bydlela v Letenský ulici, číslo 654.

Nejdřív jsem tam objevil ministerstvo financí, který na mě hluboce zapůsobilo. Parkovaly tam tatraplány a všelijaký jiný vyfešákovaný bouráky, takže mi přišlo divný, že se někdo z týhle ulice shání zrovna po ajrovce. Leda že by to byla nějaká srandistka, která chce zadarmo získanej automobil zaparkovat před ministerstvem.

Chvíli jsem si prohlížel vysokej lesk smaltu a chrómu, teleskopicky vyvedenejch antén a eloxhliníku na palubních deskách. Potom jsem šel dál a koukal po číslech.

Barák, kterej jsem hledal, byl vysokej a sešlej elegán, co se ještě pořád snažil vypadat, že nemá prošoupaný perka a blézuli.

V průjezdu byl obloženej do vejšky většího listonoše mramorem a na vysokým stropě měl sádrový krajky, mírně zakulacený nesčetnejma nátěrama. Kousek za vratama jsem našel nájemnický tablo a na něm Drahomíru Laubeovou. Podle tištěnejch literek, který vypadaly na navštívenku, jsem usoudil, že jí bude dobrejch padesát. Jistě to má ze starejch časů. Leč k čemu asi dáma potřebuje ajrovku?

Vytáhnul jsem dopis, kterej poslala panu ZAODVOZOVI.

ZAJÍMÁM SE O VŮZ, KTERÝ NABÍZÍTE.

Víc ani štěk. Papír s monogramem D. L. a písmo jak lisovaný pabouci. Nechce otevírat nitro neznámýmu mecenáši. Podezřelá bába, to si pište.

Chvíli jsem se klátil průjezdem, ale nikdo nešel.

Tak jsem vyběh do třetího patra a našel dveře, který měly stejnou vizitku, jaká byla dole, zarámovanou do fláku mosazi, velkýho jako plát ze sporáku. Byla v něm taky škvíra na dopisy, periskop a zvonek ze slonoviny, zvící kramfleku.

Nadechnul jsem se a zmáčknul.

Vevnitř zazvonila hrana.

Potom se vedle vizitky otevřelo víko periskopu a vylezlo vykulený oko. Načež se otevřely dveře na dýlku bezpečnostního řetězu a medovej hlásek se zeptal, co chci.

„Jmenuju se Pavel Vodsloň,“ řekl jsem. „Přicházím kvůli vaší ctěné odpovědi na inzerát mého strýce.“

Aby bylo jasno, PAVEL VODSLOŇ je pseudonym, kterej používám vedle Edmonda Dantese, Vojty Mertena a podobně.

Vodsloň hovoří spisovně a vypadá bystře, přiblble, eventuálně má nějakou šarži, podle toho, s kým mluví a co je mu dotyčnej ochotnej sbaštit.

„To váš pan strýc nabízí ten –“

„Automobil,“ napověděl jsem jí.

„Ano… A proč se váš strýc zbavuje –“

„To víte, je mu pomalu devadesát.“

„Skutečně?! –“

Pořád jsme klábosili škvírou. Moc jsem toho z Drahomíry neviděl, měla tam tmu jako v tunelu, ale zdálo se mi, že jí bude o něco víc než padesát. Tak strejdův ročník. Měla zlatý zuby a pár prstenů, který házely prasátka.

„Mému strýci jde hlavně o to, aby se vůz dostal do dobrých rukou,“ vymejšlel jsem si. „Proto mě poslal, abych prověřil eventuální zájemce.“

„Má to být dar pro mého synovce,“ řekla. „Léta touží po automobilu, však to znáte. Mladí jsou po nich celí diví.“

„Zajisté. Jak je starý ten váš –“

„Necelých čtyřicet, pane – eh –“

„Budu to strýci tlumočit,“ na to Vodsloň a koukal, kde nechal tesař díru. Leč ze skuliny zatuchle vanulo: „Pane… eh… Vostloni, velice by mě potěšilo, kdyby k dohodě došlo.“

„V tom případě na to jdete blbě, milostpaní,“ řekl jsem. „Promluvme si o provizi. Kolik dáte?“

„Jak to myslíte?“

„No – že mi šoupnete nějaký to kilo za zprostředkování.“

„Že byste se nestyděl. Inzerovali jste přece –“

„Inzeroval náš nesvéprávnej strejda a přišlo tři sta dopisů. Nejsme padlí na hlavu, paní Laubeová. Strejc nám stejně odkáže kulový, tak holt teďka lítáme po Praze a sháníme, kdo dá víc. Jeden chlápek už nám cpal dva tácy a prase. Jenže my jsme naneštěstí vegetariáni.“

„Darem,“ vřískla. „Za odvoz!“

„Na shledanou, paní Laufová,“ řekl jsem.

„Počkejte! Třeba se nějak dohodneme, pane Veslař!“

Sjel jsem dolů po klandru. To mám z tý velkorysosti. Kdybych bejval napsal, že za to chci dva tácy, moh jsem mít jistotu, že se ozvou jenom tutovky. Jenže jak jsem to moh domyslet, když jsem se v poslední době zabejval hlavně náboženstvím starejch Etrusků?

46

To samý dopoledne jsem prověřil ještě Čeňka Farnickýho v Záběhlicích; měl ajrovku na zahrádce mrňavýho domečku, dal jsem se s ním do řeči, měl odpolední jako já a věnoval se pulírování karosérie, ačkoliv měl motor na hadry. Koupil to za pár šupů a nevěděl si s tím rady. Ani mě nenapadlo říkat, že mám něco společnýho s inzerátem, jenom jsem mu poradil, aby si zajel do Libně za Vrbou.

Ajrovka byla totiž dvousedadlová a majitel v důsledku toho nevinnej.

Inzerátová metoda se mi zdála o moc míň chytrá než včera v hospodě a šel jsem zavolat Radce, která doma šprtala na jakousi zkoušku.

„Je to na pendrek, Radko.“

„Nechceš přijít? Do dvou času móře.“

„Vždyť se učíš.“

„Už jsem naučená.“

Bylo jedenáct, tak jsem kejvnul. Na Jiřáku jsem koupil karafiát.

Měla otevřený okna, záclony se mírně nadouvaly průvanem, byla sama doma a karafiát ji málem rozplakal. „Ty jsi tak hodnej, Oto…“

Potom jsme asi půl hodiny mlčeli.

Když jsme zase přišli k sobě, vyprávěl jsem jí otevřenejma dveřma koupelny o Drahomíře Laubeový a Čeňkovi Farnickým.

Vykoukla na mě z froťáku, kterým si drbala mokrý vlasy, a řekla: „Vždycky jsi tak nedočkavej…“

„Bodejť bych nebyl,“ řekl jsem. „Kdybych aspoň věděl, že to jeden z nich bude…“ Pak mi teprv došlo, jak to myslela.

„Víš co?“ řekla a natáhla si bledě růžový kalhotky, „vem mě zejtra s sebou. Třeba ti přinesu štěstí.“

„Nerad bych tě do toho tahal.“

„Jenom blbá ženská, žejo?“

„Houby. Co když to bude nebezpečný?“

„Pročpak by to mělo bejt nebezpečný?!“

Udělala přitom svůj oblíbenej ksichtík obecního blbečka.

„No – možná že to není zrovna nebezpečný,“ řekl jsem. „Ale není to moc zajímavý. Vlastně je to příšerná otrava.“

„Já jsem o tom trochu přemejšlela.“

„Vážně? A – co?“

„Nenapadlo tě, proč tu mumii vyndali z rakve?“

Připadalo mi to poněkud nepatřičný. Stojím opřenej o futro koupelnovejch dveří a nenuceně diskutuju o mumiích s Minervou, která má na sobě jenom ty bledě růžový kalhotky, to všechno v kvartýře kapitána Moldánka. „Ne, nic mě nenapadlo.“

„Máš hlad?“ zeptala se.

Měl jsem, jako vždycky. Dneska mě sice čekal oběd v závodce, ale co byla rajská s tuplovaným knedlíkem proti Radčinejm kuchyňskejm vejmyslům? Navíc stačilo, aby přidala k suchýmu chlebu úsměv, a jaká byla celá závodní jídelna i se stokilovou Krajcmankou za okýnkem?

V koutě kuchyně měli malou jídelničku, čtyři vyřezávaný sesle, na stole ubrus s modrotiskem a na zdi poličku s mosazným hmoždířem, kafemlejnkem, prdlým talířem a dalšíma nepotřebnejma blbostma.

Když jsem se zeptal, k čemu je to dobrý, řekla, že k ničemu, ale že je to hezký.

Seděli jsme proti sobě, mezi náma dřevěná miska s krajícema, slánka a vázička s mým karafiátem, a jedli jsme míchaný vajíčka, do kterejch Radka nastrouhala ementál. V životě by mě to nenapadlo a mámu taky ne. Táhnul se dlouhejma nitkama mezi vidličkou a talířem.

Když Radka oplachovala talíře, zatímco se vařila voda na čaj, zeptala se, jestli jsem nezapomněl, o čem byla řeč. Dělal jsem, že smrkám.

„Ty jsi mi všechno neřek, Oto,“ vybafla.

„Nemám co, na mou duši.“

„A kde je tvoje neuvěřitelná intuice?“

Pokrčil jsem ramenama. „Nikdy jsem neříkal, že nějakou intuici mám. Říkal to tvůj táta.“

Koukal jsem, jak vyplachuje konvici horkou vodou. Dělala s čajem plno všelijakých nesmyslů a příšerně s ním plejtvala. My měli doma čaj ve vajíčku tak dlouho, dokud barvil, zatímco Radka brala pokaždý novej.

„Myslela jsem, že víš, proč toho tvýho nebožtíka vyndali z rakve a odvezli pod navážku,“ řekla.

„Ježíš, Radko – jak bych to moh vědět?“

Postavila na stůl čajovou konvici, posadila se naproti mně s loktama na stole a řekla: „Tebe nenapadlo, že do tý rakve potřebovali uklidit jinou mrtvolu?“

„To je nápad! Proč by tu jinou mrtvolu nezakopali rovnou?“

„Protože by se časem mohla najít.“

„Jo? Proč myslíš?“

„Většinou se najde.“

„Jenže tahle se taky našla.“

„Jo, našla. Ale neposkytla žádný potřebný vodítko. Nemá totiž s tím, kdo ji tam přivez, nic společnýho, zatímco podle tamtý by ho asi brzo identifikovali. Dejme tomu, že je to příbuznej nebo prostě někdo, kdo měl natolik silnej motiv –“

„Nojo, já zapomněl, z jaký jsi rodiny,“ řekl jsem. „Vzdávám se.“

„Přišel jsi na to taky, co?“

„Mohlo by to tak bejt.“

„Lháři prolhanej. Proč jsi teda dělal, že –“

„Vždyť už jsem to říkal. Nechci tě do toho tahat. Dejme tomu, že jeden z těch ajrovkářů je vrah.“

Nalila čaj. „Oto,“ řekla přemejšlivě, „nebylo by lepší nejdřív zjistit, kdo by moh bejt ten zabitej?“

„Dík za radu. Prosím tě, jak?“

„Prověřit je podle toho seznamu.“

„Jakýho seznamu?“

„Ty mě štveš, Oto. Myslíš, že nevím, co ti táta diktoval?“

47

Nejdřív jsem si řek, že jsem debil, v duchu, a pak jsem to řek nahlas. „Vůbec jsem ten seznam od tý doby neviděl,“ dodal jsem k tý konstruktivní sebekritice.

„A proč ti ho teda táta dal, Oto?“

„Jak víš, že mi ho dal?“

„Poslouchala jsem za dveřma.“

„Že se nestydíš. Víš, proč mi ho diktoval? Abych viděl, co maj práce… A taky trochu jako HRAJ SI, TU MÁŠ KOHOUTA.“

„I s adresama a datem narození?“

„Já nevím…“

„Máš to u sebe?“

Sáhnul jsem do kapsy pro notýsek. Chvíli jsem listoval, než jsem to našel. „Propána, Oto,“ vykulila oči na počmáranou stránku, „ty máš děsnej rukopis!“

„A kolik myslíš, že jsem toho od školy napsal?“

„Tak musíš číst nahlas.“

Bral jsem je jednoho po druhým. Stanislava Svobodu, padesátiletýho chlápka, kterej si šestýho ledna došel pro pivo, a kdoví jestli ho dones domů. Miroslava Vederu, kterej zmizel šestnáctýho března z holešovický ulice U Uránie…

URÁNIE bylo divadlo, kde hráli koncem války Vinnetoua s Karlem Houskou v hlavní roli, byli jsme na tom se školou, načež se třída rozdělila na VINETUY a ŠETRHENDY. Se mi zdá, že to bylo divadlo dřevěný a pozdějc vyhořelo. Takže po něm zbyla jenom ta ulice, ze který se ztratil jistej Miroslav Voděra, kterýmu bylo devatenáct let.

To se teda ztratil dost brzo. Potom bysme tu měli Josefa Lengyela, co se píše s g a ypsilonem, narozenýho v osmadvacátým – ten si prostě odešel z domova a už nepřišel.

Pětatřicetiletej Tomáš Houštecký zmizel na Silvestra. Bábrdle Apolena Šmukýřová se zdejchla někdy začátkem února – a to je všecko.

„Může to bejt kterejkoliv z nich, nebo taky žádnej,“ řekl jsem.

„Snad nemyslíš, že mi táta nadiktoval všechny lidi, co někde scházej?“

„Myslíš, že jich schází tolik?“

„I takhle jich je dost.“

„Já bych řekla, že je to ten, co zmizel nejblíž k datu tvýho nálezu ve Strašnicích.“

„Poslední zmizel ten holešovickej Voděra.“

„A není někdo z těch ajrovkářů taky z Holešovic?“

Vytáh jsem svý čtyři vylosovaný obálky a prohlíd. Z Holešovic nebyl ani jeden. Vlastně stačilo kouknout na dvě, co mi zbyly po škrtnutí Drahomíry Laubeový a Čeňka Farnickýho. Jeden dopis byl od nějakýho Viléma Mařatky z Počernic a druhej od Jana Holuba z Karlína. „Jestli je některej z Holešovic,“ řekl jsem, „má ho Květa Knedlík. Uvidím se s ním před fabrikou.“

„Doufám, že mi ho příležitostně představíš?“

„Jejda,“ řekl jsem, „je skoro půl. Jak to že nikdy nekoukám na hodinky?!“

„Taky jsem si nevšimla, kolik už je…“

„Ty chceš jít fakt se mnou?“

„A ty mi v tom chceš fakt zabránit?“

„Jak bych moh!“

„Počkej… Oto!“

MHM… MMM… HMHM.

Pak mě vystrčila na chodbu. „V devět?“

„Tak jo, v devět.“

Kejvnul jsem a uháněl. Jako funkcionář ČSM jsem si nemoh dovolit chodit pozdě do práce. Kdybych nebyl funkcionář ČSM, taky bych se snažil přijít včas. Hrozně se mi to líbí. Jako hrabě Monte Christo, s chladným úsměvem a s posledním úderem hodin kopnout do vypínače a spustit tu vysloužilou plečku M.A.S., zvanou BAŤOVKA.

A taky jsem chtěl chytit Květu Knedlíka, než sleze z bagru a vydá se po stopě svý beznadějný lásky. Byl jsem zvědavej, kdo z těch jeho čtyř kandidátů na kriminál je z Holešovic. Měl jsem takovej nejasnej pocit, že jeden jo.

48

Ten pocit byl mylnej, z těch osmi vybranejch nebyl z Holešovic ani jeden. Prohlídli jsme si to u bagru, Květa měl obálky nacpaný v kapse montérek. Zatímco jsem se v nich přehraboval, rychle jsem mu vyložil, proč zrovna Holešovice.

„Hele,“ položil mi pracku na rameno, „ten esenbák je tvůj kámoš, jo?“

„Ale… Známej mýho táty.“

„Já jenom –“

„Žádný strachy, Květo.“

„Nemysli si, já bych žádný vrahouny nekryl,“ zabručel. „Ale nejdřív musím vědět natuty, že to vrahouni jsou. Nepudu udat Pavlínu kvůli pár blbejm stovkám. To si vyřídím sám.“

„No jasně, Květo. Ale počkej s tím na mě.“

Kejvnul a slez z bagru. Kolem se trousili lidi na šichtu.

„Kolik jsi jich zmáknul?“ zeptal se.

„Dva, můžem je s klidem škrtnout.“

„Dva… Furt jich jednadvacet zbejvá. A třeba to nebude ani jeden.“

„Koukni se na to z tý druhý stránky,“ řekl jsem. „Třeba to jeden z nich bude. Těbuch, Květo.“

Samozřejmě jsem mu neřek, že se nám do toho montuje ženská. Tý jedný bylo víc než dost a Knedlík si nejspíš myslel, že mu padne kolem krku, až jí odpustí ty ukradený stováky.

Jenže právě pro tohle jsem začínal mít toho vola rád.

Když jsem přišel na dílnu, vyhodil jsem kudly z nožový hlavy a odnes je do brusírny. Pacák se divil, proč si je nenabrousím sám.

„Potřebuju si něco vyřídit,“ řekl jsem.

„Snad se zase něco, nedejpánbu, neztratilo?“

„Jo, starýmu Withwortovi ukradli závit.“

„Dobrý. Chceš na ten sajťák normálka lamač?“

„Negativ, Edo.“

Kejvnul, sed si k brusce, spustil ji a popad cigorku. „Co brejle, nic?“ zeptal jsem se ho.

„Dej pokoj, machříku,“ odpověděl.

Vrátil jsem se k mašině a vytáh ze skřínky balíček dopisů.

Domů jsem je brát nechtěl, vlastně jsem kromě gauče v kuchyni neměl žádný soukromí a máma je zvědavá, jak už mámy bejvaj.

Rychle jsem těch pár obálek prolistoval a spokojeně jsem si oddych.

Z Holešovic byla jenom jedna – od jistýho Viktora Šnajdra.

Byl to ten negramot, co nabízel PRACHI a bydlel v Přívozní ulici.

49

Když jsem ráno v devět zvonil u Moldánkovic dveří, byl jsem pevně rozhodnutej Radce vymluvit ten bláznivej nápad. Když jsem se něco po půl desátý probral z mrákot, nebyl jsem rozhodnutej vůbec k ničemu. A když Radka přiklusala do obejváku rovnou ze sprchy, aby si vzala z almary vedle v ložnici čistej ručník, byl jsem dočista na dně.

Fanda Kelner říká, že ho ženský inspirujou. Rád bych věděl k čemu. Když jsem se včera ve fabrice hrabal v těch obálkách, našel jsem na jedný načmáráno: RADKO, S TEBOU JE SLADKO. Ten pošuk, co to napsal, měl dočista stejný písmo jako já.

Zahejbal jsem palcem u nohy, která mi čouhala z deky na druhým konci gauče, a napadlo mě, co by asi řek kapitán Moldánek, kdyby teď najednou přiklusal. Obejvák vypadá jak Starý bělidlo a na gauči se válí nahej soukromej detektiv. Nahej syčák, podlej zrádce kapitánovy důvěry.

Vyskočil jsem a začal se oblíkat.

Radka přiběhla v kalhotkách a podprsence a dala se do zběsilýho vybírání textilu, ve kterým se zřejmě chtěla dát zavraždit.

„Hele, já tě s sebou nevemu,“ řekl jsem.

„Ráda bych věděla proč?“

„Já nevím. Nelíbí se mi to a pořád o tom přemejšlím.“

„Kdybys o tom pořád nepřemejšlel, udělal bys líp. Ostatně já si adresu toho zmizelýho Voděry pamatuju, a že ten Viktor Šnajdr bydlí v Přívozní šest, jsi mi řek včera odpoledne do telefonu. Takže já jdu. Jestli chceš, můžeš se přidat.“

„Herdek, Radko, copak nechápeš, že se bojím, aby se ti něco nestalo?“

Hopsala po jedný noze, jak si navlíkala dlouhý kalhoty. „Oto, ty jsi ale pitomej. Proč myslíš, že s tebou chci jít? Protože se bojím, aby se něco nestalo tobě.“

„Mně se toho tak stane,“ vytahoval jsem se.

„Třeba ne, třeba jo,“ řekla a ztuhla s jednou nohou v nohavici. „Jenže jestli jo, tak chci bejt s tebou. Je ti to jasný, doprčic?!“

„Nojo,“ řekl jsem. „Nemůžu najít druhou ponožku.“

Atakdále. Radko, s tebou je sladko. Povídám, zamilovanej detektiv je k ničemu. Má asi tolik šancí jako sněhulák ve slejvárně.

50

„Co by řek tvůj táta, Radko?“

„Byl by rád, že mu pomáháme, ne?“

„Hm.“

„Uránie,“ houknul průvodčí a vyklonil se z dvířek tramvaje, jednou rukou pověšenej na kšandě zvonku.

Vystoupili jsme na rozhicovanou ulici.

„Kam nejdřív?“ zeptala se Radka.

„Hodíme si korunou.“

„Kam bys šel ty?“

„Poptat se po tom ztraceným klukovi.“

„Tak jo,“ řekla a zahákla se do mě.

Ulice U Uránie začíná hned za rohem. Po pravý ruce se táhne zeď holešovickýho pivovaru, naproti stojí hotel Morávek, potom je pár baráků a veliká proluka, zarostlá stromama. Tam stávalo dřevěný holešovický divadlo. Nebyl jsem tu od toho školního představení, ale pamatoval jsem si. Koukali jsme po číslech, přešli jsme příčnou ulici Na Maninách, až jsme došli do stínu šedivejch činžáků. Číslo dvacet tři byl čtvrtej z nich.

„Počkáš tu na mě?“ zeptal jsem se.

„Myslíš, že to bude nebezpečný?“

„Tady těžko.“

„Fajn. Tak počkáš ty na mě.“

„Hele – o ničem takovým nebyla řeč.“

„To neva. Představ si, že bude potřeba mluvit s rodičema toho ztracenýho kluka… Kdoví jak jsou z toho zdrcený.“

„Spíš budou v práci,“ řekl jsem. „Počkej tu.“

„Ne,“ řekla. „Zvládnu to líp.“

„Rád bych věděl, proč zrovna ty.“

„Budu dělat, že jsem s ním chodila do školy.“

„Jo? Kam?“

„Myslíš, že mě z toho budou zkoušet?“

S paličatou ženskou nehnete. To spíš ukousnete kus kovadliny.

Nechal jsem ji zapadnout do baráku a přešel jsem na druhej chodník.

Byl tam chládek, tak jsem se opřel o zeď, vytáh notýsek a dělal, že si něco čtu. Nejspíš básně.

Vypadal jsem na to.

51

Přečet jsem celej notýsek odpředu i odzadu, poučil jsem se o celních poplatcích, anglickejch mírách a váhách a dověděl jsem se, jak frankovat dopis do Turecka. Zrovna jsem se začal učit nazpaměť adresy důležitejch úřadů v Praze, když se Radka objevila na protější straně ulice, tvářila se, že mě v životě neviděla, a dala se na pochod tam, odkud jsme přišli.

Tak jsem se otráveně rozhlíd sem a tam, ještě jednou se kouk do notesu a pomaloučku se pustil za ní. Za chvíli jsme seděli v restauraci hotelu Morávek u dvou jablečnejch moštů, bylo tam poloprázdno a pikolík skládal na talíře bílý komínky servítků.

Zvenku svítilo slunce skleněnejma tabulema, na kterejch byly do oblouku jako zlatý hovínka nápisy KEVÁROM, který jsem si musel pořád číst pozpátku, abych si nepřipadal jako v Maďarsku. Skleněný slánky házely duhový jiskřičky a rohlíky v košíku pod tmavohnědým držákem kulečníkovejch tág vyvolávaly představu hovězí s nudlema.

Přidejme ještě rákosový rámy s novinama cizokrajnejch názvů a schází už jenom pár paďourů, co neobědvaj, dokud nesplivnou aspoň dva humry v majonéze a nedaj si hlt nějakýho toho ČINŽÁNA.

„Tak co?“ zeptal jsem se.

„Je to horší, než si myslíš.“

Vypadala, že ji to pěkně vzalo.

„Tak povídej, prosím tě.“

„Jeho máma je nemocná… Od toho šestnáctýho března, co se Mirek ztratil. Sesypala se. Takže je doma a snad se léčí. Snad… Já o tom dost pochybuju, má plnou kredenc škatulek s práškama, všechny jako nový. Musela jsem říct, že tě neznám, pořád kouká z okna, viděla tě, jak tam stojíš, a ptala se…

Čeká na něj a nedá si to vymluvit.“

„Co jeho táta?“

„Jsou rozvedený.“

„Věřila ti?“

„Nejspíš jí to bylo jedno. Byla ráda, že o tom s někým může mluvit. Asi nemá moc známejch. Jenže ten Mirek – on to nebyl zrovna vzornej synáček, Oto.“

„V devatenácti nejsou zrovna vzorný ani dcerušky.“

„Tohle není věkem… Že by chodil pozdě domů, chytil se nějaký špatný party nebo holky. Je to horší. Začalo to prej tím, že si namluvil nějakou starou bábu…“

„Jak starou?“

„Prej kolem šedesátky.“

„Těprsk. To musí bejt případ.“

„On si neužil moc vlídnýho zacházení, víš? Táta chodil domů opilej a mlátil ho. Paní Voděrová se rozvedla, myslela, že to bude pro Mirka lepší. Jenže už asi bylo pozdě. Utíkal z domova… Jednou mu našla v kapse cizí klíče, tak na něj uhodila.

Přiznal se, že chodí k nějaký paní Trunečkový na Žižkov. No…

Paní Voděrová se rozhodla, že si za ní dojde, aby jí to rozmluvila. Mirek jí sice pár let ubral… Stejně nešlo o léta. Měla prej hromadu peněz a… Já nevím, musela se zbláznit nebo co. Dala mu, na co si vzpomněl.“

„Jak to dopadlo?“

„Nijak. Bylo sedmnáctýho března, Mirek večer předtím nepřišel domů, paní Voděrová myslela, že ho najde u Trunečkový, jenže našla jenom zamčenej byt. Když Mirek nepřišel ani druhej den, jela tam znova… Třetí den to šla hlásit. Asi kolem toho byly nějaký další podezřelý okolnosti – prostě byt úředně otevřeli. Našli Trunečkovou mrtvou.“

„Aha. To se dalo čekat.“

„Měla prej rozbitou hlavu a nejspíš zmizely kdovíjaký cennosti… Určitě spořitelní knížky, který prej snad nebyly vinkulovaný.

Stalo se to toho šestnáctýho.“

„Zrovna ten den, kdy se kluk ztratil.“

Kejvla a strčila ke mně sklenici se zbytkem moštu. „Dopij to za mě, jo? Hele, Oto… Oni si určitě myslej, že to udělal on.“

„A kdo jinej?“ řekl jsem. „To je mi teda divný, že mi o něm tvůj táta řek, když ho hledaj pro podezření z vraždy. Nám to k ničemu není, protože se paní Trunečková neztratila do žádný hrobky.“

Radka vzdychla. „Je to hrozný, Oto.“

„To máš z tý svý zvědavosti. Milá zlatá, to není házená.“

„Paní Voděrová tomu nevěří.“

„Co by to taky bylo za mámu, kdyby tomu věřila?“

„Musíme pro ní něco udělat, Oto!“

„A co? Co bys pro ní chtěla udělat? To je přece jasný, že tu bábu zabil on. Teď se někde schovává. Přece ho nebudeme hledat?“

„Aspoň zkusit bysme to měli.“

„Copak by asi udělal, kdybysme ho našli? Šel by s náma k mamince? Když na ni nemyslel předtím, nemyslí na ni ani teď.

Nejspíš myslí jenom na to, jak si zachránit kejhák.“

„Oto,“ řekla nešťastně dcera kapitána Moldánka z pražský kriminálky, „jak můžeš bejt tak cynickej?“

Vytáh jsem portmonku a kejvnul na vrchního.

52

Jelikož byl Miroslav Voděra SLEPÁ ULIČKA, pustil jsem z hlavy i Lengyela, co se píše g, ypsilon, bábrdli Alžbětinu Prknářovou, nebo jak se jmenovala, a další zmizelý osoby.

Tímpádem přestal bejt zajímavej i negramot Viktor Šnajdr, co neumí psát Y po CH. Ale když už jsme byli v Holešovicích, řek jsem si, že neuškodí škrtnout jednu obálku z těch jednadvacíti zdánlivě poctivejch. Protože když nenarazíme na pachatele mezi těma osmi, co jsme si rozdělili s Knedlíkem, stejně na ty zbejvající dojde.

Kde je Přívozní ulice, jsme si našli předem u Moldánků v plánu Prahy. Začínala hned za hotelem Morávek, vedla podle továrny na sodovku a lomila se na náměstíčku mezi různejma skladištěma a prkennejma ohradama směrem k Vltavě.

„Oto, promiň,“ řekla mi Radka. „Fakt toho na mě asi bylo trochu moc.“

„Podruhý nedělej ramena.“

„Čestný slovo, nebudu.“

Dala mi pusu na ucho, dělala to na ulici každou chvíli a líbilo se jí, že se to lidem nelíbí. Ale tady nikdo nebyl; jenom naproti v malým parčíku hlídaly babičky mrňata a k sodovkárně přijelo řinčivě auto s nákladem flašek v dřevěnejch basách.

Náměstíčko mezi ohradama bylo zarostlý trávou a falešným heřmánkem. Na hromadě chodníkovejch obrubníků, který uprostřed zarůstaly lebedou, seděl děda v pantoflích, plandavejch kalhotách a vestě přes bílou košili bez límečku, v jednom koutku bezzubý papuly měl půlmetrovou fajfku a druhým koutkem vypouštěl kouřový signály. Slušně jsme ho pozdravili a šli dál, po levý ruce ohradu s opršelým nápisem AGRASOL a po pravý mřížovej plot. Za ním, za hromadama písku a pyramidama plechovejch sudů, bylo slepý rameno Vltavy.

Když jsme došli na konec plotu, otevřel se před námi výhled na špičatej konec poloostrova, na řadu nákladních lodí zakotvenejch u navigace k těžkejm železnejm kruhům, voněly dehtem a dřívím, a v pozadí toho všeho se přes Vltavu rozkročil betonovej most.

Jak jsem koukal na ty oblouky, uvědomil jsem si, že tu nejsem prvně, že mě sem jednou za války zaved táta, všude ležel sníh…

„Představ si,“ řekl jsem Radce, „že je to tady zasněžený, řeka je zamrzlá a tady na tý navigaci ležej zvony. Všude samý zvony.“

„Jaký zvony?“

„Takový ty velký, z kostelů.“

„Proč by tu měly ležet?“

„Ležely tady. Někdy za války, nepamatuju se, v kterým roce. Táta mě sem zaved, abych je viděl. Víš – fašisti potřebovali kov.“

„A ty zvony, co jsou teď na věžích – jsou nový?“

„Nevím. Všechny třeba neodvezli… Některý možná lidi stačili včas schovat. Neptal jsem se na to, vlastně už jsem to dávno zapomněl. Od tý doby jsem tu nebyl, a teď mě to trklo, jak jsem se kouk na ten most.“

Zavřela oči a zkoušela si představit tu sílu zvonů, starý nápisy a těžký, pětikilový srdce, jmenujou se Prokop a Václav a Vincenc a kdovíjak, jsou pošlehačkovaný a pocukrovaný sněhem, ledově studený… Maj v sobě sta a sta roků, zvonily na poplach a na oslavu a ve svátek a teď mlčej a čekaj na loď, která je odveze někam, kde z nich nadělaj kanóny…

Rozhlížel jsem se sem a tam, kde by tak moh bejt barák číslo šest, když tu vlastně nejsou vůbec žádný baráky, ale jeden tu přece jenom byl, tenkrát se mi zdál vysokej a chmurnej, se strašidelným průjezdem, kterej ved do ještě strašidelnějšího dvora – teď byl menší, trošku se přikrčil a snad se i nahnul pod tíží toho, co v životě viděl, nad vratama měl namalovanou šestku a ze vrat vyšla slečna v zářivě květovanejch silonovejch šatečkách s volaném na sukni, hodila svůdnejma půlkama a rozklapala se po chodníku…

Byla to Pavlína.

53

Šťouchnul jsem do Radky. „Podívej se nenápadně…“

„Hm… Doufám, že na mně nebudeš chtít, abych si pořídila podobnej nevkus.“

„Prosím tě, Radko,“ řekl jsem rychle, „počkej tady, dokud nebudu pryč, a pak padej domů. To je ta ženská, co odlákala Knedlíka z planýrky do tý vinárny.“

„Proč bych měla jít domů?“

Jak jsem jí měl vysvětlit, že jde do tuhýho: „Hernajs, pochop to. Nemůžem za ní jít oba. Teda – třeba bysme mohli, jenže já bych radši sám…“

Najednou řekla: „A proč už nejdeš, vždyť ti zmizí.“

„Odpoledne brnkni,“ řekl jsem a uháněl.

Ještě jsem se ohlíd; viděl jsem, jak se shýbá pro placák a hází žabku.

Děda pořád seděl na obrubníkách a bafal z tý svý hokejky.

Nebyl jsem si jistej, jestli si mě Pavlína nepamatuje, takže jsem se musel držet dost daleko. Vypadala, že není na procházce, šla dost rychle, minula sodovkárny, přešla kolem hotelu Morávek a pustila se pěšky dál. Na druhý straně ulice zapadla do PRAMENU, zůstal jsem radši před hotelem a tvářil se jako člověk zaujatej jídelním lístkem v okýnku. Ve skle se odráželo všechno, co jsem potřeboval vidět; chvíli to trvalo, než se Pavlína vynořila mezi hovězím na pepři a moravským brabcem.

Udělal jsem čelem vzad a pověsil se na ni.

Nesla síťovku s balíčkem a nějakou flaškou a pokračovala ulicí Komunardů, až jsme se dostali na křižovatku s Dělnickou.

Přešla na druhej chodník, auťáky brzdily a šoféři se vilně tlemili z okýnek a Pavlína si to mezi nima nevšímavě nesla s vědomím absolutní převahy svejch rozkejvanejch půlek, cudně zahalenejch květovaným silonem.

Když došla na stanici tramvaje a zaparkovala u kandelábru, risknul jsem to a přešel kolem ní. Věnovala mi pohled, kterej nic neříkal. Proč by si mě měla pamatovat? Ve vinárně jsem měl dočista jinej ohoz a taky jsem měl ty Fandovy brejle… A neměla si mě tam proč všímat. Měla svejch starostí dost.

Trčeli jsme na stanici, dokud nepředjela tramvaj. Pavlína nastoupila špalírem napruženejch tramvajáků ve slavnostních uniformách do předního vozu a já vchodem pro služebnictvo do vlečňáku. Byl to typ KRASIN, kterej má dveře tak široký, že z nich vyskočíte i v největším nátřesku.

Vrtalo mi hlavou, jestli v Přívozní šest bydlí, nebo tam byla u někoho na návštěvě. U někoho, kdo se jmenoval Viktor Šnajdr a z češtiny to měl věčně za pět.

Jednou jsme přestupovali. Na desítku.

Desítkou se dá dojet například k Jiráskovu stromořadí. Jenže Květa Knedlík už tam nemaká. Musela by ho s těma sedmi stovkama navštívit na bagru u národního podniku Pragokov.

Vystoupila u hotelu Flora.

Zatímco jsem si prohlížel bižutérii v jednom krámě, zašla si do byfe. A hned jak vyšla ven, zařadil jsem se. Přešli jsme příčnou, byla to Přemyslovská, na další příčný se dala vlevo, kouknul jsem po tabulce, byla to Lucemburská, samý čtyřpatrový činžáky s nalípanejma římsama, různejma fáborama, který už dávno nevypadaly, že vlajou, hroznama špinavýho vína a taky sem tam obtloustlou nahatou dámou, na který si v době tuhletěch činžáků páni domácí náramně potrpěli, protože měli dost lidí, co jim to chodili za pár babek oprašovat.

Pavlína do jednoho z těch baráků zapadla.

54

Barák měl vevnitř pár schodů k prosklenejm lítačkám s mosaznejma rourama, pokroucenejma do prapodivnýho tvaru. Za jednu z nich jsem se chyt a zatlačil křídlo lítaček dovnitř.

Nahoře vrznul špatně namazanej SÁMO.

To se ví, nevlez jsem tam hned za Pavlínou, ale po dobrejch desíti minutách. Za tu dobu by se vyšplhala na rozhlednu a ještě by se stačila vrátit.

V chodbě bylo ponurý ticho a z xylolitový podlahy táhla zima.

Bylo cejtit vyčichlej česnek a čerstvýho kocoura.

Seznam nájemníků, zaneřáděnej mouchama, míval mosaznej rámeček, jenže teď už to pod zeleným nánosem poznal jen člověk od fochu. Nebyla tam žádná Pavlína; jediná samotná ženská z těch osmnácti partají se jmenovala Hana Slabihoudková.

Nebylo mi jasný, jestli se nechovám jako pitomec, když jsem si těch osmnáct jmen začal opisovat. Pavlína sem třeba chodí do houslí nebo ke kartářce a vůbec tu nebydlí. Zato tu bydlí BEDŘICH SMETANA, což je mi jaksi povědomý. Bodejť, to je ten skladatel od Prodaný nevěsty. KNODELHANS… VALENTIN TRUNEČEK… Dr. MIROSLAV SEDELSKÝ… Něco mi to připomíná, ale co?

Ech? Jako by ty dvě poslední jména měly něco společnýho. Copak asi?

Stejný poschodí?

Valentin TRUNEČEK a Dr. MIROSLAV Sedelský.

No bodejť!

TRUNEČEK a MIROSLAV, nebo spíš Trunečková a Miroslav, zavražděná Trunečková a Miroslav Voděra, kterýho hledaj jako podezřelýho z vraždy!

Jenže tady není napsáno TRUNEČKOVÁ, ale TRUNEČEK.

A od toho kritickýho dne uplynuly tři měsíce… Kdyby to bylo místo činu, už by v kvartýře dávno bydlel někdo jinej.

Jelikož ale nemám chuť nechat to náhodě, vyskotačím si do třetího štoku a podívám se, kdo je vlastně ten Valentin Truneček. Jakápak taky náhoda – Pavlína sem určitě náhodou nevlezla.

Ve třetím poschodí byly čtvery dveře. Na jedněch byla připíchnutá zažloutlá vizitka Bedřicha Smetany. Na druhejch se ve smaltu mastně blejskal Evžen Valbaum. Mosaznej doktor Sedelský dokonce připomínal, že VEŠKERÁ POZVÁNÍ A SUBSKRIPCE S DÍKY ODMÍTÁ. Co to vůbec je, taková subskripce? Musí to tu řádit dost často.

Na čtvrtejch dveřích nebylo nic. Jenom světlejší obdélníček, olemovanej hrázičkou barvy, se čtyřma dírkama po šroubkách.

Dejme tomu, že si Valentin Truneček zrovna dal vyrobit novou cedulku a tu starou zahodil. Třeba ji právě odšrouboval a nemůže najít tu novou, hergot, dyť sem ji teďkon měl v ruce, kde může bejt? Zmáčknul jsem zvonek.

Nic se neozvalo.

To se stává, že zvonky občas nezvoněj.

BUCH,BUCH,BUCH!

Jak to bejvá, místo Trunečka vylezla Valbaumová. Z jinejch dveří, pochopitelně. Ze svejch. Koukám a vidím uhrančivou třicátnici v sametovým pytli s drcem odshora dolů, opírá se o futro a v ruce jí uchází čoud z třímetrovýho cigára. Pod tím sametovým pytlem jí koukaj nohy, na každý pět pekelnicky červenejch nehtů a kramflek zvící nohy od židle. Vlasy má černý, až jí obličej hraje do namodrale chudokrevnýho odstínu, a řasama by mohla hrabat listí. Na nenalíčený puse je znát, kam až si ji přemalovává, a v uších se jí bimbaj zlatý kruhy, na kterejch by se dalo cvičit. Chce se dívat přísně, ale za prvý to neumí a za druhý jí to nejde vzhledem k sympatickýmu zjevu tajemnýho muže na chodbě.

„Dobrý den, paní Valbaumová.“

„Odkud víte, jak se jmenuju?“ Měla hlásek jako konipásek.

„Máte to napsaný na dveřích,“ řekl jsem.

„A – kdo račte být vy?!“

„Pavel Vodsloň.“

„Ano?… A co si přejete, pane Vodsloň?“

„Ale… Jdu za panem Trunečkem, paní Valbaumová.“

„Za panem Trunečkem?!… Pan Truneček přece dávno umřel.“

„Chtěl jsem říct za paní Trunečkovou.“

„A – vy… Vy jste její známej?“

„Synovec, paní Valbaumová.“

Udělal jsem k ní krok a koukal, proč má jednu ruku schovanou za futrem otevřenejch dveří. Jaksi vylekaně couvla. „Nemůžete být paní Trunečkový synovec…“

„Proč bych nemoh?“

„Musel byste přece vědět, že –“

„Že – co?“ Udělal jsem další krok.

„Paní Trunečkovou přece někdo zabil!“

Jak to vyhrkla, ta ruka za futrem jí vylítla, jenže to už jsem byl moc blízko, vrazil jsem nohu mezi dveře, hmát jsem po tý ruce, zatlačil madam do předsíně a zavřel za sebou. Kdyby bejvala začala ječet, byl jsem v nekonečným průšvihu, jenže nezačala. Vypadala, že se jí už léta stejská po mužným objetí velterový váhy.

V tý ruce, co s ní po mně mávla, měla mosaznou paličku z hmoždíře.

55

Dělala, že na ni jdou mdloby, a jediný dveře, před kterejma se jí nezasekly kramfleky do tébichu, vedly do ložnice s manželskejma postelema. Když jsem ji do jedný házel, málem mě tam stáhla s sebou. Načež obrátila oči v sloup a skápla.

Našel jsem koupelnu, v koupelně kýbl, natočil jsem ho plnej studený vody a vydal jsem se s tím zpátky. Zřejmě si uvědomila, co nesu, a zalomila nohu v koleně, abych si všimnul, že dejchá. Byla to prvotřídní noha a vypadala, že žije vlastním, víceméně dost rozverným životem.

„Paní Valbaumová,“ řekl jsem a postavil kýbl na peršana, „je mi líto, že jsem vás vyděsil. Jsem naprosto neškodnej, stačí se na mě podívat.“

Popolezla po posteli až ke zdi a předstírala, že se po tý zdi pustí až ke stropu, přičemž udělala obrovský vykulený oči. „Od té doby, co zabili paní Trunečkovou, nevyjdu ze strachu,“ řekla. „Divíte se? Celé dny jsem sama doma, manžel jezdí na služební cesty do zahraničí…

Nedívejte se na mě tak!“

Podíval jsem se jinak.

„Kdo vlastně jste?“ řekla zděšeně. „Přepadl jste mě, dovlekl sem… A teď mě snad znásilníte?!“

Našel jsem jakýsi polstrovaný štokrdle, sednul jsem si, abych vypadal neškodnějc, a řekl: „Nápodobně, paní Valbaumová.“

„Jak to myslíte – nápodobně?“

Ta její vystrčená noha na mě přitom udělala: U-o!

„Přepadla jste mě,“ řekl jsem. „Dovlíkla sem. Atakdále.

Moment – někde se něco pálí.“

To se ví, byl to tébich v předsíni. Upustila tam cigáro. Vyběh jsem k požáru s kýblem, kterým jsem původně chtěl křísit hostitelku.

Když bylo po ohni, vrátil jsem se do ložnice a podal hlášení.

„My jsme pojištění,“ řekla.

„Já ne,“ řekl jsem. „Přikrejte si to koleno.“

„Poslyšte,“ na to Valbaumová, „zdá se mi, že vás odněkud znám. Mám pravdu?“

„To se ví. Fanfán Tulipán, paní Valbaumová.“

Zaklonila se, aby mě líp prohlídla, přičemž jí vylezlo další koleno.

Uklidňovala mě už jenom jistota, že víc kolen nemá. „Trochu podobný mu jste,“ řekla.

„Jinak jsem ale dobrej českej Vodsloň,“ uved jsem to na pravou míru.

„Opravdu jste myslel –,“ uchichtla se, „že vás chci svést?“

„Jako by se takový případy nestávaly.“

„Už jste nějaké zažil?“

„Asi dvanáct,“ řekl jsem otrle. „Dokonce pár manželek vysoce postavenejch pánů. Jeden z nich byl generál, jinej zase komerční – to… Jmenovat je nemůžu, to se ví. Ani toho docenta z výzkumnýho ústavu.“

„A – to jste je všechny takhle přepadl?“

„Kdepak. Opravuju elektrický umejvače nádobí. Servisní montér, paní Valbaumová. Taková panička si mě objedná… Znáte to. A potom si myslí, že –“

„Neříkejte,“ přerušila mě, „že už jsou u nás elektrické umývače nádobí!“ Jak přitom zavlnila nohama, napadlo mě, co by řekla Radka, vidět mě tady.

„To víte, v těch nóbl rodinách,“ řekl jsem. „To byste se divila, co všechno maj. Dokonce automatický zalejvače kytek.“

Vypadala, že se jí to dotklo, a hned se rozhodla, že mi předvede, že jsou taky nóbl rodina. Lítali jsme tím čtyřpokojovým kvartýrem dobrou půlhodinu, mezitím jsem ji moh nesčíslněkrát bacit tou její paličkou, uškrtit, případně propíchnout jehlou od elektrickýho grilu, dovezenýho starým Valbaumem z Itálie. Skončili jsme v obejváku s gaučem, kterej stál uprostřed a měl nesmyslnej čtvercovej tvar, takže se na něm dalo sedět jenom dokola a lidi se neměli o co opřít, a místo na sebe čuměli po zdech. Asi aby nečuměli jenom tak, visely na těch zdech obrazy, který bych si dovolil pojmenovat: ZEMĚTŘESENÍ V HUDEBNÍ ŠKOLE, OSAMĚNÍ STŘÍDMÉHO PAKOMÁRA, KLIKOROH BOROVÝ a ZÁTIŠÍ S VRTICHVOSTEM. Jenže na názvech zřejmě nezáleželo, Stováku se konečně taky říká různě.

Pak mi došlo, že se na tom gauči nesedí, ale leží. Požádal jsem o židli a dostal jsem tureckej verpánek. K tomu baňatou sklenici s loužičkou koňaku. Paní Valbaumová si tu svoji postavila na stoleček, kterej byl menší než můj verpánek a kromě sklenice se na něj vešel jenom popelníček na jedno cigáro. Potom sebou plácla úhlopříčně na ten čalouněnej čtverec, zapálila si další rákosku, převrátila se na břicho a zvedla nohy, aby jí bylo vidět na lejtka.

Kromě nich jsem viděl televizor, gramokufr s měničem, palmu, skleněnou almárku s cizokrajnejma blbostma, falešnej krb a zrcadlo, ve kterým to bylo všechno ještě jednou i se mnou.

„Pročpak jste bouchal u paní Trunečkový?“ zeptala se.

„Někdo mi řek, že by tam možná byl podnájem,“ já na to.

„U paní Trunečkový?“

„Jo. Dole jsem si přečet, že bydlí v tomhle poschodí, tak jsem si logicky odvodil, že její dveře jsou ty bez štítku. Vidíte… A najednou jsem u vás.“

Zakřenil jsem se, jak se holt my, servisní montéři, na ty paňury křeníme.

„Kdo vám říkal o tom podnájmu, prosím vás?“

„Já nevím, jak se jmenuje. To je fuk. Nejspíš nevěděl, že ji zabili. Stejně ale, to jsou lidi, žejo? Jestlipak je chytli?“

„Asi ne. Proto mám takový strach. Víte, bylo to hrozné. Měla u sebe na bytě nějakého chlapce, byl to takový mladíček, neslaný, nemastný… Potom se povídalo, že s ní snad žil… Že jí dělal milence. Ona vypadala velice zachovale na svých šedesát, ale přece jenom… Já nevím, v takovém věku, no každý jsme nějaký. Však se jí to taky řádně vymstilo. Měla prý peníze na několika spořitelních knížkách… Krátce řečeno, díky matce toho chlapce, která sem přišla – snad to paní Trunečkové vymlouvat, nevím –, prostě byt otevřeli násilím a našli ji tam s rozbitou hlavou. Už tam, chuděra, ležela tři dni. A její podnájemník prý zmizel… Ale je to už hezky dlouho, snad tři měsíce, takže se divím, že to ten váš informátor nevěděl.“

„Od tý doby je byt prázdnej?“

„Nejdřív byl zapečetěný… Potom přišli nějací příbuzní, něco odvezli, něco rozdali lidem v domě… A teď se tam mají dělat nějaké úpravy, Trunečkovi tam bydleli léta a nedali si ani zavést plyn.“

„Paní Valbaumová –“

„Říkejte mi Isabelo…, Pavle.“

„Jéžiš… Vy se tak doopravdy jmenujete?“

„Nelíbí se vám to?“

Ta ženská byla parádní pošuk. Větší pošuk v týhle domácnosti už moh bejt jenom starej Valbaum.

„Helejte, Isabelo,“ řekl jsem, „neznáte tady v baráku blondýnu, asi tak dvacet, podobnou Ritě Hajvortový?“

„To je paní Slabihoudková. Hana Slabihoudková.“

„Co je to zač?“

„Rozvedená paní… Pracuje někde v nemocnici. Tuším, že na Karlově. Proč se ptáte, Pavle? Snad –“ Zahrozila na mě a ucmrndla si přitom koňak na kanape.

„Co vás napadá… Náhodou jsem ji potkal na schodech a zdálo se mi, že jí odněkud znám. Asi jsem se splet. V nemocnici na Karlově jsem nikdy nebyl a tady v Lucemburský taky ne. Jedině že by –,“ předvedl jsem usilovný přemejšlení, „nejezdí ona někdy autem?“

Rozesmála se, až jí koukaly dásně. „No, jestli se to dá považovat za auto… Jezdíval sem pro ni takový vyšší hubený blonďák.

V černé aerovce, víte – takové té –“

„Vy myslíte PRD PRD CILILINK,“ řekl jsem a vystřih další montérskej řehot. „Už sem za ní nejezdí?“

„Dlouho jsem ho tu neviděla… Naposled snad někdy v zimě. Měl nataženou střechu a na ní jinovatku. Říkala jsem si, že v tom musí být pěkná zima. Ale proč vás to zajímá?“

„Vůbec mě to nezajímá. Asi jsem ji v tom autě viděl… Bydlím kousek odtud.“

„Proč hledáte podnájem?“

„Bytný se vrací syn z vojny.“

Hodiny v podobě mramorovýho lavóru bouchly jednou a ukázaly kdovíco. Poctivý čísla na nich nebyly. Kouk jsem na svý a byla jedna, honem jsem zavrtěl natahovátkem, jestli se necouraj.

„Jedna hodina,“ zavrněla Isabela. „Když jsem sama, nevařím, ale mohla bych vám nabídnout aspoň malé občerstvení… Jíte tresčí játra?“

To se ví. Ve fabrice si jich dávám k svačině půl kila. „Sorry, Isabelo,“ řekl jsem drsně. „Ve dvě musím –,“ málem jsem se podžvejk. „Mám totiž jednu náročnou opravu u jednoho ministerskýho – toho,“ napravil jsem to.

„Je hodně náročná?“ mňoukla Valbaumová.

Vstal jsem a porazil verpánek.

„Poslyšte, Pavle,“ řekla a malebně se posadila, „nemohl byste ten mycí stroj opatřit i pro mě? Když jsme takoví přátelé?…“

„Nojo… Ono je to dost nedostatkový,“ řekl jsem, ačkoliv jsem jí klidně moh slíbit SPECIÁL DE LUXE s přídavným zařízením NPK (na připálený kastroly).

„Ale já můžu zaplatit za snahu… Třeba ve valutách,“ házela udici.

A frája Vodsloň se zeptal: „V jakejch?“

„Co by se hodilo, Pavle?“ na to Isabela. „Švýcarské franky by snad nebyly –“

„Ty neberu. Západní máry nebo rovnou dolouše.“

To jsem pochytil od Fandy Kelnera, kterej sice v životě žádný valuty neměl, ale věčně o nich mluvil. Hlavně před ženskejma.

„Snad by se něco opatřit dalo,“ řekla Isabela.

„Tak to by šlo. Někomu něco vrazím… Uvidíme.“

„I kdyby to nešlo,“ řekla, „máte u mě otevřené dveře. Nevím, čím to je, ale ta vaše drsnost… Proč bych vám to neřekla, vždyť jsme dospělí lidé. Vzrušujete mě, Pavle.“ Najednou mě bafla za ruku a nohy mi ujely i s kobercem. „Jen si nemyslete, že jsem snadno k mání,“ prskala mi do ucha a sametovej pytel najednou plachtil nad kanapem jak netopejr. Měla toho pod ním na sobě poskrovnu a ještě to honem házela na podlahu. Vyletěl jsem z gauče jak pérák.

Díky nedostatečnýmu odění za mnou na chodbu nemohla.

56

I takoví lidi mezi náma žijou. A nežijou si nejhůř. V kredenci maj švýcarský franky, v ledničce tresčí játra, místo poctivýho sporáku elektrickej gril, a když s váma mluvěj, ještě říkaj ty tvý prachy bych chtěl mít. A když od nich, nedejpánbu, něco potřebujete, bez flašky nemáknou. Už jsem jich pár poznal a můžou mi bejt ukradený.

Kromě Isabely, to se ví. Nebejt jí, věděl bych houby, že se Pavlína jmenuje Hana Slabihoudková a bydlí v Lucemburský ulici číslo čtyřicet dva, kde se taky svýho času vyskytoval Miroslav Voděra, zmizelej šestnáctýho třetí a podezřelej z vraždy zazobaný vdovy Trunečkový, a taky negramot Viktor Šnajdr, kterej má ajrovku, bydlí v Přívozní šest a nadále se stýká s Hanou Slabihoudkovou.

Moh bych letět za kapitánem Moldánkem, kdyby mě sám nenaučil tu říkanku o ukvapenejch závěrech. Pořád mi totiž schází ten nebožtík, co ho vyčenžovali za císařskýho rejtara. Leda že by to byl ten zmizelej Voděra…

Aby to vypadalo, že Trunečkovou bacil, okrad a zdrh.

Ve skutečnosti to bylo jinak.

Jak?

Nemám zdání.

Bagr byl na druhým konci výkopu, Knedlík na mě mával, ale už jsem neměl čas. Sešli jsme se až večer, čekal před fabrikou a zatáh mě na pivo. „Je to na hovno,“ referoval ještě cestou.

„Žádnej z těch chlapů nemá tu správnou ajrovku. Akorát u jednoho si nejsem jistej.

Zacláněl jsem celý odpoledne u jeho garáže, ale ten parchant vůbec nepřišel. Ňákej soused tam pucoval auťák a povídal, že ten Houske má dvousic. No – a po Pavlíně ani čuch.“

Počkal jsem, až jsme se usadili na svým obvyklým místě pod sťatým mušketýrem. Stehnová před nás bouchla pivama, škrtla tužkou o tácky a bavila se přitom přes rameno s nějakým nádražákem.

„Hele, Květo,“ řekl jsem, když jsme si lokli, „můžeš se mi zaručit, že za ní nepoletíš, když ti řeknu adresu?“

„Cože? Ty jsi ji našel?“

„Jo… Ani to nedalo moc práce.“

„No teda… Ty vole,“ bouch mě do ramene, „ty jsi dobrej!“

A už koukal po Stehnový, aby objednal dva prcky.

„Počkej,“ zarazil jsem ho. „Rád bych měl v hlavě čisto.“

„No dobrý, dobrý… Tak kde bejvá?“

„Hele, Květo, nezapomínej, že nejde o to, kde bejvá. Ani o těch tvejch sedm stovek. Jde o něco horšího.“

„Jo… Ty furt s tím mordem, dyť je to blbost.“

Tak jsem mu to naservíroval horký.

„Neblbni,“ bručel, „to si jenom vymejšlíš. Ten Šnajdr přece má ajrovku, ne? Tak potřebuje náhradní díly. Kdo ti řek, že je to zrovna ta ajrovka? A v tom baráku, co zamordovali tu bábu, nebydlí jenom Pavlína. Proč by zrovna Pavlína?…“

„No hergot, protože se ztratil ten Voděra, Květo.“

„Kde je ten barák?“

„A nepoletíš tam?“

Ukousnul si nehet, vypliv ho, dopil pivo a natáh pracku se sklenicí ke Stehnový. „To se ví, nejradši bych tam šel rovnou,“ prohlásil.

„Ježíš, je půl jedenáctý,“ řekl jsem.

„Nojo… To bych vypadal jak hulvát, to je fakt,“ nachytal se na to Knedlík.

„Nejlíp, když to necháme, až co zjistím zejtra dopoledne,“ řekl jsem. „Zajdu za tím Šnajdrem. Třeba potom budem chytřejší.“

„A kde bydlí Pavlína?“

Nejradši bych mu to bejval neřek. Ale neměl jsem pro to rozumnej důvod, aspoň ne takovej, kterej by pochopil. „Bydlí v Lucemburský čtyřicet dva,“ řekl jsem. „Je to kousek pod hotelem Flóra. A ten Šnajdr v Přívozní šest v Holešovicích.

Takovej starej barák na navigaci pod Trójským mostem.“

Knedlík si řek Stehnový o účtenku a zapsal si adresy okousanou inkoustovou tužkou.

„Sejdem se zase před druhou u bagru,“ řekl jsem mu.

Zakřenil se. „Akorát nevím, jak za ní chceš jít se mnou, když máš obrácenou šichtu.“

„Zajdu za ní dopoledne.“

„Tak to zas prrr,“ protestoval. „To bysme teda nebyli kamarádi.“

„Já ti ji nepřeberu.“

Mlčel a kabonil se.

„Víš co? Tak to necháme na neděli,“ navrhl jsem mu. „Zejtra se mrknu na toho Šnajdra a pak se uvidí.“

Rozešli jsme se u maringotky. Šel jsem na tramvaj a přemejšlel, proč Radka nezavolala. Měl jsem špatný svědomí, že jsem ji nechal stát na nábřeží a klusal za jinou.

Těžkej život dobrodruha.

57

Ráno v devět jsem zazvonil u Moldánků, když jsem si nejdřív narovnal vlasy. Leč, kde nic tu nic. Přišlo mi to divný, ale pak jsem si řek, že někde shání kaviár, aby mi ho usmažila se sejrem. Chvíli jsem čekal u dveří, pak jsem koukal o schody níž z okna na dvůr, načež jsem napsal na lísteček, že se vrátím v deset, a šel si prohlížet na Jiřák gramofonový desky.

V půl desátý jsem je uměl zpaměti, tak jsem nakouknul do kostela.

Připadal mi jak aztécká svatyně připravená k oběti šedesáti vypasenejch otrokyň.

Hodiny se někdy neuvěřitelně táhnou.

Tak jsem se ještě zašel číhnout na výklad antikvariátu, jestli se jim tam nepovaluje třeba BIGGLES LETÍ NA JIH. Nepovaloval.

Bylo za pět minut deset, když jsem se vydal po schodech.

Můj lísteček tam byl pořád.

Kouknul jsem, jestli to třeba není jinej. Nebyl.

Tak jsem připsal, že se vrátím v jedenáct.

Tentokrát jsem to vzal rovnou po Vinohradský k bijáku Květen, prohlíd jsem si tam fotky z filmu PRÁZDNINY PANA HULOTA, koupil jsem si vedle v automatu dva chlebíčky s debrecínkou, zalil jsem je limčou a pomaloučku se táhnul zpátky.

Lístek tam byl furt.

Pro jistotu jsem zazvonil.

Ticho po pěšině.

To přece není normální, zaskučel jsem. Přece se neurazila, že jsem ji nechal stát u špinavý Vltavy? Vždyť mě nakonec pustila bez řečí!

A hned mi to začalo vrtat hlavou. Jako bych ji neznal. Pročpak mě pustila bez řečí? Neměla takhle docela náhodou něco za lubem?

Copak asi? Že mi to včera v šest nezavolala?

Najednou jsem měl pocit, že do mě vede jenom jedna díra a sice ta horní. Co mohla mít za lubem? Jedině čmuchat na vlastní pěst kolem Šnajdra. A najednou je neznámo kde.

Strčil jsem ten svůj počmáranej papírek do kapsy a vzal to fofrem ze schodů, přes Jirák na tramvaj a tramvají do Holešovic. Sluníčko svítilo stejně krásně jako včera.

58

Děda taky seděl na hromadě šutru jako včera. Přežvykoval to svý potrubí a vypadal spokojeně, jak jenom může bejt spokojenej chlápek, kterýmu táhne sedmdesát. Nebo osmdesát.

„Dobrý poledne,“ řekl jsem mu.

„Dobrý, dobrý,“ odpověděl a fajfka se zahoupala.

„Byl jsem tady včera, pamatujete?“

„Jakpak ne. Se slečnou. Kdepak ji máte, pohádali jste se?“

„Proč myslíte?“

„No – že jste se rozběh za tou Šnajdrovou.“

„Za Šnajdrovou?“

„Třeba to Šnajdrová není. Ale bude, žejo.“

„To se mejlíte, dědo. Vůbec ji neznám.“

„Když to říkáte… Ale slečnu jste někde nechal.“

„Vy jste ji neviděl, když se vracela?“

„I to to, mladej. Právě proto si myslím, že jste se pohádali.

Když se dva pohádaj, rozběhnou se každej jinam. Řek jsem si, že šla po schodech na most.“

Byl jsem přesvědčenej, že po žádnejch schodech na žádnej most nešla a hrůza pomyslet, kam mohla jít doopravdy. „Kdo je to, ten Šnajdr?“ zeptal jsem se. „Znáte ho?“

„Šnajdrovou neznáte a ptáte se na Šnajdra,“ zašklebil se děda a vypustil pár smrdutejch mraků. „Myslíte, že ta vaše slečna šla za ním?“

„Proč by za ním chodila?“

„Když vy jste šel za tou jeho?… Inu, já nevím, co on je zač.

Přistěhoval se sem někdy v zimě, v tom kvartýře bydlel starej Patočka… Dej mu pánbíček věčnou slávu. Sedával tady se mnou, pořád – Josef, dej mi nacpat, však ti to jednou vrátím.

A vidíte – nevrátil.“

„Takže Šnajdra neznáte?“

„Kdopak ho zná. Z baráku moc nechodí… Je to takovej vyčouhlej blonďák. Ani nevím, kde dělá – a jestli vůbec dělá.

Třeba je tuberák… Nebo v invalidním. Na dvoře má takový mrňavý černý auto, zrovna včera s ním někde byl.“

„A ta blondýna – ta s ním chodí?“

„Ta je tady tak obden. Řek bych, že mu chodí vařit a nosí mu nejspíš proviant.“

„On si ani sám nenakupuje?“

„On nechodí ani na pivo, mladej. Povídám, že mi připadá jako ňákej marod.“

„Když jezdí autem?“

Děda se zadumal. „No… že by jezdil ňáko moc, to se říct nedá.

Včera někam jel, to jo. Ale předtím tam to auto stálo celý potentočkovaný od holubů hezky dlouho. Sákryš, furt mi to zhasíná.

Když se kouří fajfka, tak se holt nemá kecat, mladej. Jako při každý pořádný práci.“

Poděkoval jsem a šel.

Zdálo se mi, že sluníčko nesvítí zdaleka tak pěkně jako včera touhle dobou.

59

Přívozní číslo šest.

Barák se mi najednou zdál stejně příšernej jako kdysi dávno, když tu ležely pod sněhem kornouty mrtvejch zvonů.

Vlez jsem do průjezdu, dejchlo na mě vlhko, zimavá kyselost a ztuchlina starejch pohřebních věnců. Na zdech byly mokrý flekance a dlažba se slizce lepila k podrážkám.

Na druhým konci ved průjezd rozeschlejma dřevěnejma vratama do dvora, na kterej se dívaly jen záchodový okýnka. V jednom rohu se zoufale vzpínal k obloze zaprášenej šeřík, druhej roh dělal dojem, že do něj choděj všichni pivaři z Holešovic, včetně Bubnů a Holešoviček, ve třetím ležel kocour, kterej vypadal, že před rokem chcípnul, a ve čtvrtým stála čtyřsedadlová ajrovka, černě nastříkaná a obutá do motocyklovejch gum. Šel jsem k ní a nakouk dovnitř.

Sedadla vypadaly, že je nedávno někdo utíral. Volantem byl protaženej řetěz se zámkem jak ke Křivoklátu. Juknul jsem ještě na ty slušivý barumky, ale nic jsem nevykoukal. Všechny jsou stejný.

Vrátil jsem se do průjezdu. Chvíli jsem šmátral, než jsem našel plesnivou díru a přerazil se v ní o schod. Žádnej vypínač tu nebyl, lidi to tu zřejmě znali zpaměti a listonoš sem nechodil. Nebo nosil lucernu.

Rozškrtnul jsem sirku a zahlíd v jednom koutě pod schodištěm, který bylo tak prošlapaný, že vypadalo jako strouha, nízký dveře, natřený nejspíš hovězí krví. Ještě než sirka dohořela, přečet jsem halabala načmáranej lísteček, připíchnutej zrezavělejma napínáčkama: VIKTOR Šnajdr. Zvonek tam samozřejmě nebyl, tak jsem zaklepal.

Chvíli bylo ticho; potom něco zavrzalo, zašoupaly pantofle a klíč zaskřípal v zámku. „Co je?“ zeptal se škvírou blonďatej mládenec.

„Hledáte někoho?“

„Pana Šnajdra,“ řekl jsem. „Je doma?“

„Jo… To jsem já,“ odpověděl, pořád tou škvírou.

„Já jdu skrz ten inzerát. Značka ZA ODVOZ.“

„Jo tak…“

Škvíra se mírně zvětšila.

„Strejda je invalidní, tak to za něj vyřizuju,“ řekl jsem.

„Ňákej Vodsloň… Hele, pane Šnajdr, to je vaše, ta ajrovka na dvoře? Teda ten cinkáč?!“

„Čí by měla bejt?“ zabručel a otevřel.

„No – já jenom, že vypadá dost slušně, pane Šnajdr. Ale ta strejcova je dočista jako nová. Taky dával chrom… a motoricky je bezvadná. On ji totiž koupil před válkou rovnou z fabriky, ale protože chyt regma do hlavy, tak skoro nejezdil, a ještě k tomu přišel o nohu, ne v cinkáči, chraňpánbu, skrz byrgra. No… a teďkon si koupil starší tatrovku s plynem na ruku a potřebuje garáž, peníze za to nechce, kdo to dneska koupí, žejo, jedině ňákej fanda, a to jsou většinou holý zadnice, che che, nic ve zlým, žejo, pane Šnajdr…“

Jak jsem tak bodře plácal, propasíroval jsem se kolem Šnajdra do předsíně a potom do něčeho, co mohlo při troše shovívavosti vypadat jako obejvák. Šel za mnou a vypadal, že by mě nejradši někam poslal i s jednonohým ujcem.

V cimře byly čtyři kusy nábytku. Postel, která mohla klidně bejt úmrtní lože starýho Patočky, dej mu pánbíček věčnou slávu, válela se na ní nepovlečená prošívaná deka a o něco lepší polštář. Šifonér, natřenej stejnou hovězí barvou jako dveře, měl nahoře vyřezávanej portál jak loutkový divadlo a ve dvířkách vyvrtaný parádní větráky, takže nejspíš ve svým pestrým životě sloužíval i jako špajzka. Noční stolek, na kterým stála ošuntělá lampička se stínidlem v podobě muchomůrky, plnej popelník, budíček, talíř s nakousnutým chlebem, ulepená sklenička se zbytkem kafe a svíčka, přilípnutá v plechovce od paštiky. Až jsem se divil, že se to na stoleček všecko vešlo. Čtvrtej kus nábytku byla prapodivná truhla, okovaná páskovým železem a po stranách opatřená řádnejma uchama, aby se dala nosit. Čertví co se v ní kdy nosilo, i prázdná musela mít metrák. Teď se na ní nejspíš sedávalo, pokud se rovnou nešlo ležet. Spát se tady při troše sebezapření zřejmě dalo, ale obejvat zaručeně ne.

Šnajdr vytáh šuple nočního stolku, ze šuplete ameriky, jednu si strčil do pusy, potom vylovil z kapsy blejskavej zapalovač a škrtnul.

„Já si to rozmyslel,“ zahuhlal obláčkem kouře. „Už na to nereflektuju.“

„To je škoda, pane Šnajdr.“

Koukal na mě podlitejma očima, těkaly mu trochu sem a tam, jako kdyby se nemoh rozhodnout, jestli mi má koukat na pravý nebo na levý ucho. Vlasy měl jako slámu, nejen barevně. Trčely mu na všechny strany. Ksichtík měl hladkej jako lidi, co jim fousy moc nerostou, a pysky měl trochu odulý a lesklý, jak si je pořád olizoval.

V ramenou měl skoro jako já, vysokej byl snad o chlup víc.

Ruce moc vymakaný neměl, ale na tuberáka nevypadal. Vlastně by se měl líbit ženskejm; když se umyl a učesal, uvázal si kravatu a vyčistil boty, moh to bejt docela líbivej hezounek.

Skoro jako já.

„Jakápak škoda,“ mávnul rukou. „Když to dáváte zadarmo.“

„Jenže vy jste nabízel dva tácy. Že máte prachy.“

„Potřeboval jsem je na něco jinýho.“

Zdál se mi nervózní. „Vy jste ženatej?“ zeptal jsem se.

„Proč bych měl bejt ženatej?“

Pořád jsme proti sobě tak blbě stáli, jenže na co si sednete v cimře, kde je akorát předpotopní postel, noční stolek, almara a sarkofág.

„Poďte do kuchyně,“ řekl najednou.

Nebyl jsem proti, tak jsme vyrazili do předsíně. Jak jsem cestou koukal okolo, všimnul jsem si zrcadla, který mělo dřevěnej rám ve zdejší národní hovězí barvě a malou, ouzkou poličku na hřebeny.

Ležel tam jenom jeden a chyběl mu zub.

Stejně jako tomu mýmu, kterej nosila v kapse Radka.

60

V kuchyni byla stará kredenc, viklavej stůl se šuplíkem, tři židle, každá jiná, sporák na uhlí, uhlák na prázdný piksly od konzerv a škatulky od cigár a dlouhá almárka, na který stálo lautr nový gramorádio. Vedle se válela kupa desek a dva sešity Románovejch novinek.

„Tak si sedněte, když už jste tady,“ pobíd mě Šnajdr. „Já si skočím na vécé.“

Posadil jsem se na židli, která vypadala jakžtakž čistá. Ten hřeben mi nešel z hlavy. Vypadal dočista jako ten můj, jenže to byl běžnej celuloidovej krám za čtyři pade, z jedný strany hustej, z druhý řídkej… a ten zub, to mohla bejt náhoda.

Jenže taky nemusela bejt.

Kdyby ho tady Radka ztratila…

Ale proč by ho potom položil na zrcadlo?

Zahučelo splachovadlo, Šnajdr se vrátil, nejdřív si zapnul kalhoty a potom gramec. „Já mám rád, když něco hraje,“ prohlásil a vytáhnul z obalu desku. „Znáte tohle?“

Rozhlížel jsem se po kuchyni a zdálo se mi, že se mezi hrbolatejma prknama podlahy něco blejská. Dejme tomu, že střípek… A na jedný zdi byl světlej obdélníček a kus vyškubnutý omítky. Jako kdyby odtamtud spadnul zasklenej obrázek a sklo se rozcáklo po podlaze.

Z gramce začal vařit ten novej, jakpak on se jmenuje? Už ty chlápky ani neznám, donedávna bejval jenom Rudla Cortés, a teď se s nima roztrh pytel. Jenže kvůli tomu tady nejsem.

„Senza flák,“ prohlásil Šnajdr.

„Ta vaše ajrovka je pojízdná?“ zeptal jsem se.

„Co by nebyla.“

Najednou jsem si uvědomil, že musí bejt mnohem mladší, než vypadá. Senza flák… To bych já neřek. Fanda Kelner taky ne.

Senza, to říkaj puberťáci.

„Připadalo mi, že má něco s diferenciálem,“ řekl jsem.

„To se vám zdálo.“

„Bodejť. Ajrovka cinkáč žádnej diferenciál nemá.“

„Hovno na tom sejde. Hlavně že jezdí.“

„Já myslel, že jste automobilovej fanda.“

„Taky že jo… Jenže na ježdění a ne pod tím ležet.“

Ohnul se ke skřínce, na který prozpěvoval neznámej pěvec ten senza flák, odlýgroval dvířka a vytáh flašku černý desítky.

„Na tom strejdovým fáru byste byl král silnic,“ řekl jsem.

Držel tu flašku a koukal někam přes mou hlavu.

„Hele,“ řekl někdo za mnou. „To je von.“

Ohlíd jsem se a Šnajdr mě tou flaškou praštil.

61

Připadal jsem si nejpitomější v katastru hlavního města Prahy a ještě kousek za oběžnou dráhu Marsu, když jsem se pomaloučku probíral z tý pumelice, která mi musela udělat bouli, jak se říká v literatuře, ZVÍCÍ HOLUBÍHO VEJCE. Takovou bouli je nejlepší hned zatlačit pravítkem nebo nožem naplacato, jenže k tomu nepotřebujete jenom pravítko nebo nůž, ale taky aspoň jednu ruku.

Zjistil jsem, že mám nohy. Ležely přede mnou pěkně natažený a dalo se s nima i hejbat. Zato ruce jsem měl divně dřevěný a jaksi dočista z dohledu. Hnul jsem hlavou a došlo mi, že sedím na podlaze v obejvací ložnici, přivázanej za ruce k uchám tý okovaný bedny, o kterou jsem se opíral zádama. K tomu všemu jsem měl zacpanou pusu hadrem, kterej mi svou příchutí špinavýho nádobí působil jistou nevolnost. Jak jsem funěl, dělaly se mi u nosu bubliny. Rád bych byl někoho zavolal, aby mi ten hadr vyndal, jenže kvůli hadru to nešlo. HM, HM, HMMM, udělal jsem.

Taky mě napadlo, že si na tý podlaze zamažu kalhoty.

Pak se za mnou otevřely dveře a přikráčel můj senza hostitel.

Pořád držel tu flašku, ale nejspíš už to byla mladší kamarádka tý první. „Nejsi žádnej Vodsloň,“ prohlásil.

Neřek jsem nic, protože to nešlo. Ale napadlo mě plno věcí, který bych mu řek rád. Tak holt až snad někdy jindy.

„Nejradši bych tě přetáh ještě jednou,“ pokračoval mezi dvěma lokama tý nasládlý břečky.

Zavrtěl jsem hlavou, že to není nutný.

Koukal jsem, že už nemá pantofle, a vůbec vypadal, že se někam chystá. Na těch vyšisovanejch drátech měl vymáčklou vlnu a převlík se do kvádra, na kterým chyběla jen visačka. Taky měl hedvábnou krabátli a v náprsní kapse plničko se zlatým držákem, nejspíš originál BARCLAY. Muselo stát pěkný PRACHI.

„Dělej,“ ozvalo se za mnou. „Abysme vypadli.“

„Jo,“ kejvnul Šnajdr. „On se vzbudil.“

Zabouchaly kramfleky a do mýho zornýho pole vkráčela Hajvortka Pavlína Slabihoudková. Neměla ty silonový šaty ze včerejška, ale jakejsi cestovní kostým. Koukla na mě a oklepla mi popel z cigára na nohavici.

Bohužel, velkej sekáč jsem zrovna nebyl.

„Velkej sekáč nejseš,“ řekla.

„Potřeboval by ještě jednu do palice,“ na to Šnajdr.

„Povídám, dělej.“

„Vždyť už jdu.“

Prásknul za sebou dveřma a nechal nás o samotě.

Pavlína zašlápla cígo do podlahy, zula si střevíc, kterej měl pořádnej ocelovej podpatek, obešla mě a zezadu rozvázala uzel, co mi přidržoval v puse hadr na nádobí. „Zkus ceknout,“ říkala přitom, „a dostaneš tím kramflekem přímo do boule.“

Nezkusil jsem to. Byl jsem rád, že jsem se zbavil roubíku, kterej hodila na podlahu. Ležel tam jako uslintanej maňásek.

Pak mě zase opatrně obešla, abych na ni nedosáhnul nohama, vytáhla odněkud cigaretu, zapálila si a foukla mi kouř do obličeje. Sirku hodila na podlahu. Vůbec všechno házela na podlahu, možná že doma neměla nábytek. Potom si lážoplážo sedla naproti mně na bobek a koukala na mě, v jedný ruce střevíc a ve druhý dramo.

„Černý kalhotky se mi nelíběj,“ řekl jsem.

„Můžu si je svlíknout.“

„Z toho lezu po zdi,“ řekl jsem. „Jenom mi je necpi do pusy, Hajvortko.“

„Zdvořilosti si nech od cesty, Žérarde.“

„Na co si to se Šnajdrem hrajete?“

„Na co si hraješ ty, blbečku?“

„Na umučení svatýho Dyndy.“

Zasmála se jako hrdlička. Jestli víte, jaký zvuky ten pták vydává, dovedete si ten hnusnej smích představit. Přemejšlel jsem, jestli by mě fakt tím kramflekem přetáhla, kdybych zařval. Vyšlo mi, že jo, a nezařval jsem. Taková ženská se netrefí a vyrazí vám nerada oko.

„Co jsi tady hledal, hajzle soustružnickej?“

To se ví, vyšácli mi občanku.

„Poklad předposledního Inky,“ řekl jsem.

„Chceš jednu do nosu?“

„Když to nebude nutný, tak radši ne.“

„Ten tvůj hlas je mi povědomej.“

„To je náhoda, Hajvortko.“

„Hele, nech toho. Viděli jsme se jednou ve Strašnicích u Otce vlasti. Měl jsi flastr na voku, furt je to znát. Pročpak ses na mě včera vyptával Valbaumový?“

Moh jsem si to myslet, že mě uražená Isabela shodí.

„Padla jsi mi do oka,“ řekl jsem. „Nepovídej, že se ti to s chlapama nestává každou chvíli.“

„A co to falešný jméno?“

„V určitý společnosti to svoje poctivý šetřím.“

„Jenom si tak říkám,“ prohlásila a zahodila cigáro, „co by z tebe vylezlo, kdybych tě párkrát pohladila tím střevícem, ty frajere.“

„Kromě nějaký tý krve nic.“

„Mám to zkusit?“

„Mně je to fuk. Co můžu čekat jinýho od ženský, která na mě čumí jak přihřátej gestapák?“

Vstala, udělala krok a rozmáchla se střevícem. Přesně to, co jsem potřeboval, aby udělala. Švihnul jsem nohou a nakop ji do šimpánu.

Střevíc jí vypad, hmátla si po tý noze, a jak měla v důsledku jedný zutý boty každou nohu jinak dlouhou, zavrávorala a žuchla sebou.

Přitom se bacila do hlavy o postranici postele, jen to zadunělo.

Najednou nevěděla, co si má držet dřív, jestli nohu, nebo hlavu.

Vzepřel jsem se zádama proti bedně a zabejčil.

Kdyby mě bejvali přivázali solidním špagátem, bylo by to marný.

Jenže oni měli svůj styl. Použili izolovanej drát, kterej byl nejspíš někde nalomenej, a jak jsem zatáhnul a škubnul, prask v půli. Jednu ruku jsem měl volnou v momentě, kdy vlez do dveří Šnajdr s další, ještě neotevřenou flaškou piva.

Zamával s ní jako Tarzan a máchnul po mý hlavě, jenže ta byla v tý chvíli docela jinde, než čekal; vyvedlo ho to z rovnováhy, a jak se naklonil, praštil jsem ho pěstí. Byla to jen taková plašmuška, ale stačila, abych si rychle vymotal z drátu druhou ruku.

Začal jsem se tím horempádem zabejvat, jenže mezitím se zmátořila Pavlína a křísla mě kramflekem za ucho. Zahlíd jsem pár prasátek, jako když se houpe na sluníčku holičskej talíř.

Pak se zved Šnajdr a nakop mě do žeber. Bylo toho všeho ňák moc najednou.

K tomu všemu někdo zaklepal.

Pavlína ztuhla, Šnajdr udělal krok ke dveřím do předsíně, ale zastavil se, když se za nima ozvalo: „Hele, Fink… Seš tam?“

„Jo,“ zařval jsem. „Vyraz dveře!“

„Dyť je odemčíno,“ odpověděl Květa Knedlík a dveře vrzly.

Využil jsem poměrnýho klidu a odmotal si drát z levačky.

Cejtil jsem přitom, jak mi teče krev za límec, a z toho kopance do žeber se mi chtělo zvracet.

Květa měl svý vinárenský sako a načesanýho emana, přiblble se usmál a vzdychnul: „Pavlínko…!“

„Doprdele,“ řekla Pavlína. A jak po ní Knedlík natahoval pracky, třískla ho kramflekem přímo do čela. Jenže to mohla rovnou praštit ten jeho bagr. „No hergot,“ zabručel.

Šnajdr zamával flaškou. Skončil v almaře, kam ho Knedlík propasíroval zavřenejma dveřma. Dva regály, plný konzerv a hotovejch jídel ve skle, spadly a na podlaze se rozkřáp segedínskej guláš. Pavlína nemařila čas a znova zamávala střevícem. Teď už Knedlíkovi pomalu docházelo, jak se věci maj; svlíknul sako, upustil ho na podlahu a pliv si do dlaní.

Seděl jsem na truhle celej zkroucenej a koukal, jak honí Pavlínu z kouta do kouta. Urval jí rukáv, koupil dalších pár slupek kramflekem a rozdupal sekanou svíčkovou, lečo a hovězí plátky na houbách. Nakonec Pavlíně ulítly dva knoflíky od ouzký sukně, takže jí spadla někam ke kolenům. S takovou věcí kolem nohou se nedá udělat krok, natožpak pobíhat v kluzkým terénu. „Kreténe pitomej,“ vřískla.

Jak se kácela do střepů na podlaze, popad ji Knedlík jednou rukou a hodil na postel. Kopla ho přitom do zubů. Sotva přistála, urvala si ty zbejvající knoflíky, zahodila sukni a nejspíš si chtěla dát druhý kolo. Knedlík se konečně namích, sundal si kravatu, popad Pavlínu a přivázal ji za ruce k posteli. Plivla po něm, ale protože ženský plivat neuměj, jenom si uslintala bradu.

„Dobrý,“ řekl jsem. „Pána taky.“

„Todle?“ na to znechuceně Knedlík. „Todle bych nejradši zašláp.“

Šnajdr se nepral. Vytáhli jsme ho z roztřískaný almary a přivázali k truhle tím jeho izolovaným drátem. Pak jsem se sebral, odvrávoral do předsíně, zamknul dveře do chodby a klíč strčil do kapsy.

V baráku bylo ticho, lidi nejspíš mysleli, že něco slavíme.

Když jsem se vrátil, Knedlík se rozpačitě vrtal v nose a zíral na Pavlíniny bílý stehna.

„Pojď vedle,“ řekl jsem. „Maj tam pivo.“

Šel za mnou jako cvičenej medvěd.

62

Popleskával jsem si bouli namočeným ručníkem.

„Já to vůbec nechápu,“ prohlásil Květa Knedlík.

„Kde ses tu vzal?“

„Vole, je půl čtvrtý,“ odpověděl. „Když jsi nepřišel, jel jsem do tý Lucemburský… Jenže jsem si blbec nenapsal, jak se Pavlína jmenuje. Tak jsem se rozjel sem… Co je? Jsem z toho magor.“

„To ten kramflek,“ řekl jsem. „Divím se, že nemáš v čele díru.“

Hmát si na hlavu a překvapeně pozoroval krev na prstech.

„Já tu počkám,“ řekl jsem. „Je mi šoufl. Jdi do tý sodovkárny a zavolej z vrátnice… Číslo ti napíšu. Možná že to zvedne takovej protivnej poručík, ale nenech se odbejt. Chtěj kapitána Moldánka.

Ať sem přijedou.“

„A proč by sem jezdili?“

„Praštila tě málo?“

„No, hele… Kdyby mně takhle někdo vtrhnul do kvartýru…“

Na podlaze u zdi stály dva přepyšný kufry. Ukázal jsem mu na ně prstem. „Co ty na to? Chystali se na vejlet.“

„Na jakej vejlet?“

„Tak se furt neptej a padej k tomu telefonu. Nebo tam mám jít já?“

To se ví, vůbec jsem takovou možnost nebral v úvahu. Pavlína by to na něj zmáčkla, a než by přifrčela výjezdovka, zůstal by tu jenom prázdnej kvartýr a mně oči pro pláč.

„Proč by nemohli na vejlet,“ skuhral Knedlík. „Začínaj dovolený…“

„Hoď na stůl ten větší kufr,“ řekl jsem. „To bude Šnajdra. Třeba ti to nebude tak blbý, jako kdyby to byl její. Otevři ho.“

„Za co mě máš?“ zabručel.

„Za dobrýho vola,“ řekl jsem. „Tak jdi a odpros.“

Zahodil jsem mokrej ručník do lavóru a sehnul se pro kufr.

Hezky mě přitom píchlo na levý straně. Ježíšmarjá, říkal jsem si, snad najdu nějakej rozhodující důkaz pro toho pitomu.

Zámečky cvakly.

V kufru bylo plno košil, kravat a frajerskejch pyžámek, v jakejch bych nešel ani na maškarní. Taky dvoje nablejskaný botičky s dočista neošlapanejma podrážkama, pozlacený holení, postříbřený ponožky a dva platinový pulóvry. Scházel tam akorát briliantovej cylindr a špacírka. Holení se mi zdálo trochu těžký, tak jsem otevřel zip. Místo strojku, mejdla a štětky tam byla bouchačka.

„Číza,“ řekl jsem a vytáh plnej zásobník. „Takový jsme měli na vojně. Tak už vypadni, Květo.“

Jak jsem to řek, představil jsem si kapitána Moldánka. A hlavně jeho dítě, který jsem zatáh do svejch blbejch čachrů s lidskou špatností. Měli by mě strčit do Daliborky.

„To je přece jeho kufr,“ protestoval Knedlík. „Pavlína o tý pistoli nemusí vědět, člověče.“

Shodil jsem kufr ze stolu a sebral druhej. Hrábnul jsem do krajkovýho prádla a mrsknul s ním na podlahu. „No tak, sakra,“ nelíbilo se to Knedlíkovi, „neházej to po zemi…“

Sebral kalhotky a vypadal, že neví, co s nima.

Bylo to v kazetě od mejdla, tentokrát něco jako tenhleten BROWNING, nejspíš připostarší, ale pěkně vypulírovanej, namazanej a hlavně nabitej.

„Stačí, Květo?“

Neřek nic, jenom se mračil. To se ví, když takovej osmatřicátník přijde o ideály, to je rána.

Hmátnul jsem do postranní kapsy na vnitřní straně víka. Byl tam balíček divnejch bankocetlí. „Hele, Květo… Kolik to může dělat na naše peníze? Hezkejch pár, co?“

Upustil kalhotky a popad paklík. „No teda,“ řekl.

V kapsičce byl ještě modrej přeloženej papír. Bylo na něm napsáno ČESKOSLOVENSKÉ AEROLINIE. Viděl jsem to prvně, ale naštěstí jsem po tý šlupce do hlavy nezapomněl číst. „Lístek na éro do Karlovejch Varů,“ řekl jsem.

„Dyť povídám, že jedou na dovolenou,“ na to Knedlík.

„Ty jsi neviděl ten film, jak ukradli letadlo a přistáli v Mnichově?“

„Únos,“ heknul. „Snad si nemyslíš –“

„To teda myslím. Kdopak lítá s bouchačkou do lázní?“

„Nojo, ale na tuty to nevíš.“

„Víš co?“ řekl jsem. „Jdem se jich zeptat.“

63

Cestou jsem sebral v předsíni ze zrcadla doličnej hřeben.

Ti dva vypadali, že si celou dobu povídali o vzniku polární záře, pěstování nutrií a vlivu Měsíce na barvu červený řípy.

„Já potřebuju na záchod,“ řekla Pavlína s nohama křížem.

„Máš čas,“ řekl jsem a strčil jí k nosu hřeben.

„Co to má bejt? Mám svůj.“

„Čí je to?“

„Vím já?“

Šnajdr zíral jak Hurvajs. V kapse se mu zlomilo plničko a udělalo mu na kvádru modrozelenej flek.

„Tuhleten pokaňkanej to taky neví?“

„Ňákej všivej hřeben,“ prohlásil. „Můj to není.“

„Že ležel na tvým zrcadle.“

„Ty blbe, to je nejspíš její,“ řekla Pavlína Šnajdrovi. „Ten inteligent ho poznal.“

„Kde je?“ zeptal jsem se.

Měl jsem ty nejhorší předtuchy.

„Kde by měl bejt?“ zeptal se Květa. „Dyť ho držíš. Hele, vona potřebuje –“

„Je mi úplně fuk, co potřebuje,“ řekl jsem. „Včera jsem tady byl s jednou kamarádkou, Květo. Nechal jsem ji před barákem a od tý doby jsem ji neviděl.“

„S jakou kamarádkou? Co je to za holku?“

„Moje holka, sakra. Nemůžu mít holku, máku?“

„Jestli je to taková opálená blondýna…,“ řekla Pavlína.

„Jo, to je.“

„Třeba bysme mohli udělat kšeft.“

„Jakej kšeft?“

„Náramně jednoduchej,“ řekla. „My vám ukážem, kde je – a vy nás necháte jít.“

„Na éro a za kopečky?“

„Co je vám po tom?“

„Koukej, Hajvortko,“ řekl jsem, „to nemyslíš vážně? Já vás nechám jít a vy budete tahat na pilota bouchačky… To bych patřil do basy i já.“

„A co chcete dělat?“

„Zavolat esenbáky.“

„Hovno.“

Knedlík se nešťastně zatvářil.

„Milej chytrolíne,“ řekla Pavlína, „jseš mi sympatickej, vážně. Kam se na tebe hrabe ten přiblblej buldozer. Jenže se holt budeme muset v dobrým rozejít. Ta tvoje sajda je na takovým místě, že ji bez nás nenajdeš ani bohovi. A moc příjemný prostředí tam není, to si piš.“

„Esenbáci to z vás dostanou. Jeden z nich je její táta.“

„No fajn,“ ušklíbla se. „Ten s tebou vyběhne, Žérarde.“

Neměl jsem šajna co dál. Knedlík hlasitě trávil Pavlínin přiblblej buldozer. Šnajdr popotáhnul nosem.

„Můžeš si myslet, že by to z nás její fotr dostal,“ řekla Pavlína.

„Ale těžko si můžeš bejt jistej. Třeba to z nás dostane pozdě, machříku. Proč bysme se neměli dohodnout bez esenbáků?

My vás tam dovezem, přesvědčíš se, že je holka v pořádku, a my pofrčíme po svejch. Když nám dáte čestný slovo, že budete držet zobák do zejtřka do rána, ještě stihnem večerní linku.

Letenky nám přepíšou.“

„Čestný slovo?“ ozval se Šnajdr. „Nejsi vadná?“

„Ale klidně,“ řekla Pavlína. „Tenhle kámoš má tak poctivej ksicht, že bych na něj vsadila všechny prachy, co mám. Ten druhej není důležitej.“

„No teda,“ řekl Květa.

Vypadal, že mu to pomaloučku začíná docházet.

Moh jsem kejvnout, slíbit a nedodržet. Jenže se mi to nezdálo férový. Musel jsem se řídit aspoň nějakejma pravidlama. Aspoň těma základníma. Jinak bych byl stejnej jako oni. Nedostal jsem kvůli týhle zásadě přes palici prvně. „Bouchačky tu necháte,“ řekl jsem.

„Mysli, Žérarde,“ na to Pavlína. „Bez bouchačky s náma žádnej pilot přes čáru nezahne. Myslíš, že budeme střílet? Aby to s náma řachlo čumákem do voranice?“

„Nemusíte střílet zrovna na pilota.“

„Vypadám na to, že bych střílela po civilech?“

„Nejmíň jednoho na svědomí máte,“ řekl jsem.

„Ale ale,“ řekla. „Víš co? Necháme to na potom. Bereš to?“

Nezbylo mi než kejvnout.

Pavlína si musela přišít knoflíky. Šnajdra jsme zatím nechali dřepět u truhly a Knedlík zacpal ramenama dveře.

Ztratil jsem se do kuchyně, vytahal z bouchaček náboje a nacpal je do uhláku pod ten čurbes, co v něm střádal Šnajdr.

Trošku se mi ulevilo.

64

Ty dva vejlupky to naštěstí nenapadlo. Nacpali kufry do zavazadlovýho prostoru černý ajrovky, obutý do motocyklovejch barumek. Nějaká bába na nás přitom čuměla ze záchodovýho okýnka. Vypadali jsme jako parta kámošů, co vyrážej na vejlet.

„Ten auťák má pěknej kufr,“ řekl jsem. „Do toho by se vešel i nebožtík.“

Pavlína se od srdce zasmála. „Vejde se tam i živej. Jenom se holt musí trošku skrčit.“

„Nasedejte,“ řekl Šnajdr.

„Vlezu si dozadu,“ řekl jsem. „S Hajvortkou. Květa umí líp šoférovat. Kdybys už třeba nemoh, Viktore.“

Pavlína se uchichtla. Nejspíš jí bylo jasný, že se bojím, aby cestou nepřetáhla Knedlíka na svou stranu. Možná že by k tomu stačilo vystrčený koleno nebo nedopnutej výstřih. „Hoď mi sem hadr,“ řekla Šnajdrovi. „Je to tu posraný od holubů.“

„Tak jeď,“ řekl jsem, když jsme nalezli do stísněnýho prostoru ajrovky. „A žádný podrazy. Rvačka je risk pro všechny, co v těch neckách sedíme.“

„Nejsem blbej,“ na to Šnajdr a šel natočit klikou motor.

Za chvilku už jsme uháněli šedesátkou přes Libeň někam k severu.

Zeptal jsem se, jak je to daleko.

„Copak?“ pokrčila nos. „Nerad se mačkáš se ženskejma?“

„Jak s kterou,“ řekl jsem.

„Ta tvoje není špatná, milánku. Pokud ti nevadí, že je z fízlácký rodiny. Jak jste na nás přišli? To ona?“

„Co bych ti to neřek. Nechali jste na planýrce ve Strašnicích otisky barumek, podle kterejch se dá zjistit typ auťáku. Proto jsem dal do novin ten inzerát.“

„Jakej inzerát?“

Vysvětlil jsem jí to.

„Ten somrák hamižnej,“ řekla do kraválu, ve kterým nás dotyčnej u volantu nemoh slyšet, „copak potřeboval ňákej blbej auťák? Za kopečkama si koupí bujka.“

„Jako ty těch sedm stovek, Hajvortko,“ řekl jsem.

„To bylo jen tak,“ ušklíbla se. „Aby dostal za vyučenou. A vůbec, měla jsem vztek. Tahat se s tím mezkem takovou dobu a všecko k ničemu. Kvůli tomu, že můj rozkošnej milouš nepřijel k tý muldě včas. Kdyby bejval nepřijel tak pozdě, stačil by toho paňácu zaházet a bylo to v suchu. Měl ho hezky dlouho dole ve sklepě a už jsem z toho byla celá nervózní.“

„Na co umřel Voděra?“

„Co blbneš,“ uchichtla se. „Je živej a zdravej.“

„Jo? A za koho jste teda vyčenžovali tu mumii?“

„Za nikoho. To měl bejt takovej fór. Jenže nevyšel.“

„Jakej fór?“

„Na poskytování informací jsme se nedohodli,“ řekla, hmátla do kabelky a vytáhla krabičku cigaret s velbloudem. „Bavme se o něčem jiným.“

„O čem bysme se my dva mohli bavit?“ zeptal jsem se.

Koukla se na mě přimhouřenejma očima přes plamínek, schovanej v dlaních. „Myslíš, že by se nic zajímavýho nenašlo, bobku?“ A jak jsme se tak na tom sedadle tlačili, zatlačila ještě víc.

Vykašlal jsem se na ni a věnoval se krajině.

Projeli jsme nějakejma mostama. Bylo mi dočista fuk, jak se jmenujou. V dálce se valil kouř z vysokejch komínů, když jsme uhnuli někam do kopců. Nechali jsme za sebou pár vesnic, kde nejspíš viděli auťák naposled, když ho tam zajížděl Laurin s Klementem. Slepice zděšeně kdákaly a psi se mohli ztrhat za plůtkama zahrádek.

Ačkoliv bylo kolem šestý a slunce pražilo jako pec, dávala se do mě v otevřeným voze zima a žebra bolely, jak jsme se natřásali na všech možnejch výmolech. Pavlína vypadala spokojeně; čoudila jak vánoční františek a nasadila si šikmý sluneční brejle, který z ní udělaly něco mezi sůvou a doktorem Fumanču.

Ocitli jsme se v listnatým lese. Silnice se kroutila do kopce a zase z kopce. Bylo tu zelenavý příšeří a ve škarpách se kejvaly dvoumetrový kopřivy. Najednou Šnajdr zpomalil, podíval se dozadu a zatočil na uzoučkou lesní cestu, porostlou mechem.

ŠKYT, ŠKYT, udělala ajrovka a ztichla.

„Konečná,“ řekla Pavlína a zahodila vajgla.

65

Někam do hloubi pralesa vedla pěšinka, mírně zarostlá maliním.

Pavlína chtěla počkat u auťáku, že si prej podrápe lejtka. „Já tě přenesu, Pavlínko,“ nabíd se Knedlík.

„Na to ti sere pes,“ odpověděla Pavlína.

„Tak už se na ni, sakra, vybodni,“ řekl jsem Knedlíkovi, kterej se bolestně šklebil. „Takovejch přidávaj u Majnlů k cigorce dva archy.“

„Hoďte sebou,“ na to Šnajdr, „Ať to máme z krku. Mně podrápaný lejtka nevaděj. Poď, hergot. Nebudem se s nima hádat.“

„Kruci,“ řekla Pavlína a vyrazila za Šnajdrem.

Přemejšlel jsem, jakej podraz na nás chystaj, ale nic mě nenapadlo.

Přece se nám nechtěj ztratit v lese? S těma podpatkama by Pavlína daleko neprchla. Belhá se jak na chůdách. „Doprdele,“ říkala v pravidelnejch intervalech. „Vyvrknu si hnátu.“ Skoro jsem si přál, aby si ji vyvrkla.

Aby si vyvrkli nohu oba dva.

Ale až vysvobodíme Radku.

Slunce házelo do lesa nepravidelný snopy světla. Pěšina byla čím dál horší. Pak jsme došli k jakýmusi prastarýmu patníku, pokrytýmu lišejníkem.

„Helejte, já si tady sednu,“ řekla Pavlína. „Tam dál už žádná pěšina nevede. Přece si neroztrhám kostým.“

„Za kopečkama si koupíš toaletu s vycpaným tchořem kolem krku,“ řekl jsem jí. „A jestli zrovna nebudou tchoři na skladě, dej si vyčinit svýho kámoše. Tak lez, Hajvortko. Víly tady běžně tancujou. A potmě.“

„Ty hajzle mizernej soustružnickej,“ řekla Pavlína a vlezla do roští za Šnajdrem. „Máš řečí jako Štercl.“

Po pár metrech jsme se ocitli u pobořený zdi. Prolezli jsme skrz a pustili se houštím kopřiv a lepivejch kuliček. „Kruci,“ žehrala Pavlína, „chytá mě to za sukni.“ A jak se sehnula, by se vyprostila z objetí přítulnýho hloží, zavrávorala na těch svejch podstavcích a sekla sebou do kopřiv. „No tak,“ vřískala, „podejte mi někdo ruku!“

Knedlík tam hmátnul a vyškub ji z lodyh. Něco ryclo. „Ty pablbe,“ propadala hysterii Pavlína, „urval se mi sámek. Já dál nejdu. Vlezte mi někam. Dyť je to pár kroků a dovnitř nepolezu. Koukejte, jak jsem zrasovaná!“

„Fakt je to pár kroků?“ zeptal jsem se Šnajdra.

„Jo,“ kejvnul. „Už jsme u toho.“

Kopřivama prosvítalo další zdivo. Vypadalo to na roh nějakýho historickýho stavení, na opadaný omítce byly sem tam zbytky parád, podobnejch těm na svatovítský věži. „Tak ať tu počká,“ řekl jsem.

„Já ji k ničemu nepotřebuju.“

„Aspoň se v klidu vyčurám,“ řekla Pavlína.

Šnajdr šel dál. Tlačili jsme se za ním v tý džungli, zatímco Pavlína stála na jedný noze a druhou si drbala svejma upíříma nehtama.

Do baráku vedly rezatý dveře ze železnejch mříží.

„Ty vole,“ řekl Květa, „to je hrobka…“

„A co jste čekali?“ ušklíb se Šnajdr. „Hotel, jo?“

Nejradši bych ho bejval roztrh. Měl jsem příšerný představy, o kterejch se nebudu šířit. Koukal jsem, jak otvírá mříže.

Vevnitř byla dlážděná podlaha. Na ní ležel těžkej poklop z jedinýho kusu žuly.

„Musíme to zvednout,“ řekl Šnajdr.

„To by chtělo pajcr,“ na to Knedlík. „Bez pajcru je to dočista na hovno.“

„Taky že ho máme,“ pochlubil se Šnajdr. „Leží venku v tom roští u zdi.“

Knedlík šel s ním. Přinesli dvoumetrovou, taky řádně rezatou tyč, nejspíš urvanou z nějakýho starožitnýho plotu. Vešla se jedním koncem do škvíry mezi deskou a podlahou. Podložili jsme ji kamenem, kterejch se tu válela hromada, jak je zub času vyviklal z věkovitejch navlhlejch zdí. Knedlík zapáčil a deska se nadzvedla.

„Támhleten kus sloupku,“ dirigoval Šnajdr. „Je tak akorát.“

Po čtvrtým zapáčení a podložení se dalo pod deskou prolézt.

Měl jsem dost rozumu, že jsem poslal Šnajdra napřed. Poslední se protlačil Květa.

„Hergot, tady to ale smrdí,“ prohlásil.

Šnajdr ve tmě pod náma cvaknul zapalovačem. „Bacha,“ řekl.

„Schody jsou kluzký.“

Jak jsme sestupovali, jel jsem rukou po vlhký lepkavý zdi.

Smrdělo to čím dál víc a já si marně lámal hlavu, co to může bejt, když je Voděra živej a zdravej. Jenže tohle byla první hrobka, do který jsem vlez; možná že tak smrděj všecky.

Dole byly dvířka, napůl otevřený a v zarezlejch pantech nepohyblivý. Jak je Šnajdr prolejzal, vypad mu zapalovač a zhasnul.

Slyšel jsem, jak poskakuje po dalších schodech někam dolů.

Hmátnul jsem do kapsy, kde mívám sirky, ale nebylo tam nic.

„Máš sirky?“ zeptal jsem se Knedlíka, kterej mi funěl za zádama.

„Jo… Tuhle. Ne. Tady? Do prkýnka…“

Zaslech jsem zachrastění krabičky.

A najednou – BANG! A znova. BANG! Příšerný bušení, znásobený ozvěnou zdola. Hned mi nedošlo, že je to železnej pajcr, kterým někdo mlátí do šutru nahoře.

„No teda…!“ zahulákal Knedlík, až mi zalehlo ucho.

Vtom to zadunělo a šedavej přísvit nad náma zhasnul. Jenom šutrák, kterej předtím podepíral desku nahoře, se skutálel po schodech, proplet se nám mezi nohama a břinknul o dvířka.

Byli jsme pohřbený.

66

To se ví, nejdřív jsme se všichni tři rozběhli nahoru, i když tady byly pro běhání dost neregulérní podmínky. Šnajdr mi dupnul na nohu a Květa v závěru bacil hlavou do tý žulový desky, kterou nám Pavlína mírně omezila rozhled. „Kurníkšopa,“ zahulákal. „Já jí roztrhnu jak herynka.“

„Rozsviť,“ řekl jsem.

„Dyť mi ty mizerný sirky upadly,“ odpověděl.

„Ta kráva,“ vřísknul Šnajdr.

Slyšel jsem, jak zhrzenej Knedlík heká. „Éh,“ dělal. „Éh.“

Načež prohlásil, že s tím sám nehne ani bohovi, ale jestli se opřeme všichni najednou… Naneštěstí jsme se tam vešli sotva dva a šutr držel jako přibitej.

„Hele, Květo,“ řekl jsem, „nejdřív najdem ty sirky a zapalovač. Musím dolů, je tam Radka.“

„Jo, jestli to nebyla bouda, vole.“

„Žádná bouda,“ řekl Šnajdr. „Ta holka je fakt tady.“

„Tak padej a hledej,“ řekl jsem.

Sirky našel, když šlápnul na škatulku. Škrtnul a kousek níž sebral zapalovač.

Dole za dvířkama bylo ještě pár schodů, který vedly do klenutýho sklepa.

Nejspíš tam bylo pár nebožtíků v rakvích.

Neměl jsem na ně čas ani náladu, protože u jedný zdi ležela na nějakejch shnilejch prknech Radka a vytřeštěně zírala do modravýho plamínku zapalovače.

„To jsem já,“ řekl jsem. „To jsem já, Radko.“

Pak jsem se chvíli zabejval uzlama, roubíkama a izolovaným drátem. Pro změnu byla tma, do který Šnajdr křesal jiskřičky.

„Dej mi ty sirky, pitomo,“ zabručel Knedlík.

To se ví, zase přitom upadly.

„Ježišmarjá, to jsem ráda,“ řekla Radka a zakuckala se.

Konečně zaplápolal žlutej plamínek.

„To je Květa Knedlík,“ řekl jsem. „Ten buldozerista, víš? Říkala jsi, abych ti ho příležitostně představil.“

„Těší mě,“ řekla Radka.

Šnajdr se držel ve stínu. Nejspíš mu to bylo trapný.

„Já mám ty ruce dočista dřevěný,“ řekla Radka. „A vůbec na mě nešahej, musím se nejdřív vykoupat. Kolik je hodin?“

„Asi sedm.“

„Ráno?“

„Ne, večer.“

„No nazdar. Co táta?“

Přiznal jsem se, že nic neví.

„Nojo,“ vzpomněla si, „vždyť on je v těch Voticích… A máma nejspíš myslí, že šprtám na chatě. Prosím tě – jak jste mě našli?“

„Zvonil jsem u vás dopoledne, včera jsi nevolala, tak jsem si řek, že budeš v tom baráku v Přívozní. A našel jsem tam svůj hřeben… To byla klika, že ti vypad.“

„Nevypad. Položila jsem ho na zrcadlo schválně, aby tam po mně zůstala nějaká stopa, kdybych se nedostala ven.“

„Jak tě napadlo, že se nedostaneš ven?“

„Když zamknul.“

„A proč zamykal? Co jsi mu řekla?“

„Co bych mu říkala? Poznala jsem ho podle fotky a chtěla jsem ho přemluvit, aby šel domů.“

Byl jsem z toho tumpachovej. „Jaký fotky?!“

„Jeho máma mi ji ukazovala.“

„Šnajdrova máma?“

„Proč Šnajdrova? Byl to Mirek Voděra.“

67

Pavlína nekecala, že je Voděra živej a zdravej. A jelikož tímpádem dotyčnej nemoh bejt zároveň Šnajdr, měli jsme tady chybějící mrtvolku. A ne moc daleko.

„Hele, ty seš Voděra?“ zahulákal Knedlík.

„A kdo bych měl bejt?“ odpověděl náš vnucenej společník.

„Von se klidně přizná,“ halasil Knedlík, až to v hrobce dunělo.

„Von je to ten jistej Voděra, co ho hledaj poldové kvůlivá tý zabitý bábrdli.“

„To jsem já neudělal,“ vřísknul Voděra. „To Šnajdr.“

„Šetři sirkama, Květo,“ řekl jsem. „Budeme je potřebovat. Jestli má náš mladej záchvat sdílnosti, může si ulevit potmě.“

„Mně je děsná zima,“ řekla Radka.

„Já vám půjčím sako,“ nabíd Knedlík.

„Blbost, Květo,“ řekl jsem. „Voděra má teplý roucho.“

„No vida,“ na to Knedlík. „To je nápad.“

Hoša protestoval, že nastydne. Květa mu řek, že ho stejně pověsej, takže na tom nezáleží. Slyšel jsem šoupání nohou, něco ruplo a pleskla facka. „Kaťata taky,“ řekl Knedlík.

„Já nechci,“ řekla Radka.

„Ale, jen si to vemte,“ řekl Květa. „Tuhle… Je to skoro nenošený.“

„Povídám, že jsem Trunečkovou nezabil,“ vnucoval se Voděra.

„Jakýpak věšení? Za nic nemůžu… Všechno má na triku ta mrcha Slabihoudková. Je mi zima, doprdele!“

„Dělej dřepy,“ řekl jsem. „A pokračuj.“

„Slabihoudková vymyslela se Šnajdrem, že vybílej starou Trunečkovou, a mě do toho zatáhli. Vůbec jsem je předtím neznal. Šel jsem do podnájmu, protože mi to doma lezlo krkem… Nemůžu za to, že se do mě bába zabouchla. Cpala mi prachy a moc za to nechtěla… Na mou duši mně jí bylo líto. No – a pak jsem se seznámil s tou Slabihoudkovou, nejdřív jsme se párkrát potkali na schodech, jo… Bodejť bych jí to nesežral, když jsem měl každej večer na talíři Trunečkovou, no řekněte?“

Neřekli jsme nic. Radka se mě držela za ruku. Přece není možný, abysme se nedostali z nějaký blbý hrobky, když se tak milujem.

Co? To by nebyla na světě žádná spravedlnost.

Květa prohlásil, že šetrnost je v našem případě venkoncem na místě, ale že už to bez cigára nevydrží.

„Dal byste mi taky?“ somroval Voděra.

„Velký kulový,“ na to Květa. „Mám jenom tři.“

„V tom saku mám ameriky,“ řekl Voděra. „LUCKY STRIKE.“

„Lakystrajk,“ řekla Radka. „Ty jsi pitomej, Mirku. Proč jsi nezůstal u mámy? Víš, jak tě má ráda? Pořád vyhlíží z okna a brečí kudy chodí.“

„Vždyť já chtěl,“ řekl Voděra. „Jenže Slabihoudková –“

„Dej mu to cigáro, Květo,“ řekl jsem. „Ať mluví souvisle, sakra.“

Knedlík škrtnul a dva řeřavý ohýnky zasvítily.

„No,“ pokračoval Voděra a bafal přitom LAKYSTRAJK, „sem tam nějaký řeči, že jsem její typ, jo, a tak… A jednou jestli prej bych nejel na chatu, že tam bude bezvadná parta a že nechce bejt lichá, že to blbě vypadá… To se ví, byl jsem pro. Kor když se na mě na těch schodech trošku přimáčkla. Vez nás tam Šnajdr, představila mi ho jako známýho, a že prej ta chata je jeho. Tvářil se jako náramnej kámoš, dovez nás na chatu, chvíli tam s náma pobyl, něco jsme nasáli a potom vypad. Jako že jede někam k vlaku pro nějaký další lidi. Byla to bouda. Sebral mi z kabátu v předsíni klíče a fofřil do Prahy. Trunečková měla bejt ten den pryč, ale já jim to neřek, fakt ne. Jenže bába si to nejspíš rozmyslela… No, Šnajdr se vrátil až v noci, to už jsem chrápal nahoře v podkroví, protože mi ta mrcha nalejvala celý odpoledne chlast, až jsem dočista zkápnul. Probudilo mě vrčení tý Šnajdrový ajrovky, pak jsem slyšel, jak se dole domlouvaj, a Šnajdr povídal, že byla bába doma a začala řvát, tak ji bacil a bylo po ní. Slez jsem dolů a zrovna si tam prohlíželi spořitelní knížky Trunečkový. Bylo na nich sto třicet šest tisíc.“

„Kolikpak ti dali?“ zeptal se Květa.

„Nic mi nedali. Řek jsem Šnajdrovi, že s tím nechci nic mít a že jdu za esenbákama. Šel po mně, tak jsem mu jednu vrazil.

Nebyl to žádnej vazák, sice velkej jako já, ale taková souše. A najednou vytáh bouchačku. Já byl pořád pěkně napálenej, tak jsem se s ním začal o tu pistoli tahat, najednou spustila…

Upad a byl tuhej. Nic takovýho jsem nechtěl, fakt ne.“

„Tak proč jsi nešel za esenbákama?“ zeptal jsem se.

„Kvůli ní… To všecko ona. Odbarvila mi vlasy… Že prej ho v tom baráku nikdo pořádně nezná. Vybrala prachy z knížek…

A furt mi kecala, jak jí záleží na tom, aby mě nechytli.

Chodila za mnou obden, kupovala mi pití a desky a na co jsem si vzpomněl, a lezla mi do postele, když jsem si řek. Myslel jsem, že je do mě zabouchlá.“

„Ta určitě,“ vzdychnul Květa a poslal vajgla obloukem na schody.

„Kdyby tě bejvali sebrali, vezla by se taky,“ řekl jsem.

„Musela si tě pěstovat, ty obdivuhodnej milenče.“

„Ta kráva,“ vzdychnul.

„Kde sebrala ty valuty?“ zeptal jsem se.

„Od nějaký Valbaumový…“

„Jak jste přišli na ten fór s mumií?“

„S čím?“

„S tou starožitnou mrtvolou,“ vysvětlil jsem mu to.

„Ta je vocaď,“ řekl Voděra.

„Já myslel, že jste jí koupili v Bílý labuti,“ řekl jsem. „A co je to, tady to?“

„Hrobka bejvalejch majitelů takovýho zámečku. Teďka je tam estéeska a kus dál v lese stojí Šnajdrova bouda. Tady okolo je takovej velikej zarostlej park, do kterýho nikdo nechodí…

Museli jsme se Šnajdra zbavit, měl v sobě kulku, ne? Tak jsme si řekli, že ho sem šoupnem, ale když jsme sem vlezli, napadlo Slabihoudkovou, že bude lepší ty dva vyčenžovat. No a toho starýho jsme museli taky někam uklidit, žejo. Kdyby sem třeba za čas někdo vlez, mohlo by mu bejt divný, že je tady mrtvola bez rakve…“

„Kdybyste ji tady nechali válet, nikdy by se na to nepřišlo,“ řekl jsem. „To tak bejvá, když chce bejt někdo nejchytřejší.“

„Já tady nechci chcípnout,“ vzdychnul Voděra.

„Tak jdi domů,“ na to Knedlík. „Nejsi vůl, vole?“

Najednou jsem ze tmy zaslech, že Voděra brečí.

68

Slabý zákmity světla ve skulinách pod kamenem pomalu hasly, až zmizely docela. Venku zapadlo slunce a ponurá hrobka trčela v temným zanedbaným parku jako upíří hrad.

Pomyslel jsem si, jak by se u ní pěkně sedělo v kopřivách, záda opřený o studenou oslizlou zeď, lepivejch kuliček co hrdlo ráčí.

Postávali jsme na schodech pod deskou. Byly plesnivý.

Dolů se nám nechtělo, ačkoliv tam bylo místa, že by se tam dal hrát nohejbal.

Nejlíp s lebkou.

„Jak tě sem vůbec dostali?“ zeptal jsem se Radky.

„Já se prala,“ řekla. „Pěkně jsme to tam rozmlátili. Jenže on je přece jenom silnější.“

„Já nechtěl bejt surovej,“ kníknul Voděra.

„To Slabihoudková,“ doplnil jsem ho.

„Hele, Voděra,“ vzpomněl si Knedlík, „má řidičák?“

„Jo,“ odpověděl Voděra. „Já dostanu zápal plic.“

„Zacvič si,“ řekl Knedlík.

„Táta nás přerazí,“ řekla Radka a kejchla.

Ani se mi nechtělo říct, že je to pravda.

Zdola to sladce smrdělo.

Ale přece jenom už jsme si na to jakžtakž zvykli.

„Co takhle ňákej pajcr?“ řekl Knedlík.

„O jednom bych věděl,“ řekl jsem. „Je venku.“

„Óne sranda,“ na to Knedlík. „Třeba dole něco takovýho bude.“

„Kde by se vzal v hrobce pajcr?“

„Stejně bysme se měli podívat.“

Mlčel jsem, protože mi při pomyšlení, že bych měl šmátrat mezi rakvema, kde se skrejvá původce toho nasládlýho puchu, naskakovala husí kůže.

„Dejte mi sirky,“ řekla Radka.

„Na co?“

„Jdu se tam podívat.“

„Blbost,“ řekl jsem. „Nevíš, co potřebujem. Počkejte tady… Květo, půjč mi ty sirky.“

Šel jsem dolů s rozškrtnutou sirkou a hrůzou mi vstávaly i tkaničky u bot. Kruci! Mrtví přece nekoušou. Fuj!

Nerad jsem kopnul do dvířek. Zaskřípěly a mě polil studenej pot.

Zapomněl jsem, že držím sirku, a spálila mi prsty. Trošku mě to vzpamatovalo. Vydoloval jsem z rozšlápnutý krabičky další.

Předtím jsem si nevšim, co je dole, protože jsem viděl jenom Radku. Teď jsem viděl asi šest nebo sedm rakví, jenom tak položenejch na zemi. Pak mi došlo, že máry pod nima zpráchnivěly a truhly spadly.

Jedna měla posunutý víko a ven čouhal šedivej hnát.

Chtělo se mi ječet, vřískat a mlátit kolem sebe.

Místo toho jsem zved nad hlavu další zapálenou sirku.

Za tím uklidňujícím panoramatem byla zeď. Opíral se o ni černej kříž se všelijakejma ozdobama, který vypadaly jako nalepený suchý listí. Dělal jsem, že tady nejsou žádný rakve s uschlejma hnátama a dalším fujtajblem, prošel jsem mezi tím a hmátnul po kříži. Byl železnej.

Škrtnul jsem další sirku.

Dole byl zacementovanej do kamennýho podstavce.

Vzal jsem za obě ramena kříže a pověsil se na něj. Chvíli to vypadalo nalevačku, ale když jsem se párkrát zhoupnul, ruplo to a málem jsem se skácel pozadu mezi rakve.

Stál jsem a poslouchal, jak mi bouchá srdce. Muselo to bejt slyšet až nahoře na schodech.

„Je tam něco?“ houknul Knedlík.

Nechtělo se mi řvát mezi nebožtíkama, kterejm jsem právě zhanobil poslední příbytek. Tak jsem radši škrtnul další sirkou a s křížem přes rameno jsem padal pryč. Vzpomněl jsem si přitom na obrázek opata Božetěcha, jak jde šourem přes Alpy do Říma. Jenže ten měl na konci kříže kolečko.

„Ty vole,“ přivítal mě Květa, „to je přesně vono.“

Zatímco svítil, pokoušel jsem se zastrčit spodní konec kříže do skuliny mezi kamenem a hranou stropu. Bylo tam těch škvír dost, ale chvíli trvalo, než jsem našel tu pravou. Páka tam zalezla na dobrý dva coule.

Zabral jsem a cejtil, jak páka zabírá. Trošku jsem ji poposadil a opřel se znova.

„Leze,“ řekl Knedlík, kterej měl zespoda dlaň na kameni. „Ty vole, leze. Nejmíň o cenťák. Dej to sem.“

Chvíli jsme se střídali, ale kámen se nějak zasek. Páka už byla tak ohnutá, že nezabírala. Museli jsme ji položit na schody a kamenem vyrovnat. Nebyla to nejlehčí práce a svěřili jsme ji Voděrovi, aby se zahřál.

Dělalo to děsnej kravál.

„Sakra,“ řekl najednou Květa, „docházej sirky.“

Benzín v zapalovači už došel dávno.

„Kolik jich máš?“ zeptal jsem se.

Začal počítat. JEDNA, DVĚ…

Že mu přitom upadly, je už skoro zbytečný říkat.

Chvilku jsme páčili po hmatu.

Najednou se kámen zved a do hrobky padlo prapodivný strašidelný světlo.

„Ty vole,“ řekl Květa Knedlík, „to je měsíc!“

69

Bylo půl desátý. Tráva byla mokrá rosou a úplněk dělal z ponurý hrobky začarovanej zámek. Nebejt jistoty, že vedle dávno se smrtí smířenejch nebožtíků je vevnitř i ten, kterej si ještě pořádně nezvyknul, měl by jeden chuť dřepnout si na šutr a čekat na víly.

„Já si musím odskočit,“ řekla Radka.

„Moje řeč,“ na to Knedlík. „Dámy vpravo, páni vlevo.“

Když jsme se znova sešli, nesla Radka přes ruku Voděrovy svršky.

„Mirku, oblíkni se,“ řekla. „Jo – a děkuju.“

„N-není zzzač,“ odpověděl Voděra, kterýmu cvakaly zuby jak telegraf.

Pustili jsme se do džungle.

Byla plná trpaslíků, hejkalů a klekánic. Líbilo by se mi bejt tady s Radkou jenom tak na čundru. Nikam nepospíchat a pokud možno bejt po večeři.

„Radko, nemáš hlad?“

„Ty bláho,“ řekla, „a jakej! Tam dole jsem neměla čas na to myslet. Když si představím chleba s máslem…“

„Hele, Voděra,“ řekl Květa, „jak daleko je do vesnice?“

„Asi t-tak ddd-tři kkkiláky,“ řekl Voděra.

„Je tam hospoda?“

„J-já n-nevím. Nikdy jsem tam n-nebyl.“

„A co nádraží?“ zeptal jsem se. „Je tam nádraží?“

„Jjo. N-Nádraží tttam je.“

Když jsme se blížili k silnici, napadlo mě, že jsme měli jít do toho zámečku, kde je estéeska. Určitě tam maj telefon.

„Měli jsme jít do toho zámečku,“ řekl jsem.

„T-tam v noci nnnikdo n-není,“ zajektal Voděra.

Zeptal jsem se Radky, jestli si nechce odpočinout.

„Vždyť je mokro,“ řekla. „Tři kiláky to vydržím.“

Vyrazili jsme po silnici. Naštěstí to bylo z kopečka.

„Hele, ty,“ šťouchnul jsem do Voděry, „jak to, že se po Šnajdrovi nikdo nesháněl? Přece byl někde zaměstnanej?“

„Dělal brigádně pingla,“ na to Voděra. „Slabihoudková t-tam prej zzzašla a řekla, že si našel něco lepšího.“

„To by musela bejt padlá na hlavu,“ řekl jsem. „Nakecala ti to, abys nezjankovatěl.“

„J-já bych si nejradši dal pár facek,“ řekl Voděra.

„Takhle to říkej furt,“ poradil jsem mu. „Na účinnou lítost u soudu daj. Kor jestli bude jako soudce z lidu nějaká starší paní. Nejlíp tak ve věku paní Trunečkový.“

„Tak ho nech, Oto,“ řekla Radka.

Cejtil jsem, jak se o mě opírá. Musela toho mít tak akorát. Měl jsem toho taky tak akorát. Všeho. Lezlo mi to krkem. Říkal jsem si, že už nikdy nebudu zvědavej a že namouduši se vším poklušu rovnou za Moldánkem. Nejlíp do bytu. Pokud zrovna nebude doma, nevadí.

Silnice se před námi zatáčela a mezi kmenama vysokejch smrků probleskovaly nějaký světýlka. Vypadalo to jako rej bludiček.

„Hele, to už je ta vesnice?“ zeptal jsem se.

„Ne… Ta je hezkej kousek dál.“

„Tak co je to?“

„J-já nevím,“ odpověděl Voděra. „Tam normálka nic není.“

Když jsme prošli prudkou zatáčkou, zaslechli jsme hlasy a startér nějakýho auťáku. CAK CAK CAK. A znova. CAK CAK CAK.

Potom motor naskočil, zablikaly červený světýlka a jednička se rozběhla do vyšších a vyšších obrátek, až neznámej šofér zařadil dvojku a hučení i světýlka zmizely v další zatáčce.

Ale bílý bludičky se rojily dál.

Někdo nám vykročil naproti. „Obejděte to po levý straně,“ přál si.

„A pokračujte, pokračujte.“

„Doprkýnka,“ řekl Květa. „Šnajdrova ajrovka.“

Ve svitu měsíce byla ještě černější. Pravejma kolama byla v příkopu a chladič se rozlez kolem patníku.

„Moment,“ řekl civil s baterkou. „Vy ten vůz znáte?“

„To se ví,“ na to Květa.

„Počkejte…“ A někam k dalším světýlkům u jinejch dvou auťáků: „Soudruzi… Máte tady svědky.“

„Prosím vás,“ řekla Radka, „co se stalo tý řidičce?“

„Teď ji odvezla sanita,“ odpověděl chlápek. „Ale nic tak strašnýho to nebude, nebojte se. Nějakej ten otřes mozku, zlámaná noha a šok.

Spíš to odnese pořádnou rýmou… Víte, musela tu ležet dost dlouho, než ji našel jeden opožděnej traktorista ze zámečku.

Nejspíš jela moc rychle a vyneslo ji to…“

„Tak co je tady?“ zeptal se uniformovanej, co tu asi měl všecko na povel. „Nevybavujte se, soudruhu. A vy – pojďte kousek stranou.

Co o tom víte?“

„Všecko,“ řekl jsem.

70

Moldánek se hrozně divil, jak jsem přišel na toho Voděru.

Když jsem mu řek, že mi ho nadiktoval sám, hrabal se chvíli v notesu a pak z něj vylezlo, že se to stalo omylem, protože ho měl v seznamu v souvislosti s něčím docela jiným, a že toho má v poslední době trochu moc…

Napadlo mě, jaká to byla klika, protože nebejt toho omylu, šel jsem po stopě Anastázie Krajcvajcštajnový a milej Šnajdr by v cizí rakvi práchnivěl do alelujá, když už pominu ukradený československý letadlo.

„Vlastně bych ti měl poděkovat,“ řekl Moldánek, kterej na to možná taky myslel. „Jenom bys do těch svých vylomenin neměl tahat Radku. Za prvé je to nebezpečné – a za druhé si ze mě střílí celá Bartolomějská.“

„To mě mrzí,“ řekl jsem. „Já jí to rozmlouval, jenže rozmlouvejte něco ženský, soudruhu kapitáne.“

Zamyslel se a popad tužtičku. ŤUK, ŤUK. Potom si povzdychnul a řekl: „Jenom z toho nedělej nějaké ukvapené závěry.“

71

Tu zameškanou směnu mi strhli z dovolený.

SMRT KOMÁRA

Mrožákovi Šenfeldovi

za věcné připomínky

1

Okno svítilo na potemnělý náměstí krále Jiřího jako maják. V půl třetí ráno koncem října lidi spěj, to se ví. Akorát sem tam vstává do práce nějakej ten ajznboňák. Nebo třeba esenbák, kterýho vzbudil telefon: Soudruhu kapitáne, máme tady jednu mrtvolku. Kdybyste ráčil…

„Jéžiš, to bude zase řečí,“ řekla Radka.

„Třeba není vzhůru kvůli tobě,“ já na to. „Možná že mu volali, aby někam přijel.“

Kejvla. „To je možný… Kliner marodí a slouží za něj Honzák. Ten nedá bez táty ani ránu. Kór jestli maj nějakej smrťák.“

„Honzák - to je ten - “

„Jo, ten.“

Poručík Honzák mě neměl rád, ježto jsem mu svým nevšedním zjevem a inteligencí zkřížil nekalý plány, který měl s dcerou svýho šéfa. Možná, že dokonce nebyly nijak nekalý.

„Oto, pojď se zdejchnout,“ řekla Radka. „Třeba ani neví, že nejsem doma. Vrátíme se za chvíli, snad zatím zhasne.“

„No hernajs - nemůžeš jít do bijáku?“

„Můžu, to se ví. Jenže kterej hraje do dvou ráno, nevíš? A taky je ze mě zaručeně cejtit to víno. Ty blaho, ten by vypěnil. Byl by schopnej to říct Miroslávkovi, to si piš.“

„Ať si Miroslávek trhne nohou.“

„Jakýpak trhne nohou, když je to můj trenér?!“

Lez mi krkem asi jako já Honzákovi. Radka hrála házenou za VS a ten holomek byl bejvalej gólman národního mančaftu.

„Tak pojď,“ řekl jsem.

Právě jsme chtěli zahnout do Laubovy ulice, když proti nám na rohu vyrazil esenbáckej sedan a zastavil u chodníku. Nato cvakly dvířka a vylez poručík Honzák. „Dobrýtro, Radunko… Vlastně - jakýpak dobrýtro. Do rána je spousta času.“ Vytáh cigáro, zapálil si a dělal, že mě nevidí.

Šofér v sedanu si pustil rádio, bylo slyšet, jak přejíždí stupnici: LEVLEZEDOTRAMVAJETUVARŠAVAŽBLPLKTRÁRÁ…

„Jedete pro tátu?“ zeptala se Radka.

„Snad si nešel znova lehnout?“ na to Honzák.

„Já nevím… Jdu teprv domů, víte? Byli jsme v Alfě na Císařovi pekaři…“

„To musel bejt dlouhej film.“

„Jo. S Pekařovým císařem dvojprogram. Museli jsme se potom jít trochu proběhnout do Riegráku. Tuhle s Otou… Já nevím, jestli ho znáte.“

„Znám,“ kejvnul znechuceně Honzák. „Dneska není zrovna nejlepší počasí na procházky, Radunko. A v Riegrových sadech se slejzaj chuligáni.“

„Ota se žádnejch chuligánů nebojí… Viď, Oto?“

„Od čeho jsou tu esenbáci,“ řekl jsem.

„Viděl jsem už jiný frajírky,“ na to Honzák a praštil cigárem, který mu uhaslo.

„Však já taky,“ řekl jsem. „A nezahazovali vajgly na ulici, notabene před barákem svýho představenýho.“

Radka vyprskla a Honzák se napružil. Do nastalýho ticha ševelilo autorádio SEVEN LONELY DAYS. Jak jsme stáli na nároží, neviděli jsme, že okno ve čtvrtým poschodí před chvílí zhaslo. „Ale…?!“ řekl kapitán Moldánek, naditej do šedivýho zimníku s kožišinovým límcem.

„Tati, ono to bylo hrozně dlouhý a já z toho byla celá přesezená, tak jsem musela - “

Honzák stál u otevřenejch dvířek a šofér vypnul rádio.

„Cože?“ zeptal se kapitán.

„Dlouhý,“ opakovala Radka. „Dvojprogram.“

„Dej mi s tím pokoj… Běž domů a nevzbuď mámu. Mysleli jsme, že jsi dávno v posteli. Ota pojede se mnou.“

„Cože?!“ řekl jsem pro změnu já.

„Pojedeš se mnou,“ na to Moldánek. „Potřebuju, aby to viděl někdo od fochu.“

„Co že mám vidět?“

„Nemám ponětí,“ odpověděl kapitán a nasoukal se vedle řidiče. „Je to někde ve Vysočanech. Tak nasedej, přece tě nebudu prosit.“

„Hele, Radko, kdy - ?“

„Já nevím. Třeba v sobotu odpoledne…“

Dvířka bouchly.

Přes ulici před sedanem přeběhla kočka a blikla zlatejma očima do světla reflektorů. „To je pech, soudruhu kapitáne,“ řekl řidič a zařadil jedničku.

„Dokud stojíme, tak to neplatí,“ na to Moldánek. „Když se to tak vezme, kolikpak je asi cest, přes které aspoň jednou nepřeběhne kočka? Mimo jiné - nevíte, jak hrálo Dynamo?“

„Tři dva,“ řekl šofér.

2

Pracovních úrazů může bejt v něčem tak rozsáhlým, jako je FERROSTROJ, habaděj. Třeba vám spadne na kokos špatně upevněný břemeno; nebo vlezete s cigárem do skladu, do kterýho se nesmí s otevřeným ohněm; můžete se taky vybourat s ještěrkou, případně strčit ruku do něčeho, co do vás ruče nahustí tři sta osmdesát voltů. Před tím vším vás varujou vkusně vyvedený cedule, namalovaný tak, aby to pochopil i negramotnej blbeček.

Taky se vám ovšem může stát věc, která není namalovaná na žádný ceduli. Potom ležíte bradou vzhůru na zašmírovaným betonu a je vám dočista putýnka, že se na vás přišel podívat kapitán Moldánek a poručík Honzák z kriminálky. Se vším jste smířenej, i s tím mistrem, kterej je z vás celej rozklepanej a hráškově zelenej jako mašiny a dřevěný přepážky okolo. Najednou nejste soustružník, ale mrtvola.

„Tak co ty na to, Otakare?“

Ostatní se mačkaj u vchodu do soustružny. Kromě chlápků z výjezdovky, co tu na nás čekali, pár ženskejch v montérkách, dědek v uniformě ZS a ten hráškově zelenej mistr, kterej má u nosu kapesník. Kapitán Moldánek mě drží za loket, má rozepnutej zimník, a jak dejchá, píská mu v nose.

Nebožtík nemoh bejt o nic starší než já. Ležel naznak, pravou ruku nataženou do uličky široký snad dva metry; ulička se táhla od vchodu mezi dvěma řadama soustruhů dozadu ke zdi, kde končila u čtyř plechovejch skřínek na nářadí. Nad skřínkama visela nástěnka s výzdobou ke DNI ZNÁRODNĚNÍ. U mašiny, která stála u zdi vlevo od nástěnky, bylo rozsvícený světlo, stejně jako u tý třetí od dveří, kde ležel mrtvej.

„Byl to vzornej pracovník,“ řekl jsem.

Což nebyl žádnej geniální závěr, protože na mašině stála vlajčička.

Vedle ruky, natažený do uličky, se válel háček na spony. Shora svítily na dílnu dvě žárovky pod kulatejma plechovejma stínidlama. Nad nima bylo ve tmě znát šínky jeřábu, kterej moh pojíždět nad celou halou; nejspíš tu někde byly i těžší mašiny, karusely nebo hoblovky.

Soustružna byla hned na kraji haly, vlevo od velkejch zašupovacích vrat, ve kterejch byly menší dvířka. Když jsme těma dvířkama přišli, stačil jsem si všimnout dlouhý chodby; vedla středem haly na její druhej konec, kde byly nejspíš stejný vrata. Dílny byly po obou stranách.

Kapitán pootevřel koncem tužky přepychovou aktovku ze šedivýho umělýho semiše, položenou na skřínce vedle soustruhu „Mňo,“ udělal.

Nemůžu říct, že by mi z toho všeho bylo zrovna fajn. Možná, že jsem neměl o nic lepší barvu než ten chřipkovitej mistr, kterej vypadal, že se ve fabriční zeleni dělá neviditelnej. Smrdělo to tu zadřeným motorem a něčím, co mohla docela dobře bejt ta louž na podlaze.

Vedle nebožtíkovy hlavy ležely ochranný brejle a z pravý strany krku se rozchlipovala řezná rána, která začínala u ohryzku a ztrácela se někde vzadu za uchem, kam nebylo vidět. Obličej byl na mnoha místech pořezanej a šilhavý oči, vytřeštěný na strop, pomalu ztrácely lesk. Jenže jak to tak bejvá, mnohem příšernější byly pečlivě zapnutý knoflíky na manžetách montérek a jedna vyhrnutá nohavice, pod kterou čouhaly bílý jégrovky.

Mrknul jsem na mašinu, pocákanou tmavě červenejma souhvězdíma. V čelistech univerzály byl upnutej výkovek asi třicet čísel v průměru; hromádka jich byla narovnaná na paletě v uličce vedle skřínky. Zdálo se, že po tom, co kluk upad, běžel nůž po čele výkovku až k osazení, tam se zakous, a dřív než k tomu někdo přišel, se zadřel motor. A všude kolem, i pod mrtvolou, se válely chumáče a pletence dlouhejch, plochejch a do modra zakalenejch spon.

„Kde je ten druhej chlápek?“ zeptal jsem se.

Moldánek se na mě tázavě zadíval.

„Ten, co dělá támhle,“ řekl jsem. „Na tom volmanu u zdi, co na něm je rozsvícená lampa.“

Moldánek se obrátil k mistrovi. „Pane - eh…“

„Šlinc, prosím… Šlinc Josef.“

„Pane Šlinc - tady ten - “

„Ludvíček…“

Takže mrtvej na zemi se jmenoval Ludvíček. Zřejmě příjmením. Mistr by mu nejspíš neříkal Ludvíček, kdyby se, dejme tomu, jmenoval Ludvík Čtrnáctý.

„Mojmír Ludvíček, soudruhu.“

„Pracoval tady sám?“

„Ne, prosím… To by ani nesměl. Je tady ještě Bubla. Emanuel Bubla, prosím.“

Některý lidi maj takovej zvyk, že nejdřív řeknou to hlavní a potom teprv přidávaj detaily. Tenhle Šlinc například - zaručeně v životě neřek jedinej fór od správnýho konce. Pokud vůbec měl smysl pro fóry, samozřejmě.

„Kdepak ho máte?“ zeptal se Moldánek.

Šlinc nešťastně pokrčil ramenama.

„Kdy jste ho viděl naposled?“

„Ve čtvrt na dvě…“

„Přesně?“

„Teda - ve čtvrt a dvě minuty, soudruhu…“

„Díval jste se na hodinky?“

„Na hodiny… támhle.“ Visely nad nástěnkou a teď právě ukazovaly tři a sedm minut. Mrsk. Osm minut. „Vždycky se na ně mimoděk podívám… Ze zvyku, soudruhu. Hodinky si nechávám na stole v kanceláři…“

„Kam myslíte, že šel?“

„Možná na záchod… Nebo do brusírny… Do výdejny…“

„Někde se zašívá,“ řekl jsem.

„Bejvaj zalezlý v nástrojárně pod rysplotnou,“ ozval se dědek od ZS. „Většinou se tam dívám… Dneska jsem se k tomu nedostal.“

„Tak se tam laskavě podívejte teď,“ řekl Moldánek.

Strážnej srazil kufry a udělal čelem vzad.

„Jděte s ním,“ obrátil se Moldánek na šoféra. „A vy se do toho můžete dát, hoši. Najděte mi jeho doklady… Nejspíš budou tuhle v aktovce. Ale nejdřív vezměte otisky… No, však víte. Doktore… Ten váš kolega od záchranky mluvil o nějaké ráně na hlavě.“ Vzal mě zase za loket. „Pojď, Oto… U tohohle už nemusíš bejt.“

„Vůbec jsem u toho nemusel bejt,“ řekl jsem. „To je přece jasný, že to udělala špona. Z jedný strany jsou ostrý a zubatý jako lupenková pilka. Můžou vyletět od nože - a když se ten konec znova chytne v mašině a namotá, nedostane vás z tý kličky ani pánbu. Čestný slovo, je mi toho kluka děsně líto. Pomoct mu nemůžu. A v pět vstávám na šichtu.“

„Ta rána na hlavě…“

„To je jasný. Když ho popadla ta spona, strhlo ho to k mašině … Padnul hlavou na paknu a měl tam osmnáct set otáček.“

„No vida, co udělá oko objektivního odborníka.“

Moje ubohý oko by se teď nejradši koukalo někam docela jinam, dejme tomu do botanický zahrady s kvetoucí viktorií královskou. „Co je to rysplotna?“ zeptal se kapitán.

„Ocelovej stůl, na kterým se rýsujou a důlčíkujou značky pro vrtání. A podobně.“

„A proč pod to choděj spát, prokrista?“

„Je vytápěnej, aby měl stálou teplotu. A zespoda je obezděnej, takže tam stačí natahat pucvol a zalízt.“

„No vidíš. Tohle je pro mě docela neznámé prostředí. Věci můžou znamenat něco docela jiného, než pod nima vidím já.“ Vytáh kapesník a vysmrkal se. „Upřímně řečeno, nějak mi to… neštimuje. Proto bych byl rád, kdybys tady zatím zůstal.“

„Jděte na svý pracoviště, ženský,“ houkal na chodbě Šlinc.

„Jak můžem dělat, když vedle leží mrtvej,“ hádala se jedna, která připomínala zchátralýho D‘Artagnana.

„Kdyby tam leželi tři, matko… Plán je plán. Kvůli těm pár čudlíkům, co neuděláte, vyjede z montáže mašina o šichtu pozdějc. A to máme mašina k mašině a pětiletku budem plnit šest let.“

V soustružně bliknul fotoblesk.

„Já nemám rád ukvapený závěry,“ řekl jsem Moldánkovi. „Víte, ukvapený závěry, to je pro kriminalistu zhouba.“

„Kuš,“ na to kapitán Moldánek.

3

3

Kancelář mistra Šlince byla zasklená boudička v oddělení vrtaček, který sousedilo se soustružnou. Na šichtě bylo pět ženskejch, tři z nich byly kolem čtyřicítky, jedna dokonce o dost starší a poslední byla už zmíněnej D‘Artagnan. Všechny dohromady vypadaly, že už toho do konce šichty moc nenadělaj.

Oddělení, až na tu Šlincovu trafiku v rohu, se nijak nelišilo od soustružny, visela tady podobná nástěnka a nad ní ukazovaly stejný hodiny čtvrt na čtyři. Shora mdle svítily stejně zaprášený žárovky; jenom prosklená stěna, která teď černě zrcadlila celou dílnu, nebyla nalevo od vchodu, ale proti němu. „Soudružky jsou tu všechny?“ zeptal se Moldánek.

„Jo… Akorát Roskotová tu není. Roskotová Yvonna,“ odpověděl Šlinc. „Pustil jsem ji domů… Bylo jí špatně.“

„Měla svůj obvyklej zápal švindlu,“ na to D‘Artagnan. „Akorát že kvůli ní se holt pětiletka nepo.“

„Ať se soudružky nikam nevzdalujou,“ řekl Moldánek. „Není vyloučeno, že si s nima taky budu potřebovat promluvit.“

„Slyšely jste, ženský? Nemáte nikam chodit.“

„Ani na vécé?“

„Můžou na - “

„Co by nemohly? Je to v hale, doufám.“

„Jo… Všecko je v hale. I šatny a umejvárny.“

„Kolik je tu lidí?“

„Myslíte - jako vůbec?“

„Teď.“

„Už akorát bába Sýkorová ve výdejně. Ta ani neví, že se tu něco stalo. Štrykuje.“

„Kde je výdejna?“

„Na druhým konci haly… Na pravý straně.“

„Aha. Tak tam tu paní zatím necháme.“ Popostrčil Šlince ke dveřím kanceláře. „Pozvete nás dál? Nerad vás obtěžuju, ale to víte, v takovýmhle případě…“

„Na jedno kafe byste tam neměl?“ zeptal jsem se.

„Ale jo, to snad jo,“ kejvnul mistr. „Račte…“

V kanclíku byly dva psací stoly, sražený dohromady proti sobě. V jednom rohu byl nízkej stoleček s přikrytým psacím strojem, ve druhým vodovod s porculánovým umyvadlem a věšáčkem, na kterým visel ušmudlanej ručník. U stolů stály dvě židle, každá jiná, jedna měla na sedadle starou hadrovou šajbu, jak to ve fabričních kancelářích bejvá. Pak tam ještě stálo štokrdle, na štokrdleti byl čtverhrannej kus pozinku, na něm elektrickej vařič a na vařiči stopy po všech polívkách, co se tu ohřejvaly od znárodnění klíčovýho průmyslu. Bylo znát, jak se občas někdo pokoušel oškrábat je šroubovákem.

Na jednom ze stolů bylo přidělaný otočný rameno se stojánkem na telefon; stolní desky byly pokrytý sklem, na mnoha místech prasklým. Stůl s telefonem měl pod sklem všelijaký tabulky a směrnice, ten protější klučíka s dortem, Žána Marajse a pár dalších machrů, který mi nikdo nepředstavil. Tady se ostatně s nějakým představováním nikdo nezdržoval; takovej Šlinc, kterej snaživě šukal kukaní, neměl ponětí, že neklohní kafe pro detektiva Babočku, leč pro soustružníka, kterejch měl přinejmenším dneska tak akorát.

„Tohle je jenom informativní pohovor,“ řekl Moldánek.

„Jo, jo,“ na to Šlinc. „Kolik si toho tam dáváte?“

„To je dobrý,“ kejvnul jsem. „Lžička stačí.“

Moldánek vytáh notes a přised k Žánovi Marajsovi. „To je tady v noci všude tak málo lidí?“ zeptal se.

„Jak kde,“ řekl Šlinc. „Jak kde.“

„Takže Ludvíčka jste viděl naposled - “

„No - jak jsem povídal - ve čtvrt na dvě a dvě minuty, že ano. A chvilku potom…“

„Povězte mi o tom, buďte tak laskav.“

Šlinc postavil kafe na stůl a nabíd mi židli s hadrovkou.

„Přece tady nebudete stát jak u soudu,“ řekl kapitán. „Povídám, že je to jenom informativní… Nemáte tu někde ještě jednu židli, Pane Šlinc?“

„Ale to je dobrý… Postojím.“

„Jak chcete. Tak tedy - ?“

„No - šel jsem se tam podívat. Že tady mám kancelář, to neznamená, že v ní sedím. Kdybych tu seděl, polovička lidí by mi ve dvě někde pospávala…“

„A to jim nevadí, že si nevydělají?“

„No… To máte tak - třeba tady na vrtačkách si ženský sice nemůžou napsat víc jak šest padesát na hodinu, ale těch šest padesát vydělaj za čtyřicet minut, když sebou trochu mrsknou. Jenže ty dva tři pohyby se osm hodin dělat nedaj. S tím se počítá.“

„Tak proč je nenecháte pospávat, když se s tím počítá?“

„To přece nejde,“ vysvětlil to Šlinc.

„Skrz pracovní morálku,“ doplnil jsem ho. „Buď musíte dělat pomalejc, nebo půl šichty dělat, že děláte. Jediný řešení je hodit takový halířový fušky na automaty, jenže to není možný, protože tolik automatů v žádný fabrice nenajdete. No - a ty ženský si taky musej vydělat. Na složitější práci nemaj kvalifikaci.“

„Svatá pravda, soudruhu,“ kejvnul Šlinc.

„Kvůli tomu jsme nepřišli,“ řekl Moldánek. „Ludvíček by taky spal, kdybyste ho nekontroloval?“

„To prosím ne… Už třikrát zpevnil normu… a dělá jako šroub… Teda - dělal. Však taky byl vzornej pracovník. Šel jsem tam spíš kvůli Bublovi… ten se nepředře. Vydělá si kdovíjakejma melouchama a tady spíš pokuřuje a kecá s druhejma… Pokud je vůbec na pracovišti.“

„A byl?“

„No - v těch čtvrt na dvě jo, soudruhu. Dělal. Já se nejdřív zastavil u Ludvíčka… Jenom tak pro formu jsem mu přeměřil hotovej kus, měl to samozřejmě v toleranci, jenom povídal, že musel v deset přemalovávat znamínka… Že prej to měl Kraus na odpolední hodně do minusu. Víte, on Ludvíček na nějaký kamarádšofty nebyl. Vždycky mě hned upozornil, když někdo něco bral na pásek.“

Pomyslel jsem si, že ho v soustružně museli mít strašně rádi.

„Na Bublu vás taky někdy upozornil?“ zeptal se kapitán.

„Ani nevím…“

Moldánek ťukal tužtičkou o stůl. Měl pěknou, s poniklovaným chránítkem a klipsem.

„Bubla dělá bronzový futýrka…“

Jedna z těch čtyřicátnic u vrtaček, taková blondýna s nosem nahoru, si sundala šátek, pod kterým měla stádo plechovejch natáček; vyndávala je jednu po druhý a házela do tašky děsivě růžový barvy. Ručička hodin sebou hodila na půl čtvrtý. Prišel Honzák, že Bublu našli a že přivedli taky jednu paní z výdejny, která šla na vécé a vyptávala se, co se děje. Moldánek mu řek, ať počkaj. Poručík se zeptal, kde maj počkat, a dověděl se, že někde v teple. Kouknul po mně, jak sedím u kafe, a znechuceně odešel. Nevěděl, že je to kafe hořký. „Cukr nemáte?“

„Jéžiši, pardon, soudruhu…“

Podal mi kilo cukru a staral se, kde přestal.

„U bronzových futýrek,“ napověděl mu kapitán.

„Aha… Ano. Bubla povídal, že bude muset vyměnit nůž do díry, že už je tak akorát na odpis…“

„U Ludvíčka jste nic zvláštního nepozoroval?“

„Jako co?“

„Nevím. Neříkejte, že se u té práce, kterou dělal, s takovým neštěstím počítá.“

„No - to ne, samozřejmě…“

„A přesto se stalo.“

„Ano…“

„Muselo mít nějakou příčinu, ne?“

„Jestli mělo,“ řekl Šlinc, „já si nevšimnul.“

„Dobrá,“ kejvnul Moldánek. „Když nevšimnul, tak nevšimnul. Asi nebylo čeho. Potom jste šel - kam?“

„No… napadlo mě, že si zajdu na kontrolu… Podívat se na ty disky, co dělal odpoledne Kraus. Na kontrole se dělá jenom ranní směna. Vzal jsem si obkročák…“

„Kdepak je ta kontrola?“

„Na konci haly, naproti výdejně. Jenže jsem tam nešel rovnou. Já totiž, abych tak řekl - mám vřed na dvanácterníku. Musím jíst málo a častějc, nemůžu se řídit podle houkání. Takže jsem šel nejdřív sem a ohřál si mlíko… Na kontrolu jsem šel asi kolem tři čtvrtě na dvě…“

„Na hodiny jste se nepodíval?“

„Já… No asi ne.“

„Potkal jste někoho?“

„Nikoho. Koho taky? Kromě těch dvou v soustružně, tuhle ženskejch a báby Sýkorovy v hale nikdo není.“

„Dobrá. Takže jste došel na kontrolu…“

„Jo. Přišel jsem tam, našel jsem ty dvě palety s diskama a přeměřil pár kusů. Na toho Krause není spolehnutí, jenom kouká, jak to orvat, jen když to sype.“ Mávnul rukou.

TUK, ŤUK, dělala Moldánkova tužtička.

„Mezi kontrolou a chodbou není přepážka,“ pokračoval mistr. „Je tam drátěný pletivo. Jak jsem měřil ty kusy, bouchly dveře do haly… Ohlíd jsem se a viděl jsem Kazdu - to je ten strážnej, víte? Choděj na obchůzky. Něco povídal, nazdar, pane Šlinc, nebo tak něco. Já na to odpověděl a měřil jsem dál ty disky. Pak se najednou Kazda vrátil… Abych šel s ním, že se v soustružně stal úraz. Tak jsem šel…“

„Nezeptal jste se, co se stalo?“

„Jo… jak jsme šli chodbou. Kazda říkal, že to vypadá zle. Když jsme došli do soustružny a viděl jsem to, hned se mi zved žaludek. Měl jsem to mlíko… Tak jsem letěl na záchod. Sotva jsem doběh. Když jsem vyšel ven, Kazda stál na chodbě a povídal, že telefonoval esenbákům - teda na Bezpečnost. A taky pro záchranku…“

„Ten Bubla - v soustružně nebyl?“

„Ne. Aspoň jsem ho tam nikde neviděl.“

Podle toho, jak vypadal, když jsme přijeli, by nejspíš v tý chvíli přehlíd i skupinku skotačících fialovejch dinosaurů.

„Jak jste zajistili, aby tam nikdo - “

„Kazda si stoup ke dveřím.“

„A vy - ?“

„Kejvnul jsem na starou Divíškovou, aby mi uvařila kafe.“

„Divíškovou…?“

„To je támhleta babka…“

„A že pijete kafe, s tím vředem?“

„Já ho nepiju… To je soudružky Buriánkový.“

„Soudružka Buriánková…?“

„Úřednice… Sedí tady u toho stolu,“ ukázal na Žána Marajse. „Dělá jenom ranní směnu. Já… myslel jsem, že mě to kafe trochu vzpruží. Byl jsem z toho dočista pryč.“

„Vzpružilo vás?“

„No… Moc ne, abych pravdu řek.“

„Řekl jste paní Divíškové, že - “

„Co jsem měl dělat, to víte.“

„Nešla se podívat?“

„Chtěly tam všechny.“

„Nechal jste je? Aspoň ke dveřím?“

„Co vás napadá… Samozřejmě že ne. Dokud jsem tady seděl, z dílny se nehnuly. Až když přijela záchranka, šly za mnou. Prej myslely, že by pomohly. Jenže ten doktor od sanitky povídal, že nemá cenu s ním hejbat, že je mrtvej.“

„Pak jste se vrátil sem?“

„Ne. Čekal jsem u vrat s Kazdou. Na vás.“

„A celou tu dobu jste nikde nezahlíd toho Bublu?!“

„Ani jsem na něj nevzdech, soudruhu.“

Moldánek si ťuknul tužtičkou, udělal MŇO a zeptal se: „Můžete mi říct, co si o tom myslíte, pane Šlinc?“

„Co bych si o tom moh myslet?“

„No - jako mistr… Nějakej názor na to přece máte, ne?“

„Nešťastná náhoda…“

„Žádné zanedbání předpisů?“

„Předpisů…?“

„Bezpečnosti práce, myslím.“

„Ale ne. Asi mu utekla tříska… Třeba zrovna kouknul hodiny, co já vím. Nebo byl prostě jenom unavenej…“

Nebo u něj kecal a pokuřoval Emanuel Bubla. A když se to stalo, posera nechal vzornýho pracovníka vykrvácet a zdrhnul pod rysplotnu, aby měl alibi. Rád bych toho neřáda viděl. Bude to prťavej a šmajdavej trpajzlík, kterej vám kouká na špičku levý boty, když s váma mluví.

„Takže dnešní směna nijak nevybočuje z normálního provozu - když pomineme to neštěstí?“

„Snad že se brala záloha,“ řekl Šlinc.

„Jakým způsobem tu vyplácíte noční směnu?“

„Úřednice z pokladny přinese sáčky pro všechny směny dopoledne… Odpolední a noční směnu vyplatí mistr.“

„Už jste to udělal?“

„Vyplácel jsem hned v deset. Vždycky vyplácím hned… Abych tu zbytečně neměl cizí peníze.“

„To znamená, že tu máte jen prázdné sáčky.“

„Jo… Tuhle v šupleti soudružky Buriánkový. Ona je potom vrátí do účtárny.“

„Jak že se jmenovala ta pracovnice, která odešla domů pro nevolnost?“

„Roskotová… Roskotová Yvonna.“

„Kdy odešla?“

„Kolem půlnoci se šla mejt… Mohla píchat v nula třicet.“

Moldánek si udělal tlustou čáru do notesu a zeptal se, jestli mu Šlinc na chvíli půjčí kancelář.

„Jistě, soudruhu…“

„Pošlete mi sem toho Bublu, buďte tak laskav… A jděte zatím někam do tepla.“

Vypadalo to, že největší Moldánkova starost je, aby někdo nenastyd.

4

Emanuel Bubla byl velkej a tlustej, a bylo zhola nepředstavitelný, že by se vešel pod sebevětší rysplotnu. Jestli se pod ni přece jenom nacpal, musel pro to mít zatraceně pádnej důvod.

„Pan Bubla?“

„Jo… Co má bejt?“

„Povězte mi, co jste dělal od jedné hodiny, pane Bublo.“

„Co bych jako měl dělat?“

„Měl jste dělat futýrka,“ řekl Moldánek.

Bubla se zakřenil. „No jó… to se ví že futýrka. A co?“

„Ptám se, co jste dělal, a ne co jste měl dělat.“

„A kdo račte bejt?“

Moldánek mu ukázal průkazku.

Bubla se zašťoural špinavým malíčkem v uchu.

ŤUK, ŤUK, ŤUK.

„No helejte… Co bych dělal? Včera jsem si nadělal fóra, tak jsem s tím v půl druhý seknul a šel si dát dvacet. To je trestný, jo?“

„A co jste dělal mezi jednou a půl druhou?“

„Přece futýrka…“

„Nikoho jste neviděl?“

„Koho bych měl vidět?“

„Vzpomínejte.“

„Jo tak… Vy myslíte mistra? No, ten u mě byl. Někdy po tý jedný. Možná ve čtvrt. Čuměl mi do bedny a přeměřil mi asi dva tři kousky.“

„S Ludvíčkem nemluvil?“

„Vím já? Celou šichtu čumím do zdi.“

„O čem mluvil s vámi?“

„Jenom tak… Něco o tý kudle… Když vypad, tak jsem ji vyndal a šel na chvíli zalehnout do nástrojárny.“

„Pod rysplotnu?“

„Cheché. To má bejt fór, jo?“

Moldánek po mně kouknul. „Jakejpak fór,“ řekl jsem. „Fór by byl, kdybyste se pod tu rysplotnu chtěl fakt narvat.“

„To jo, cheché,“ na to Bubla. „A o co jde?“

„Kde jste ležel?“ zeptal se Moldánek.

„Na ponku u topení.“

„Když jste odcházel, Ludvíček pracoval?“

„Cože? Jestli makal? Ten maká furt. Má vlajčičku, ne?“

„Podívejte, pane Bublo,“ řekl Moldánek, „Ludvíček je po smrti.“

„Cože je?“

„Nebožtík, pane Bublo.“

„Kecáte.“

Chvíli stál a čekal, že to Moldánek odvolá. Když se nedočkal, otočil se, vytrh dveře z pantů a prchal pryč. Nadzved jsem se na židli.

„Nech ho, Oto,“ řekl Moldánek.

Venku na chodbě někdo zařval jako bejk a chvíli se tam přetahovali lanem, jestli zrovna neváleli sudy. Potom přišel Honzák, měl urvanej knoflík a zeptal se, jestli si Moldánek něco přeje.

„Eh?“ zeptal se kapitán.

„Chtěl tam,“ řekl Honzák. „Dali jsme mu želízka.“

„Sundejte mu je.“

„Někoho praští.“

„Povídám, sundejte mu je. A vysvětlete mu - “

„Provedu.“

Když se vzdálil, Moldánek si povzdych a zeptal se, co já na to. „Nejspíš ho měl rád,“ řekl jsem.

„No - a co?“

„Zajímalo by mě, proč.“

„Proč by ho nemoh mít rád?“

„Protože ho tady nejspíš neměl rád nikdo.“

„A to nejsou ukvapený závěry, Otakare?“

„To se ví, že ne. To je postřeh objektivního odborníka.“

„Zavolej mi tu paní Divíškovou,“ zabručel. „Ať s tím pohnem, než se nám sem začne trousit ranní směna.“

5

Starucha Divíšková odložila koženou zástěru, před kanclem zašoupala bagančatama a zaklepala, ačkoliv jsem před ní držel dveře otevřený dokořán, a řekla Moldánkovi: „Dej pánbu dobrýtro, pane inspektor.“

„Posaďte se u nás, paní Divíšková,“ na to Moldánek.

Paní Divíšková se uctivě složila na krajíček židle a zamnula žilnatejma rukama. Byla to taková milá bábrlinka s nosejčkem jako za dva nic a montérky měla čisťounký jako rovnou z prádelny. Na prošedivělejch vlasech měla síťku a upřela na kapitána měkkej světle modrej pohled.

„Tak co tomu říkáte, paní Divíšková…?“

„Že je to pěknej průser,“ odpověděla.

Moje sympatie k její osobě stouply.

„Neštěstí je to,“ pokračovala. „Ne že by Ludvíček byl nějakej vejlupek všech ctností… To teda nebyl. Vzornej pracovník, to jo. Jenže kvůli čemu? Hamoun… a prevít. Ale všecko dobrý o mrtvým, že jo? Má to za sebou. K ničemu mu to hamounění nebylo. Kdyby nás bejvalo napadlo, když jsme slyšely ten zadřenej motor, tam běžet… Třeba bysme mu pomohly. Jenže tady takový věci slyšíte každou chvíli. Někdo nakopne pakny, jinýmu vylítne kus z mašiny…“

„Pamatujete si, kolik bylo hodin, když jste to slyšely?“

„Jakpak ne. Když děláte noc, koukáte na hodiny každou chvíli. Někdy se to táhne… Kór když máte halířovou práci. Třeba srážet hranu u podložek. Musíte jich udělat za hodinu pět stovek, abyste vydělal šest kaček. Jo… Tak to bylo tři čtvrtě na dvě a tři minuty pane inspektor.“

„Mohla byste mi vyprávět, co se dělo dál?“

„Co bych nemohla?“

„Tak vypravujte.“

„Berková - to je ta blondýna - křikla: Á jé… Ludvíček zapomněl vypnout štajrunk. A já povídám - to je blbost, to se Ludvíčkovi nemůže stát. Ten se od toho nehne.“

„Nenapadlo vás, že se to stalo Bublovi?“

„Prosím vás… Ten točí bronz. To jenom tak bzučí a sem to vůbec není slyšet. Zato ty Ludvíčkovy disky dělaj pěknej kravál“

„Aha… A co dál?“

„Vaňousková - támhle, s tím rohlíkem - povídá: Kde je mistr? Já povídám - před chvílí pil mlíko, tak to šel buď na záchod, nebo k Sýkorový… Vedle nebude, to už by hulákal.“

„Pan Šlinc někdy huláká?“

„Furt huláká. To akorát teďko je zaraženej. Kdepak, to není pro mistra žádná sranda, když se mu tohle stane na šichtě. Zrovna jemu, kterej si potrpí na vojnu jak řemen.“

„To bych do něj neřek,“ na to Moldánek. „Například tu Roskotovou pustil domů…“

„Jo, tu pustí vždycky.“

„Copak je to zač, ta Roskotová?“

„Yvonna? No… Yvonna je holt Yvonna.“ Rty se jí stáhly do uzoučký čárky a falešnej chrup se jí za nima pošoup sem a tam. Doplnila to hlasitým zapraskáním kloubů ve všech desíti prstech. „Koukejte,“ řekla, „to byste mi museli zaručit, že si to necháte pro sebe.“

„To vám zaručit můžeme,“ kejvnul Moldánek.

„On si pan mistr na ni rád mákne,“ řekla Divíšková. „Dělá to nenápadně, to se ví. A je tak pitomej, že si myslí, že to nevidíme.“

„A tak… A jí to nevadí?“

„To byste ji musel vidět. Mladá holka, ale nemá na vybranou. Jak se to dneska říká - je obézní. Jenže takovejm starejm kocourům se to líbí. Asi že maj co popadnout. A Yvonna toho zase umí využít. Samý chichichi… A když se jí to šikne, veme si propustku.“

„Takže dneska si ji taky vzala.“

„Jo… Někdy kolem půlnoci.“

„Řekla vám proč?“

„Prej ženský potíže…“

Moldánek si poťukával tužtičkou na nehet levýho palce. Velký fabriční okno naproti trochu zešedlo. Hodiny ukazovaly deset minut po čtvrtý a nevypadalo to, že by to mohlo vydržet dýl jak minutu. Kafe jsem měl vypitý a bolely mě nohy. Jenže kromě dvou obsazenejch židlí tu bylo jenom štokrdle a na něm už seděl vařič.

„Tak co se dělo dál, paní Divíšková?“

„No jo… Kde jsem to přestala?“

„Bylo tři čtvrtě a tři minuty… Slyšely jste, jak se vedle zadřel motor.“

„Aha… No, potom chvíli nic.“

„Nešly jste se podívat, co se stalo?“

„Co bysme z toho měly?“

„Takže jste pokračovaly v práci?“

„To víte, že jo. Až do dvou. Pak přišel Kazda a telefonoval. A hned jak odešel, vrátil se Šlinc. Kejval na mě… a že prej jestli bych mu neuvařila kafe. Celej se klepal a byl zelenej jak sedma. Povídám - snad vám není špatně, pane mistr? A on že Ludvíček je po smrti. Má podříznutej krk.“

„Co jste si o tom myslela, paní Divíšková?“

„Nejdřív že je to hloupej vtip. Ale když holt mi to vyložil podrobně, tak jsem mu věřila a uvařila jsem to kafe.“

„Jak - podrobně?“

„Že tam leží u mašiny naznak a krk má do půlky přešmiknutej. A že je tam plno krve… a taky že volali esenbé a sanitu.“

„A potom?“

„Šla jsem to říct ženskejm a chtěly jsme se tam jít podívat… Jenže mistr nám řek, abysme zůstaly, kde jsme. Že nás tam Kazda nepustí.“

„Ale stejně jste tam nakonec šly, ne?“

„No jo… To když přijela záchranka. Myslely jsme, kdyby třeba potřebovali pomoct…“

„S čím, paní Divíšková?“

„Vidíte… Já vlastně nevím. To tak člověka napadne…“

„I když jde o hamouna a prevíta?“

„V takový chvíli je to přece jedno.“

„Proč byl prevít?“

„Chodil žalovat.“

„Mistrovi?“

Paní Divíšková vypadala, že ji začíná mrzet vlastní sdílnost. „To víte, povídá se všelicos,“ řekla.

„Copak?“ dotíral Moldánek.

„Zeptejte se jinejch,“ zatvrdila se starucha. „Nejsem drbna. Jo… a nezapomeňte, že jste se mi zaručil.“

„Pořád to platí. Kvůli takovým věcem tu přeci nejsme.“

„Tak sbohem,“ řekla paní Divíšková.

Podržel jsem jí dveře a začalo mi přitom vrtat hlavou, kvůli jakejm věcem tady vlastně jsme.

6

Moldánek se po mně podíval.

„Zbytečně tejráte lidi,“ řekl jsem. „Je to nešťastná náhoda, to je přece jasný.“

„Jenže ty poměry tady…“

„Říkal jste, že tady kvůli drbům nejste.“

„Jednou tady jsme,“ zabručel. „Kvůli čemu, to se uvidí.“

Vypadli jsme z kanclu a šli na chodbu. Proutník Šlinc tam stál ve společnosti zdrchanýho Bubly, starší paní v plášti, což byla nejspíš ta Sýkorová z výdejny, a šoféra ze sedanu, kterej kouřil glóbusku. Kousek dál bedlivě pozoroval vchod do soustružny strážnej Kazda. Pořád se tam ještě činili.

Moldánek kejvnul na strážnýho. „Soudruhu…“

„Samozřejmě, soudruhu. Co to bude?“

„Chtěl bych se podívat po objektu…“ A když jsme byli kousek dál: „Ukažte mi, kde spal Bubla.“

Byly to předposlední dveře napravo. Kazda rozsvítil a ved nás kolem ponků s různejma kusama mašin, sem tam natřenejma tmavomodrou tušírkou, dozadu, kde byl jeden ponk zastrčenej za frézou. Vedly pod ním dvě žebrovaný roury topení a pěkně sálaly, takže deska byla příjemně teplá, i když byl ponk přímo u okna. Na jednom konci desky se válel chuchvalec pucvole, tak akorát pod hlavu.

„Tady,“ řekl Kazda.

Moldánek rozsvítil pracovní lampu nad deskou ponku a chvíli zíral. Ve dřevě byl vyrytej populární obrazec a kousek dál jenom o něco slušnější nápis, vypovídající o básníkově marný touze.

„Mňo,“ udělal Moldánek a zhasnul. „Kde je kontrola?“

Kazda nás ved chodbou na konec haly, kde vpravo zíralo tmavý okýnko výdejny. Naproti se rýsovalo pletivo na pozadí vzdálenýho okna, za kterým svítila lucerna. „Tak tady…“

„Povězte nám, jak to bylo.“

„Jako co, soudruhu?“

„Šel jste na obchůzku…“

„Jo, to jsem šel. V noci chodíme každý dvě hodiny… Střídáme se.“

„Chodíte vždycky stejnou trasou?“

„Pintlich stejnou.“

„Ve stejném čase?“

„Samozřejmě. Na konci čtvrtý haly pícháme hodiny.“

„Takže jste tady k těm vratům dorazil jako obvykle?“

„Řek bych, že jo.“

„Kolik bylo hodin?“

„Asi za deset minut dvě, možná za sedm. Tak ňák.“

„Dobře… Co dál?“

„Zavřel jsem za sebou… Pak vykoukla z okýnka bába Sýkorová. Ona vždycky nadává, když nezavřete, že prej je průvan.“

„Mluvil jste s ní?“

„Ne, hned zase zalezla. Ale tuhle na kontrole jsem zahlíd mistra Šlince. Povídám - nazdar, pane Šlinc. A on na to: Těbuch, dědo. Všichni mi tady říkaj dědo.“

„Co dělal?“

„Stál támhle vzadu… Snad něco měřil.“

„Je to odemčené?“

„Není… Ale mám klíč.“ Zachrastil svazkem.

„Jak se tam dostal mistr?“

„Taky má klíč. V kanceláři na háčku. V noci tu nikdo není, odpoledne jenom někdy… A je sem potřeba vozit hotový výrobky, že ano. Aby to všecko nezůstalo na ranní směnu… A taky aby nestály palety na chodbě. Kvůli bezpečnosti.“

„Tak odemkněte.“

Kazda otevřel dvířka v pletivu a rozsvítil.

„Ukažte mi, kde stál.“

„Támhle… skoro u okna. V rohu.“

Viděl jsem paletu s diskama už od dvířek; když jsem tam Moldánka doved, zeptal se mě, jestli tam někde nevidím ten obkročák. Neviděl jsem nic.

„Podívej se pořádně…“

Obešel jsem pyramidu disků z obou stran, ale obkročák se tam nikde nevyskytoval. „Jak to vypadá?“ zeptal se Moldánek.

„Takový zakulacený iks,“ vysvětlil jsem mu to. „Z jedny strany tam disk vleze a z druhý ne. Tolerance. Třeba há sedm - desetinka, nebo há osm - patnáct stovek. A tak.“

„Aha…“

„Jestli je to nějakej speciálně vyrobenej kalibr, může to taky vypadat jinak,“ řekl jsem.

„Kdyby to tu leželo, poznal bys to?“

„Nejspíš jo.“

„Hm… Tak půjdeme zpátky.“

Kazda za náma zamknul dvířka v pletivu. „Takže pan Šlinc na vás zavolal těbuch, dědo,“ navazoval Moldánek přetrženej rozhovor „Potom jste šel dál?“

„Jo… Šel jsem dál a koukal do oddělení, kde se v noci nedělá. Bral jsem pravou stranu…“

„A levou?“

„Tu bych bral při zpáteční cestě… Proto jsem taky nenašel toho chlapa v nástrojárně.“

„Chápu. Do kterých oddělení jste se díval?“

Kazda ukazoval prstem. „Vedle kontroly jsou dva karusely a hoblovka… Potom už jsou vrtačky. A soustružna.“

„Co je naproti?“

„Tady za výdejnou je nástrojárna. Potom brusírna nástrojů, výtah do skladu v suterénu…, schodiště do šaten a umejváren… Vedle jsou záchody. A za záchodama, naproti soustružně, je příruční sklad materiálu. Do toho se nechodí, nic tam není, jenom tyčovina na stojanech. Je to zamčený a klíč od toho nemám.“

„Mistr ho má?“

„Měl by ho mít.“

„Šatny taky kontrolujete?“

„Jo… Sem tam někdo zapomene zhasnout… a někdy tam taky třeba někdo spí na lavici. My tady od toho nejsme, abysme je budili, ale když si to neohlídá mistr…“

Nakonec se Kazda dostal k tomu, jak nakouk do oddělení vrtaček, kde si ho žádná z pracovnic nevšimla, načež udělal to samý v soustružně a zahlíd na podlaze ruku. Tudíž se šel podívat, kdo se to tam válí.

„Pak jste šel pro mistra?“ zeptal se Moldánek.

„Jo… Hned.“

„Nedíval jste se zblízka, co se vlastně stalo?“

„To jsem snad musel, ne?“

„Já vám to nevyčítám. Ale povídal jste, že jste šel pro mistra hned.“

„No… Koukejte, soudruhu, - jakpak dlouho bylo zapotřebí tam očumovat, aby bylo jednomu jasný, že je mrtvej?!“

„Tak proč jste potom volal záchranku?“

„Podle předpisu, soudruhu.“

„Když jste se díval - v té soustružně - , Bubla tam určitě nebyl?“

„Já ho neviděl. Ale kdyby se příkladně skrčil někam mezi mašiny, tak bych ho nejspíš nezahlíd.“

Zívnul jsem jako hroch. UÁ. Táhla pátá. Za chvíli abych byl na šichtě a vydělával. To to bude dneska vypadat. A zrovna mám takovou fajnovou práci, při který bych měl mít všech pět pohromadě. Co že to povídá Kazda? Moldánek se ho na něco ptal, ale jak jsem zíval, přeslech jsem to. „Pravidelně v jednadvacet čtyřicet… Bodejť bych si nepamatoval. Tak brzo chodí na noční málokdo. Spíš se to všechno hrne na poslední chvíli. Ženský maj doma co dělat, to se ví… A chlapi holt spíš zapadnou před šichtou na jedno ke Konvici. To je za rohem, chodí tam celá fabrika.“

„Ludvíček tam taky chodil?“

„To snad abyste se zeptali tam…, soudruhu.“

„Když bude zapotřebí,“ kejvnul Moldánek. „Ještě by mě zajímala ta náhlá nevolnost pana Šlince…“

„To byla opravdu náhlá nevolnost,“ řekl Kazda a podrbal se pod čepicí. „Jen se kouknul, už letěl. On má slabej žaludek… Ženský mu musely vařit kafe, aby se zmátořil.“

Míjeli jsme dveře s nápisem MUŽI kousek od chumlu lidí, rozmnoženýho o esenbáky, který už nejspíš v soustružně skončili svou příjemnou práci. „Já si odskočím,“ řekl jsem.

Zapadl jsem na WC. Hned za dveřma bylo na zdi prasklý zrcadlo, pod ním špinavý smaltovaný umývadlo ve tvaru korejtka se starým mosazným kohoutkem, ani jsem nemusel moc větřit, z koryta to táhlo zakyslým mlíkem. Ta věc, kvůli který jsem do toho neutěšenýho prostředí vlez, ležela v odpadkovým koši v rohu, podestlaná zašmírovanejma vajglama. Kouk jsem se na vyražený číslíčko, vzal jsem ji do kapesníku a prchal za Moldánkem. Copak, Otakare…?

„Tady máte ten obkročák,“ řekl jsem. „Dvacet čtyři há sedm.“

7

„Tímhle jste měřil ty disky?“ zeptal se Moldánek.

„Jo… Vidíte, zapomněl jsem ho tam.“

„Kde?“

„No… Na kontrole.“

„Kdepak. V koši na vécé, pane Šlinc.“

„Já nejspíš… Asi jsem ho celou tu dobu držel v ruce. Až teprv potom jsem… Jak mi bylo zle. To víte, člověku se takovýhle věci nestávaj zrovna často, že jo…“

„Vemte si to,“ zabručel Moldánek.

„Jak dlouho tady ještě budu stát, prosím vás?“ zeptala se paní z výdejny. „Absolutně o ničem nevím, hoši.“ A někdo z esenbáků fouknul: „Jsou tady z prosektury, soudruhu kapitáne.“

„Jestli jste s tím hotoví, můžou ho odvézt… Ty doklady jste mi našli?“

„V aktovce byl akorát kus jabkovýho mřížkovýho koláče,“ odpověděl Honzák. „Otisků máme hromadu, ale nejspíš všechny jeho. V kapsách neměl nic.“

„Vůbec nic?“

Poručík zavrtěl hlavou.

„Poslyšte,“ ozvala se znova paní z výdejny, „já nemám moc dlouho stát skrz křečový žíly…“

Zvenku vešli dva chlápkové v černejch pláštích, nesli nosítka, a jeden z uniformovanejch esenbáků je dirigoval. „Fuj,“ řekla paní z výdejny, „co jsem komu udělala? Bude se mi o tom zdát ještě napřesrok.“

„Jděte si na pracoviště,“ řekl Moldánek. „Já se u vás ještě zastavím, paní Sýkorová. Kde je doktor?“

„Šel se umejt,“ řekl někdo.

Moldánek vzal Honzáka za loket a odved ho z doslechu; jelikož jsem neobdržel jiný pokyny, šel jsem taky. „Našli jste klíče?“ zeptal se Moldánek.

„Nenašli,“ na to Honzák. „Dokonce ani od skřínky na nářadí, co stojí u soustruhu.“

„Pane Bublo,“ zavolal Moldánek na zamračenýho kolohnáta, „na slovíčko… Můžete nám ukázat Ludvíčkovu skřínku v šatně?“

„Co bych nemoh?“

„Tak pojďte… A vy taky, pane Kazdo. A pan Šlinc. Jako svědci.“

Kazda jenom srazil kufry, zato Šlinc se ošíval, jako když už má všeho plný zuby. Možná že měl, kdo by se taky divil.

Sešli jsme po schodech do šatny v suterénu; pod schodištěm byla krátká chodba, levý dveře vedly do ženský, pravý do mužský šatny. Bubla nás zaved do ouzký uličky mezi dvěma řadama skřínek, byly to typizovaný plechový almárky, nějakej novej typ s FABKAMA (u nás ve fabrice musel mít každej vlastní visací zámeček), a nejspíš aby se to nepletlo, protože klíčky k těm fabkám musely bejt na první pohled k nerozeznání, měly skřínky na dvířkách čísla nastříkaný přes patronu. Ludvíčkova měla devatenáctku.

Někde šuměla a bublala voda.

„Kdo je to tam?“ zeptal se Moldánek.

„To je přece ten soudruh od vás,“ řekl Šlinc. „Potřeboval se umejt, tak jsem mu ukázal - “

„Tady u té skřínky jste nebyl?“

„Copak bych tu dělal?!“

Moldánek vytáh kapesník a hlučně zatroubil. „Pane Bublo… Nevíte, kam si dával Ludvíček klíče?“

„Buď se mu válely na skřínce u mašiny, nebo je měl v šuplíku,“ zabručel Bubla. „Jako každej.“

„Viděl jste je tam?“

„Někdy.“

„Myslím dneska.“

„Dneska… Ani nevím. Možná že ne.“

„Byly to jenom dva klíče?“

„Proč dva?“

„Od těch dvou skřínek.“

„Kterejch dvou?“

„V dílně a tady, člověče,“ houknul Honzák. „Nedělejte nám tu blbýho.“

„No no,“ na to Bubla. „No no. Helejtese… Měl ty klíče na kroužku s klíčema od baráku.“

„Poručíku,“ řekl Moldánek, „zavolejte Gabriela.“

To se ví, dělali plno věcí, jaký jsem já dělat nemoh. Přesto mi bylo jasný, že nemaj o nic větší naději než objektivní odborník. Možná že dokonce menší.

Technikovi Gabrielovi to chvilku trvalo. Nakonec z něj vylezlo, že to vypadá na otisky, kterejch už má habaděj. „Patřej tomu mrtvýmu, soudruhu kapitáne,“ dodal. „Tuhle jsou jenom nějaký šmouhy… Nepoužitelný.“

Moldánek mlčel, ruce vražený v kapsách zimníku.

„Vy z toho děláte kovbojku,“ řekl Bubla.

Kapitán se po něm ohlíd.

„No no,“ na to Bubla. „Vždyť jsem tak moc neřek.“

„Nejste tady od toho, abyste něco říkal,“ setřel ho poručík Honzák.

Bylo čtvrt na šest.

„Odemkněte to,“ řekl Moldánek technikovi.

Dalších pět minut se Gabriel vrtal ve fabce, Bubla v nose a mistr Šlinc si žmoulal bradu. Jenom strážnej Kazda pořád vypadal bděle, jelikož byl nejspíš vyspalej. Cejtil jsem, jak se do mě dává zima společně s rýmou.

Zámeček povolil, zrovna když se k nám přidal baculatej doktor s brašnou a vymydlenejma rukama. „Copak to tady máme za sešlost?“ zeptal se. „Jděte od toho,“ řekl Moldánek technikovi. „Pusťte…“

Gabriel sebral kufírek a poodstoupil. Kapitán vytáh svou tužtičku a podvlík ji pod madlo dvířek. Trošku skříply.

Dole ve skřínce stály zablácený švihácký semišky, jedna smutnější než druhá. Jinak tam kromě piksličky solviny, škatulky s mejdlem a ručníku, pověšenýho zevnitř na dvířkách, nebylo lautr nic.

8

Jak jsme tak stáli a čučeli do skřínky, najednou vzadu v umejvárně něco skříplo a bouchlo.

„On tam s vámi někdo byl?“ obrátil se Moldánek na doktora.

Doktor zavrtěl hlavou. „Bylo tam otevřený okýnko… To asi průvan.“

„Skočte tam, poručíku,“ řekl Moldánek. „S Gabrielem. Vemte z toho okna otisky. Pro jistotu.“

„Je otevřený furt,“ řekl Bubla. „Jinač je tu smrad jak ve vopičárně.“ A nato kupodivu Šlinc: „Co do toho pořád kecáš Emane?“

„Pane Kazdo,“ obrátil se Moldánek ke strážnýmu, „povídal jste, že Ludvíček přišel v jednadvacet čtyřicet… Všimnul jste si, co měl na sobě? Nepřišel třeba v montérkách?“

„Co vás nemá… V montérkách? Ten se v poslední době fintil jako ženich. Jestli měl zrovna tyhle boty, to nevím. Na nohy lidem z vrátnice nevidím. Taky nevím, jaký měl kalhoty. Klobouk měl takovej světlej klopenej, jak se teď nosej, řek bych, že novej. Vlastně měl novej i kabát, takovej ten krátkej…a s chlupatým límcem. A k tomu strakatou šálu, něco béžovýho s modrobílým vzorečkem. Já bych si toho třeba nevšim, ale sloužím s bábou, tý takový věci neujdou.“

„Kalhoty měl hnědý kovrkotový a k nim světle šedý pepita sako s dragounem,“ ozval se Bubla. „Hergot, kam se to všechno mohlo podít? To jsem blázen.“

„Tak to sepíšeme,“ řekl Moldánek. „Doktore… Řekněte Trojanovi, ať vás hodí domů…“ Najednou si mě všimnul. „Tuhle Otu můžete vzít s sebou.“

„Vřelý díky,“ řekl jsem. „Kdybyste zase někdy potřeboval odborníka, můžete se na mě s důvěrou obrátit.“

„Cože?“ řekl Moldánek a nepřítomně mi podal ruku.

Nechal jsem se odvézt ke svý rodný fabrice a dvacet minut nato už jsem tiše modral pod studenou sprchou.

9

Chodívám čas od času s Vrbou a Oldou Nývltů do hospody zvaný U DVOUCH STEHEN, kde se čepuje kvasnicová dvanáctka a vzadu v lokálku pějou každý pondělí trampíci smutný písně o ztraceným mládí, takže je tam náramně veselo. Je to zaplivanej hampejz, kde vládne stará Stehnová, sto padesát kilo živý váhy. Ve výčepu visí obraz, na kterým je zpodobněnej mušketýr v říji a sličná hospodská. Když tam občas zavítá cizinec, rychle kouká, kde nechal tesař díru.

Hospoda U KONVICE byla podobnej podnik.

Místo chlípnýho mušketýra tam visel nápis: POSEĎ, UŽIJ, NESPĚCHEJ, AŤ PŘIJDEŠ VEČER NEBO RÁNO, DOSTANEŠ STEJNĚ VYNADÁNO! Pod nápisem točil pivo podezřelej týpek v pletený vestě, pod vestou měl košili se špinavým límečkem a pod límečkem kravatu s uzlem velikosti štěnice. Na hlavě měl prapodivnej tralaláček, počmáranej propiskou: KDE SE PIVO PIJE, TAM SE DOBŘE ŽIJE! Nebo: U KONVICE O DVĚ VÍCE. Taky tam měl napsáno: TAKOVÝ ZAVINÁČE, JAKÝ DĚLÁ ČENDA, JSEM NIKDE JINDE NEŽRAL! A nečitelnej podpis. A nakonec hotovej skvost: UŽ HO TAM VEZOU NA SVATÝ POLE, PROČ JSI SE UCHLASTAL, TY STAREJ VOLE? Jo, co Čech, to básník.

Lokálem se posunovala servírka, která vypadala, že včera pohřbila celou rodinu. Měla ucouraný bezbarvý vlasy, pohled vyhaslej jak Milešovku a třískala pivama o stoly, jako když je nenávidí, ale hostům to bylo nejspíš jedno.

V koutě vedle výčepu seděla stodvacetibasová chromatika, kterou dvě ručičky roztahovaly sem a tam. Nahoře nad harmonikou čas od času vykouk špiónskej ksichtík v zelenejch brejlích. NA PANKRÁCI, NA MALYM VRŠÍČKU STOJÍ PĚKNÉ STROMOŘADÍ, caj caj, padydadydam. MĚL SEM HOLKU NAMLUVENOU, přidal se chorál soustružníků. ALE JINEJ MI ZA NÍ CHODÍ.

Neměli tady útulnej výčep, oddělenej od útulnýho lokálu. Obojí bylo v jednom, čímž hospoda získala na přehlednosti, a jelikož se nejspíš všichni hosti znali, řvali na sebe přes celej lokál. Nebyl tady kulečník, neviděl jsem, že by někdo hrál aspoň upocený voko nebo prší. Vanul tady dech starejch časů, kdy lidi držel pohromadě pocit kolektivní sounáležitosti, kořeněnej pivem. Čímž nechci říct, že by nepili rum.

Pro cizince to tady mělo řadu nevýhod. Například tu, že ho všichni viděli, hned jak vlez do hospody. „Co si račte?“ zeptal se ten počmáranej výčepní a zároveň se na mě otočilo osmdesát ksichtů včetně harmonikářovýho, kterej měl vysouvací krk.

Ráčil bych popostrčit čas o čtyřiadvacet hodin zpátky. Chechtal bych se Werichovejm fórům a ještě bych nevěděl, že mě po filmu Radka zatáhne do mrňavý vinárny na Koněvovce, kde mi bude do jedný hodiny říkat věci, ze kterejch si nic nevyberu. Že potom se to začne honit po Riegráku, a když ji konečně sevřu v mužnou náruč a zeptám se, co jí vlastně přelítlo přes nos, řekne: Nenech prchlivost cloumat svým majestátem.

Taky bych samozřejmě neměl tušení, že se zrovna chystá na šichtu nějakej Ludvíček, kterej přijde o kejhák.

„Pivo,“ řekl jsem. „A jednoho zavináče, jaký dělá Čenda.“

Zavináče stály na pultě v okurkový flašce.

„Čenda jsem já,“ oznámil výčepní a strčil sklo pod pípu „Zavináče můžete mít šupitopresto. Kdopak račte bejt, vidím vás tu prvně.“

Najednou na mě zezadu najel náklaďák a pracka s černejma nehtama mi přistála na rameni. „Helemese,“ zabručelo to, „už jsem myslel, že jste se na to dočista vykvajzli. Jdete za mnou, co?“

To se ví, byl to Eman Bubla, kterej tady zalejval žal nad zesnulým kámošem. Vůbec mě nenapadlo, že kdo mě v tý zatracený fabrice viděl, musí myslet, že jsem esenbák. Mělo to svý výhody - než mě ponesou ven nohama napřed, třikrát si to rozmyslej. Nevýhoda byla v tom, že mi houby řeknou… Nazdar, pane Bubla, nejsem tady služebně.

„Nepovídejte, že nejste policajt, když zrovna nemakáte,“ hučel Bubla a žmoulal mi klopu. „Žádnej normální civil by nešel na pivo zrovna sem. Stačí to očíhnout zvenku a je vám jasný, že vám tady od nějakýho průvanu zmodrá oko, ani se nenadějete, helejtese.“

„Omluvte ho, soudruhu kapitáne,“ bzíknul skřet za pultem. „To víte, když člověku umře nejlepší kamarád… Nemůžeš říkat soudruhovi HELEJTESE, když je to orgán, Emane.“

„Co se do toho montuješ, ty bakulovej mrzáčku?“ zafuněl Bubla. „Šoupni sem to píviště a zavři zobák. Hovňajs je každýmu do toho, kdo sem za mnou přišel, kapišto?“

„Nic ve zlým, Emane,“ omlouval se výčepní a dotáčel míru. „Co je mi po tom, že sem za tebou choděj orgáni. Tohle je slušná, bezprůserová trojka. Soudruhu kapitáne, zavináče vám přinese obsluha. Chlebíček, nebo rohlíček? Račte vzít místo, i když náš ubohej podnik není hodnej pohostit ani blechy vašeho psa.“

„To byl dobrej fór,“ řekl jsem. „Chlebíček.“

„Ferenc Futurista mi dával bůra za jeden,“ na to Čenda a šoup mi po zinku štuc. Bubla ho sebral prstem jako sazi. „Pojte,“ pobídnul mě. „Sedím támhle v koutě a vedle pařej lidi z dílny. Může to pro vás bejt poučný. A kdyby něco, tak jste za mnou přišel skrz vymalování kvartýru.“

„Jakýho kvartýru?“

„Vašeho. Trošku si tím přivydělávám.“

„Jo? A sype to?“

Kouknul po mně nakřivo. „Nepovídejte, že vás takový věci zajímaj.“

„Co by ne? Třeba bych vám někdy píchnul.“

„To vás u kriminálky tak mizerně platěj?“

„Bez cílovejch prémií by to byla bída s nouzí.“

„Jakejch cílovejch prémií?“

„Za vyřešenej případ. Proto za váma jdu, pane Bubla.“

„To jste na správný adrese. Ani na vás nebudu chtít provizi, protože Mojmír byl fakt můj kámoš. Možná že doved bejt mrcha, ale na mě ne.“

10

10

„Do vinglu nahoru dáme starorůžovou,“ zahlaholil Emanuel Bubla a zašoup mě do špinavýho kouta pod větrák. „To je kunčoft, pánové.“

Pánové mi věnovali krhavej pohled a vrátili se k pivu, do kterýho zazdívali prcky něčeho, co vypadalo na prostějovskou. Holka, co tam seděla s nima, mi věnovala pohled jenom o chlup delší, načež do sebe zvrhla griotku a zaječela: „Co je nám do tvejch kunčoftů, Emane?“

„Tý si nevšímejte,“ šeptnul Bubla. „Hučí jak piliňák.“

Nevšímat si jí nebylo zrovna jednoduchý, protože měla nejmíň metrák a hlas jako mlžnej roh. Taky měla strašidelnou trvalou a kolem krku a v uších modrou eloxhliníkovou bižutérii, takže se zdála bejt ověšená chcíplejma střevlíkama. „Ještě jednou dokola to samý,“ vřískla. „Na mě!“

„Hned to bude,“ na to servírka, která mi přinesla zavináče a Bublovi nový pivo. „Emane,“ zasyčela koutkem, „jestlipak má na zaplacení? Už to dělá přes dvě kila.“

„Dyť se včera bralo… Jen ji nech, Tyldo. Jestli tady chce nechat vejplatu, je to její věc, žejo.“

„Aby mi tady pak nechtěla nechat ty šmuky,“ řekla servírka. „Maj cenu tak dvanáct padesát.“ Načež si vysypala na plato popelník, popadla Bublův prázdnej štuc a zmizela v čoudu.

„Jo je ženská jak řemen, co?“ ušklíb se na mě Eman. „Já se takhle rozject, ta by mi dala! Aby bylo jasno, no, já u ní chrápu, víte.“

Pár takovejch chlápků znám. Dělaj se zajímavý tím, že jsou pod pantoflem. Choděj na nákup, aby si mohli dát v bufíku jedno pivo, a všichni to říkaj stejně. TA BY MI DALA! Jako kdyby byla obdivuhodná zásluha mít doma místo ženský lochnesku.

Popad jsem vidličku, vydloub ze zavináče kus cibule a zalil to lokem smíchovskýho. Odpoledne jsem prospal, nikam jsem nepospíchal, větrák bzučel a pivo bylo akorát. Jenom harmonikář si dal pauzu, kterou se rozhodla vyplnit kulturní vložkou ta holka u vedlejšího stolu, a nebyla k udržení. AŽ TI ŘEKNU NAPOSLED MÁ LÁSKO SBOHEM…! Mávla rukou zvící stehna a smetla na podlahu dva frťany, půllitr a popelník. CELÝ SVĚT SE BUDE ZDÁT TAK PRÁZDNÝ KOLEM! Dva chlápkové lezli pod stolem a sbírali nádobí. „Dáme si šestkrát decku trichlóru,“ zaječela holka „Vajakondýjos, majdárlink!“

„Dej s tím pokoj, ty krávo,“ řekl její soused s koňskejma zubama a pečlivě vymáčknutou vlnou ve vlasech barvy suchýho hnoje. „Blbě kecáš.“

Holka vstala a porazila za sebou židli, ověšenou kabátama. „Seš sprosťák, Franto,“ řekla. „Nemáš ani ždibínek společenského chování. Já jdu čurat.“

„Ta slečna je štamgast?“ zeptal jsem se a rozbalil přitom zavináče. „Co myslela tím trichlórem?“

„Ále,“ řekl Bubla a zapálil si letku, „Mojmír si jednou koupil sodovku a někdo mu do flašky nalil trichlór. Naštěstí to nepolknul, ale pěkně si popálil pysky.“

„To je pěkně blbej fór.“

„Jakejpak fór? Atentát. Blbej fór byl, když mu někdo omlátil kladivem všechny kudly v mašině.“

„Neměli ho rádi?!“

„To teda neměli, to si pište.“

„Takže díky pracovnímu úrazu - “

„En-óno!“ řekl Bubla a zároveň oklep popel z cigára.

„Co vy o tom můžete vědět,“ řekl jsem. „Když se to stalo, zašíval jste se v nástrojárně na ponku za frézou.“

„Jo. Přesně to jsem moh od vás čekat.“

„Koukejte, pane Bubla… Já jsem hlavně odborník na pracovní úrazy. Žádnej velkej detektiv. Jestli k tomu máte co říct, proč jste to neřek rovnou v noci?“

„A ptal se mě někdo na něco?“

Uříz jsem si ze zavináče nudli. Připích jsem si k ní žvanec zelí, cibule a takovejch těch vybledlejch kuliček. „Tak vy jste jim to jenom odborně tó, jo?“ zeptal se Bubla a čadil mi přitom pod nos.

„Posoudil,“ procedil jsem skrz zavináč.

„A je to jako hotový, jo?“

„A co byste s tím chtěl dělat? Snad nemyslíte, že to je první smrtelnej úraz, kterej jsem viděl?“

„I s tou vybranou skřínkou, jo?“ vzrušil se Bubla. „Normálka, žejo? Tak proč se k tomu vůbec volali esenbáci, když stačil hrobník? To se na mě nezlobte, ale je to pěknej bordel. Zeptal se aspoň někdo na Mojmíra? Co byl zač? Nezeptal. Je mrtvej, tak na tom prd sejde, žejo?“ Bouch pěstí do stolu, až poskočil popelník. „Hlavně že vám chutná zavináč.“

„Jo, je dobrej,“ řekl jsem. „Nemršil vám normy?“

„Kdo, Mojmír? To vám řek Kraus, co?“

„Mě zajímá, co řeknete vy, pane Bubla.“

„Nedostal vlajčičku zadarmigo,“ zabručel Bubla.

„Takže byl vzornej pracovník?“

„Helejtese… Mojmír byl hamťák, to se ví. Kluk z venkova. Takovýmu Krausovi stačí sedm pade na hodinu. Mojmír potřeboval prachy.“

„Kvůli tomu, že byl z venkova?“

Bubla čučel do piva a hrál si s vajglem. „Měl zájmy, který lezou do peněz,“ zabručel.

„Jo? Sázel na koně nebo hrál gotesa?“ zeptal jsem se.

„Nejste blbej,“ pokejvnul uznale Eman, „bez urážky… Nejste blbej. Skoro bych řek, že v tom něco takovýho mohlo bejt. Míval v prkenici víc, než si může dovolit i vzornej pracovník. Jako kdyby sem tam někde vyhrál.“

11

Harmonikář zadul do měchu KDYŽ JSEM JÁ ŠEL VČERA NOCÍ K ZAPADÁKU, Tylda břinkla čerstvejma pivama o tácky a na vedlejší stůl naskládala další rundu piv, frťanů a griotky pro dámu, která se zrovna vrátila z toalety. Měla čerstvě přemalovanou chlebárnu a na tvářích rumělkový kolečka.

Venku už byla tma a do lítaček vrazily dvě saze ve flaušákách; Čenda jim něco řek levým koutkem, jedna si vzala přes pult škatulku cigár a zase rychle vypadly.

Takovejhle život bych měl pořád, kdybych se nechal ukecat a změnil zaměstnání.

„Tak co vy na to?“ zeptal se Bubla.

„Pořád toho vím moc málo, abych si moh udělat nějakej názor,“ řekl jsem a odstrčil talíř s ploutvema. „Vždyť ani nevím, kde bydlel a jaký měl rodinný poměry.“

„Copak to u vás nemáte?“

„Koukejte, tohle mý pátrání je jakási soukromá iniciativa,“ řekl jsem. „Nemůžu dost dobře lézt do protokolů.“

„Bydlel v Louňovsi,“ řekl Bubla. „Číslo nevím.“

„Kde to je?“

„Druhou stanici dráhy za Úvalama a kousek šourem.“

„Takže dojížděl.“

„Jo. Proto chodil tak brzy na šichtu.“

„Z jaký byl rodiny?“

„Táta se uchlastal.“

„Umřel na otravu alkoholem?“

„Umřel, protože spad ožralej do rybníka,“ upřesnil to Bubla „Aspoň tak ňák mi to říkal Mojmír.“

„Čím byl? Teda jeho táta?“

„Bejvalej kulak. Potom dělal v jézedé… Jenže jak chlastal, dávali mu čím dál horší práci. Nakonec byl u prasat…“

„A máma?“

„Mámu už neměl Mojmír dávno.“

„Umřela?“

„Nejspíš.“

„Nikdy o ní nemluvil?“

„Ne. Nejspíš o ní ani mluvit nechtěl.“

„Proč?“

„Nejspíš proto, že fotrovi zahejbala. Aspoň mi to tak připadá, helejtese. Ale to snad není důležitý?!“

„Kdopak ví, co všechno může bejt důležitý.“ Vzal jsem pivo, sfouknul pěnu a napil se. Zazdili mi tam prcka. „Toho panáka jsem si neobjednal.“

Bubla mrknul. „To je na mě, pane kapitán.“

„Já jsem kapitán asi jako vy admirál,“ řekl jsem. „Lejt do piva prostějovskou je prasárna, abyste věděl.“

„To je zubrovka… Desítka se zubrem, zdejší špecialitka.“

Ten zubatej chlápek od vedlejšího stolu rozehnal dlaní čoud a houknul: „Emane! Nezaplatíš ten sud za Ludvíčka, když jste byli kámošové? Dyť on vlastně tu sázku prohrál, ne?“

„Co je mi po tom?“ odpověděl Bubla. „Nikdo se s váma nebaví, blbouni.“

Nadraná společnost kolem stolu se zařehonila.

„Jakou sázku?“ zeptal jsem se.

„Ále,“ mávnul rukou Bubla, „to byl jenom takovej hec.“

„Jakej hec?“

„Furt ho hecovali. Skrz ženský.“

„Co měl se ženskejma?“

„Povídalo se, že nic. To víte, jak to bejvá mezi chlapama. Utahovali si z něj. Jako že je panic a tak. A kam ty prachy dává, když akorát sedí doma mezi slepicema.“

„Měl slepice?“

„Proč by měl mít slepice? Prostě si z něj utahovali, že je buran, no. Pražáci, znáte to.“

„A co bylo s tím sudem?“

„Jo bylo skrz Martičku.“

„Kterou Martičku? Z vás aby to dobejval motykou.“

„Povídám, že to byl jenom takovej hec,“ zabručel. „Martička, teda dcera inžinýra Rumla… Musel byste ji vidět. Každej ve fabrice slintá, když se jenom šmrncne kolem. Taková jako odbarvená Lolobrigida. Ta italská herečka, jestli chodíte do biografu. Prostě třída, nic pro našince. No - a Mojmír se tuhle nechal vyhecovat - a že prej se vsadí o sud piva, že ji sbalí. Farajzl, to je ten zubatej támhle, mu povídá: Slyšel jsem dobře? O sud piva a zrovna Martu Rumlovou? Nestačila by ti Klečková? Teda, abyste rozuměl, Klečková, to je taková dorota, co jde s každým. No… A Mojmír povídá Farajzlovi: Hele, Farajzl, povídal jsem Rumlová a ne ňáká Klečková. O sud piva, že budu do prvního listopadu s Martičkou zasnoubenej. A Farajzl honem ruku na to a Číča - to je ten mrňavej - to přesek. A teďka maj po srandě, když je Mojmír nebožtík.“

„Ta Marta - taky dělá někde u vás?“

„Co vás nemá. Jenom chodí do závodky na obědy.“

„A - ta sázka… nezdá se vám to divný?“

Oždiboval tříštičky ze škatulky sirek, která měla nálepku s holčičkou a nápisem: NÁŠ TÁTA NEPIJE! „Povídám, že se nechal vyhecovat,“ řekl.

„Koukejte, jestli byl na prachy a k tomu levej na ženský, proč by se sázel? Měl to přece už dopředu prohraný…“

„Možná že jo, možná že ne.“

„To je hezký říkadlo. Vy máte nějakej důvod si to myslet?“

Zamžoural na mě přes uslintanou letku. „Já vůbec nevím, co si mám myslet, helejtese. Nic mi o tom nepovídal a já z něj rozumy netahal.“

„A proč jste vlastně byli kamarádi, pane Bubla?“

„Nejspíš mi ho bylo líto, že je takovej opuštěnej,“ řekl Emanuel Bubla. „Co mu byly platný prachy, vlajčička a ty přepychový hadry, co si nakoupil, když měl to švidravý oko? Nejspíš si z něj od malička utahovali, že je šilhoun… Z takovýho nakonec vyroste pěknej hajzlík a nikoho nenapadne, že je to vlastně chudák.“

Přemejšlel jsem, co na to říct, když holka vedle začala kuckavě zvracet přes opěradlo židle. „Emanééé,“ zaječela Tylda a bouchla platem s pivama, „ať kouká zacálovat a vypadne. Co tak lemtá, když to neumí?“

Farajzl si chtěl utřít zaprasený sako ubrusem, Tylda se do něj pustila, Bubla popad za límec asi šest lidí najednou a harmonikář zanotil: TŘI FRAJEŘI KTERÝ PO MNĚ ŠLI…

Šel jsem k pultu, zaplatil Čendovi pivo a zavináče a zapnul si monťák. „Jenom nikoho nevolejte,“ škemral Čenda. „Na takovýhle prkotiny Eman stačí, soudruhu kapitáne.“

Mávnul jsem rukou.

„Kdybyste byl tak dobrej,“ smeknul hučku a vrazil mi ji přes pult „napište mi sem taky něco, jo?“

Vzal jsem propisku a načmáral na klobouk: MÁTE TO TU PRÍMA, PODPORUČÍK ZÍMA.

Venku padal studenej déšť a lidi pospíchali k teplejm domácím krbům.

Přidal jsem se k nim.

12

Stejně mizerný počasí bylo v pátek odpoledne, když jsem druhou stanici za Úvalama vylez po půlhodince jízdy ze zaplivanýho vagónu souhrnný dopravy Praha-Kolín. Jel jsem z nádraží PRAHA STŘED a v nádražíčku v Libni se do vozu narval štrůdl lidí, který vypadali, že jedou ze šichty ve Ferrostroji, ale jelikož bylo půl čtvrtý, byly to nejspíš kancelářský myši. Poslouchal jsem cvrkot, ale o mrtvým soustružníkovi kde nic tu nic. Jak vlak stavěl, vystupovali jeden po druhým, a z Úval už jsem zase jel skoro sám, jenom s nějakým dědou; podle narvanýho ruksaku byl někde v Praze na nákupech.

Když jsem vylez na perón, hrabal se za mnou. Vagón měl schody jak padáková věž, tak jsem milýho dědu sundal i s ruksakem. „To jste hodnej, mladej,“ zakřenil se na mě. „Ještě bych spadnul a nedejpánbu to rozflákal.“

„Copak to vezete, snad ne vajíčka?“ zeptal jsem se.

„Vy jste dobrej, z Prahy budu vozit vajíčka,“ ušklíb se. „Co vás nemá. Mý slepice nesou takový vejce, jaký žádnej Pražák v životě neviděl. Koupil jsem pro snachu takovej ten servíc, jak oni říkaj. Hrníčky a talířky a konvičky… V Bílý labuti.“

„Nechcete s tím pomoct?“

„Kdepak. Umazal byste si kabát. Servíc je novej, ale ruksak je od slepic. Kampak dete?“

Rozhlíd jsem se. Z vlaku s námi vystoupilo ještě pár lidí; roztahovali deštníky, zvedali si límce a zimomřivě pospíchali přes koleje.

„Neznáte tu nějaký Ludvíčkovy?“

„Myslíte roztoklatský?“

„Maj bydlet v Louňovsi.“

„Aha… To je asi čtvrthodinka cesty po silnici. Tady v Roztoklatech taky bydlej Ludvíčkovi… Je to přízeň, ale s těma louňoveskejma už léta nemluvěj. Starej je strojvedoucí… Tady je plno ajznboňáků.“

„Kterej je strojvedoucí?“ zeptal jsem se.

„Ten roztoklatskej.“

„A ten druhej?“

„Teda Franciho bratranec…“

Prošli jsme nádražíčkem a vylezli na pustou silnici; kousek dál vyhlížely z clony deště střechy a holý větve stromů. Někde tam hartusil motor traktoru, kejhaly husy a s pravidelným dzzz-in! Dzz-in! se ozejvala cirkulárka.

„Kdo je Franci a kdo bratranec?“

„Se mi zdá, že to potřebujete říct po lopatě,“ na to děda.

„Nerad bych vás zdržoval.“

„Pročpak byste mě měl zdržovat?! Vždyť máme stejnou cestu. Taky jdu do Louňovsi.“

„Vážně? To je výborný.“

„Támhle,“ nasměroval mě děda ukazovákem, kterej mu nejspíš v mládí trochu požmoulal v tlamě obecní bejk. „Louňoves je čtvrthodinku…“

„Fakt to nechcete vzít?“

„Umazal byste si kabát. Nechávám to v síňce a dělaj na to slepice…“

Vykročili jsme po mazlavým blátě.

„Budete mít boty jako prase… Jak vozej řípu, nadělaj. Než to deště spláchnou… Někdy ten sajrajt vydrží na silnici až do jara. Jenže to víte - do Louňovsi jezděj jenom traktory s vlekama, takže je to každýmu fuk. Z města k nám nikdo nezajde jak je rok dlouhej a místní na to jsou obutý, žejo. A když holt se jde někam na tancovačku, holky se přezujou z baťovek do lodiček až na sále.“

„Povídal jste, že Ludvíčkovi - “

„Který, roztoklatský?“

„Ne, louňoveský.“

„A proč k nim jdete?“ zeptal se děda místo odpovědi.

„No… Jak bych to řek - byl jsem s Mojmírem na vojně… Řekli jsme si, že se v civilu sejdem a napsali jsme si adresy, jenže já ji ztratil. Zapamatoval jsem si jenom Louňoves.“

„Herdek filek, to je sakra věc,“ zabručel děda. Mlaskali jsme blátem alejí starejch švestek a v dolíku před námi čouhala z deště zčernalá zvonice kostela.

„Tak co s nima je?“ zeptal jsem se.

„Starej, teda vašeho kamaráda táta, se v dubnu utopil,“ řekl děda.

„Dej mu pánbu nebe, byl to starej ožrala. Ale nebejval. Pamatuju ho jako chlapa, kterej možná nebyl žádnej velkej štramák, ale měl nejpěknější hospodářství v Louňovsi. Těch polností… a deset krav v chlívě. Taky vlastní mlátičku měl. A traktor… a lokomobilu míval. To byl, panečku, před válkou ňákej majetek. Uměl se ohánět to jo. Vzal si Mařku Lebedovou z Přišimas, to byla zase holka krev a mlíko, v celým okolí vyhlášená krasavice. Každej chasník by ji bejval rád popad… A taky se všichni divili, když si vybrala zrovna Vincu Ludvíčka, kterej byl poďobanej a morousovitej. Nejspíš šla po majetku, to se ví. Taky to brzo přestalo dělat dobrotu. To víte… Jak je ženská k světu, je to patálie.“

Děda se zastavil, vytáh ze šosu obrovskej kapesník a s viditelným požitkem do něj zatroubil.

„Už je to hezkejch pár let,“ pokračoval, když nacpal šnuptychl zpátky do kapsy. „Brali se někdy v pětatřicátým… Možná o rok dřív. V osumatřicátým tu byl na letním bytě ten Pražák. Lufťák, přijel autem a sháněl cimru. Tenkrát to nebylo jako teďka, Praze za humnama… Dohod se s ním Vinca Ludvíček, nejspíš z vejdělečnejch důvodů, ale prachsakra se mu to nevyplatilo. Mladá, teda Vincova žena, jo, se s ním sčuchla. S tím lufťákem, víme? A jak měl po dovolený, vzala s ním roha. Nechala tady Vincovi na krku malýho kluka, teda Mojmíra… Ňák se snad potom o něj tahali, kdopak ví. A Mařka v tý Praze nějakej čas nato, představte si, vypadla z pátýho patra. Nebo snad vyskočila, čerti vědí. Je tady na hřbitově pohřbená. A Vinca od tý doby chlastal. Přes válku to s ním ještě jakžtakž šlo, taky se musel starat o kluka… Ale když v padesátým přišel o pole, šlo to s ním z kopce. To se ví, kluk tím byl taky poznamenanej, nestačilo, že šilhal, ještě k tomu se mu děti smály, že táta chlastá… A letos o velikonocích se Vinca nadral jak Dán a cestou z hospody slítnul na návsi do rybníka. Našli ho až ráno… Měl to za sebou.“

„No jo - a co je s Mojmírem?“

„Bydlel tady sám, dělal v Praze ve fabrice. Jenže předevčírem na noční, prej… Co já vím, jak to bylo. Představte si - prej smrtelnej ouraz.“

„Jéžišmarjá.“

„Tak vidíte. Kamarád je po smrti. No, upřímnou soustrast.“

Chvíli jsem viditelně truchlil, abych si to všechno srovnal v hlavě. Už jsme byli skoro mezi barákama. „Nevíte, kdy bude mít pohřeb?“ zeptal jsem se.

„V úterý příští tejden… Nejspíš to zařizujou roztoklatský.“

„Tak to já přijedu, dědo.“

„Však by to od vás bylo hezký,“ kejvnul.

Jestli bude zrovna takovýhle počasí, abych si na to někde půjčil skafandr.

„Tuhle bydleli,“ ukázal mi děda na barák za zdí, do který vedly zkřivený vrata; vypadaly, že už je léta nikdo neotevřel.

Jak jsme dům míjeli, připadal mi stejně mrtvej jako celá famílie louňoveskejch Ludvíčků. A přece v něm hospodaříval chlap, kterej měl plnej chlív dobytka, mlátičku a Mařku, kterou mu každej záviděl. Možná že se tu nejdřív taky cejtila spokojená, když sekýrovala děvečku a támhle na zápraží volala na leghornky PUŤA PUŤA PUŤA… Jenže potom přišel jinej kofr, než byl poďobanej a morousovitej Vincek, zaševelil jí do ouška, že z ní bude na větvi celej Reprezenťák, načež milá Mařka zabalila pár jupek a sukní a opustila rodnou hroudu v módním ROADSTERU, aby posléze vykoupila svý hříchy krkolomným pádem z pátýho patra…

A támhleto dole bude ten rybník, kde osmnáct let nato skončil svý prochlastaný žití bejvalej místní Cimbura. Kde to potrefilo mladýho, jsem taky viděl. Divná rodina, to jo.

„Nevíte v kolik je ten pohřeb, dědo?“

„Támhle je hospoda,“ ukázal tím svým zkrouceným prstem. „Visí tam parte. Spánembohem, já jdu tudyhle nahoru.“

„Tak vám děkuju.“

„Za takový zvěsti to snad ani nestojí za to, mladej.“

Nadzvednul klobouk a vykročil.

Šel jsem k hospodě; měli zavříno a za oknem vedle cedule s provozní dobou visel černě olemovanej papír, kde za pozůstalý František Ludvíček, strýc, oznamoval, že V ČASNÝCH RANNÍCH HODINÁCH DNE 25. ŘÍJNA NÁS TRAGICKY OPUSTIL MOJMÍR LUDVÍČEK, KTERÝ BUDE ULOŽEN DO RODINNÉHO HROBU NA HŘBITOVĚ V LOUŇOVSI DNE 30. ŘÍJNA O 10. HODINĚ DOPOLEDNÍ. ZA PROJEVENOU SOUSTRAST PŘEDEM DĚKUJEME. A v pravým rohu nahoře, vedle jakýsi větve, stálo mrňavejma písmenkama: ODEŠEL JSI, ACH TOLIK MLÁD, OPUSTIL‘S VŠE, CO MĚL JSI RÁD, UHASLO SVĚTLO TVÉHO ŽITÍ, NECHŤ ONO VĚČNĚ DÁL TI SVÍTÍ!

Až mě vyrazej z fabriky, budu se živit veršema, to si pište.

Udělal jsem čelem vzad a vyrazil na nádraží. Snad abych si honem vymyslel něco srandovního, to je v takovýmhle případě lepší než velkej rum.

Jenže mě vůbec nic nenapadlo.

V půli cesty jsem se ohlíd; zvonice kostela trčela do deště jak oslizlej koňskej hnát.

13

Zpátky mi to jelo ve tři čtvrtě na pět, tak jsem zašel do nádražního bufíku a dal si tam čajík a balíček keksů, který se jmenovaly IDEÁL a byly ideálně tvrdý. Ne že bych byl zrovna fajnšmekr na sušenky, ale nechtěl jsem pít čaj jenom tak, protože jsem se styděl udělat outratu za osmdesát halířů. Pivo jsem si dát nechtěl, i když tu měli popovický; už takhle mě dost chladily rozmáčený boty a pod kabátem jsem cejtil, jak mi vlhne sako.

Seděli tam dva nádražáci, jeden vypadal, že je od nich přinejmenším generál a ve sklenici měl ohřejváček; ten druhej byl takovej ten nejobyčejnější ajznboňák, měl na židli bandasku a zpuchřelou aktovku s uchem, spravovaným provázkem, na nohou měl válenky a na hlavě ušanku s rozepnutejma ušima, který mu plandaly kolem hlavy jako kokršpanělovi. Nejspíš šel zrovna ze šichty, protože před sebou na vikslajvantu měl něco kalně nažloutlýho v hospodským velkým panáku z tlustýho skla.

Kromě těch dvou tu byla akorát místní královna krásy z roku třináct, opírala se o pípu a vedla s chlápkama plytkej rozhovor; mě si ani nevšimli, kromě tý chvilky, co mi madam servírovala teplou vodu a ty výše zmíněný prkýnka IDEÁL.

Venku bylo dočista hnusně a v koutě výčepu hřály vysoký násypný kamna, ze kterejch tu a tam vylítla jiskra, jak se v komíně točila meluzína.

„Byl to fantom,“ prohlásil kokršpaněl.

Generál odfrknul a vytáh z půllitru ohřejváček. Načež si loknul a přejel prstem po fousku, kterej vypadal jako dva kmíny nastojato.

„Bába Cajzlerová je bláznivá,“ řekla výčepní. „Kdoví co viděla.“

„A já povídám, že to byl fantom,“ na to kokršpaněl a vyzunk panáka, kterýho nejdřív řádně očenichal. „Dejte mi to ještě jednou, paní Pokorná.“

Na flašce, co z ní paní Pokorná cedila kalnou tekutinu, byl nápis BRANDY ŘEZANÁ. Nejspíš si to tady řezali sami cirkulárkou, která pořád zdáli doplňovala svým dzzz-in, dzzz-in hvízdání meluzíny.

„Já vám půjčím jednu knížku, paní Pokorná,“ hučel ušatej nádražák. „Napsal to jistej FLÁMARIJÓN… Takovejch případů tam je habaděj. Třeba jedna baronka v Paříži, co měla syna v Mexiku na válečným tažení s tím habsburským Maxmiliánem… Takhle vám jednou sezvala pár známejch na večeři. Nákýho generála, jo. Taky jednoho vysokýho ouřadu od soudu… Všelijaký paničky, co k ní chodily na drby - a různě. Sedej kolem stolu a debužírujou žejo… Milá baronka si povídá, že je akorát čas na kafe, tak se sebere a vypadne ze salónu - “

Ajznboňáckej hodnostář si zase odfrknul. Dělal to bezvadně, asi jako kůň vychovanej ve švýcarským penzionátu. „Co je?“ zeptal se ušatec.

„To byla divná baronka, když vařila sama hostům kafe,“ prohlásil vašnosta.

„To se ví, že to kafe nešla vařit sama,“ na to ušoun. „Měla na to lidi, to dá rozum. Jenže holt za nima musela dojít…“

„No a co?“ řekla nedočkavě výčepní. „Co bylo dál, pane Mrkva?!“

„Co bylo dál… Jak vyšla ze salónu, slyšej hosti děsnej výkřik. Tak letěli za ní a našli ji na podlaze v předsíni omdlelou. Jen ji vzkřísili, povídá, že viděla svýho syna, kterej se jmenoval Honoré, jo… Stál tam prej v uniformě, smrtelně bledej, samá krev vám byl - a vyražený oko. No - a za tejden se baronka dověděla z ministerstva vojenství, že zrovna v tu chvíli, kdy měla to vidění, dostal chudák Honoré mexikánskou kulku rovnou do oka.“

„Děte,“ řekla výčepní.

„Flámarijón byl ňáká kapacita.“

„Jenže Cajzlerka není žádná baronka,“ ušklíb se generál.

„Na tom houby záleží, jestli je baronka. Od smrti starýho se o kluka starala… A když se to tak veme, tak předtím taky. Na kohopak si měl vzpomenout ve chvilce smrtelný? Na mámu? Tu si nemoh pamatovat. Nebo na starýho vožralu fotra? Kdepak. Jedině na bábu Cajzlerovou. A v tý samý chvíli ho viděla. Co je na tom divnýho? Takový věci se stávaj napořád. Akorát se o nich v novinách nepíše.“

„To mi teda musíte dát přečíst,“ řekla výčepní. „Tu knížku od toho Flámarijóna.“

„Vždyť povídám, že vám to přinesu.“

„Pro takový poděsy jako jste vy, pane Mrkva, je to holt počteníčko,“ pochechtával se generál. „A pro ženský, co to prežvykujou před spaním a pak se bojej na klozet, nic ve zlým, paní Pokorná. Inteligent se tomu musí jenom zasmát. Od tý doby, co byla ta knížka napsaná, už vzdělanost pokročila a dnešní mladý už takový nesmysly dávno nezajímaj.“

Chroustal jsem sušenku a špicoval uši.

„No řekněte, mladej pane,“ obrátil se ke mně generál, „slyšel jste někdy o nějakým Flámarijónovi?“

„To víte, že jo,“ kejvnul jsem, „to byl ten francouzskej hvězdář, co objevil kanály na Marsu a Neptun. Ale o tý paní Cajzlerový jsem neslyšel. Jakýho fantóma že to viděla?“

„Ale žádnýho,“ řekla výčepní. „To my tady jenom tak vedem řeči, víte?“

„Tuhle pan Mrkva povídal - “

„Frrr,“ udělal generál. „Na kterej vlak čekáte?“

„Na osobák na Prahu.“

„Tak to abyste si pomalu šel koupit jízdenku.“

„Mám zpáteční.“

„A copak jste tady dělal? U někoho na návštěvě?“

Honem jsem přemejšlel, kde jsem vlastně byl.

„Úředně, jo?“ vyzvídal generál.

„Tak nějak. Na emenvé. Jestli by tu nebyla parcela.“

„Jako na zahrádku?“

„Něco takovýho… Nebo třeba barák.“

„V Louňovsi je jeden prázdnej,“ řekl Mrkva a zaplácal ušima.

„Jakejpak prázdnej,“ zavrčel na něj generál. „Do toho maj co mluvit roztoklatský… Teďka je to jejich, ne?“

„Ňáká přízeň prej má bejt taky v Jevanech,“ řekla hostinská. „Povídala Fajtlová…“

„Nebožky sestra,“ na to s přehledem generál. „No… Abych šel.“ Vytáh nádražácký cibule a zamžoural na ně na dýlku natažený ruky. „Mám to akorát. Nejdete taky, pane Mrkva?“

„Jo, to se ví. Stará by remcala.“

Platili a výčepní mě taky rychle zkasírovala. Tak tak jsem stačil vyběhnout na perón a skočit do vlaku, kterej vypadal, že tady staví nerad. Sotva za mnou bouchly dvířka, cuknul sebou a uháněl do šera.

14

Tuklaty, Úvaly, Klánovice atakdále. Koukal jsem z okna do deště, kde se ve tmě objevovaly a zase mizely světla nádražíček. Výpravčí vylez, zved placku, kejvnul a zase koukal zapadnout do svýho přetopenýho kutlochu.

Přišel průvodčí a kouk se na lístek. Něco zabručel a prchal.

Nastoupila bába, koukla ke mně do kupátka, odplivla si a šla jinam.

To se ví, to jsem já, známej smrtonoš Fink.

PRAHA-KYJE, HLOUBĚTÍN. Příští stanice LIBEŇ.

Jak že to dělaj ty strážný? Dvanáctky a čtyřiadvacet volno? To by teda dejme tomu ten dědek Kazda teďka - jo, dneska měl denní.

Čtvrt na šest pryč.

Vystoupil jsem v Libni a vyhrnul si límec. Pršelo víc a víc, zved se vítr a čeřil kaluže mezi tramvajovejma kolejema.

Když jsem došel k vrátnici Ferrostroje, postával Kazda pod verandičkou a pokuřoval půlčíka ze špičky; vevnitř seděla připostarší tlustá madam, sešněrovaná dohodou, a vrtala se v nějakejch papírech. „Koukejme, soudruh - “

„Zdravíčko, pane Kazda…“

„Copak, copak…?“

„Na něco bych se rád zeptal.“

„Náčelník na něco zapomněl?“

„Ale ne… To víte, vždycky je holt něco…“

„Tak pojďte do tepla, soudruhu.“

Kamínka na mě dejchly, rozepnul jsem se a postavil se k nim. Madam od stolu se ohlídla na mý zablácený boty.

„To je soudruh od - “

„No jo, já vím. Však jsem ho tu viděla, jak vyšetřovali ten malér.“

„Jo, jo, tak,“ kejvnul Kazda. „To je počasí, žejo?“

„Už to lepší nebude.“

„Však je pomalu listopad,“ souhlasila madam.

„Za chvíli končíte…“

„Co trochu culifindy, soudruhu?“

„Ale ne, děkuju… Zas abych šel. Chtěl jsem se jenom zeptat - chodí vám hodně přespolních do závodní jídelny?“

„Takovejch padesát,“ odpověděl Kazda. „Proč?“

„A máte tady seznam?“

„Samozřejmě, soudruhu,“ řekla madam. „V naprostým pořádku. Ty lidi musej mít průkazky, bez ní sem nikoho nepustíme.“

„Jsou na nich fotky?“

„No… To nejsou.“

„Takže by se sem s takovou průkazkou moh dostat člověk, kterej je dočista cizí?“

„Jak to myslíte, cizí?“

„Přece si ty lidi nepamatujete?“

„Všecky ne, to se ví.“

„Tak vidíte. Kdyby takovou průkazku někdo našel nebo třeba ukrad, měl by do závodu volnej přístup.“

„Jenomže jenom v poledne, soudruhu. A taky počítáme, kolik těch průkazů jde dovnitř a kolik zpátky, takže by takovej v objektu dlouho nepobyl. Nanejvejš do tří. Pozdějc už se obědy nedávaj a začali bysme ho shánět.“

„Aha… Moh bych se podívat na ten seznam?“

„Samozřejmě, soudruhu.“

Podala mi ze šuplíku linkovanou knihu a nalistovala letošní rok.

„Na konci roku se průkazky vyměňujou a píšeme novej seznam,“ řekla. „Ty proškrtnutý se během roku odhlásili…“

Bylo tam jméno, číslo občanky, zaměstnání a bydliště. Dělal jsem, že mě to k smrti nudí a ledabyle jsem listoval. „Máte to hezky vedený,“ řekl jsem. „Čitelně.“

„To tuhle soudružka Plecitá,“ řekl Kazda.

„Však jsme mívali ve škole krasopis…“

„Rodinný příslušníky zaměstnanců tu nemáte?“

„Jakpak by ne.“

„A dcera inženýra Rumla na obědy nechodí?“

„Ale jo, chodí.“

„Tady pod R není.“

„No jo… On jí každej říká Rumlová,“ řekl Kazda, „jenže ona se jmenuje Hornychová, po svý mámě. Byla rozvedená nebo snad vdova… Inžinýr si ji vzal s dítětem.“

„Že se staráte o drby,“ řekla Plecitá.

„To nejsou drby,“ na to Kazda. „Má to v kádrovejch materiálech.“

„A na co slyší?“ zeptal jsem se. „Na Rumlovou?“

„Co s ní má bejt?“ zeptala se Plecitá.

„Ale nic,“ řekl jsem. „Náhodou ji trochu znám.“

Marta Hornychová-Rumlová dělala v Hygii někde v Karlíně a bydlela v Sokolovský 613. Sklapnul jsem knihu a vrátil ji paní Plecitý. Bylo tři čtvrtě na šest.

„Vy si myslíte, že to byl někdo zvenku?“ zeptal se Kazda.

„Kdo?“ já na to.

„No - ten zloděj…, co vykrad Ludvíčkovu skřínku. Já už se o tom napřemejšlel… No řekněte, paní Plecitá! Pomalu tady o ničem jiným nemluvíme.“

„A na co jste přišli?“

„Říkal jsem vašemu náčelníkovi…“

„S náčelníkem jsem nemluvil, pane Kazda… Měl jsem ještě jinej případ a neměl jsem čas zajít do Bartolomějský.“

„Jo jo… Inu, soudruhu, - ten chmaták na to měl jenom pár minut, žejo. A musel vědět, že je Ludvíček po smrti. Skřínka přece byla otevřená klíčema…, který sebral nebožtíkovi.“

„Jak víte, že to byl chlap?“

„Myslíte, že to mohla bejt ženská?!“

„Co by ne?“

„No jo… Mohla. Některá z těch u vrtaček. Mohla se jít podívat, když slyšely, jak se ten motor zakous. A jestli měl Ludvíček klíče jen tak na skřínce, sebrala je…“

„Proč myslíte, že by to dělala?“

„Kvůli penězům. Vždyť se bralo a Ludvíček moh mít v šatně takovejch dvanáct patnáct stovek. Když si představíte, že by taková ženská věděla, že je mistr na druhý straně haly a Bubla chrápe v nástrojárně… To je velký pokušení. Mohla si říct, že mrtvej peníze nepotřebuje, a nemuselo ji napadnout, že to přijedou vyšetřovat z Bezpečnosti. Ženský jsou pitomý, to se ví.“

„Předtím jste podezíral Bublu,“ řekla Plecitá. „A teď najednou, že jsou ženský pitomý.“

„Proč jste podezíral Bublu, pane Kazda?“

„No… kdyby byl, dejme tomu, u toho, když se to stalo, měl to z první ruky. A pak si holt šel lehnout do nástrojárny, aby měl alibi. Jenže jedna věc mi v tom nehraje, ať je to ten nebo ten. Váš náčelník, se mi zdá, je z toho taky tumpachovej.“

„Z čeho?“

„No, že ten zloděj tahal ty hadry ven,“ řekl Kazda. „Přece moh sebrat vejplatu rovnou z kapsy, ne? A namísto toho, soudruhu, ten člověk sebere kabát, klobouk, sako, kalhoty, košili… A pak ten balík hadrů hodí do bláta u plotu. No řekněte - je to logický?!“

Chvíli jsem byl taky tumpachovej. „Vidíte, o tom taky nevím,“ řekl jsem. „Kdy to našli?“

„Dneska ráno. Nějakej Podroužek, pomocnej dělník.“

„I s klíčema a portmonkou?“

Kazda kouknul po Plecitý.

„Snad ti to řeknou kolegové, soudruhu,“ řekla Plecitá. „Odvezli si to sakumpak do Bartolomějský.“

„Hned tam zajedu,“ kejvnul jsem.

Paní Plecitá si začala rozepínat dohodu a do prosklenejch dveří vrazil ruměnej tlusťoch v černým kvádru ZS. „Čestík,“ halasil, „čestík. Dneska je tak svinský počasí, že tu bude pěkně útulno. Co Hnilička, ještě nepřišel? Měl nějaký trable s dejcháním…“

„To je soudruh od Bezpečnosti…“

„Jo jo… Taky to nemáte lehký, co?“

„Kdopak z nás to má…?“

Potřás jsem si rukou s Kazdou, kejvnul na paní Plecitou a šel. Venku na verandičce jsem zmerčil nástěnku ČSM. Viselo tam Ludvíčkovo parte a vedle jakýhosi nezábavnýho nekrologu byla připíchnutá fotka. V tu ránu jsem ji měl v kapse.

Když jsem míjel hospodu U konvice, vypadly ze dveří tři uječený holky s dvouma hošma, který hlasitě chrchlali, plivali do půlky ulice a zapalovali si navzájem cigára.

Za nima vyplachtilo pár tónů harmoniky, který vzápětí smyl déšť.

15

15

„Nedělá tady náhodou slečna Hornychová?“

„To nemůžu sloužit… Pitralonek? Kolínskou? Nebo dáme kamenec…?“

„Kamenec. Má to bejt taková kráska italskýho typu, jenže blondýna,“ řekl jsem.

Seděl jsem v pánským oddělení jedný karlínský Hygie s ručníkem kolem krku, čerstvě hladce vyholenej a mírně přistřiženej. Byla sobota odpoledne. Přestože jsem utek ze slavnostní schůze ke DNI ZNÁRODNĚNÍ, musel jsem si vysedět frontu. Přečet jsem si přitom hrdinně pár nepříliš čerstvejch časopisů v rákosovejch držákách.

„Nemyslíte Martičku Rumlovou?“ zeptal se holič a šmidlal mi přitom kamencem po bradě.

„Jo, to je ona. Já myslel, že se jmenuje Hornychová.“

„Tak ta dělá v dámským speciálu… Taky na Sokolovský třídě, pane… Ale až dole v Karlíně. To musíte znát, je to takovej exkluzivní provoz.“

„Aha… Tak díky.“

„Není zač, pane…,“ mával mi ručníkem před očima. „Račte.“ Podržel mi oválný zrcadlo s rukojetí za zádama. „Hotovo. Perfektní fazónka, pane.“

Stálo mě to osm osmdesát a dal jsem mu deset. Okartáčoval mi sako a přidal KLANÍM SE, SLUŽEBNÍK. Nemám rád služebníky ani exkluzivní provozy, o speciálech nemluvě. U holiče Fabiána na Skalce vás ostříhaj za dvě kačky a holit se odmalička dovedu sám. Učil jsem se to koukáním na tátu, jak dělá grimasy do mrňavýho zrcátka na stole v kuchyni. Jenom břitvu jsem nepojal do kolekce oblíbenejch nástrojů a koupil jsem si strojek. Fousy mi rostou do všech možnejch směrů a břitvou bych si uříz půl obličeje.

Jelikož nemám rád exkluzivní provozy, je to se mnou nahnutý. I když jsem zrovínka čerstvě oholenej a ostříhanej, mám vyčištěný boty a uschlej monťák, špínu za nehtama jsem si taky pečlivě vyšťáral a úsměv mám od přírody neodolatelnej, nemůžu vtrhnout do DÁMSKÝHO SPECIÁLU a vybafnout tam na nejkrásnější kadeřnici: Tak co, jestlipak jste náhodou neznala jistýho šilhavýho nebožtíka?!

Venku už naštěstí nepršelo, ale pořád bylo šedivo a zima a vlajky na zvlhlý fasádě nehezkejch karlínskejch činžáků zplihle visely. V krámech pod nima se lidi tlačili ve frontách na nedělní flákotu, plzeňský, zeleninu, uheráček… Jo, a ještě jedno kafe za osm, umlít… Ty chlebíčky jsou čerstvý?

Vecpal jsem se do lahůdek, prosím vás, slečno, dva humrový, tady sníst, mám to akorát… Nejspíš jsem se jí zamlouval, to se ví, čerstvej od holiče, šoupla dva chlebíčky na talířek a nastavila dlaň, upustil jsem jí tam tři kačky a přidal úsměv úspěšnýho mladýho muže, hernajs, proč to není Martička, měl bych to v suchu… Když jsem se zakous do druhýho chlebíčku, napadlo mě, že tam nemusím lézt. Od čeho jsou telefony?

Jeden stál kousek od krámu.

HA, HE, HI, HO, HU… Hygie. Kde mám ty zatracený drobný?

„Hygie…“

„Prosil bych slečnu é - Rumlovou.“

„Kdo volá?“

„Ona mě stejně nezná.“

„Tak proč jí voláte?“

„Koukejte, paninko, to snad řeknu jí, ne?“

„No no! Tak moment.“

Jak jsem čekal, sluchátko na zpoceným uchu, napích se na linku rozhovor dvou rozzuřenejch chlápků. Čekal jsem tam do desíti, blboune… Copak jsem neříkal v jedenáct, magore? Kde to máš? A ten první: Kde bych to měl, pablbe? Střelil jsem to za dvě kila. Copak jsem s tím moh zpátky na stavbu?

„Jdi na esenbé a přiznej se,“ řekl jsem.

A do toho překvapenej dámskej speciální hlas: „Co prosím?!“

„To je slečna Rumlová?“

„Ano. Co si přejete?“

„Já jsem nějakej Fink,“ řekl jsem. „Vy mě neznáte, slečno Rumlová… Ale moc bych s váma potřeboval mluvit v jedný hrozně důležitý věci.“

„Vážně? A co když mě to moc nezajímá?“

„Já vím, že to vypadá divně. Ale ta věc je opravdu důležitá, slečno Rumlová.“

„Pro vás, nebo pro mě?“

„Pro vás.“

„Tak mluvte, nemám moc času.“

„Takhle po telefonu bych nerad…“

„Co prodáváte?“

„Jéžiš - nic.“

„Jestli je to tak strašně důležité… Víte co? Počkejte na mě, řekněme v šest - U koníčka. Stejně tam mám cestu.“

„Kde to je?“

„V průchodu Lucerny z Vodičkovy ulice.“

„Fajn, slečno Rumlová. Jo - jenže já vás neznám.“

„Nápodobně. Kupte si třeba Kino a sedněte si k prázdnému stolu. V šest jich tam ještě bývá dost. Kdybych tam snad byla dřív, kývnu na vás, pokud budete mít to Kino v ruce. Snad byste mi mohl říct, jak vypadáte - aspoň přibližně.“

„To je jednoduchý,“ řekl jsem. „Jako Gérard Philipe.“

„Já nemám na vtipy čas,“ řekla. „Na shledanou.“

Vida. Jinej s tím má lítání a já to mám hned.

16

Nejdřív jsem si v pasáži Lucerny prohlíd kolekci fotek z různejch podezřelejch podniků v okolí; žonglovali na nich všelijaký šášulové, vytrubovali jazzmani a hlavně tam ukazovaly kejty hopsandy přioděný do flitrovejch plaveček.

„Nekoupíš originál čívngam, brácho?“ zaševelil mi do ucha vycmrdlej houžvička v pršiplášti.

„Něpanimaju,“ řekl jsem. „Ja turist iz Aděsy.“

„Pardon,“ škytnul byznysmen a ztratil se v davu.

Náležitě naladěnej jsem slez do suterénu, vrazil monťák do šatny a koukal po stole, kde nikdo nesedí. Našel jsem si jeden v koutě a plesknul na ubrus složeným časopisem, kterej jsem si koupil ve stánku na Václaváku.

Jen jsem dosed, byl u mě vrchní s jídelním lístkem v celuloidu, tak jsem mu vznešeně pokynul a zahloubal se do místní nabídky. K PITÍ SI BUDETE PŘÁT? Třeba to - džus. POMERANČOVÝ, CITRUSOVÝ, MERUŇKOVÝ… To je jedno. Když se nemůžu zeptat, kterej je nejlacinější, tak třeba ten pomerančovej.

Kolem stolů seděli celkem normální lidi, takže jsem si nepřipadal nejhůř. Konečně, měl jsem sako a šlajfku, zatímco například támhleten tu sedí v pleteným pulóvru a pinglové se kolem něj jen rojej. A přitom třeba nemá v kapse ani to kilo co já. Předkrmy: LOSOSOVÉ, HUMROVÉ, HENRI, RUSKÉ, to všechno vejce. TEPLÉ PŘEDKRMY… Blbost. Jedinej teplej předkrm, co znám, je polívka. Pane vrchní, jako předkrm mi doneste oukrop…

„Pán má vybráno?“

„É… Třeba tuhletu svíčkovou, pane vrchní. Jenom tak, bez předkrmu.“

„Svíčková Stroganoff, račte…“

Obrátil účtenku s můří nohou rubem navrch. Hned jsem se nenápadně kouk, co tam naškrábal. Deset čtyřicet. A pomerančovej džus dvě osmdesát. No vida, jsem furt v balíku a můžu s klidem pustit osm pětek, jen co dorazí Lolobrigida. Co to může bejt, svíčková s takovým ruským jménem? To tam nemaj obyčejnou? Ten vrchní mě dočista zpanikařil.

Přišel chlápek, a jestli prej u mě není volno. Kolem bylo nejmíň pět stolů, u kterej nikdo neseděl. „Bohužel… Na někoho čekám.“

„Ale, ale, kdybyste nelhal, kamarádíčku…“

„Odprejskni,“ řekl jsem.

„Nic ve zlém, příteli…“

Našpulil pusinku a odvrtěl se o číslo dál, kde osaměle zasednul a jal se na mě vrhat nyvý pohledy. Pustil jsem ho z hlavy, protože mi donesli dotyčnýho Stroganoffa; jen jsem na to kouk, bylo mi jasný, že je to pajšl. Nemám nic proti pajšlu, pokud v něm nejsou chrupavky. Ale vydávat ho za ruskou svíčkovou, to je poněkud příliš. Naštěstí to nebyl pajšl, nýbrž svíčková, nakrájená na drobno. Pro příště: Svíčková Stroganoff je svíčková pro bezzubý. S pajšlem si ji může splíst jenom nějakej dacan z Louňovsi… Knedlíky dělá máma lepší, to se ví.

Když jsem do sebe nasoukal všechno, co mi přinesli, začal jsem se cejtit o něco líp; jako vždycky, když se najím. Bylo pomalu šest, tak jsem se dal do listování v časopisu Kino, abych byl k poznání.

Na druhý stránce se křenil ten chlápek v pleteným pulóvru.

Přečet jsem si, co chystaj na Barrandově a v Holyvúdu.

„Dobrý večer,“ řekl najednou někdo.

U stolu stála Lolobrigida, CHLÉB, LÁSKA A FANTAZIE.

17

Hoša vedle zhrzeně vzdychnul a nasál ze štucu.

Ježišmarjá, ta byla krásná.

Pingl se přihnal a začal zametat utěrákem stůl, jako kdybych tam natrousil z těch svíčkovejch plíček. Pak jí odšoupnul židli. Políbil jí lem roucha. Přezul ji do bačkor. Leh si na podlahu a položil si její nohu na krk. Atakdále. Milostivá ráčí…?

Sedla si a koukla po mně fialkovejma očima, který měly obrovský řasy, prohnutý do oblouku. „Snad nějaký lehký ryzlink?“ Došlo mi, že tyhle věci dělám já, když se na mě kouk i vrchní.

„To bude nejlepší,“ kejvnul jsem. „Dvakrát.“

„Moravský…?“

Řasy se zatřepetaly.

Kejvnul jsem ještě jednou. „Třeba.“

Nejspíš jsem měl přidat nějaký to a hoď sebou, chlapče.

„Ota Fink,“ řekl jsem, když vrchní zmizel. Dokonce jsem se přitom mírně nadzved, takže jenom upadla slánka. Párátka zůstaly stát a pepř taky. Martička si toho nijak zvlášť nevšimla, protože zrovna kejvala na pozdrav tomu herci v pulóvru, takže jsem si připadal jako blb.

Vrchní přiklusal se skleničkama na tácu. Ještě nějaké přání? Zavrtěla hlavou a vytáhla z kabelky škatulku amerik; vrchní bleskově křísnul zapalovačem. Martička s díky kejvla a vyfoukla kouř ke stropu. „Takže co teď, vážený pane?!“

Taky bych rád věděl. Celá moje hypotéza stála na tom, že by se hamoun Ludvíček nikdy nevsadil o sud piva, kdyby si nebyl předem jistej, že ho nevyhraje. A pokud ho měl vyhrát, musel dávno vědět, jak na tom s Martičkou je. Třeba k němu cejtila něco podobnýho jako Bubla. Jenže v tom případě by měla vypadat příslušně truchlivě, protože měla příští tejden slavit zásnuby.

Truchlivě nevypadala ani trošku.

„Nechtěl bych se dotknout jistejch věcí…“

„Nerozumím.“

Najednou mi moje hypotéza začala připadat jako nejukvapenější závěr, jakej jsem kdy udělal. Vůbec nevypadala na ženskou, který zesnul snoubenec. Spíš bych bejval řek, že takovejch Ludvíčků může spotřebovat dvanáct až patnáct do roka a nemrknout přitom okem.

„Kdy jste se naposled viděla s Mojmírem?“ vystřelil jsem.

Zřejmě to byla trefa načisto plonková, a už jsem se viděl, jak se trapně omlouvám. „S kterým Mojmírem?“ zeptala se. „S Doudou?“

„Vy myslíte toho trumpeťáka od Procházky?“

„Samozřejmě, Mojmíra Doudu. Jde o jiného Mojmíra?“

„Jo. O Mojmíra Ludvíčka.“

Nic. Lautr nic. NIC NA ENTOU. Jenom řasy se zvedly a zas unaveně poklesly. Široký rty udělaly dva nepatrný dolíčky, jak zatáhla z cigarety. „Mojmír Ludvíček…? V životě jsem to jméno neslyšela.“

Napadlo mě, jestli si třeba neříkal jinak, a vytáh jsem fotku, ukradenou z nástěnky ve Ferrostroji. Nevypadal na ní nejhůř, dokonce nebylo znát, že mu jedno oko ujíždí. Koukal jsem, jak si ji Martička prohlíží, a v jednu chvíli už jsem měl dojem, že řekne: No jo, to jste měl říct hned, že myslíte Kryšpína Breburdu! Oklepla popel a zafofrovala řasama, mírně si odkašlala a vrátila mi fotku. „Je mi líto,“ řekla. „Snad kdybych viděla originál…“

Napadlo mě, že třeba nic neví. „Bohužel,“ řekl jsem. „Je mrtvej.“

Teď‘ už by měla zvrhnout sklenici, propálit cigárem ubrus, případně omdlít jako ta baronka, když zahlídla fantom zakrvácenýho Honorého. Jenže Martička nehnula jedinou řasou. „Byl to nějaký váš přítel?“ zeptala se.

„Myslel jsem, že váš.“

„Má to být ta věc, která je pro mě tak důležitá?“

„Myslel jsem, že jo.“

„A kdepak jste tu věc vyhrabal, pane Finku?“

„V Louňovsi, číslo popisné třicet dva.“

„Kdepak to je?“

„Dvě stanice za Úvalama a kousek pěšky.“

Chvíli mlčela a klouzala dolním rtem po okraji zamžený sklenice. „Dobře,“ kejvla. „A co?“

Loknul jsem si ryzlinku. „To máte těžký, slečno Hornychová. Možná že si myslíte, že mi do vašeho soukromí nic není a dovedete se ovládat…“

„Rumlová, pane Finku.“

„Pardon, splet jsem se.“

„Jak jste přišel na to jméno?“

„Máte ho v občance, ne?“

„Ano… Ale jak to víte?“

„Z vrátnice ve Ferrostroji. Chodíte tam na obědy.“

„Vy tam pracujete?“

„To je jedno. Fakt jste ho neznala?“

„Neznala, je mi líto.“

„Škoda. Ačkoliv bych vám nejspíš měl gratulovat.“

Vypadala, že na záhady vysazená není. Klidně pokuřovala a spokojeně se nudila. Abych jenom tak neseděl, udělal jsem na ubrusu z párátek monogram M. L. „Tenhle účes vám příliš rozšiřuje bradu,“ řekla.

„Aspoň víc vydrží,“ já na to.

„No, bylo mi potěšením,“ řekla a típla cigáro. „Kdybyste si to snad rozmyslel a rozhodl se připojit nějaké podrobnosti,“ vytáhla z kabelky notýsek a malou zlatou tužtičku, „nevolejte mi do zaměstnání. Tuhle je můj telefon domů.“

„Nápodobně,“ řekl jsem. „Seženete mě na dva tři dva čtyři sta patnáct. Kdybych tam nebyl, vyříděj mi to.“

Možná že si to dokonce poznamenala. Potom vytrhla papírek, mrskla s ním na stůl, sebrala kabelku, nevěnovala mi jedinej hřejivej pohled a odkráčela rovnou k tomu chlapovi v pulóvru. Koukal jsem za ní, jak houpá bokama v rozšířený sukni se zlatým páskem.

„Se mi zdá, že máš po radosti, bráško,“ povídá teplouš od vedlejšího stolu.

Měl jsem se s ním hádat? Zaplatil jsem a šel.

Když jsem si bral ze šatny kabát, kouknul jsem do zrcadla, jakou mám pěknou kravatu. Kdoví jakou bych musel mít, aby slečna Rumlová roztála a kápla božskou.

Jenže, mezi námi - takovej Ludvíček, než se s ní sčuchnul, měl vůbec ňákou kravatu? Musel to bejt náramnej kofr, jestli si od něj nechala pustošit fasádu někde na hambalku v hromadě křížal.

Ale proč si teda o něm na dílně mysleli, že je levej na ženský? To mi řekněte.

18

Rovnou z Václaváku jsem to napálil jedenáctkou směr Vinohrady, vystoupil na Jiřáku a šel zazvonit na Radku. Jelikož ráno odjížděla na tejden někam na soustředění skrz házenou, zdálo se mi drobet nepatřičný sedět s ní u Moldánků v obejváku, i když mi paní Moldánková nabídla teplý pantofle a štrůdl.

„Pojď se projít,“ řekl jsem Radce.

„Když já mám spoustu balení, víš…“

„Aspoň na chvilku…“

Nechtělo se jí, ale nakonec si povzdychla a šla si pro svetr a teplý ponožky.

„Ty jsi něco chtěl?“ zeptala se před domem.

„Co bych moh chtít?“ řekl jsem a vzal ji za klopy kabátu. „Tejden se neuvidíme…“

„Tejden je chvilka, ne?“

Nestál jsem za nic. Někam jsme šli. Sliveneckej mramor chodníků se vlhce blejskal ve světle pouličního osvětlení.

„Ty jsi divnej, Oto…“

„Hm.“

Možná že jsem byl divnej. Radka byla taky divná. Už delší dobu. Jako kdyby všechno zmizelo s létem.

„Hele, Radko…, proč už to není jako dřív?“

„To se ti jenom zdá.“

„Jak to, zdá? Pořád nemáš čas.“

„Víš, co mám teď šprtání?“

Zahnuli jsme do Riegráku. Na stromech visely poslední zapomenutý žlutý listy, zplouhaná suchá tráva byla šedivá: kapičkama sražený mlhy. Příběh k nám pes, čuchnul, poznal, že se splet, a bezradně odklusal do šera. Za plotem na hřišti zadusal šílas v teplákách a kulichu.

Lavičky byly mokrý.

„Já musím domů,“ řekla Radka. „Nemůžu si dovolit nastydnout, Oto.“

„Kvůli házený?“

„Samozřejmě.“

Kejvnul jsem a zakormidloval kolem prázdný zahradní restaurace dolů ke schodům. „Nechceš zajít někam na čaj?“

„Mohli jsme si ho vypít u nás,“ řekla.

Byli jsme kousek od baráku, když vytáhla ruku z mý kapsy a řekla: „Tak ahoj, Oto. Já už fakt musím… Ahoj. A nemrač se tak, vždyť o nic nejde.“

„Počkej, Radko…“

Tvářila se, že neslyší, jenom zamávala a dala se do klusu.

Přece se za ní nerozběhnu…?!

Chvíli jsem stál naproti obludnýmu kostelu Srdce Ježíšova, přišlo mi blbý, že mě tu nechala, tak jsem do toho kostela vlez a hodil do kasičky bůra, jenom tak na zkoušku, co to udělá. Neudělalo to nic. Bylo tam pár babiček a vzadu za lavicema klečel na jednom koleně jakejsi brejlatej inteligent asi tak v mým věku. Přišlo mi ho líto, takovej mladej a straší mu ve věži. Ačkoliv možná taky čekal, co to udělá.

Nejspíš měl dost času.

19

Funus v Louňovsi byl náramnej. Nejen že tam byla celá vesnice; dokonce tam přijela delegace z fabriky, ve který byla kupodivu i ta tlustá holka, co se onehdá zhulákala U konvice. Z neznámejch důvodů byla celá v černým a viditelně truchlila; taky tam byl mistr Šlinc, kterej vypadal jako majitel pohřebního ústavu na penzi, a dělal, že mě nezná. Koukal jsem po Bublovi, ale zřejmě ho do party nevzali; dva svazáci přinesli věnec s nápisem VZORNÉMU PRACOVNÍKOVI a POSLEDNÍ SBOHEM, což nešlo dohromady zrovna nejlíp.

Zahlíd jsem i výčepní z nádražního bufíku, ajznboňáckýho generála a povědomej ksichtík, ve kterým jsem nakonec poznal ušatýho Flámarijóna Mrkvu; když byl v kvádru a neměl ušanku, byl z něj dočista jinej člověk. Taky tam byl děda, co mi povídal o Ludvíčkovejch.

Hned u vykopanýho hrobu stála rodinka, složená ze staršího plešatýho chlápka s černým fouskem, ustaraný paničky a dvou dětí kolem patnácti. Podle jejich naprosto zhnusenýho výrazu jsem usoudil, že je to František Ludvíček, strýc, and his band. Vypadali, že se těšej, až toho v bedně konečně zaházej, a od louňoveskejch Ludvíčků bude definitivně pokoj.

Postávala tam taky smutná paní, měla černou pásku na rukávě a ťukala si bílým kapesníčkem po očích. Mohlo jí bejt něco k padesátce a po chvilce jsem si všimnul, že se opírá o hůl.

Nejlepší kousek ze všech pozůstalejch byla bezesporu kulatá bábrdle, která sice neuronila jedinou slzu, zato ale v pravou chvíli zavyla: Ubohej chlapec! Nebo: Sirotečku, u pánbíčka ti bude líp. A podobně. Strýc František ji pokaždý sjel pichlavým pohledem, jako kdyby říkal: Vzpamatujte se, bábo!

Smutná paní s holí se dívala někam před sebe na zem a zdálo se, že má jakýsi myšlenky, do kterejch nikomu kolem nic není.

Hasičská kapela zahrála ZASVIŤ MI, TY SLUNKO ZLATÉ a ČECHY KRÁSNÉ, ČECHY MÉ. Když dohráli, vylili z trumpet sliny a šli si dát ke bráně čouda. Potom se dal do práce pan farář, kterej to vzal z jedný vody načisto, přečet z knížky nějaký ty latinský nesrozumitelnosti, pokropil hrob, jako by nebylo už takhle dost mokro, udělal nad Ludvíčkem kříž a šel kondolovat pozůstalejm. Připadalo mi, jako by říkal blahopřeju a strýc František na to: Co jsem dlužen?

Některý lidi projevovali soustrast i tý tlustý holce, která vypadala, že z toho má děsnou radost. Pokud jsem si stačil všimnout, svazáci a Šlinc jí kondolovat nešli. Zato se k ní potom připojila paní s holí a daly se šeptmo do řeči.

Stál jsem mezi křížkama a pomníkama, necpal jsem se dopředu a nebylo mi vlastně moc jasný, proč jsem tady. Stejně tak vypadal osamělej chlápek na opačný straně, kterej udělal pár záběrů, hezky nenápadně, aby nerušil.

Projevy soustrasti byly tak v půlce, když se najednou bolestně a zuřivě rozpršelo, jako kdyby přírodu ten tyjátr naštval. Konečně se nebožtík dočkal pořádný plačky. V tu ránu nebyla na hřbitově ani noha, dokonce hrobník sebral lopatu a ztratil se, že to dodělá po dešti.

A do hlíny bušil diluviální slejvák.

Jelikož jsem z toho zdejšího upršenýho pátku minulej tejden dostal mírnou rýmu a vůbec se mi nehodilo nějaký marodění, vzal jsem si s sebou tátovo paraple. Celou cestu jsem si s ním připadal méněcennej, zato teď jsem ten černej padák ocenil. Hodil se mi víc než krabička poslední záchrany, kterou kdysi vymyslel pan Foglar vedle nerozebratelnýho hlavolamu a svalomotorovýho letadla. Udělal jsem si nad hlavou střechu a vyrazil ke hrobu. „Tak jsem tady, Mojmíre,“ řekl jsem. „Konečně sami.“

Na žulovým pomníku byl jenom jedinej nápis, už trochu omšelej: MARIE LUDVÍČKOVÁ, ROZ. LEBEDOVÁ, 6. 7. 1915 – 3. 10. 1938. Nad nápisem byla v oválným rámečku zažloutlá fotografie Mařky, co byla krev a mlíko. Zdála se mi povědomá, nejdřív jsem si pomyslel, že je to podoba s Ludvíčkem, ale pak jsem si uvědomil, že takhle nějak mohla vypadat ta paní s holí, když jí bylo pětadvacet. Ňáká přízeň je taky v Jevanech, povídala v pátek výčepní na nádraží. A generál na to: Nebožky sestra.

Na parapleti to burácelo a kapky kolem mě dělaly blátivý kolo; hodil jsem Ludvíčkovi do hrobu tři přehršle jílu a šel do hospody na grog.

20

V hospodě to vypadalo, že jsou všichni pohřební hosti jeden na druhýho parádně nakrknutý; ne že by se zrovna hádali, ale viselo tam ve vzduchu něco, o čem nejspíš nikdo přesně nevěděl, jestli to najednou nevybouchne a nezasmradí to už takhle dost zahulenej lokál. Jenom muzikanti seděli u stolu v rohu a spokojeně popíjeli rum.

Jeden stůl byl obsazenej rodinkou strýce Františka, kterej se tvářil, že mu všichni hosti můžou vlízt kamsi; stejně nafrněnej putykář roznášel talíře s párkama a vejrostek, jako by mu z oka vypad, pobíhal s lustrama piv.

Volný místo bylo akorát u Flámarijóna Mrkvy, kterej popíjel svůj kalnej jed v obvyklý společnosti generála s ohřejváčkem v půllitru. „Jen si sedněte, mladej,“ kejvnul na mě. A sotva jsem si rozepnul kabát: „Už jste sehnal tu parcelu?“

Hostinskej přede mě hodil talíř s párkama.

„Já bych chtěl jenom grog,“ řekl jsem.

„To je támhle na pana Ludvíčka,“ zavrčel. „Nebo snad nejste pohřební host?“

„Já si to teda zaplatím.“

„Nechte toho,“ řekl Flámarijón. „Urazil by se.“

„Už takhle mi připadá dost uraženej.“

„No jo, to on je. Bába Cajzlerka se s ním pohádala o ňáký krámy… a on jí zase řek, že v baráku ukradla peníze, co měl Mojmírův táta schovaný někde ve strožoku.“

„Co to kecáte, pane Mrkva,“ zabručel generál. „Co je ňákýmu pražskýmu do toho? Kvůli vaší hubě se dostane celá vesnice do řečí nebo nedejpánbu do novin.“

„Já byl s Mojmírem na vojně,“ hodil jsem do placu. Moh jsem si to lajsnout, Šlinc, kterej mě moh shodit, tu nebyl, nejspíš prchal se svazákama rovnou na vlak, a ta tlustá holka, která seděla v jednom koutě pod skupinovou fotografií místního fotbalovýho mančaftu vedle smutný paní s holí, si mě nejspíš z hospody U konvice nepamatovala. „V pátek jsem ho tady vlastně byl navštívit,“ pokračoval jsem. „Od jednoho dědy jsem se dověděl, že umřel. Přečet jsem si parte, co je vyvěšený za oknem, a přijel jsem na pohřeb.“

„Tak proč jste si vymejšlel, že sháníte parcelu?“ vybaf na mě generál.

„Protože se mi nechtělo mluvit o Mojmírovi. Divíte se? Přijedete navštívit kamaráda z vojny a on je nebožtík. A ještě k tomu jste se tam bavili o posmrtnejch zjeveních… Bylo mi z toho všeho šoufl. A kdybych bejval přiznal barvu, ještě byste mě litovali.“

Vypadali, že mi to veřej.

„Ona tam paní Cajzlerová bydlela?“ zeptal jsem se.

„Kdepak,“ mávnul rukou Mrkva, „bydlí v baráku naproti.“ Natáh se ke mně přes stůl a ztišil hlas. „Bylo tam prej rozkramaříno, víte? Cajzlerka říká, že prej od baráku vůbec neměla klíče. Jenže starej - teda roztoklatskej Ludvíček támhle - si zase myslí, že je bába má do teďka. Museli to otevřít šperhákem, víte?“

„Copak Mojmír neměl klíče?“

„A kdo by je měl mít, když ne on?“

„Tak proč to otevírali šperhákem, pane Mrkva?“

Flámarijón se podrbal za uchem. Generál se uchechtnul.

„Tomu se říká logický myšlení, pane Mrkva, vědí? Žádný duchařiny a tohleto - fantomy. Racionelně přemejšlet. Kampak se teda poděly klíče od baráku, když ho muselo to zjevení odemknout? Asi je ten duch odnes, co? Aha! Teď koukáte jak vejr.“

„Možná že se DEMATERIALIZOVALY,“ vysoukal ze sebe Mrkva s námahou. „Když se moh Cajzlerce zjevit Mojmír jako živej v tom svým novým kabátě a klobouku, tak moh mít taky v kapse ty klíče, ne?“

„Že se nestydíte, pane Mrkva,“ odfrknul generál. „Ajznboňák v půli dvacátýho věku a věří na takový pitominy.“

„Měl byste si přečíst NEZNÁMO. Hnedle byste mluvil docela jinak,“ zabručel Mrkva.

„Ještě řekněte, že si duch přišel pro ty peníze.“

„A byly tam vůbec nějaký?“ zeptal jsem se. „Třeba se nenašly proto, že vůbec neexistovaly.“

„Tak,“ kejvnul generál. „Teď jste uhodil hřebík na hlavičku. Jakpak by bejval moh mít starej peníze, nota bene ve strožoku, když je o něm známý, že všechno prochlastal? Všecko dobrý o mrtvým, pane Mrkva, - ale vždyť on prolil krkem nejen svý peníze, ale i synovu vejplatu. Však to taky bylo vidět - od tý doby, co byl starej pod drnem, se mladej oblíkal jak malej lord Fauntleroj.“

„Předtím ne?“ prohodil jsem jenom tak, jako když je mi to stejně lautr jedno.

„Milej zlatej,“ chyt se toho Mrkva, „já nevím, jak na sebe dbal na vojně, ale tady chodil, jak byl rok dlouhej pořád v tom samým rozdrbaným vaťáku a na poklopci mu scházely knoflíky.“

„A najednou že by o sebe začal dbát?“

„Však povídám… Jen odnesli starýho na krchov - “

„Nebyla v tom spíš nějaká ženská?“

Mrkva se zarazil a generál se potěšeně ušklíb.

„Já myslím, že když se chlap najednou změní k lepšímu, většinou to bejvá kvůli ženský,“ pokračoval jsem. „Už byl dost starej, aby si moh ulejt z vejplaty, ne? A jestli mu nezáleželo na tom, co má na sobě, když byl jeho táta naživu, proč by se začal slušně oblíkat jenom proto, že byl najednou sirotek?“

„Vy máte hlavičku jako ňákej detektiv,“ prohlásil generál. „To se jenom tak někde nevidí.“

„Jenže po žádný takový ženský není potuchy,“ na to Mrkva. „Leda že by šlo támhle o tu, co sedí s Ančou z Jevan. Přišla ve smutku…“

„Je pěkně macatá,“ řekl generál. „Copak je to asi zač?“

„Nejspíš ňáká z fabriky, co dělal.“

„Že se zná s jeho tetou?“

„A copak je nám po tom? Třeba se daly do řeči jen tak. Mojmír je jednou pod drnem, tak bysme mu měli přát lehký odpočinutí.“

„Jo, pane Mrkva. Svatá pravda. Hlavně vy byste měl dát pokoj s těma fantómama, co nosej po kapsách demateriálovaný klíče od baráku.“

„Dematerializovaný,“ vypliv Mrkva.

„To je jedno,“ mávnul rukou generál.

Dojed jsem párek a utřel si ruce do kapesníku. Měl jsem tak akorát čas na vlak, ale jak to vypadalo, pojedu až tím dalším. Na šichtu to jakžtakž stihnu i tak. Nikde v lokále jsem neviděl nikoho, kdo by moh aspoň vzdáleně připomínat bábu Cajzlerovou. Ženský se nejspíš rozprchly po práci, seděly tu jenom tři, paní s holí, což byla Ludvíčkova teta z Jevan, tlustá holka v černým a paní roztoklatská Ludvíčková.

„Už dete?“ zeptal se mě Mrkva.

„Jo… Musím na odpolední.“

„Měl byste jít popřát příjemnou soustrast,“ řekl generál. „Oni si na to potrpěj… a když holt jste měl na jejich řád ten párek…“

Nechtěl jsem vypadat jako nezdvořák, kterej se přišel zadarmo naprásknout, tak jsem to podstoupil. „Kterej vy jste?“ zavrčel na mě roztoklatskej Ludvíček.

„Já jsem byl s Mojmírem na vojně,“ špitnul jsem a koukal po dveřích.

„Já myslel, že jste od esenbé.“

„Kdepak… co vás napadá.“

Sjel mě nerudným pohledem a zapomněl, že mě vůbec někdy viděl. Byl jsem rád a šel jsem pryč.

21

21

Barák báby Cajzlerový stál přímo naproti Ludvíčkovic nepořádnýmu stavení; vypadal dočista jinak, hned jak člověk kouknul přes nízkej plůtek ze špičatejch planěk, namalovanejch na zeleno. Za drátěným pletivem se tam procházel nádhernej exemplář kohouta a hejno bachratejch slepic, kousek dál stála rozměrná králíkárna a vzadu na louce zešedivělý podzimem byly tři vesele natřený úly.

Před vchodem na nízkým zápraží stála lavička a v oknech visely háčkovaný záclony. I přesto, že pořád pršelo a vesnice se topila v mokřavým smutku, působila chalupa báby Cajzlerový na první pohled příjemně a uspořádaně.

Zrovna jsem koukal kudy dovnitř, když se ve dveřích objevila kulatá babka, a co že si přeju. Byla to ta plačka ze hřbitova.

„Vy jste paní Cajzlerová?“ zeptal jsem se.

„Odjakživa bába Cajzlerová,“ odpověděla. „Copak mi nesete?“

„Bejval jsem s Mojmírem odnaproti na vojně.“

„Inu ale, tak to pojďte dál… Zrovna jsem vytáhla z trouby koláč… Mřížkovej s jabkama…“

Mřížkovej koláč s jabkama byla poslední svačina Mojmíra Ludvíčka a zřejmě pocházel z tý samý trouby. Odháknul jsem zavírátko vrátek a pustil se po cestičce vydlážděný placákama; na zápraží jsem zavřel paraple a sklepal vodu na cihlovou podlahu. „Pojte, pojte,“ lákala mě babka, „nechte si ten deštník tuhle… A nezouvejte se v síni, podlaha studí. Tudyhle…,“ otevřela dveře do světnice, odkud mi dejchlo v ústrety čerstvě upečený těsto. „Vemte si pantofle… Máte ty střevíce rozmáčený. Však jsem vás viděla na funuse, to je hezký, že jste přišel vyprovodit kamaráda. Byl to takovej divnej pohřeb… Vlastně tam nikdo pořádně nezaplakal. Tuhle si sedněte…“

Oprášila mi doběla vydrhnutou židli u stejně čistýho stolu a hned se pustila do krájení koláče na plechu, nalejvala mi bílý kafe do nejmíň půllitrovýho hrnku a chrastila plechovou cukřenkou.

„Děkuju, paní Cajzlerová, to nemuselo bejt…“

„Jakýpak copak, když jste Mojmírka kamarád… Jen si berte. Bejval by to sněd on…“ Zamáčkla cípem zástěry neviditelnou slzu. Ne že bych neměl chuť.

„Tak tuhleten rohovej…“

„A že jsem vás tu nikdy neviděla,“ řekla babka.

„Však jsem tu nikdy nebyl. Měl jsem adresu, Mojmír mi ji dal, když jsme šli do civilu. Od tý doby jsem se sem nedostal, až minulej pátek. Jeden děda mi řek, co se prej s Mojmírem stalo.“

„Aha, to jo. A co že jste přišel za mnou?“

„Povídali v hospodě, že jste se o Mojmíra starala.“

„To se ví, bodejť bych se nestarala. Znám tu rodinu celý léta, a když chudák Mojmír osiřel, byl sám jako v plotě kůl. Tady ve vsi neměl žádný přátele… Ani holku neměl. Jestlipak měl někoho na vojně? Teda - myslím nějakou známost?“

„Ani nevím. O žádný nemluvil…“

Babka kejvala hlavou. „Já si myslím, že to s ním bylo v tamhletom špatný. Táta mu pořád říkal: Mojmíre, ženský jsou mrchy, potvory, zmije falešný… Teda - ne že by Mojmír o žádnou nestál. To on nejspíš stál… Jenže se ostejchal. To jeho šilhání nešťastný. No - a taky ta Hanka Kotyzů, ta mu teda posloužila. Jo, vy nevíte, která to je, jak byste to taky moh vědět. Teďka už je vdaná… A tamto, to se stalo, ještě než šel Mojmír na vojnu. Hoši, co byli starý jako on, už chodili s holkama, jenom Mojmír pořád nic. Chodil jako hadrník a spíš se ženskejm vyhejbal. No - a tahleta Hanka Kotyzů, ta měla, koho si vzpomněla, i starý chlapi by si rádi dali říct. Musel byste ji vidět, zadek měla jako kobyla a tady vepředu taky požehnaně, pánbu mi to odpusť, jestli pomlouvám. A chtivá byla, všecko před ní hořelo. Představte si… Jako by toho neměla dost, vsadila se s holkama, že jako Mojmíra… No - a holky to zase řekly klukům, však to znáte, treperendy… To se ví, jak začala na Mojmíra dělat kukuče, jak by to chudák vydržel? Ať už se bál ženskejch nebo táty - když ho vylákala na rande do remízku za Volduchovým polem, tak šel. A mladý z celý vesnice taky. Na čumendu. Až je mi stydno o tom povídat. Dlouho spolu v tom remízku nepobyli. Já nevím, co se tam stalo, to se ví. Ale povídala mi jedna z těch holek, Zuzka Šindelářů, že prej ta helmbrechtnice Kotyzů vyběhla z remízku a řehtala se jak pominutá. Prej Mojmír, chudáček nebožtíček, jak bych vám to řekla… Vůbec se neuměl chovat jako pořádnej mužskej. Rozumíte? A nejen že neuměl, dokonce snad ani nemoh. Hned se to rozkřiklo po celý Louňovsi, starej Kotyza seřezal holku řemenem… Jenže Mojmír z toho remízku utek druhou stranou do polí a nepřišel domů, až druhej den, celou noc prochodil někde po mezích a potom dlouho stonal… Snad je mu tam nahoře u pánbíčka líp. Vemte si koláč… a to kafe ať vám nevystydne.“

„V poslední době prej jako hadrník nechodil,“ řekl jsem a popad další koláč.

„Protože začal hodně vydělávat. A když už teda měl dost peněz, co s tím měl dělat? Však jsem mu taky říkala - jen se pěkně oblíkni Mojmírku, tuhle máš vlastní stavení, to by bylo, aby sis nějakou nenamluvil. Takhle třeba inzerát…“

„Myslíte, že si nějakej dal?“

„On se mi nesvěřoval. Kdopak ví? Podle toho, jak se v poslední době změnil, bych řekla, že snad opravdu nějakou měl. Ale o žádný nemluvil, to ne.“

„To je divný. Když mu táta umřel, tak měl vlastně jenom vás, že jo?“

„Jo. Jenom mě. A víte, že jsem pro to taky přišla do řečí? Starej Ludvíček, teda roztoklatskej, Mojmíra strejc, si vymyslel, že jsem se vnutila do baráku, abych tam sebrala nějaký úspory, který měl mít starej, teda Mojmíra táta, někde ve strožoku. Že prej tam někdo musel něco hledat… A klíče se ztratily. Já vám teda řeknu, že jsou lidi zlí. Hned je člověk špatnej… A proč? Protože měl útrpnost se sirotkem.“

„Co by tam kdo hledal? Už zvenku je vidět, že tam toho na ukradení moc bejt nemohlo.“

„Měli v kuchyni v šuplíku rodinný papíry,“ řekla Cajzlerka. „To vím, protože se v nich Mojmír jednou přede mnou přehraboval. Ale jinak tam byly jenom starý krámy, ve kterejch byste našel tak čamrdu. Kolikrát jsem to chtěla Mojmírkovi uklidit, ale on že ne. Že si to uklidí sám… Chudáček malá. Kdoví co s tím teď se vším bude.“

„To musí bejt hamižnej člověk, ten strejc.“

„Taky že je. Měl by mi poděkovat, že jsem Mojmíra nenechala opuštěnýho. Jenže od těch se člověk vděku nedožije. Však taky Mojmíra neznali, dokud byl naživu. A Mojmír taky dobře věděl, na koho si vzpomenout, když měl na kahánku. Na bábu Cajzlerovou.“

„Jak to víte, že si na vás vzpomněl?“

Poposedla a odkašlala si. „Věříte v posmrtný zjevení?“

„Jo, to je těžký. Nikdy jsem žádný neviděl. Jenže někdy se prej stanou věci…“

„Že jo,“ nadskočila radostně. „Jistej Mrkva, ajzboňák, o tom má celou knížku. A tam vám se píše, jak lidi, když maj smrt na jazyku, můžou navštívit svý příbuzný. Ať vám je to jak chce daleko. Můžete bejt třeba v Tramtárii, stejně si vás to ASTRÁLNÍ TĚLO najde. Když jsem to četla, až vám mi z toho byla zima na záda, věřil byste?“

„No, ono se píše v knížkách ledacos,“ řekl jsem a vcucnul škraloup. „Jenže v týhle době… Nepovídejte, že se vám Mojmír zjevil.“

„Tak poslouchejte,“ zašeptala. „Bylo to takhle brzo ráno ze středy na čtvrtek minulej tejden. Já ňák nemohla spát, dlouho jsem četla starej kalendář, počítala jsem ovečky, potom jsem si vzala jupku a šla se projít na zahradu, ale všecko bylo marný. Nakonec jsem přece jenom trošku zdřímla, jenže vám najednou hrozně hrklo v hodinách a to mě znova probudilo. A odněkud ještě k tomu začal houkat sejček. Já mám pro strach uděláno, však jsem odjakživa v tomhle baráku, za humnama jsou pole, strašívali mě polednicema a klekánicema a hejkalama, jenže na mě si nepřišli. Věřím jenom na pánbíčka, protože tam nahoře přece něco musí bejt, že jo. No… když jsem se teda probudila, řekla jsem si, že rozsvítím a ohřeju si trochu žbryndy. A jak tak šmátrám po zemi po bačkorách, najednou se naproti rozštěkal pes - a venku byly slyšet takový šátravý krůčky. Z tý seknice, co spím, vedou okna na silnici; tak jsem nechala bačkory bačkorama a šla pomalu k oknu. Věším si tam na noc kartoun, aby mi nesvítilo dovnitř, na druhý straně stojí lucerna. Tak jsem ten kartoun trošku poodhrnula, abych viděla ven; mě nikdo vidět nemoh, protože za tím kartounem jsou ještě hustý háčkovaný záclony. A co myslíte, že jsem viděla?“

„Snad ne Mojmíra?“

„Jakpak ne! Stál vám u plotu a smutně koukal do oken.“

„To jsou věci… A co dál, paní Cajzlerová?“

„Chvílí stál a nehejbal se. Potom se mi zdálo, jako by chtěl zavolat, víte, tak se jako natáh dopředu přes plůtek. Pak si to snad rozmyslel, otočil se a šel přes silnici na druhou stranu… a rovnou do vrátek. A zavřel za sebou. Potom už nebylo nic. To víte, neměla jsem tušení, že je po smrti. Myslela jsem, že jenom přišel domů dřív a snad nejdřív něco chtěl, než si uvědomil, že je brzy a že spím. Víte, když jezdil z noční, bejval tady před sedmou a chodil ke mně na snídani. Tak jsem si říkala, že ho nejdřív nenapadlo, že není ráno, ale noc. Teprv pozdějc mi některý věci přišly divný…“

„Jaký věci?“

„No - třeba ten sousedův pes. Na místní neštěká.“

„Proč teda štěkal na Mojmíra?“

„To je právě to! V tý Mrkvový knížce se říká, že prej psi cejtěj duchy.“

„Vždyť jste říkala, že na ně nevěříte.“

„Říkala jsem, že nevěřím na klekánice a hejkaly. Ale od toho čtvrtečního rána věřím na posmrtný zjevení astrálních těl. Když o tom může psát takovej učenej pán, jako je ten francouzskej hvězdář, tak na tom něco bejt musí.“

„A kromě toho psa bylo všecko normální?“

„Kdepak! Třeba to, jak za sebou Mojmír zavřel vrátka. On totiž míval ve zvyku dveřma bouchat. Byl tak vychovanej, jeho táta byl taky takovej. Jako kdyby nevěděl, že dveře maj kliku. Prostě je za sebou pustil… Dělal mi to i tady, vždycky jsem mu říkala - Mojmíre, copak se nenaučíš pořádně zavírat? A on na to: Já nevím, co furt chcete, teta. Rozumíte? Dočista mu v tý hlavě scházely ňáký buňky, aby mu aspoň došlo, že ničí u dveří zámky. Mně všecko vydrželo celej život a většinou to mám ještě po svý bábě. Ale Mojmír… Co popad, to bylo za chvíli nadranc. A vůbec nepochopil, že - Kdepak jsem to vlastně přestala?“

„Jak za sebou Mojmír zavřel vrátka.“

„Jo. Zavřel je dočista potichu. Ani nevrzly.“

„A podle toho si myslíte - “

„Že to byl jeho astrální zjev. Když jsme se tady druhej den dověděli, co se stalo, hned jsem řekla, že to není možný, když jsem ho viděla, jak jde domů. A Mrkva hned, že to teda byl fantom, a půjčil mi o tom tu knížku. Teprv potom jsem tomu začala věřit. Předtím jsem se chtěla se všema hádat, že nemoh ležet ve tři čtvrtě na dvě mrtvej ve Vysočanech, když jsem ho v tu samou chvíli viděla, jak jde domů.“

„Bylo to opravdu v tu samou chvíli?“

„To se ví. Copak jsem to neříkala? Chvilku předtím tlouklo půl druhý a hodiny šly o pět minut pozdě. Schválně jsem si potom kvůli tomu pustila rádio.“

„Odkud jste se dověděli, že je mrtvej?“

„Ráno sem přijeli esenbáci. Ptali se po příbuznejch, potom sháněli roztoklatskýho Ludvíčka… a nakonec barák ouředně otevřeli šperhákem. A když odjeli, napad mě ten krkoun, že jsem tam sebrala peníze.“

„A esenbáci s váma mluvili?“

„Takovej mladej poručík. Ptal se, jak často jsem k Mojmírovi chodila, a kdesi cosi… Jestli nevím o penězích… Tak jsem mu řekla, aby se zeptal Žudrocha.“

„Kdo jeto?“

„Hostinskej. Ten ví nejlíp, kam se poděly Ludvíčkovic penízky.“

„Dovnitř vás nevzali?“

„Kdepak. Roztoklatskej jim nejspíš stačil.“

„Paní Cajzlerová, - ty Ludvíčkovic vrátka se zamykaly?“

„Velký vrata ne, ty už dávno nešly otevřít. Od tý doby, co starej přišel o traktor, to ani nebylo potřeba. Ale ty menší dvířka ve vratech, ty se zamykaly, to se ví.“

„A odmykal je ten duch, paní Cajzlerová?“

Zamyslela se. „No, víte - když na to tak myslím - , člověk, je zvyklej, že se něco zamyká a odmyká, si nemusí všimnout. Ale si to tak vybavuju, se mi zdá, že odmykal.“

„Vidíte. A pak se tam někde rozplynul i s klíčema.“

„To mi neštimuje… Že by mohly mít svou astrální podobu i klíče od baráku?!“

„Astrálníma klíčema by taky nejspíš neodemknul,“ řekl jsem a smutně odolal dalšímu koláči. „Já už budu muset jít, paní Cajzlerová.“

„Počkejte… Inu ale, to je pravda! Musel mít opravdický klíče, když odmykal opravdickej zámek. To jsem zvědavá, co tomu řekne Mrkva. Hned po obědě za ním zajdu. Jeho stará, teda Libuš Mrkvová, mě moc ráda nevidí, že prej jsem drbna. No - jednou má doma chlívek, tak holt musí počítat, že to hosti viděj. Kdyby měla uklizíno, nepřišla by do řečí.“

Zul jsem teplý pantofle a vlez do studenejch bot. Když už jsem stál na zápraží a roztahoval tátovo paraple, zeptal jsem se: „A jak jste poznala, že to byl opravdu Mojmír Ludvíček, paní Cajzlerová?“

„To musel bejt Mojmír,“ prohlásila rozhodně. „Měl na sobě ten svůj novej kabát a klobouk… Nikdo jinej to bejt nemoh, to dá rozum. Bylo to jeho astrální tělo, který se přišlo rozloučit s bábou… Teď už je mu s pánembohem líp.“

„Tak na shledanou, paní Cajzlerová.“

„Sbohem. Když budete mít cestu, stavte se. Ňákej ten koláč mám v troubě vždycky. Vlastně jsem vám mohla - “

„Jako by se stalo. Já už mám hrozně naspěch.“

Na silnici jsem se krátce rozhlíd. Viděl jsem lucernu, která stála na opačný straně proti oknům babky Cajzlerový. Viděl jsem ty okýnka, jedno bylo skoro u rohu baráčku, že se na zbylej kousek zdi sotva vešlo domovní číslo. Viděl jsem Ludvíčkovic vrata s podobným číslem a další plechovou tabulkou s nápisem POJIŠTĚNO U BANKY SLAVIE. Najednou jsem věděl, že Mojmíra zabili, ale kdyby mě rozkrájeli, neměl jsem ponětí proč.

A ještě k tomu jsem přišel pozdě do práce.

22

Abych to napravil, šel jsem ve středu do fabriky už ve dvanáct. Ani jsem se nestačil umazat, když mě mistr zavolal k telefonu. Říkal jsem si, že by to mohla bejt Radka, který se na soustředění stejská, leč OUHA, na druhým konci drátu třímala sluchátko pleťovým krémem ošetřená a čerstvě namanikýrovaná ruka Lolobrigidy z Karlina.

„Máte čas večer po páté, pane Finku?“

„Bohužel, dělám odpolední. Když, tak po desátý hodině, slečno Rumlová“

Byl jsem našponovanej jak gumička.

„To se mi nehodí,“ řekla.

„Moh bych u vás bejt tak v jednu, jestli jste v Karlíně. Ale musel bych bejt zase do dvou tady.“

„Kde je to - tady?“

„Pragokov… Ve Strašnicích.“

„To byste nestihl… Sjedu za vámi vozem. Kde počkáte?“

„U konečný desítky.“

„Dobře… Tak za dvacet minut?“

„Jo, to stihnu.“

Neřekla nic a zavěsila.

Sebral jsem se a prchal. Mistrovi jsem řek, že jdu na oběd. Bylo mu to jedno, stejně jsem měl odpolední.

Horempádem jsem si v liduprázdný umejvárně vydrbal ruce, abych neměl před Martičkou komplexy. Bohužel, kravatu do práce nenosím, musí vzít zavděk svetrem ke krku. Když se to veme kolem a kolem, na autovýlet se slečnou je to přiměřený.

Mírně se vyčasilo, konečně přestalo pršet a foukal ostrej studenej vítr. „Copak, už zase domů?“ staral se Folprecht na vrátnici. „Vždyť jsi sotva přišel…“

„Ále, pane Folprecht, člověk má furt lítání…“

Zakejval, to se ví, kdo by dneska neměl lítání. Sotva jsem vylez z vrátnice na ulici, spadlo mi na rameno holubí hovínko. Ten má teprv lítání, takovej holub. Nesedne si, ani když musí.

Než jsem došel ke konečný, trošku jsem to uved do pořádku, naštěstí mám na kabátě fleků víc, takže se to ztratilo.

Zato bourák slečny Rumlový byl vypulírovanej, až házel prasátka. Byla to starorůžová simka se sumčíma knírama a vypouleným pohledem, vevnitř tiše vyhrávalo rádio a zaváněl drahej tabák, umělý hmoty, koženka a nevtíravá voňavka.

„Dobrý den,“ řekl jsem a vlez dovnitř. „Neměl jsem tušení, že kadeřnický řemeslo tolik vynáší.“

„Vynáší míň, než doufáte,“ řekla záhadně a natáhla kolem mé ruku, aby zajistila dvířka.

Hodiny na přístrojový desce ukazovaly dvanáct třicet dva. Motor tiše blafal do topení. Do smyčky vjela tramvaj, vypadla jí kladka, průvodčí vyskočil a popad za lano. Nahoře křísla fialová jiskra.

„Postojíme tady?“ zeptala se.

„Radši kousek dál od tramvaje,“ řekl jsem. „Budu radši, když mě neuviděj lidi z fabriky. Začnou chodit na odpolední. Zahněte támhle kolem Kovoslužby… Já vám ukážu.“

Jeli jsme až na křižovatku a zahnuli do opuštěný a nehezký Gutovy ulice. Bejvalo tu pěkně v létě, když bylo na stromech listí. Teď se honilo ve větru, rezavý a zkroucený. Nikde ani noha, prostředí jako stvořený pro podezřelý živly.

Vypnula motor a zatáhla ruční brzdu. Potom sáhla přes opěradlo dozadu, hodila si na klín kabelku a vytáhla z ní jakousi ušmudlanou obálku bez adresy. „Víte něco o tomhle?“ zeptala se.

„Co to má bejt?“ já na to.

„Nepsal jste to vy?“

„Leda že bych byl náměsíčnej. Podepsal jsem to? V úctě Váš oddaný Otakar Fink?“

„Asi jste to nepovažoval za důležité…“

„Takže nepodepsal. A proč teda myslíte, že jsem to psal?“

„Protože… Zdá se mi, že to má jistou souvislost s tím, co jste mi povídal v sobotu U koníčka.“

„Co takhle ukázat mi to?“

Podala mi obálku. Zatímco jsem z ní tahal přeloženou půlku dopisního papíru, vydolovala z kabelky svý oblíbený američky a škrtla parádním zapalovačem.

Na papíře bylo napsáno divnejma blechama, který skákaly sem a tam, a na všechny strany z nich trčely zakroucený ocásky: VE ČTVRTEK V 8 HOD. POJEDETE SEDMIČKOU NA KONEČNOU U ŽIŽKOVSKÉHO NÁDR. VEČER! TAM VYSTOUPÍTE A PUDETE DOPROSTŘEDKA DOLÍKU. JE TAM BETONOVÁ SKRUŠ. HODÍTE DO NÍ V ZATÍŽENÝM BALÍČKU 5000 TISÍC KČS. POTOM SE VRÁTÍTE STEJNOU CESTOU A ODJEDETE ZASE SEDMIČKOU. BUDEM VÁS SLEDOVAT! KDYŠ TO NEUDĚLÁTE, NEBO UDÁTE NA SNB, TAK SE VŠECKO O M. L. PROVALÍ.

„No jo, podpis žádnej,“ řekl jsem.

„Takové věci se přece nepodepisují.“

„Dostáváte je často?“

„Dovolte…?!“

„Jakýpak DOVOLTE? Co bych měl říkat já? Mělo by vám bejt jasný, že jsem to nemoh napsat. Za prvý je to samá hrubka a za druhý je to písmo nějakýho debila.“

Foukla po mě kouř.

„Jakou to má souvislost s tím, co jsem vám povídal v sobotu slečno Rumlová?“

„Přece to M. L.; copak to není monogram toho člověka z fotografie, kterou jste mi ukazoval?“

„A se kterým jste se měla zejtra zasnoubit,“ řekl jsem. „Naštěstí tejden předtím umřel.“

„Cože…?! Zasnoubit? Co je to za nehoráznost?“

„Jakápak nehoráznost? Jste plnoletá, ne?“

Rozmačkala cigaretu v popelníku pod volantem a řekla: „Co kdybyste kolem toho přestal chodit jako kolem horké kaše a řekl mi konečně, kdo to byl ten váš Mojmír Ludvíček?“

„Dejme tomu, že to fakt nevíte. No, jak bych to řek… Byl to takovej bezvýznamnej, zřejmě nevychovanej a zakomplexovanej šmrksa, slečno Rumlová. Před časem se vsadil o hekťák piva, že se s váma do prvního listopadu zasnoubí. Jenže k tomu už do zejtřka těžko dojde, protože minulej tejden ze středy na čtvrtek utrpěl srnrtelnej úraz. Ve Ferrostroji, kam chodíte na obědy.“

Zlomila cigáro, jak ho tahala z krabičky. „To… Ne… To je hrozný nesmysl. Přece tomu nevěříte, proboha?!“

„Můžete mi říct, proč by si to ten kluk vymejšlel?“

„Já nevím… Nemám tušení. Ale když to byl nějaký bezvýznamný, a jak říkáte, zakomplexovaný - “

„Šmrksa,“ napověděl jsem jí.

„Prostě - třeba se chtěl něčím vytáhnout, nemyslíte?“

„Byl dost velkej škrob na to, aby se sázel o sud piva, kdyby si nebyl jistej, že ho vyhraje. A pokud si jistej byl, musel pro to mít nějakej pádnej důvod.“

„Vy o nějakém takovém důvodu víte?“

„Třeba jste mu to slíbila, to by byl dobrej důvod, ne?“

„To je absurdní. Proč se s vámi vlastně bavím?“

„S někým se o tom bavit musíte. A jestli vám ten dotyčnej má vytáhnout trn z paty, je lepší, když se o tom bavíte se mnou, než abyste to vykládala u vás v Hygii.“

„Nepotřebuju, aby mi někdo - “

„Tahal trn z paty. Fajn. Takže jestli máte v týhle věci čistý svědomí, nechte pisatele tý slátaniny dělat, co umí. Však on si rozmyslí, aby s něčím takovým chodil na esenbé.“

„A co když přece jenom půjde?“

„To by na vás něco musel vědět, slečno Rumlová.“

„Nemá co.“

„Tak ať s tím jde, kam chce, ne?“

„Nestojím o to, aby se o mě zajímala Bezpečnost.“

„Proč, když jste nic neprovedla?“

„To je otázka! Člověk se hned dostane do lidských řečí… Mám snad potom každému vysvětlovat, že šlo o pomluvu, omyl, nebo co já vím?“

„Tak tam ty prachy zejtra doneste a budete mít pokoj.“

Vcucla si horní ret, až se jí ohnul nos. „A co s tím máte společného vy?“ zeptala se.

„Znám jednoho z těch, co se s Ludvíčkem vsadili. Dočista náhodou. A jsem prostě takovej šťoura, víte?“

„A tak…“ Její nedůvěra byla očividná. „No, ať je to jak chce, pane Finku, zítra nikam nic neponesu. Vyhovuje vám to?“

„Hlavně že to vyhovuje vám,“ řekl jsem. „Nemám rád, když se šiděj takový krásný slečny, jako jste vy. Nedáte mi ten anonym na památku?“

„Ne… Nechám si ho. Zatím.“

„Tak se na mě nezlobte, že jsem vás s tím otravoval.“

„Nápodobně, pane Finku. A kdybyste někdy potřeboval něco exkluzivního pro slečnu…“

„Žádnou nemám,“ řekl jsem a otevřel dvířka. „Nemusíte mě vozit zpátky, je teprv čtvrt na dvě. Na shledanou.“

Pokynula mi pěstěnou pravicí a odšustila k Neumětelům.

Buď byla nevinná, nebo jsem na ni byl krátkej.

23

23

Ve čtvrtek kolem osmý ráno jsem západ do vrátnice Ferrostroje, když jsem si předem spočítal, že slouží můj dobrej kámoš dědek Kazda.

„Bubla,“ bručel, když mě přivítal jako starýho známýho, „se mi zdá, že je marod, soudruhu. No jo…,“ hrabal se v píchačkách, „píchnuto nemá. Moment, já tam zavolám.“

„Nemusíte říkat, kdo ho shání.“

Kejvnul a zvednul sluchátko.

„Nedáte si kafíčko, soudruhu?“ lákala mě paní Plecitá.

„Až příště,“ řekl jsem. „Mám naspěch.“

„Jestlipak se našly ty klíče a náprsní taška?“

Uculil jsem se. „Moc vás to zajímá?“

„Naprosto ne, soudruhu,“ odsekla. „Chápu, že v zájmu vyšetřování nemůžete určitý informace sdělovat na potkání. Pokud neberete v úvahu, že jsme vlastně taky úřední osoby…“

„Zapomněl jsem se zeptat náčelníka, co je tajný a co ne.“

Neřekla nic a kolem bezkrevnejch rtů jí naskočily dvě svislý vrásky.

„Soudružko,“ halasil Kazda do telefonu, „máte tam neschopenku Bubly Emanuela? Podíváte se? Jo… Počkám.“ Zakejval na mě. „Prej se podívá. Mám takovej dojem, že jsem ho viděl s nějakým fáčem…“ A znova do telefonu: „Má? Kontrola zejtra… A co že jako? Aha, nevíte. Tak děkuju.“ Položil sluchátko. „Kontrolu má zejtra, a co mu je, to prej soudružka neví. Kdo prej se má v těch číslech vyznat. No helejte, soudruhu, jestli má kontrolu hned zejtra, tak to bude nejspíš popálený oko od spony, to je taková soustružnická choroba.“

„To já si za ním zajdu.“

„A copak, soudruhu? Že by přece jenom - “

„Uvidíme,“ řekl jsem.

Paní Plecitá se pohoršila nad lidskou špatností. „Dneska vám člověk neví… Kolikrát se lidi urazej, že jim kontrolujem tašky, A zrovna ten největší jelimánek si nese pytel šroubů. Pročpak by jinej neokrad nebožtíka? Kdepak, na lidi patří klacek, jinak s nima nepořídíte.“

„To není žádnej lidskej přístup,“ na to Kazda. „Klackem nikoho nevychováte.“

„I Komenskej měl rákosku,“ odsekla paní Plecitá.

Rychle jsem se rozloučil, abych taky nějakou nekoupil, a klusal jsem ke Konvici, kde měl mít Bubla podle vlastních údajů přespávárnu. Cestou mě napadlo, že nemusí bejt otevříno; taky nebylo, ale na ceduli jsem si přečet, že otevíraj v devět. Procoural jsem tu půlhodinu v ulicích okolo a za pět minut devět už jsem obíhal roletu s vyplazeným jazykem. Zevnitř voněla cibule, paprika a marjánka a venku bylo jako v psírně.

„Co by dělal, leží,“ řekla mi Tylda, když jsem se nejdřív ze všeho sháněl po jejím šlofovi. „Je nemocnej.“

„Přej má popálený oko od spony,“ já na to.

„No jo, to má. A proč by si s tím nemoh lehnout?“

„Mně to nevadí. Hlavně že může mluvit.“

„A vy mu něco chcete?“

„To víte, pořád je něco.“

„A co, prosím vás?“

„Na to se musím zeptat jeho, paní - “

„Roubalová, pane podporučík, Roubalová Otylie.“

Vzpomněl jsem si, co jsem napsal Čendovi na klobouk.

„Nemůže to počkat?“ smlouvala.

„Bohužel, nemůže.“

Zavrtěla pípou, až na zinek vypleskla pěna.

„Mně stačí, když mi řeknete, kde ho najdu,“ řekl jsem. „Nemusíte mě za ním vodit, když tu nemáte Čendu.“

„Ten chodí až v poledne. Helejte, pane podporučík, co kdybyste za Emanem zašel zejtra?“

„To bych nemoh.“

„Tak pozejtří.“

„Koukejte, paní Roubalová, mně je naprosto jedno, jestli je místo marodění někde na melouchu,“ řekl jsem. „To není moje věc, víte?“

„Jak jste na to přišel?“

„Na co, paní Roubalová?“

„Že je na melouchu?“

Mrknul jsem na ni. „Kde jinde by moh bejt?“

„Vy jste dobrej,“ uchechtla se. „Ale vedle jak ta jedle.“

„Tak kde je? Vážně, paní Roubalová.“

„Na zahrádce, pane podporučík.“

„Kdepak je ta zahrádka?“

„Ve Kbelích… Nedáte si držkovku, pane podporučík?“

Hladovej detektiv je špatnej detektiv. Mám to vyzkoušený. „Dám si,“ řekl jsem. „A dva vypečený rohlíky by nebyly?“

„Jakpak ne. Odkolek je za rohem. Hned to bude.“

Usadil jsem se u jednoho stolu, kde byl ještě celkem slušnej ubrus, a hodil kabát na věšák. V koutě pěkně fajrovaly násypný kamna a rozhlas po drátě tiše prozpěvoval KOLÍNE, KOLÍNE. Hospody jsou nejhezčí, když do nich nikdo nechodí, ale říkejte to hostinskejm.

Dostal jsem protekční porci a košík křupavejch rohlíků, ze kterejch jsem si moh vybrat. Dokonce lžíce nebyla plechová, nýbrž alpaková s nápisem KAISERHOF RESTAURANT WIEN. Vážila dobrejch půl kila. „Tak dobrý chutnání, pane podporučík.“

„Vřelý díky.“

„Nejste vy příbuznej toho zpěváka?“

„Kterýho?“

„Přece Zímy. Toho blázna, jak zpívá takový to moderní.“

„Kdepak, to je jenom shoda jmen,“ řekl jsem. „Copak že je Eman na zahrádce? V listopadu?“

„Ale… Povídal, že je potřeba zastřihnout a přihrnout růže… a sem tam něco přikrejt. A taky hnojit, že jo.“

„Kdy se vrátí?“

„Povídal, že někdy večír… Jde si pro ňáký peníze za melouch. Teda - no, občas dělá takový malý fušky a bere, co mu lidi daj. Moc to není, to víte.“

„Kde že máte tu zahrádku?“

„Ve Kbelích.“

„Já vím. Ale kde ve Kbelích?“

„Vy byste tam za ním jel?“

„Jestli mě nečeká v kanceláři něco jinýho…“

„Teďka dopoledne?“

„Nejspíš. Odpoledne mám jiný starosti.“

„Manželka, jo?“

„Kdepak, jsem svobodnej.“

„Tak rande?“

„Něco takovýho. S jedním sběratelem sirkovejch nálepek.“

„Vy to sbíráte?“

„Já ne. On.“

„A vás to zajímá?“

„Jo. Někdo nám falšuje první žlutou Sušici s nůžkama.“

„To se vyplatí?“

„Jakpak ne. Jedna se prodává za šedesát tři koruny… a na černým trhu má kurs sto pět.“

Byla z toho paf a nechala mě konečně v klidu dojíst polívku. Utřel jsem si koutky ubrouskem a kouknul na hodinky. „Kde staví autobus, paní Roubalová?“

„Na Harfě, pane podporučík. Pojedete na konečnou, silnice tam zahejbá doleva, ale vy půjdete dál, takovou uličkou mezi barákama, až dojdete na konec a tam začínaj zahrádky. Musíte jít prostředkem vede tam cestička podle potoka… Naše parcela je čtvrtá od kraje, stojí tam taková zeleně natřená chatička. Ale to už Emana uvidíte, ono tam asi moc lidí nebude.“

Sahal jsem po portmonce, ale Tylda že prej se urazí. Jelikož držkovka šla na účet podniku. „Jenom abyste tu nakonec neudělala Čendovi maňasa,“ řekl jsem a oblík si kabát.

„Vedoucí jsem tady já,“ řekla a vyprovodila mě ke dveřím. „Čenda už jedno manko měl a je v podmínce.“

„Nejspíš rozdával zavináče, co?“

„Vy si děláte srandu,“ řekla a práskla utěrkou jako bičem. „Jenže z čeho myslíte, že maj pinglové nejvíc průserů? Právě z toho, že věřej lidem. Pro dobrotu na žebrotu.“

„Na lidi patří klacek, jinak s nima nepořídíte.“

„Svatá pravda, pane podporučík.“

Vypad jsem a pustil se šourem k Harfě.

24

24

U parcely se zeleně natřenou chajdičkou jsem zabrzdil v půl jedenáctý. Z komínku se kouřilo a mezi všelijakejma zákrskama a polokmenama bylo vidět, že už si tu od rána Eman pěkně zamakal. Keříčky růží byly přikrytý chvojím a na záhonech hnojivo, jako když je někdo pocukruje.

Šťouchnul jsem do vrátek a pozval se dál; když jsem byl od stavení na tři kroky, otevřely se dvířka a vykouk sehnutej zahradník. Dvířka ho byly plný a nevypadal, že mě přivítá s flaškou. „Hele,“ zabručel, „co mi nesete?“

Víčko levýho oka měl řádně připálený, ale flastr si nejspíš sundal, aby se mu líp dělalo.

„Nesu vám pivo,“ řekl jsem a vytáh ze šosu láhev prazdroje, kterou jsem koupil po cestě. „Sháněl jsem vás v práci a v hospodě. Paní Roubalová mě poslala sem.“

„Tak pojďte dál, když už jste tady… Venku je frišno.“

„Zvlášť když je člověk marod, žejo.“

„Nepovídejte, že vás to zajímá.“

„Je mi to lautr jedno,“ řekl jsem a vešel do chaloupky. „Když se to tak veme, radši si s váma popovídám na čerstvým vzduchu než někde ve fabrice.“

„A o čem si se mnou chcete povídat?“

„Tumáte,“ podal jsem mu flašku. „Ať to nezteplá.“

„Vy nebudete?“

„Na dva chlapy je to málo.“

„Jak myslíte,“ kejvnul. „Na policajta jste dost divnej patron. Uprdelte se někde, ať mi nevynesete spaní.“

Byla to náramně útulná chajda. Nebylo tady ani stopy po obvyklým zahradnickým bordýlku, kamínka fajrovaly a na okýnku visela záclonka. Pod oknem stál malej stůl, u něj dvě skládací zahradní židle a jinak většinu nepříliš velký plochy zabírala postel, stlučená ze všech možnejch fošen a prkýnek a poházená spoustou polštářů, každej pes jiná ves. Na zdech, polepenejch papírem, byly napíchaný rozmanitý krásky vystříhaný z časopisů; žádná cizina, spíš KVĚTY, takže textil celkem v normě.

Sednul jsem si na jednu z těch skládacích židlí a rozepnul si kabát; Bubla zatím otevřel flašku s pivem a zaklokotal jak slavík. Teprv potom se po mně kouk a řek na zdraví. Načež si řádně krknul.

„Ještě pořád byste chtěl, aby někdo pomstil vašeho kámoše?“ zeptal jsem se. „I když by mohly vylízt na světlo všelijaký levoty?“

„Co tím myslíte?“

„Posledně jste mi naznačoval, že to s tím úrazem nebylo jenom tak,“ řekl jsem. „Že ho u vás v dílně neměli rádi. Otloukali mu nože v mašině, nalili mu do flašky trichlór… O tom jste dokonce říkal, že to nebyl vtip, ale atentát.“

„No… To jsem říkal, to jo.“

„Myslíte si to pořád?“

„Helejtese - a není to atentát, když někomu nalejete trichlór do flašky, kde má sodovku? Kdyby se toho fakt napil, je z fleku po něm.“

„Taky jste říkal, že měl zájmy, který lezly do peněz.“

„No - nejspíš je měl.“

„A vy, jako jeho jedinej kamarád, nevíte, jaký zájmy to byly? Když jsem se ptal, jestli sázel na koně nebo mastil karty, řek jste, že nejsem blbej.“

„Zrovna tak jsem vám řek, že nevím, jaký zájmy to mohly bejt. Někdy byl náramně při penězích. Vlastně - skoro furt.“

„Jako kdyby někde vyhrál, jste povídal.“

„Vypadalo to tak.“

„On vám ty peníze ukazoval?“

„Neukazoval je jenom mně.“

„Prosím vás… To chodil po dílně a otvíral portmonku?“

„Na dílnu prachy nenosil. To on vždycky v šatně… Jak se převlíkal, položil otevřenou prkenici na lavičku a stovky mu z ní čouhaly. Někdo mu třeba řek - blboune, co to tady necháváš válet, veme ti to vítr a bude to na nás. A Mojmír vzal portmonku, jako to přepočítal a povídá: Žádný strachy, furt je tam těch osmnáct…“

„Jak to bylo s tou sázkou?“

„Vždyť jsem vám povídal, že Farajzl - “

„Jo, to si pamatuju. Vy jste si taky přisadil?“

„Já? Kdepak. To bych byl blázen.“

„A proč jste si nepřisadil?“

„No - protože - vlastně, co je vám po tom?“

„Komu by do toho mělo něco bejt, když ne mně, pane Bubla?“

Změřil mě zlejma očima a bouchnul flaškou o stůl. „Povídal jste, že jste jenom přes ty úrazy, helejtese.“

„Tak proč jste se nevsadil?“

„Vsadil se Farajzl, hergot.“

„Koukejte, pane Bubla, nalejme si čistý víno. Říkal jsem vám přece, co si o tom myslím. Že by byl Ludvíček blázen, kdyby se vsadil o předem prohranej sud. Pamatujete, co jste mi na to odpověděl?“

„Že nevím, co si o tom myslet,“ zavrčel. „Povídal jsem vám jasně, že se mi Mojmír nezpovídal.“

„Povídal jste možná, že jo, možná že ne,“ řekl jsem. „Tak vyklopíte, proč se ten vesnickej balík vsadil o sud piva, že bude do prvního listopadu zasnoubenej s Martou Rumlovou? Uvědomte si, že už je tejden po smrti a že jsem od tý doby mluvil se spoustou lidí, který k tomu taky řekli svý.“

„I s ní?“ škytnul Bubla.

„Jakpak ne. S ní nejdřív.“

„No jo… A proč to neřeknete rovnou?“

„To já někdy zkouším, jak jsou lidi pravdomluvný,“ řekl jsem. „A vy mě zkoušíte tahat za fusekli, pane Bubla. To od vás jako od Mojmírovýho kámoše není zrovna hezký.“

Koukal jsem, jak otvírá a zavírá pěsti, a přemejšlel, skrz kterou stěnu mě propasíruje do zahrádky.

„Slejzali se tady,“ řekl najednou.

25

Chvíli mi trvalo, než jsem to strávil. Bubla dopil pivo a hodil flašku za kamna. Venku zadul vítr a v topeništi zapraskalo.

„Proč jste to neřek před tejdnem?“ zeptal jsem se.

„Copak jsem moh vědět, s kým se o tom budete bavit?“ mračil se Bubla. „Příkladně s tím Farajzlem… Jak bych potom vypadal, že jsem ho nechal, aby se sázel? To bych byl na dílně vyřízenej, Farajzl je kápo.“

„Nenapadlo vás, že to může bejt důležitý?“

„A co má bejt? Přišli jste na to sami.“

„Vyprávějte mi o tom, pane Bubla.“

„Já vám toho stejně moc neřeknu… Mojmír za mnou prostě jednou přišel… Bylo takhle koncem května. A že prej jestli bych mu nepůjčil chatičku. Já povídám - na co, když máš barák. A on mi vysvětloval, že chodí s nějakou ženskou, kterou si tam nemůže přivíst… Ptal jsem se proč, to se ví. Povídal, jaký jsou u nich lidi drbny, že by se s ní potřeboval slejzat někde bokem, kde je nikdo nezná. No, tak jsem mu nakonec kejvnul. Tylda sem na zahrádku ani nepáchne, i když ji má po prvním muži. Už ji chtěla kolikrát prodat, jenže, to víte, zelenina, ovoce… Ušetří se.“

„Zvlášť když je levná lidská pára.“

„Vy jste ji teda prokouk. Ta je na prachy mrchapes. Makám tady, makám ve fabrice, k tomu melouchy…“

„Kolik vám platil?“

„Jako kdo?“

„Ludvíček. Za ten občasnej pronájem vašeho hodinovýho hotelu, pane Bubla.“

„Tři pětky,“ ušklíb se. „Za to riziko to moc nebylo. Kdyby na to Tylda přišla…“

„Chodili sem často?“

„Někdy taky dvakrát tejdně…“

„Tak to nebyl nejhorší vejděleček. Na cigára a sem tam nějakýho toho panáka, co?“

Bubla vypadal dočista otráveně, jako bych ho o ten šolich připravil já. „Hlavu vzhůru, pane Bubla,“ řekl jsem. „Třeba přijdete na jinej způsob, jak si vydělat prachy, o kterejch se vaše skorochoť nedoví.“

„To si myslíte vy,“ vzdychnul. „Já jsem na to blbej.“

„Jak jste to prováděli?“

„Nosím ten klíč od chajdičky pořád s sebou… Když ho Mojmír chtěl, tak jsem mu ho prostě dal.“

„Proti zaplacení?“

„Někdy jsem mu počkal.“

„Šlechetný dobrodinče. Kdy sem chodili? Večer?“

„Copak vím? Dokud měl Mojmír klíč u sebe, tak jsem sem ani nepáchnul. Kolikrát jsem z toho měl nervy v kýblu, že Tyldě bouchne v makovici a vyrazí sem. Ta by mi dala!“

„A jak víte, že sem chodil s Martou Rumlovou?“

„Řek mi to.“

„Hned?“

„Hned ne… Až po nějakým čase. Snad někdy v září.“

„Takže když uzavřel tu sázku, byla dávno ruka v rukávě?“

„To je hotovka.“

„A teďka, když vám kšeftík zkrachnul, tak chcete cucat prašule z Martičky?“ řekl jsem jenom tak mimochodem.

Vyvalil oči. „Co že chci?!“

„Povídám - tahat prachy z Marty Rumlový.“

„Jak jste na takovou hovadinu přišel?“

„Dostala anonymní dopis, pane Bubla.“

„Čestný slovo, že jsem žádnej nepsal. To se přece dá poznat podle písma, ne? Koukejte - ,“ popad kus papíru a tesařskou tužku, „BUBLA EMANUEL. OTYLIE ROUBALOVÁ. Bylo to snad napsaný takovouhle rukou? Doprčic práce, jak vás mohlo napadnout, že bych - “

Měl písmo stejně hromotlucký, jako byl sám.

„Vaše Tylda o tom všem neví, říkáte?“

„Nemá o tom páru.“

„Jste si jistej?“

„Vy myslíte, že by ona… Ale kdepak! Je na peníze, ale že by je takhle z někoho tahala, to ne. Toho by nebyla schopná. Koukejte - každej od tohohle fochu je rozenej zloděj. To jo. Někomu připočítat datum k oučtu, nalejt lacinější marku za dražší nebo odsejpat ze sedmigramovýho kafe… To snad ještě jo. To holt patří k řemeslu. Ale posílat anonymně vyděračský dopisy, to je svinstvo.“

„Neřek vám Ludvíček, jak se mu povedlo sbalit takovou krásku, když prej byl na ženský dočista levej?“

„Musela v něm objevit nějaký zázračný schopnosti,“ řekl Bubla. „Nemám ponětí, jak to mezi nima začlo, ale o tom dalším se mi občas Mojmír zmínil, takhle v šatně, nebo když jsem si přišel k jeho mašině pokouřit. Kdopak ví, třeba ji rajcovalo, že je šilhavej. Prej spolu náramně dováděli, taky to tady někdy bejvalo zválený jak ve chlívě. Někdy mi líčil všelijaký podrobnosti… Jaký má - ty věci, žejo… A kde má jakou pihu…“

„Kde?“ zeptal jsem se. Bubla se zakřenil a roztáh palec a ukazovák. „Asi takhle pod pupíkem. Jako když vychází hnědej půlměsíc za lesíčkem, říkal Mojmír.“

Kouknul jsem na hodinky. Čas je divná věc. Někdy se táhne jak tureckej med, jindy zas prchá, jak se říká mezi chlapama, jak splašená mrcha. Bylo skoro půl dvanáctý.

Rozloučil jsem se a vzal to poklusem k autobusu.

26

Do pravýho poledne chybělo sedmnáct minut, když jsem vytáčel číslo dámskýho speciálu. „Slečnu Rumlovou…“

„Kdo volá?“

„Mojmír Douda.“

„Jéžiš… Hned to bude.“

Taky to hned bylo. „Ano…?!“

„Slečna Rumlová?“

„Ach…“ (Fakticky řekla ACH!) „To je pan Fink, že?“

„Přesně. Potřebuju s váma mluvit, slečno Rumlová.“

„O čem, prosím vás?“

„Furt o tom samým.“

„Ale mě už to nebaví, pane Finku.“

„V případu se objevily další vysoce zajímavé aspekty,“ řekl jsem. „Atakdále. Za čtvrt hodiny vám začíná polední přestávka. Kam mám přijít? Nebo pro mě zase přijedete?“

„Vůz tady nemám… Odkud voláte? Z podniku?“

„Kdepak. Jsem kousek od vás.“

„Když myslíte, že je to nutné…, tak Sokolovská šest set třináct. Je to bývalé sídlo Fordova zastupitelství, teď je dole Mototechna. Výtahem do čtvrtého poschodí… Nejlepší by bylo, kdybyste přišel tak deset minut po poledni.“

„Spolehněte se.“

CVAK, TÚ, TÚ, TÚ. V tomhletom moc zdvořilosti nepobrala, ačkoliv říkala ACH.

Barák zevnitř vypadal jako zpustlej ňujorskej mrakodrap, ve kterým si vyřizujou účty gangsteři, sídlej tam podvodný pojišťovací společnosti a provozujou tam praxi obskurní advokáti, andělíčkářky a obchodníci s omamnejma jedama. Železo výtahovejch mříží připomínalo lehce narezlej browning a vevnitř nescházelo nic jinýho než mrtvola s vytřeštěnejma očima. Ostatního bylo na podlaze výtahu habaděj.

Bylo akorát dvanáct deset, když jsem z výtahu vylez ve čtvrtým patře a zazvonil u dveří s cedulkou RUML. Bliknul kukr a zachrastily klíče. „Prosím… Pojďte dál.“

Zřejmě zrovna přišla, protože se ještě nestačila zout. Pak mi došlo, že se v tomhle bytě nejspíš nezouvaj. Předsíň měla formát menšího nádraží a vedla do ní spousta dveří, takže jsem si v první chvíli myslel, že jsem v nějaký další chodbě; potom jsem si rychle spočet možný eventuality a vyšlo mi, že při kuchyni, ložnici, obejváku, koupelně, klozetu a třinácti špajzech to přece jenom může bejt bytová jednotka. Nejspíš tady přespával starej Ford s doprovodem, když se přijel mrknout, jestli ho ouřadové nežulej o vejdělky.

Vedla mě kolem obrovskýho zrcadla, ve kterým nám to docela slušelo; měla lautr novej účes, šmrncnutej namodralým stříbrem, přiléhávej svetr a vypasovanou sukni s rozparkem; k tomu opáleny punčochy na božskejch lejtkách a lodičky ze světle šedýho semiše. Přišlo mi líto koberce, na kterej mě zavedla, a zeptal jsem se, kdo jim tu uklízí.

„Jedna paní,“ řekla. „Posadíte se?“

V tom pokoji bylo všechno dvakrát tak starý jako já. Těžký kožený klubovky, kulatej mahagonovej stůl s mramorovou deskou, koženej gauč, na jedný stěně obraz rozbouřenýho moře, na druhý stěně obraz obrovskýho pugétu, na třetí rozměrná malovánka nafoukanýho vašnosty se stojatým límečkem. Strop se ztrácel v nedohlednu a visel na něm lustr z brinýrovaný mosazi se třema mlíčnejma koulema, ze kterejch svítila jenom jedna. Na podlaze byl ten už řečenej koberec, zaručeně perskej, a naproti vysokejm, parádně vyřezávanejm dveřím visela přepychová stóra až na zem. Za ní bylo trojkřídlý okno, vedlo kamsi na ponurej dvůr a zčásti ho zakrejvaly stínomilný kytky. Pod obrazem s mořem stála dlouhá nízká knihovna, nacpaná koženejma hřbetama, na kterejch zlatý písmena hlásaly BROCKHAUS LEXICON. Ta otázka, jestli se posadím, byla docela na místě, protože tenhle pokoj vnukal myšlenky zcela opačnýho rázu. Byla to cimra, která neměla o lidi zájem. Nanejvejš aby ji oprašovali. Klesnul jsem do studený náruče koženýho křesla. „Nuže, pane Finku…?“

„Vy si nesednete?“

Jak stála u okna, připomínala černou vystřihovánku, která měla lákavý obrysy, ale žádnej obličej. Světlo zvenku spotřebovaly kytky a rozsvícená bledule nahoře moc parády nenadělala. Byla v ní nejvejš pětadvacítka a ta paní, co tady utírala prach, nejspíš trpěla závrati. Martička pohodila hlavou a přešla k pohovce; sedla si jenom tak napůl na koženej salám na jedný kratší straně a opřela se dlaní. „Takhle vám to vyhovuje?“

„Mně jo. Vy se tu necejtíte zrovna nejlíp, co? Určitě hůř než ve Kbelích.“

„Ve Kbelích?“

„Samozřejmě že o Kbelích nic nevíte.“

„Pokud vím, je tam letiště…“

„A zahrádky.“

„Možná. A dál?“

„V jedny tý zahrádce je domeček,“ řekl jsem. „Ludvíček povídal, že jste se tam spolu dobře bavívali… Dokonce i s rozmanitejma mládeži nepřístupnejma podrobnostma. Takže jestli je to pravda, máme tady důvod, proč se vsadil o hekťák světlýho.“

„Tomu přece sám nevěříte, pane Finku …?!“

„Mluvil jsem s majitelem tý zahrádky, půjčoval ji Ludvíčkovi dvakrát tejdně, slečno Rumlová.“

„A ten majitel - mě tam viděl?“

„Moh bych na vás ušít boudu,“ řekl jsem. „Říct, že vás viděl, a čekat, co to s váma udělá.“

„Řeknete to?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Takže na to nemáte svědka?“

„Nemám. Jenom slovo nebožtíka Ludvíčka, kterej to ještě k tomu všemu neřek mně, ale tomu dotyčnýmu zahrádkáři.“

„Ten anonym… psal ten zahrádkář?“

„Bylo by to logický, protože mu Ludvíček za používání baráčku platil. Přišel o kšeft, hledá jinej. Jenže to za prvý není jeho písmo a za druhý je na to blbej. A moc poctivej, aspoň z tohohle hlediska.“

„To je hrozně zmatená záležitost, a já nevím, proč - “

„Pokud má Ludvíček pravdu, není to vůbec zmatený. Zmatený to začne bejt ve chvíli, kdy dokážete, že jste o nějakým Ludvíčkovi z Louňovsi v životě neslyšela. Protože potom bude naprosto nevysvětlitelný to jeho sázení o pivo. Vám je to možná ukradený, ale mně to nejde z hlavy.“

Koukla se na hodinky, jako když už je duchem někde mezi natáčkama. „Opravdu mě to příliš nezajímá,“ řekla a odněkud vytasila cigára a zapalovač.

„Esenbáky by to možná zajímalo,“ řekl jsem.

„Nechápu, co chcete říct.“

„No, dejme tomu, že byste si Ludvíčka chtěla přece jenom vzít. Kvůli nějakejm přednostem, který znáte jenom vy. Mohla jste kvůli němu někoho pustit k vodě. A najednou je z ženicha mrtvola, podívejme se.“

„Nechme toho. Nikdo nikdy nedokáže, že jsem toho vašeho Ludvíčka vůbec někdy zaregistrovala v jídelně… Natožpak že bych se s ním scházela dvakrát týdně někde ve Kbelích. Pane Finku, - já už bych…“ Znova mrkla na hodinky.

„Já bych vám rád věřil,“ řekl jsem a začal si zapínat kabát. „Nebejt všech těch intimních detailů. Že by měl takovej zapšklej mrťafa tolik fantazie, aby si vymyslel nejen ty sleziny ve Kbelích a všelijaký lechtivý podrobnosti, ale dokonce i to, kde máte jakou pihu… A ještě k tomu aby za to platil, jen aby mu to jedinej člověk věřil…“

„Pihu? Nerozumím.“

Vysvětlil jsem jí to, jak se dalo.

Zamáčkla cigaretu v šedočerně žilkovaným mramorovým kastrole, kterej vkusně doplňoval už tak dost sarkofágovitej interiér. „Jestli někdo lže v maličkostech, jistě pro něj není problém lhát i s vědomím nedozírných následků,“ řekla a udělala ke mně tři kroky. „Jsem ráda,“ pokračovala a drcla zipem, „že vám aspoň tu malou lež mohu vyvrátit.“ Zastrčila palce za okraj sukně, a jak ji stahovala přes boky, zavlnila se jako Marta Kučerová, když zpívá PANGAJÓ. „Prosím.“

Koukal jsem s červenejma ušima na podzimně narezlej lesíček. Žádnej půlměsíc za ním nevycházel.

„Pokud se vám zdá,“ řekla a zase to všechno tahala nahoru a zapínala, „že se nesrovnává s jeho inteligencí takové množství vymyšlených informací, mohu vám navrhnout jinou variantu: Nevymyslel si z toho zhola nic, jenom zaměnil osobu. Co říkáte?“

Uši jsem měl červený ještě ve výtahu.

27

Byl jsem ulítanej jako chrt, když jsem něco po čtvrt na dvě doběh na místo, kde jsem ráno začal. „Poslyšte,“ řekl jsem Kazdovi, kterej mi kejvnul jako starýmu štamgastovi, „potřeboval bych zajít na Ludvíčkovo pracoviště.“

„Může bejt,“ na to Kazda. „Paní Plecitá, já tam se soudruhem skočím. Kdyby přijel ten Fišárek - “

„Já to zařídím,“ kejvla paní Plecitá.

Ve dne to na dvoře fabriky vypadalo docela jinak než před tejdnem, bzučely tu ještěrky, po kolejích kodrcaly železniční vagóny, sem tam projel náklaďák a v halách to bouchalo, vrčelo, lomozilo a řinčelo. Ve vzduchu se kejvaly mamutí odlitky zahákovaný na portálovejch jeřábech a dole pořvávali chlapi DOBRÝ a LEVEJ, LEVEJ. Za velkejma oknama fialově blejskaly elektrický svářečky a fabriční rozhlas do toho chraptivě vyhrával TEĎ, KDYŽ MÁME, CO JSME CHTĚLI, ačkoliv za zdí už se hlásil rokenrol. Honem jsem si přehodil krok na pravou a vypad z taktu, abych si nepřipadal jak vojcl. Maně mi přišlo na mysl, jak by se asi tvářil Moldánek, kdyby mě tu viděl. Možná že by řek MŇO, ale o tom, co by řek dál, jsem si moc jistej nebyl. Abych si dodal sebedůvěru, nasadil jsem otrlej esenbáckej ksicht.

Mistr Šlinc vypadal, že jsem byl to poslední, co mu dneska scházelo ke štěstí, popad se za žaludek a prohlásil, že ho to většinou bere zjara a na podzim a dneska je to obzvlášť nepříjemný, jenže holt marodit nemůže, to by to vypadalo, a jestli si sednu, když už jsem tady, a co prokristapána ještě můžem chtít, když už je Ludvíček pod drnem…

Byli jsme v kanceláři jako posledně, u vrtaček seděla moje známá směna z minulýho tejdne, rozmnožená o tu tlustou holku, která byla na pohřbu ve smutku, a o hejno mladejch děvenek hubenějších a hezčích, který zřejmě noční nesměly dělat vzhledem k věku; v kanceláři za stolem s Žánem Marajsem se na mě culila soudružka, jak ona se jenom - jo, soudružka Buriánková. A ta tlustá holka, co si budem povídat, je Yvonna Roskotová, která si může vzít propustku na zápal švindlu, kdy si vzpomene, protože se nechává oplácávat od všelijakejch starejch prasáků. Ty černý hadry na Ludvíčkovým funusu, to byl taky zápal švindlu? Dobrej důvod nejít do práce? Pěkně děkuju.

„To je soudružka Buriánková…“

„Těší mě,“ kejvnul jsem a nepředstavil se. „Mohla by nás soudružka nechat chvilku - “

Zvedla se, popadla nějaký lejstra a řekla, že to hodí nahoru. To se ví, hned jsem si představil dívčí házenou.

„Copak je s Bublou?“ zeptal jsem se Šlince. „Nemáte tady těch úrazů nějak moc?“

„Ale ne… To se přece běžně stává. Špona v oku…“

„Na to stačej brejle OKULA,“ řekl jsem. „Pošlete mi sem tu paní, jak vám onehdá musela uvařit kafe.“

„Divíškovou…?!“

„Jo, Divíškovou.“

„A o co vlastně jde, soudruhu? Pořád o ty ukradený šaty? Dyť se našly, ne?“

„Běžná rutina, pane Šlinc, běžná rutina.“

„Mrtvej je halt mrtvej,“ dodal mezi dveřma Kazda. „To se nedá brát na lehkou váhu, pane Šlinc.“

28

Paní Divíšková měla zase čisťoučký montérky a měkkej pohled, kterej jako by říkal: To je hezký, že jste si vzpomněl, to si zase pěkně od srdce popovídáme, však už jsem si říkala, že dlouho nejdete, vemte místo, představte si, Mařka měla pěknou polízanici, šloupla v síni na dlážku, ale vy si neberete buchty, to byste mě urazil…

„Že nedáte lidem pokoj?“ řekla paní Divíšková.

„Milá paní Divíšková, to máte těžký. Když holt dojde ke smrtelnýmu úrazu… A když jsou ještě k tomu kolem toho všelijaký podezřelý okolnosti…“

„To myslíte ty Ludvíčkovy ztracený hadry?“

„Třeba. Nezdá se vám to divný?“

„Co je na tom divnýho? Někdo mu holt chtěl sebrat vejplatu, a protože neměl čas hledat ty peníze po kapsách, popad to všecko… a šel si to prohlídnout někde za bukem.“

„Skřínka byla zamčená.“

„Odemk si, ne?“

„Kdepak vzal klíče?“

„Propánajána! Přece z Ludvíčkovy aktovky. Nebo je možná měl jenom tak zastrčený v zámečku u skřínky na vercajk.“

„A kdo by to podle vás moh udělat?“

„To bych teda dost nerada říkala.“

„Budete muset, paní Divíšková. My mu neřekneme, od koho to víme.“

„No… Musel to udělat někdo, kdo u toho byl, ne?“

„Nikdo tam nebyl.“

„Jak to víte?“

„Víme to.“

„Víte houbeles,“ řekla paní Divíšková. „Protože vám Bubla nakecal, že si dával dvacet v nástrojárně. Jenže, milej pane, kdyby bejval vypad s klíčema hned po tom, co viděl, že je Ludvíček na pravdě boží, moh vběhnout do šatny, odemknout skřínku, popadnout do náruče Ludvíčkovy svršky a vylízt okýnkem na dvůr. Tam je tma jako v pytli, nikdo ho neviděl. A kdo taky? V noci po dvoře nikdo nechodí. A jestli bylo v nástrojárně otevřený okno…“

„Bejvá otevřený?“

„Jo. Protože je tam furt přetopíno. A když jdou chlapi domů, tak můžou zapomenout zavřít, ne?“

„Ale pravidlo to není.“

„Myslíte - jako že to nebejvá pokaždý?“

„Jo. Jako že to nebejvá pokaždý. Takže Bubla nemoh vědět, jestli je okno otevřený.“

„Taky to vědět nemusel. Našel si venku v tom oblečení portmonku, peníze sebral, ostatní zahodil… A přitom si všim, že je v nástrojárně otevříno. Tak tam vlez a dělal, že spí.“

„Vidíte, to je zajímavej postřeh, paní Divíšková. Ale já od vás vlastně potřeboval něco jinýho.“

„Co by to mělo bejt?“

Řekl jsem tajuplným hlasem: „Ty holky, co s váma dělaj, se po práci sprchujou?“

Dala hlavu na stranu a koukla po mně jedním okem. „No sakra. Na co to potřebujete vědět?!“

„Hned vám to vysvětlím. Sprchujou se, nebo ne?“

„To se ví, že se sprchujou.“

„Tak se, paní Divíšková, mrkněte, jestli některá nemá takovejhle kousek pod pupíkem pihu. Měla by bejt dost velká, možná jako desetník.“

„Teda - já vám řeknu - “

„Uděláte to pro mě?“

„Ale jo, co by ne.“ Zachichotala se. „Akorát bych ráda věděla jak. To je mám oblejzat a čumět jim na - teda, vy jste dobrej.“

„Však vy si nějak poradíte.“

„Snad jo… A kdy vám to jako mám říct?“

„Nejradši bych na vás počkal, až půjdete z práce.“

„Jo, to nepude. Jezdí se mnou Haštalová, před ní nemůžu. Musel byste počkat až u Anděla, ona vystupuje před mostem.“

„Co se dá dělat. Tak u Anděla?“

„Jo. Asi ve tři čtvrtě na tři.“

„Počkám před lékárnou, paní Divíšková.“

„Jo. A ne abyste to někomu - “

„Spolehněte se. Ale vy taky ne!“

„To bych byla blázen. Budu mlčet jako hrob. Dyť by mě tu ženský sežraly.“

To se ví, byl to risk, ale jinak se to udělat nedalo, protože jediná Divíšková nevypadala, že se slejzala s Ludvíčkem ve Kbelích. Jak jsem tak koukal ze Šlincovy kanceláře, bylo tam pár docela šikovnejch svazaček - a ty starší v tom klidně mohly lítat taky, jestli byl nebožtík takovej levák, jak říkala vědma Cajzlerová z Louňovsi. Nějaká rozparáděná čtyřicátnice ho mohla klofnout. No - a čtyřicátnice, kór vdaná, by taky měla důvod schovávat se s tou hříšnou láskou. S mladou holkou by se Ludvíček nemusel zapikolovávat ve Kbelích. S tou by se spíš vytahoval, stejně jako se vytahoval s narvanou prkenicí.

S jednou jedinou výjimkou.

29

Bylo kolem druhý, když jsem opět postával v telefonní budce a vykládal mistrovi Mrákotovi, že odpoledne nepřijdu a že zejtra potáhnu šestnáctku, pokud to nestihnu na noční.

„Copak, copak,“ staral se.

„Rodinný důvody,“ řekl jsem.

„Tak najednou?“

„Bejvalo by to nebylo najednou,“ já na to. „Moh jsem to vědět už předevčírem, kdyby ňákej blb, místo aby mě zavolal k telefonu, neřek našemu nemocnýmu strejdovi, že jsou soukromý hovory zakázaný.“

Něco zabručel a vzal to na vědomí, protože si nebyl jistej, jestli příkladně nemyslím jeho.

Jel jsem k Andělu.

Paní Divíšková se přiřítila punktum ve tři čtvrtě na tři s očima navrch hlavy. „Tak to máme,“ hlaholila radostně. „Jak jste to moh vědět, to mi nejde na rozum.“

Obrátil jsem se k výkladu lékárny a zasyčel: „Dělejte, že se neznáme.“

Postavila se vedle a hypnotizovala balíček náplasti na kuří oka.

„Už je to dobrý,“ řekl jsem a ukázal za nějakým chlápkem v bekovce. „To je známej kasař Vodsloň. Člověk nikdy neví, paní Divíšková.“

„Sákryš… Dyť vypadá docela obyčejně.“

„Jo, a pod kabátem má hasák. Tak co že máme?“

„Tu holku s pihou.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se, ačkoliv už mi to bylo jasný.

„Yvonna Roskotová,“ řekla Divíšková. „Ta tlustá, jak na ni trpí mistr.“

„Určitě?“

„Na mou duši. Má tam pihu jako půl pětadvacetníku.“

„Půl?“

„No jo. Dočista jako půlměsíc, pane inspektor.“

30

Naprosto suverénně jsem si dal starým Kazdou zjistit, kde bydlí Yvonna Roskotová s půlměsícem na břiše, řek mi to do telefonu za necelou minutu, protože k mýmu obvyklýmu štěstí někdo v osobním dělal přes čas, a tak to vypadalo, za chvíli bude celej Ferrostroj rajtovat, jak bude podporučík Zíma pohvizdovat, dokud tomu nějaká vyšší šarže neučiní přítrž.

Byl to žižkovskej barák s pavlačema, kousek od Kostnickýho náměstí; leze se tam rovnou do kuchyně a na celou pavlač je jeden hajzlík, od kterýho má každej svůj klíč, papír, svícen a noční čepičku jako ten chlápek z reklamy MÁŠ-LI BOL, VEM DARMOL. Docela mi to vyhovovalo, sám nebydlím líp, a cejtím se v takovýhle architektuře víc doma než ve Fordovým zastupitelství v Karlíně.

Další klika byla, že jsem Yvonnu zastih doma samotnou, v tom kvartýře bych těžko hledal tichej kout; z ouzký nudle kuchyně bylo otevřenejma dveřma vidět do pokoje zastavěnýho postelema, vypadalo to na rodiče, babičku s dědou a nejmíň tři sourozence, takže bylo divný, že jsou zrovna všichni někde jinde.

„Dobrý den… Moh bych si s váma promluvit?“

Existujou jistý ustálený rčení, jako RUPLO MU V BEDNĚ, SLAPE SI NA JAZYK nebo třeba ŠPLOUCHÁ MU NA MAJÁK.

Nikdo nepředpokládá, že uslyší rupnutí, šplouchání nebo že si dotyčnej fakt dupne na vyplazenej jazyk. Taky nečekáte hrknutí, když v někom HRKNE.

Yvonna Roskotová byla opravdu výjimka, protože v ní fakt hrklo, a pořádně. Jinak nevydala žádnej zvuk a zacouvala do kuchyně, kde si kecla na kanape, který se pod ní plačtivě rozlezlo ode zdi ke zdi.

„Můžu si sednout?“ zeptal jsem se.

Hrklo v ní ještě jednou, což jsem si vyložil jako souhlas a sed jsem si na židli natřenou na bílo se zelenejma špryclíkama. Docela pohledná židle, bať. S hostitelkou to bylo horší.

Měla vytahaný tepláky neurčitý barvy, do kterejch bych se vešel třikrát. Na hlavě natáčky. K tomu si přimyslete obličej jako vdolek, očička pod vyholeným obočím beznadějně utopený v sádle a jistej počet brad, kterej začínal těsně pod přemalovanou pusou, měnil se podle toho, jak hejbala hlavou, a končil neznámo kde, pokud rovnou nepřecházel do melounovitýho poprsí pod ušmudlanou nazelenalou mikinou. Začal jsem se bát, že jsem zase vedle, protože ani jednonohej, hluchej, slepej a ještě k tomu blbej se nezaplete s MIŠELÍNEM.

Ačkoliv ajznboňáckej generál v Louňovsi říkal, že je pěkně macatá, a mistr Šlinc si tu a tam rád máknul.

„Vy se něčeho bojíte?“

Hrklo v ní potřetí. Už jsem myslel, že se takhle vyjadřuje pořád,

„Vy jste esenbák,“ řekla najednou. Měla růžový zuby.

„Jak jste na to přišla?“

„Dneska jste byl ve fabrice… Taky na pohřbu. A minulej tejden s Emanem Bublovým v hospodě. Čenda povídal, že jste podporučík a jmenujete se Zíma.“

„Tak jak to bylo s Ludvíčkem?“ zjednodušil jsem to.

„Co by s ním mělo bejt?“

„Vy jste ho moc neznala, co?“

„To se ví, že ne. Proč bych ho měla znát?“

„Jeho tetu taky neznáte?“

„Tetu? Jakou tetu?!“

„Seděly jste spolu po pohřbu v hospodě v Louňovsi.“

„To byla jeho teta?“

„Vy to nevíte?“

„Nic takovýho mi neříkala.“

„A co vám říkala?“

„Jenom se tak ptala… Myslela, že jsem nějaká Ludvíčkova kamarádka, když jsem měla ten smutek. No… Přece nepojedu na pohřeb v něčem strakatým, že jo.“

„Proč jste tam jela, když jste ho ani moc neznala?“

„Vybral mě mistr.“

„Že vás taky hned neodvez zpátky?“

„On ten pán - jak to v tý hospodě všechno platil, chtěl, aby tam zůstal někdo za fabriku. A mistr řek, ať tam teda zůstanu já. On neměl čas - a kluci museli jít dělat.“

„Takže vy jste ho moc neznala,“ řekl jsem.

„Ne,“ na to Yvonna.

„A proč jste mu teda lila trichlór do sodovky? To už jste měla dost vy jeho, nebo on vás? Taková pitomost… Vždyť jste ho mohla zabít. Nebo jste chtěla?“

„Cože?!“ řekla a ztuhla jak stará Lotová.

„Taky jste mu nejspíš omlátila nože v mašině, ne?“ dorazil jsem ji.

„Kdo vám to nakecal?“ vřískla.

„Nebuďte drzá,“ řekl jsem. „Chodila jste s Ludvíčkem do tý chajdy ve Kbelích, nebo ne? Vy jste s ním nejspíš neměla žádnej intimní poměr, co? A odkudpak věděl, že máte takovejhle kus pod pupkem pihu ve tvaru půlměsíce, slečno Roskotová?“

„To jsou kecy, žádnou nemám!“

„Mám dojít pro příslušnici, aby se podívala? Čeká na mě před barákem,“ řekl jsem.

Kanape zakvílelo. „No a co?“ řekla. „Proč bych nemohla chodit s Ludvíčkem? Můžu si chodit, s kým chci.“

„Myslíte?“

„A proč bych nemohla, helejtese?!“

„Koukněte se do zrcadla,“ řekl jsem. „Jedině takovej Ludvíček, kterej byl pidlovokej a na ženský dočista levej, se moh nachytat na ty vaše sádelnatý půvaby. Možná že jste v tyhle profesi vzdělaná, ale přesvědčit normálního chlapa, aby to vyzkoušel, to pro vás musí bejt pěkná makačka.“

Jak jsem to plác, rozbulela se, jako když se z ničeho nic začne odshora rozpouštět sněhulák za doprovodu poplachový sirény. Neměl jsem ponětí, jak to zarazit, tak jsem ji nechal kvílet a prohlížel si nástěnnej trhací kalendář, kde byly všelijaký nápisy, jako: DOJÍT NA MANDL nebo TETĚ R. SLOŽIT UHLÍ, případně jeden dočista záhadnej, jako dělanej pro rubriku OŘÍŠKY K LOUSKÁNÍ PRO RADOST, ZASMÁNÍ v Malým čtenáři: VYZ. TÁT. VEJ. A JÁTR. LOUŽEK.

„Co je to VYZTÁTVEJ a JÁTRLOUŽEK?“ zeptal jsem se, když se kvílení změnilo ve škytavku.

„Co by to mělo bejt,“ vzdychla. „Vyzvednout tátovu vejplatu a dojít na roh k Loužkovi pro játra. On nám je schovává.“

Vytáhla sežvaněnej dámskej kapesník a vysmrkala se.

„To jste psala vy?“

Po chvilce dalšího skytání a smrkání: „Kdopak jinej?“

„A proč brečíte? Na mě to neplatí, slečno Roskotová. Teď už je na nějakou lítost stejně pozdě.“

„Dyť mě fakt nikdo nechce,“ zafňukala. „Ludvíček byl jedinej… A ještě jsem se s ním musela schovávat v tý boudě ve Kbelích, aby se mi ženský nesmály, že chodím se šilhavým. A teďka je nebožtík. To mě snad pánbu potrestal.“

„No tak, Yvonno. Povídáte mi tady, že byl jedinej, a přitom jste mu lila trichlór do sodovky. V tom aby se prase vyznalo.“

„On už mě nechtěl,“ řekla.

„Proč vás nechtěl?“

„Protože se sčuchnul s tou Rumlovou.“

„On vám to řek?“

„Dyť se vsadil s chlapama na dílně…“

„A vy jste se mu chtěla pomstít?“

„Helejtese, jestli myslíte, že jsem - já ve fabrice vůbec nebyla, když se to stalo.“

„A kde jste byla?“

„Doma… Mistr mě pustil, bylo mi blbě.“

„Asi to nebylo tak zlý, když jste se večer mohla kliďánko zhulákat U konvice.“

„Večír už mi nic nebylo.“

„Možná že ve fabrice taky ne,“ řekl jsem. „Pročpak jste vlastně musela tak nahonem domů?“

Mlčela a posmrkávala.

„Zrovna ten den přišel Mojmír oháknutej jak ženich… To by nebyl špatnej fór, sebrat mu to parádní kvádro a hodit mu ho do bláta na dvoře, co? Zvlášť když měl v kapse celou vejplatu a kdoví jestli ne ještě pár stovek navíc. Bylo co roztočit v hospodě. A potom honem z fabriky domů, než si všimne.“

„Já jsem - “ ŠKYT, ŠKYT, FŇUK.

„Hergot,“ houknul jsem na ni, „víte, že je to krádež?!“

„Dyť jsem nic neukradla… Sebrala jsem mu klíče, když byl brousit, to jo. A pak jsem mu naházela hadry do bláta. Ty klíče jsem chtěla zase honem vrátit, jenže on už byl zase u mašiny… A jak jsem měla ten vztek, tak jsem je hodila do kanálu. No… A pak jsem dostala strach z maléru, tak jsem se dovolila mistra…“

„A co ty peníze?“

„Jestli je měl v šatech, tak tam zůstaly,“ řekla. „A jestli jste je tam nenašli, tak je ukrad někdo jinej. Třeba ten chlápek, co ty hadry našel. To se ví, toho se zeptejte.“

Naneštěstí jsem neměl ponětí, jestli v Ludvíčkově pepita sáčku šrajtofle byla, nebo ne. Došel jsem k názoru, že Yvonna nejspíš nekecá a že ji vedla jenom touha po krutý pomstě za zhrzený city, pokud v tom laškování v Bublově boudě nějaký city byly. Konečně proč ne? Láska je divnej fenomén, jak by řek Fanda Kelner.

„Poslyšte, slečno Roskotová,“ pokračoval jsem, „když jste se dověděla o tý Rumlový, to jste hned začala blbnout s tím trichlórem, nebo jste se nejdřív šla zeptat Ludvíčka?“

„To se ví, že jsem se šla nejdřív zeptat. Zrovna ten den jsme zase měli rande. A Ludvíček mi řek, že už nemá zájem a že mi nic vysvětlovat nebude.“

„Co jste si o tom myslela?“

„Páni… Co jsem si o tom měla myslet?“

„No - snad jste si na to udělala nějakej názor?“

„Jakej názor, helejtese?“

Jako kdybych se ptal na její vztah k chodskýmu letectvu.

„Přece jste musela přemejšlet, jak se dal dohromady s Martou Rumlovou. To snad není ženská pro nějakýho Ludvíčka?!“

„A proč by nebyla? Dyť je to obyčejná kadeřnice a Mojmír měl barák a plno prachů,“ vysvětlila mi to jednoduše. „A dělal s jejím fotrem na nějakým vynálezu.“

Zastříhal jsem ušima. „Odkud to víte?“

„Přece od Mojmíra. Začali s tím už někdy v květnu.“

Zase ten zatracenej květen. V květnu se začal Ludvíček fintit. V květnu začal dělat s inženýrem Rumlem na vynálezu. Doprčic! Ludvíček, kterej ani neuměl pořádně zavřít dveře u baráku. Kruci, kolik podob vlastně ten kluk měl? Která byla ta pravá? A co se s ním vlastně stalo v květnu?

„Mojmír vám o tom vynálezu vyprávěl?“

„No… Třeba by mi o tom bejval neřek. Jenže Ruml za ním párkrát přišel na dílnu. Tenkrát jsem vrtala díry do disků a jezdila jsem si s paleťákem pro ty disky k Ludvíčkovi. No - a Ruml tam třeba stál u mašiny a čuměli s Mojmírem do nějakejch modráků. Tak jsem se pak zeptala, co spolu maj, a Mojmír mi řek, že dělaj na vynálezu… A že bych prej tomu stejně nerozuměla.“

Nerozuměl jsem tomu taky a šel jsem pryč.

A takovej Moldánek si myslí, že bych u nich udělal kariéru. Já určitě. Dokonce mi bylo tý holky líto.

31

Vlez jsem do jedný hospody, dal si párek a přemejšlel.

Vylezlo mi z toho, že je Martička pěkně prolhaná.

Něco o Ludvíčkovi věděla a ta vědomost stála za pět táců.

Nejdřív myslela, že jsem jí poslal anonym já, a doufala, že mě prostě nějak ukecá. Jenže zjistila, že jsem to nepsal a že vlastně o Ludvíčkovi nic nevím.

Co udělá teď?

Jelikož nemá zájem jít k esenbákům, bude ji nadále zajímat, kdo z ní chce ty prachy vyrazit. Zjistit to může jedině tak, že vyděrače poslechne a nejspíš se někomu svěří. Ten dotyčnej důvěrník bude dávat majzla, kdo si přijde pro prachy do tý skruže v dolíku na konečný sedmičky.

Rozmazával jsem hořčičný hovínko párkem po talíři a bylo mi líto, že se nesvěřila mně. Přitom mě napadlo, že bych i tak moh v dolíku bejt a zamíchat se do toho. Koho si tam může Martička vzít? Nanejvejš nějakýho toho trumpeťáka od Procházky nebo filmovýho herce v pulóvru. Ať to bude ten nebo ten, bude se muset chovat zatraceně nenápadně, jinak by tam vyděrač prostě nepřišel. Jak to bylo v tom ušmudlaným psaní?

Měla přijet sedmičkou na konečnou, nechat v nějaký skruži balíček s prachama, zatíženej, aby ho vítr někam neodfouknul, načež se měla vrátit na stanici tramvaje a odfárat, odkud přišla. Proč to chtěl vyděrač právě takhle, se mi zdálo bejt jasný. Bude někde na konečný číhat za bukem, jestli Martička skutečně přijede a jestli si nepřivede stádo karlínskejch holičů, který by mohli bejt na závadu bezpečnýmu vybrání peněz. Počká si, až nebohá oběť vleze do tramvaje a odjede. Potom si teprv kliďánko dojde pro svůj mrzkej vejděleček. Určitě bude sám; to BUDEME VÁS SLEDOVAT byl jenom bubák, protože když už jednou někoho napadne, jak takhle lacino přijít k prašulím, byl by blázen, kdyby se s někým dělil.

Tohle všechno muselo Martičku napadnout stejně jako mě, a ten její hypotetickej komplic bude muset bejt hodně opodál, aby všechno vyšlo. Aspoň do tý doby, než vyděrač vyleze z dolíku s penězma. Pokud ovšem takovej komplic existuje; to tajemství mohlo bejt opravdu příliš drahý na to, aby se Marta Rumlová vydávala do rukou dalšího možnýho padoucha.

Kdo moh bejt ten první?

Bubla, kterej měl jinej rukopis?

Jedinej Bubla přece věřil, že se Ludvíček slejzal s Martičkou v jeho chajdičce na parcele. Z toho důvodu si musel myslet, že Martě Rumlový záleží na utajení tý divný známosti.

Jenže - proč by mu teď cpala prachy za mlčení, když to za normálních okolností mělo prvního listopadu prasknout? Kdyby se bejval nestal ten malér, slavilo by se zrovna dneska zasnoubení, Ludvíček by dostal svůj sud piva a bylo by po tajnostech. Jo, Bubla je jednoduchej, ale tohle si moh spočítat na prstech jedny ruky. Bylo v tom něco jinýho. Žádný Kbely.

Najednou mi z toho vylezlo, že Ludvíčka zamordovala Martička, kterou šílas fotr slíbil tomu ubohýmu sirotečkovi na revanš za práci na vynálezu samočinný turbíny se zpětnou záklopkou, a někdo ji při tom viděl. Taková hovadina!

Leč ten anonymní dopis existoval, a v důsledku toho musel existovat i pisatel, kterej ho hodil Martičce osobně do kaslíku. KDYŽ TO NEUDĚLÁTE, TAK SE VŠECHNO O M.L. PROVALÍ. Co všechno? Bylo něco dalšího, o čem jsem neměl potuchy? Co souviselo s divnou proměnou Mojmíra Ludvíčka někdy v květnu a s astrální návštěvou neznámýho, kterej se nahýbal Cajzlerový přes plot, protože hledal Ludvíčkův barák a pořádně neviděl na číslo domu?

A kde vzal klíče, když je Yvonna hodila do kanálu?

Magor Otakar jméno mé.

Bylo půl šestý, tak jsem si dal pivo. Přišed ke mně nějakej dědek a taky si dal pivo. To je svinský počasí. To jo, dědo. A lepší to už letos nebude.

Dal jsem si druhý pivo.

Dal jsem si třetí pivo.

Začalo se mi vyjasňovat a odvaha se mi vlila do žil.

Byly jí tři půllitry.

32

Když jsem vylez na Olšanským náměstíčku z tramvaje, minul kapli svatýho Rocha a pochodoval podle hřbitovní zdi s černým dolíkem po levici, napadlo mě nejmíň deset způsobů, jak strávit večer. Třeba jít do bijáku na nějakej nervák. Nebo do kafáče, nechat si ševelit do ouška POJĎ V CHATU MOU, TAM DO DÁLI a lokat k tomu vinnej střik. Lehnout si na kanape a číst si Bigglese. Zaplatit si stůl v Černý růži a hrát s Oldou Nývltů pinčes. Nebo taky jenom tak posedávat doma v kuchyni, mít zhasnuto a koukat, jak lítaj jiskry z komína lokomotivy, která táhne náklad po spojce z Malešic na nákladový nádraží.

Za hřbitovní zdí vyčuhovaly vršky hrobek, na cestě bylo bahýnko a v dálce žlutě prosvítalo pouliční osvětlení. Trochu padala mlha, a cejtil jsem, jak se mi sráží na vlasech.

Pokud to tam neznáte, dolík je dlouhej rovnoramennej trojúhelník, kterej má vršek u kaple svatýho Rocha v rohu hřbitova na Olšanským plácku. Odtud vedou dvě víc než půlkilometrový ramena; jedno podle hřbitovní zdi, kudy jsem šel já, druhý tvoří Olšanská ulice, po který jezdí sedmička. Konečnou má v úhlu, odkud vybíhá asi třistametrová základna trojúhelníku - ulice Jana Želivskýho, kde je zleva nákladový nádraží Žižkov a napravo prudkej svah do zpustlýho dolíku. Jediná slušná cesta do něj vede přes začínající navážku poblíž konečný sedmičky, jinak se musíte prodírat lodyhama a sajrajtem.

V létě sem choděj přes den rodinky s dětičkama, kluci s modelama ajráků a puberťáci s motorkama, večer párečky, šmíráci, čundráci s kytarama a sem tam esenbák. V listopadu sem může zabloudit jedině cvočkař Danda, pošuk jako já, nebo taky vzhledem ke hřbitovu hyena.

Jak jsem si tak vykračoval tou rozkošnou večerní krajinou, honily se mi hlavou čím dál blbější myšlenky. Protože co když je to přece jenom Bubla? Vzpomněl jsem si na ty jeho příšerný pracky, a když jsem si k tomu uvědomil, jak úpí v područí Tyldy TABYMIDALA, vyvstal mi před duševním zrakem zakomplexovanej šílenec, štvanej běsama Ludvíčkovejch oplzlejch historek, kterej si chce taky přijít na svý.

Když jsem se ocit zhruba na poloviční cestě od kaple k ulici Jana Želivskýho, nezbylo mi než opustit vlídnou hřbitovní zeď a ponořit se do mlhou oslizlejch blizen.

Hned jak jsem do toho hloží vlez, chyt mě pichlavej šlahoun za šos. Sotva jsem se mu vyškub, šlápnul jsem do hromady čehosi, co se pode mnou sesypalo a donutilo mě ke třem zběsilejm skokům, abych neupad po hubě do marastu. Jak jsem dole vytahoval nohy z mazlavý břečky, vzpomněl jsem si na kramflíčky semišovejch lodiček Marty Rumlový, který se budou bořit nejmíň do půlky.

Když jsem se vysvobodil z bláta a odmotal si z kabátu a kalhot jakýsi lepkavý cancoury, domlaskal jsem k místu, kde se to zdálo schůdnější. Byla tam tráva zmáčená mlhou. Vyhrnul jsem si nohavice a šel dál.

Proti světlům Olšanský ulice na druhý straně dolíku jsem neviděl skoro nic a musel jsem najít na ploše – é - to máme základna krát vejška lomeno dvěma, teda asi tak třikrát sedm dvacet jedna, pozdravbůh, na ploše přes čtvereční kilometr jsem musel najít po čuchu skruž, o který notabene nemám ponětí, jak vypadá, jestli stojí, nebo leží, jakej má stupeň tvrdosti, specifickou váhu a jestli je na omak mastná.

Jak jsem se snažil jít směrem ke středu toho nechutnýho kráteru, vlez jsem nesčíslněkrát do roští, namotal si na nohu kolo rezatýho drátu, upad jsem přes zednickej kalfas, plnej ztvrdlý malty, prokop jsem lepenkovej kufr, prošel hromadou shnilejch jablek a třináckrát uklouz po flašce. To všechno jsem musel zvládnout s co nejmenším randálem a bez příslušnýho sakrování, takže jsem se dohrabal do prostředka dolíku zpocenej jak myš. Nic, co by se podobalo skruži, jsem neviděl. Neviděl jsem ani na hodinky a sirkou jsem škrtnout nemoh. Udělal jsem dva kroky a nakop kýbl, kterej tam někdo nechal speciálně kvůli tomu. Moh jsem si sem rovnou vzít činely.

Chvíli jsem stál a dělal mrtvýho.

Pomohla mi sedmička, která se vynořila z mlhy a s obvyklým řinčením uháněla po náspu ke konečný. Využil jsem toho kraválu a udělal jsem dalších pár kroků směrem, kde byl mezi lebedovým houštím malej palouk. Zvuk tramvaje začal klesat, jak řidič ubíral klikou rychlost, když jsem do kýžený skruže narazil.

Byla to betonová roura asi dva metry v průměru a trčela z povadlý trávy jako nezvykle vysoký roubení studny. Nahnul jsem se přes její okraj, ale vevnitř byla jen černočerná tma.

Mezitím tramvaj zastavila; nemoh jsem samozřejmě vidět, kdo z ní vystupuje, ale jak jsem to tak odhadoval, mohlo bejt tak kolem osmý. Bylo načase, abych se poohlídnul po nějaký šikovný pozorovatelně.

Právě jsem se rozhodoval mezi lopuchama a lebedou, když kdesi v dálce zablikalo světlo baterky.

33

Plácnul jsem sebou na zem, kolena jsem měl v tu ránu durch a chtělo se mi kejchnout, to se ví. Kolem se plížily mlhový cancoury, a jestli to, co přicházelo se světýlkem, byla Martička, musela bejt už teď strachy polomrtvá. Ani mně tady nebylo do skoku, i když jsem pro podobný mejdany přece jenom líp disponovanej.

Když světýlko doplavalo černotou ke skruži a mělo se zas pomalu vydat na zpáteční cestu, ozvalo se nějaký zaskučení, což moh bejt pes u vzdálený boudy, upír, kočka, eventuálně neznámej druh ptáka, třeba blbouna nejapnýho, podezřelý noční odrůdy, která se vyskytuje na Olšanech. Tiše jsem se modlil, abych nedostal hysterickej záchvat a nezačal se nahlas chechtat, protože bych si musel sám dát pár facek.

U skruže se něco dělo, kousal jsem si nehty a říkal si, že bych taky ten nejapnej blboun moh bejt já. Protože takový zvuky, jakej jsem před chvilkou zaslech, může vydávat i člověk. Ale proč, sakra?!

Ukousnul jsem si celej nehet na palci.

Hernajs, copak to dá takovou práci, hodit do tý pitomý skruže mizernejch pět táců?

Už jsem málem vyskočil jako zajíček ze svý jamky, když se baterka konečně vydala na zpáteční cestu. Řek jsem si, že jsem poděs, protože si tam Martička nejspíš seškrabovala bláto z kramfleků, sundávala z norkovýho kožichu lopuchový kuličky, případně narovnávala frizúru, pocuchanou nějakým roštím.

Trošku jsem změnil polohu, aby mi nepřebrněly nohy, a koukal za světýlkem, který se zvolna ztrácelo na pozadí osvětlený konečný tramvaje. Dokonce se mi zdálo, že jsem zahlíd postavu, jak leze a dolíku, ale takový věci vidí člověk vždycky, když je chce vidět. Byla to vůbec Marta Rumlová?

A kdo by to měl bejt?

Nikdo tady neměl co hledat, speciálně v tý skruži ne. Dávala se do mě zima.

Potom na konečný zacinkala tramvaj a rozjela se. Teď už jsem moh čekat neznámýho meloucháře každou chvilku, a jelikož mohlo jít do tuhýho, neměl bych bejt tuhej. Jenže nebuďte tuhej v takový zimě, ještě k tomu na zemi a bez možnosti rozcvičky za doprovodu rytmický skupiny Jana Kalába!

Rozhod jsem se, že se prát nebudu. Až si to ten fantom vyzvedne, pustím se pomaloučku polehoučku za ním a pak se o něj prostě rozdělím s tím trumpetistou, eventuálně s ozbrojeným komandem karlínskejch holičů, pokud nebudou chtít moc velký spropitný.

A jak jsem si tak přemejšlel, najednou se rozsvítilo světýlko přímo u skruže, kam zřejmě očekávaný individuum došlo potmě, protože se tady vyznalo líp než já a Martička.

Zkameněl jsem a čekal.

Viděl jsem hřmotnej stín na pozadí světla, který vycházelo ze skruže; slyšel jsem, jak neznámej zahekal, když se naklonil přes betonovej okraj.

Potom zahřmělo a já se zaryl nosem do bláta.

34

34

Chvíli jsem ležel a říkal si, že to není možný.

Zalehlo mi levý ucho.

Hmátnul jsem do kapsy, vytáh kapesník a utřel si nos.

Teprv potom mi došlo, co se stalo.

Pomalu jsem se zved a belhal se ke skruži. Vůbec mě nenapadlo, že by to mohlo bouchnout ještě jednou. Lautr nic mě nenapadlo. Byl jsem v tý chvíli dočista vygumovanej. O něco jsem zakop, sehnul jsem se a ohmatal to.

Byla to nějaká taška; sebral jsem ji a šel dál.

Pak jsem po něčem uklouz, ale protože jsem se rychle vzpamatovával, radši jsem se ani nedíval, co to může bejt.

Byl jsem od skruže pár kroků. Zastavil jsem se, navlík si ucha tašky na ruku a druhou zalovil v kapse. Našel jsem krabičku sirek, jednu jsem vytáh a škrtnul. Teď už jsem se nemusel skrejvat, protože komando holičů existovalo jen v mý fantazii.

Co jsem v tom plápolavým světle viděl, jsem honem koukal zapomenout.

Představte si, že se nahnete do betonový skruže, popadnete balíček, ve kterým se k sobě tulej kýžený bankocetle, jenže nevíte, že v balíčku žádný nejsou; je v něm něco dočista jinýho a bouchne vám to rovnou do ksichtu, pěkně nasměrovaný tou betonovou rourou. Jako když strčíte palici do kanónu.

Od vyděrače měla Martička pokoj.

Jaksi mi nedocházelo, kde přišla k týhle profesi.

Sirka mi spálila prsty, tak jsem ji zahodil, otočil se a mazal pryč.

Yvonně Roskotový už to bylo jedno.

35

U první lucerny jsem si prohlíd tašku, jestli na ní náhodou není krev. Kupodivu nebyla.

Boty jsem měl taky čistý, dokonce pěkně umytý a vyblejskaný.

V tašce bylo něco jako svetr, šátek a kabelka. V kabelce kromě pudřenky, kapesníku, klíčů a mrňavý portmonky hnědá obálka, ušmudlaná a pomačkaná. Mrknul jsem do ní a vyjukla na mě fotka, jakou jsem viděl na pomníčku v Louňovsi.

Nacpal jsem všechno zpátky do tašky.

Najednou se z mlhy vynořil taxík; mávnul jsem na něj, ačkoliv to nemám ve zvyku. Naposled jsem jel taxíkem s partou rekrutů, když jsme se v Praze loučili s civilem a všechno nám ujelo. Byl to tenkrát fajnovej taxík, parkoval na stanovišti u Reprezenťáku, měl krásnej kšilt z modrýho skla, šofér měl za zádama skleněnou přepážku a vešlo se nás dovnitř pět. Takový taxíky už nejezděj.

Kam to bude…? Třeba na Masaryčku. Je to fuk, kam to bude. Hlavně někam pryč, mezi lidi. Lidi, je mi nanic!

„Jak to, třeba?“ zeptal se plešatej taxíkář. Narovnal jsem si pod sebou šosy montgomeráku. „To je blbost, žejo?“

„Jak se to veme,“ na to taxíkář a hodil tam kvalt kličkou pod volantem. „Buď vím, kam jedu, nebo se holt chci jenom tak vozit. Mně je to fuk, milej pane, jestli máte na zaplacení.“

„Přece bych vás nestavěl,“ řekl jsem. „Pospíchám na vlak a nejsem si jistej, jestli jede ze Středu nebo z Hlavního.“

„To jo,“ zabručel. „Tak nejdřív na Střed. Já na vás chvilku počkám, kdybyste musel na Wilsoňák.“

„Dík, to jste hodnej.“

Byl jsem rád, že jsem od Olšan dál a dál. U nádraží jsem vysolil pětku a šel si sednout do čekárny. Bylo tam ponuro a nevyvětráno, chrápalo tam pár vojáků, v rohu jed z novinovýho papíru bůček jakejsi neholenej maník v tlustým zimníku a čepici a kousek od něj se k sobě mačkali dva, ona měla kufr a on brejličky. Hádala se tam cikánská rodina, nebo možná dvě, pábrdle v koutě si oběma rukama držela na klíně nacvaknutou tašku, jako by se bála, že jí z ní někdo něco čajzne, a vycmrdlý individuum vedle vypadalo, že čeká, až bába usne, aby jí mohlo čajznout rovnou celou tašku, případně i filcový meltónky.

Udělal jsem čelem vzad a šel do hospody. Smrdělo to tam stejně, ale lidi vypadali o chlup míň pomačkaný a moh jsem si dát kafe, který jsem potřeboval víc než co jinýho.

Než mi ho viditelně ochrápanej pingl přines, otevřel jsem tu hnědou obálku.

Nejdřív jsem vytáh fotografii a ještě jednou si ji pořádně prohlíd. Ať jsem koukal, jak jsem koukal, pořád to byla ta samá jako na louňoveským hřbitově; blonďatá baculatá sekanda s křížkem na řetízku, velký bledý oči trošku vykulený do čočky aparátu pana Františka Neubergera, fotografa v Říčanech, jak jsem si přečet na rubu fotky. Prostě Ludvíčkova máma, která v listopadu v osmatřicátým roce vypadla z pátýho patra.

Zastrčil jsem ji jenom tak do kapsy a zalovil v obálce. Byly tam dva dopisy a papírek, zřejmě vytrženej z nějakýho zápisníčku. Na papírku bylo napsáno ANNA LEBEDOVÁ, JEVANY 162, písmem, který jsem moc dobře znal. Svýho času jsem ho otip na rukopis nějakýho debila; teď se mi zdálo, že jsem debil sám. Protože ty poznámky v trhacím kalendáři u Roskotů zaručeně nepsala Yvonna, který bylo lautr jedno, kdy je potřeba dojít na mandl nebo pro játra. Zato tenhle lístek psala určitě a nadiktovala jí ho v louňoveský hospodě Ludvíčkova teta. Oba dopisy měly známky, jaký jsem viděl nanejvejš někde ve sbírce, a pražský razítka, obě z roku 1938.

Vytáhnul jsem nejdřív ten starší.

Milý Vincenci, stálo tam kulatým školáckým písmem, kdyby byla pravda, co jsi mi napsal, že bys mě vzal radši zpátky, i kdybych Tě neměla ráda, tak bych se snad vrátila. Protože bez Mojmírka to není žádný život. Myslím si taky, že má Tony nějakou jinou. A přece se ho musím držet zuby nehty. Protože kdybych se nemohla vrátit k Tobě, neměla bych vůbec naději, že se nějak uživím. Tady v Praze bych musela jít za služku nebo snad šít, vždyť ani nevím, jak se taková práce shání. A někam do továrny, to bych asi nedokázala. Jsem dočista zoufalá a přitom se musím tvářit, že mám radost ze všech těch hostů, co jich k nám chodí, i z té Hornychové, na kterou Tony určitě bere, protože prý zdědila spoustu peněz po zemřelým manželovi a její otec je ve správní radě u Ringhofrů. Čekám, že mi brzy napíšeš, a jsem s pozdravem Marie.

Ten restaurační náměsíčník mi přines kafe, řek jsem mu, aby si ho dal taky, zaplatil jsem, nasypal do hrnku z pytlíčku cukr, zamíchal, mrknul na hodinky a vytasil druhý psaní.

Milý Vincenci, ten Tvůj dopis přišel v pravou chvíli. Včera jsem měla s Tonym hroznou hádku kvůli té Hornychové, přistihla jsem je, jak se líbají v pokoji, řekl mi, že můžu jít, když se mi nelíbí moje postavení. Já mu na to řekla, že moje postavení u něj je horší než být služkou, která aspoň bere plat, ale ať si nemyslí, že se mě jenom tak zbaví, protože mu spíš udělám takovou ostudu, že s ním nikdo z celé té jeho společnosti do smrti nepromluví slovo. Taky jsem mu řekla, že dám do novin ty jeho čachry s penězi na uprchlíky ze Sudet, o kterých jsem se dověděla z jeho papírů a taky od pana Ch., který se mnou o tom mluvil. Tony na mě řval, že slídím a že s Ch. brzy zatočí, jen co tady u nás bude konečně pořádek. A že prý se mě zbaví, kdy bude chtít. Já mu na to odpověděla, že co vím to vím a že se mě nezbaví nikdy. A do toho přišel Tvůj dopis, že mi dáš do desátého vědět, je to od Tebe moc hezké, že chceš koupit tu Chalupu v Řehenicích, máš pravdu, tam nás nikdo nezná. Milý Vincenci, však já bych Tě zas měla ráda, to mi věř, dostala jsem tady pěkně za vyučenou. Takže čekám do desátého, nějak to tady už vydržím, potom bych jela rovnou do Řehenic, ale to se ještě domluvíme. Moc se na Tebe a Mojmírka těší Vaše Mařka.

Dopil jsem kafe, všecko jsem to nastrkal zpátky do obálky, i fotku nešťastný Mařky Ludvíčkový, která se Mojmírka nedočkala, rozměnil jsem si u pingla kačku za pětadvacetníky, vyšel jsem z nádraží a vlez do telefonního automatu.

36

„Prosím, Rumlovi.“

„Ota Fink.“

„Pan Fink? Promiňte, ale nemám čas ani náladu - “

„Komu jste řekla o tom vyděračským psaní?“

„Já - proč se ptáte?“

„Slečno Rumlová, je to děsně důležitý.“

„Řekla jsem o tom otci, když to chcete mermomocí vědět.“

„Je doma?“

„Před chvílí přišel. Doufám, že nechcete - “

„Chci. Zavolejte mi ho, prosím vás.“

„Ne. Dejte nám pokoj, ano?“

Trošku hysterie v tom bylo, to jo.

„Hergot, Marto,“ houknul jsem do telefonu, „zavolejte mi ho. Musím s ním mluvit, i kdybych měl jít rovnou k vám.“

Neřekla nic. Slyšel jsem, jak někde v dálce hraje rádio. Potom to ve sluchátku hrklo a ozval se klidnej a přehleďáckej hlas: „No prosím. Co si přejete?“

„Pozdravuje vás Mařka,“ řekl jsem.

„Cože? Jaká Mařka?“

„Tady je jeden jistej dobře informovanej,“ řekl jsem. „Bouchlo to hezky, pane Ruml. Jenže já to stačil zahodit. Víte, byl jsem na vojně, takovýhle srandy na mě neplatěj.“

„Nechápu, o čem to blábolíte,“ prohlásil.

„To je fuk, jestli to chápete. Ty dopisy jsou pořád na světě. Jenom jsem kvůli tomu vašemu ohňostroji trošku změnil názor. Dám vám je za deset táců, z ruky do ruky. A spánembohem.“

Mlčel a nejspíš se potil.

„Čekám na vás za hodinu v hospodě na nádraží Střed,“ řekl jsem. „Budu sedět sám u stolu a číst noviny nohama vzhůru, rozumíte? Na shledanou, Toníku. Budu se těšit.“

Stáhnul jsem hák na doraz, hodil automatu do chřtánu další hliník a vytočil známý čísílko. Kapitán byl doma.

„Ota… Mám toho chlápka, co zabil Ludvíčka.“

Nějak ho to nevzrušilo, kupodivu. „Mňo,“ udělal jenom. „A kdepak ho máš, Otakare? Přivázal jsi ho za nohu k soustruhu?“

„Beze srandy,“ řekl jsem. „V deset přijde do restaurace na nádraží Střed.“

„Podívejme se. A kdopak to je, to mi neráčíš říct?“

„Ale jo. Jistej Antonín Ruml, inženýr z Ferrostroje.“

„Tak to jsi vedle, Otíku.“

„Jak jste na to přišel?“

„My na takové věci přicházíme všelijak. Víš co? Nech inženýra Rumla na pokoji, běž na kutě a přestaň blbnout. Nebo, sakra, na mou duši - “

„Soudruhu kapitáne,“ přerušil jsem ho. „Ruml před chvílí nalíčil něco jako handgranát na holku, která se ho pokusila vydírat. Ta holka je mrtvá.“

„Cože…?!“

„Povídám, že je mrtvá. Nějaká Yvonna Roskotová, ta tlustá od vrtaček ve Ferrostroji. Jak ji mistr tenkrát pustil domů.“

Chvilinku mlčel. „Otakare,“ řekl potom dočista jiným hlasem, „seber se a okamžitě přijeď… Nebo ne. Odkud voláš?“

„Hernajs, pochopte to,“ řekl jsem taky jiným hlasem, „já ho při tom neviděl. Máte jedinou možnost, jak mu to dokázat. Chytit ho, až přijde na to rande se mnou. Nabíd jsem mu jistý dopisy za deset papírů.“

„Dopisy…? Jaké dopisy?“

„Dopisy, který dokazujou, že v osmatřicátým roce zabil Ludvíčkovu mámu.“

„Řekl, že přijde?“

„Neřek nic. Ale přijde, na to dám krk.“

„Ale - co když o ten krk přijdeš, kluku bláznivá?!“

„Proto jsem ho pozval do hospody. Je tam plno lidí. Myslíte, že by si tam lajsnul nějaký střílení nebo co?“

„Já tě snad roztrhnu,“ prohlásil.

„Do hospody na Masaryčce můžete poslat třeba dvacet esenbáků,“ řekl jsem. „V civilu, to se ví. Nebo v nádražáckým.“

„Nesmysl. Okamžitě sem přijeď.“

„Nepřijedu,“ řekl jsem. „Hergot, nepřijedu.“

„Poslyš, Otakare,“ začal, „uklidni se, ano?! Já chápu, že - “

Pověsil jsem sluchátko.

37

Měl jsem strach, že mě seberou dřív, než Ruml přijde. Že přijde, jsem si byl naprosto jistej. Věděl jsem proč, všechno mi bylo jasný, šel jsem na nástupiště a vlez do jednoho osobáku, kterej měl odjezd před půl jedenáctou. Ve světle z perónu jsem si ještě jednou přečet ty dva dopisy. Čas se táhnul jak žvejkačka. Dvě minuty před desátou jsem vylez z vagónu a šel do hospody. Lidi, co tam seděli předtím, tam už neseděli; zato tam sedělo plno lidí, který tam neseděli předtím. Každej druhej z nich moh bejt esenbák, ale ani jeden mi nebyl povědomej. Čuměli do hrnků s lógrem, četli si pomačkaný časopisy, klimbali a hádali se. Nikdo mi nevěnoval pozornost.

Sebral jsem na stolku u dveří noviny, šel jsem k jednomu prázdnýmu stolu vzadu, odšoupnul dva půllitry se zbytkama zvětralejch slivek a smradlavej popelník, rozepnul jsem si kabát a popad noviny obráceně. Pořád si mě nikdo nevšímal. Ani vrchní, starej známej.

Najednou mě jala hrůza, že Ruml nepřijde. Představil jsem si, jak ždímá ze starorůžový simky co to dá a peláší do Rakous. Takovej inženýr může mít klidně pas. Třeba tam jezdí služebně každou chvíli, na tyhlencty metalurgický kongresy, že ano. Krucipísek! To by teda Byla BLAMÁGE! Vypadal bych před Moldánkem jako blbec a k obhájení zbytku svý geniální intuice bych měl jedinej argument: Že mě přece jenom napadlo, i když poněkud se zpožděním, že je zapotřebí zatelefonovat na rakouský hranice. Bylo deset a pět minut, když vlez do dveří brejlatej štráfek ve tříčtvrťáku s kožešinovým límcem. Pod ním měl nejmodernější strakatou šálu, na hlavě šedej borzalíno a pod pazuchou aktovku, rozhlíd se a neomylně zamířil k mýmu stolu.

38

Sotva si inženýrek sednul, byl u nás vrchní a přičinlivě uklízel ten binec na stole.

Takovej je holt život. Člověk, kterej se může ztrhat, aby pomoh zákonu, válí se v blátě, čučí na rozsakrovaný bližní a věčně strká nos do svinstev, kde o něj může parádně přijít, přijde do hospody a pinglové ho nevnímaj, i když čte noviny nohama vzhůru. A jen přikluše vrahoun, řítěj se k němu s pozlaceným jídelním lístkem. Proč? Protože muži zákona mívaj uválený kabáty a často nemaj čas na holení.

Vrahouni maj času dost a nikde se neválej.

„Dejte mi - přineste mi třeba štok. Máte?!“

A nepijou lógr z otlučenejch hrnků, to se ví.

„Mně kafe,“ řekl jsem.

Ruml vytáh z kapsy cigártašku. „Prosím.“

„Dík, já jsem nekuřák,“ řekl jsem. „Vy jste před tejdnem v Louňovsi neměl brejle, co?“

Přerušil zapalovací obřad a udělal na mě otazník.

„Že jste teď viděl na dvacet metrů, jak čtu noviny nohama vzhůru, a tam jste musel lízt na plot, abyste přečet domovní číslo. A taky máte mizernou paměť, ne? Za osmnáct let jste zapomněl, ve kterým baráku bydlela Mařka. Ještě že vám na osobním řekli Ludvíčkovu adresu. Co ty prašule, máte?“

„Pane Finku,“ promluvil hlasem, kterej zřejmě používal na výrobních poradách, „dcera mi v kostce sdělila… ty věci. Upřímně řečeno, nemám v tom vůbec jasno, a rád bych od vás slyšel solidní vysvětlení. Proto jsem přišel. Ne pro ten váš absurdní - návrh.“

Načež položil cigáro na popelník, spojil před sebou prsty, prohnul je a upřel na mě skleněnej broušenej pohled.

„Marta říkala, že vám ukázala ten vyděračskej dopis,“ řekl jsem. „Ovšem, ukázala. Psal jste ho vy, předpokládám. Je to ubohé. A zcela se to míjí účinkem, který předpokládáte. Pohleďte, pane Finku…,“ hmátnul do aktovky a vytáh ten uprasenej papír s můříma nohama, „tady se praví, že když adresát neučiní to a to, provalí se cosi o nějakém M. L. Vy se domníváte, že moje dcera měla něco společného s oním M. L.?“

„Vy nevíte, kdo to má bejt?“

„Prý jistý Ludvíček, který - “

„Je pod kytičkama,“ doplnil jsem nedokončenou větu inženýra Rumla. „Přesně tak. Možná že to byl pracovní úraz, nebo ho taky moh někdo přetáhnout po hlavě kladivem a k úrazu došlo potom.

V každým případě je tutovka, že se Ludvíček vsadil o sud piva, že se právě dneska zasnoubí s vaší dcerou. Jelikož to nebyl žádnej velkej frája, kterej platí druhejm sudy jenom tak ze srandy, musel si bejt jistej, že vyhraje. A kvůli tý jistotě dostal přes hlavu, takže byla čest vaší rodiny na poslední chvíli zachráněná.“

„To je nesmysl. Moje dcera žádného Ludvíčka neznala… a já také ne.“

„Tak proč jste za ním chodil na dílnu, když jste ho neznal?“

„Co je na tom zvláštního, že chodím do provozů?“

„S plánama, že jo. Třeba jste s Ludvíčkem dělali na nějakým vynálezu, co vy na to? Perpetuomobilní univerzální pomocník v domácnosti RUMLÍČEK na statickou elektřinu.“

Takovej krásnej fór a Ruml se ani nepousmál. „Počkejte,“ zapřemejšlel. „Vy myslíte toho soustružníka, kterého mi doporučil mistr Šlinc? No ovšem… Potřeboval jsem vytočit nějaké detaily… Jenže já nevěděl, jak se ten člověk jmenuje.“

„Kecáte,“ řekl jsem. „Kdyby vám Šlinc doporučil zrovna jeho, musel by bejt padlej na hlavu. Ludvíček byl hamoun, to jo. Měl vlajčičku, protože se od mašiny nehnul. Ale jinak hajdalák, kterej za sebou neuměl zavřít dveře. Kdepak, vy jste za ním chodil z docela jinejch důvodů.“

Ušklíb se a prohlásil: „Ovšem, domlouval jsem to zasnoubení, viďte?“

„To se ví, že jo,“ kejvnul jsem. „Mimo jiné.“

Zatvářil se zhnuseně a zapálil si další cigáro.

39

Pingl přede mě bouchnul kafem a Rumlovi naservíroval tácek, na kterým byl koňak, a decka sodovky s ubrouskem. „Ještě nějaké přání?“ zeptal se. „V půl zavíráme, pánové, takže to máme - “

Žádný přání jsme neměli a zaplatili jsme. Sotva číšník zmizel, řekl Ruml: „Takže já, podle vás, s tím, jak říkáte - hajdalákem… umlouval zasnoubení?!“

„Jistě. Moh jste si to dovolit, protože jste dobře věděl, že k tomu nedojde. Proč byste mu to neslíbil, když o to stál a zacpalo mu to na nějakej čásek hubu?“

„Já že věděl - “

„Jo. Věděl jste, že ho v pravou chvíli bacíte kladivem, pane Ruml. Nebo něčím jiným.“

„Vůbec nevím, proč se s vámi bavím o takových nesmyslech.“

„Proč jste se o nich bavil s Ludvíčkem?“

„Takovou věc nemůžete dokázat.“

„Můžu. Mám přece ty dopisy.“

„Ano… Říkal jste cosi o dopisech…“

„A o deseti papírech, za který vám je přenechám.“

Zasmál se. „To jsou pěkně drahé dopisy. Lituju, ale vůbec vám nerozumím, pane Finku.“

„Já tomu taky dlouho nerozuměl. Dokud jsem si je nepřečet.“ Loknul si koňaku, pak si ubrouskem popleskal pysk a cucnul si sodovky. Vypadal, že se od mejch řečí naprosto distancuje. Rozhlíd jsem se hospodou, vedle nějakej chlápek platil, ostatní se k tomu chystali, a já měl najednou nepříjemnej pocit, že mě Moldánek nechal ve štychu.

„Koukejte, pane Ruml,“ řekl jsem. „Ludvíčkovi umřel někdy v dubnu táta. V šupleti měli rodinný papíry, Ludvíček se v nich hrabal a našel tam dva dopisy poslaný z Prahy na podzim osmatřicátýho roku. Psala je jeho máma, která v tý době bydlela ve vašem kvartýře. Z těch dopisů vysvítá, že vám kápla na nějaký svinstvo s prachama na uprchlíky ze Sudet, a taky to, že jí máte dost, protože jistá vdova Hornychová má zděděnej balík a zazobanýho fotra. Mařka Ludvíčková udělala chybu, že vám vyhrožovala. Potom spadla z pátýho patra a zabila se, ačkoliv je z těch dopisů jasný, že se zrovna chtěla vrátit k rodině, která na ni čekala s otevřenou náručí. Rozumíte? Neměla proč z toho okna skákat. Zato někdo jinej měl zájem, aby jistý věci nevyšly na světlo. Tak jí prostě z toho okna pomoh. Že se ten dotyčnej jmenoval Ruml, to se moh Ludvíček dovědět už dávno od svýho táty, kterej to jméno určitě proklínal, když se ožral. A ožíral se často. No - a že ten pravej Ruml jste vy, to milýmu Mojmírovi Ludvíčkovi došlo v momentě, kdy nějakou náhodou zaslech skutečný příjmení vaší dcery…, která vlastně ani vaše vlastní dcera není.“

„A vy myslíte, že já - “

„Myslím. Protože jste Ludvíčkovi platil za mlčení, dokonce jste mu slíbil Martu, když si o to řek. Ten blbeček si myslel, že vás má v hrsti, jenže zapomněl, jak řešíte podobný problémy. Chodil jste za ním k mašině hlavně proto, abyste si udělal otisk jeho klíčů. A když jste klíče měl, bacil jste ho po hlavě a uháněl do Louňovsi, prohledat jeho barák. Trošku jste pozapomněl, kterej barák to byl, musel jste koukat po číslech… Jenže jste dopisy nenašel. Víte proč? Tahal je s sebou. A jedna střelená holka, kterou kvůli vaší dceři nechal, mu zrovna tu noc dopisy ukradla. Nevěděla, o co jde, dokud se na Ludvíčkově pohřbu nedala do řeči s jeho tetou. Od ní se taky dověděla jméno Ruml… Dala si dohromady Ludvíčkovy záhadný příjmy a styky s vaší ctěnou rodinou a všecko jí došlo. No - a proč by nemohla pokračovat v tom dobrým kšeftu sama, když chudák Ludvíček utrpěl smrtelnej úraz? Napsala ten dopis a hodila vám ho do schránky. Máte tam napsáno jenom RUML… Nehledě na to, že chodíte domů ve tři, zatímco Marta mnohem pozdějc. Tu pitomou holku nenapadlo, že má Marta dost času, aby se v poledne kromě oběda ve Ferrostroji zastavila doma. A z dopisu, kterej neměl adresu, nebylo jasný, komu patří. Možná že by Martu napadlo hned, že není její, nebejt toho, že jsem s ní předtím mluvil o jistým M. L. Jenže ten monogram samozřejmě neznamenal Mojmír Ludvíček, ale Marie Ludvíčková.“

„Říkal jste, že jste ten dopis psal sám,“ na to Ruml. „Měl byste si zrekapitulovat svoje divoké hypotézy, než se pokusíte o nějaké rozumné REZYMÉ.“

CÍL JE JEDINÝ. USILOVNÝM UPLATŇOVÁNÍM CHOZRASČOTU V RÁMCI TECHPROMFINPLÁNU DOCÍLIT INTENZIFIKACE DEBORDELIZACE VŠECH UKAZATELŮ.

„Já už si to zrekapituloval,“ řekl jsem. „Kdepak myslíte, že jsem přišel k těm dopisům? Sebral jsem je kousek od tý skruže, kde jste políčil na vyděrače. Viděl jsem vás. A taky jsem viděl, jak to parádně bouchlo.“

Zvrhnul do sebe zbytek stoku. „Bouchlo…?!“

„Jo. Mám takovou představu, že to byl zabalenej handgranát, s pojistkou přivázanou k nějakýmu kolíku. Stačilo balíček zvednout, pojistka se vyvlíkla… Přesně tak to taky ta holka udělala. Utrhlo jí to hlavu i s rukama.“

„Poslyšte,“ zajiskřil brejlema, „a vy chcete deset tisíc za mlčení?“

„Přesně. A za ty dopisy. Dám vám je a hoďte je do kamen.“

„Proč to děláte, pane Finku?“

„Protože se mi líbí Marta. Dáte nás pěkně dohromady, vy budete mít posichrovaný moje mlčení a já deset papírů, abych nešel do manželství jako nějakej švorcák. Tak co? Není to rozumná nabídka, drahej tcháne?“

Kejvnul, hodil si na klín aktovku a hrábnul do ní. K celýmu lokálu byl otočenej zády, takže jsem tu německou bouchačku viděl jenom já.

40

„Víte, co to je?“ zeptal se.

„Jo, už jsem to někde viděl,“ řekl jsem.

„To jsem rád,“ prohlásil. „Teď klidně vstanete, zapnete si kabát a půjdete pomalu přede mnou. Nejdřív ven do haly… Dál vám řeknu. Nezapomeňte, že na vás mířím. Ta pistole je pochopitelně nabitá, myslete na to.“

Bylo to lepší, než kdyby se přiznal. Akorát že mi to bylo houby platný. Jak mrtvýmu zimník. Nikdo z těch chlápků u stolů si nás nevšímal, když jsme kliďánko kráčeli k východu po ošlapaným tébichu. „Na shledanou, pánové,“ řek vrchní, kterej u dveří kasíroval. No jo, pane Fink, už jste zase v tom. Moh byste se po něm ohnat, bejt ta věc v aktovce dejme tomu flytox. Jenže to není flytox a není v tom tímpádem postřik proti hmyzu, nýbrž něco docela jinýho.

Když jsme vyšli z hospody, bouchaly na peróně dvířka u toho couráku, kde jsem si před hodinou čet Mařčiny dopisy.

„Jděte k tomu vlaku,“ řekl Ruml.

„Nemáme jízdenky,“ řekl jsem.

„Tak jděte, hergot,“ zapomněl se.

Šel jsem. Kolem proběhli dva vojclové, pokřikovali na nějakou slečnu a pochechtávali se. Nevěděli nic.

Výpravčí někde v dálce svítil červenou.

Taky nic nevěděl.

Zvenku bylo slyšet brzdění tramvaje. Nikdo v ní neměl tušení, co se chystá na peróně nádraží Střed.

Bylo mi poněkud nevolno.

„Honem, nebo nám to ujede,“ křiknul nějakej chlápek na další dva, který vyběhli ze dveří restaurace.

Šel jsem dál podle vlaku, připravenýho k odjezdu. Byl to dlouhej vlak, a jak to bejvá u couráků ve všední den, nebyl moc plnej. Došli jsme k místu, kde balíkovej výtah házel dlouhej a černej stín.

„Zastavte se,“ řekl Ruml. „A dejte mi ty dopisy.“

V tý chvíli mi došlo, co se chystá udělat, až mu je dám. Jen co se vlak hne, zažene mě pistolí pod kola. Než si toho někdo všimne, ztratí se mezi odstavenejma vagónama. Rozhod jsem se, že se radši nechám zastřelit.

„Počkejte, pane Ruml,“ řekl jsem. „A co ty peníze?“

„Povídám - dejte sem ty dopisy.“

„Jo … Hned.“ Někdo dobíhal vlak na poslední chvíli. Hmátnul jsem do náprsní kapsy, co nejpomalejc to šlo.

„Prosím vás,“ zastavil se vedle nás udejchanej pořízek, „je tohle vlak na Kladno?“

Ruml se ohlíd; ten udejchanej chlap mu praštil do aktovky. Druhej vyskočil z vagónu a třetí se materializoval z mlhy. Popadli Rumla za ruce, cvaklo to. Čtvrtej chlápek, naditej do tlustýho zimníku, popad za límec mě.

„Co je, sakra?“ řekl jsem a ohnal se po něm.

„No no, pane Fink,“ povídá zimník. „Kapitán říkal, že vás máme sebrat oba. Tak se neperte, nebo vám taky dáme želízka.“

V dálce blikla zelená a vlak se rozjel.

41

Takhle nějak kolem druhý ráno jsem se párkrát podepsal a připadal si jako slavnej muž.

„Nepřipadáš si jako slavnej muž?“ zeptal se mě Moldánek, zatímco Honzák rovnal kopíráky a přikrejval stroj.

Zapřel jsem to.

„Myslíš taky někdy na mámu?“

„Jo. Na tátu taky,“ řekl jsem.

„Nemyslel jsem to jako vtip,“ na to Moldánek.

„Já taky ne. Táta taky nemusel v pětačtyřicátým lízt ve fabrice do zaminovaný kotelny. Moh počkat na odborníky.“

„Srovnáváš nesrovnatelné,“ řekl Moldánek.

„Důležitý jsou výsledky,“ poučil jsem ho. „Nebejt mě, zajímá se teď o nebožtíka Ludvíčka akorát komise bezpečnosti práce ve Ferrostroji.“

Kapitán vzdychnul a popad tu svoji srandovní tužtičku.

„Budete mě ještě potřebovat, soudruhu kapitáne?“ zeptal se Honzák.

„Ne… Jděte se vyspat,“ řekl Modánek. „A tuhle Otu vemte sebou. Vysvětlete mu to cestou… Už toho mám všeho tak akorát.“

Vypadal nějak utrápeně.

Honzák si oblík kabát, narazil si brigadýrku a kejvnul na mě. Tak jsem se taky oblík, pozdravil a šel za Honzákem.

Když jsme vypadli do mlhavý ulice, řekl Honzák: „Ohledně toho Ludvíčka, pane Fink … Ruml má alibi, víte.“

„Jo, Cajzlerovou,“ řekl jsem. „Ty její hodiny a Ludvíčkův duch, co?“

„No, ty hodiny jdou celkem přesně,“ řekl Honzák. „A s duchem je to vlastně v naprostým pořádku. Ruml měl skoro stejnej kabát a podobnej klobouk. Ludvíček se po něm nejspíš opičil.“

„Hodiny můžou jít přesně. Jenže Cajzlerová byla potmě. Když bouchly jednou, mohlo bejt půl druhý, ale taky jedna. Nebo půl třetí. Jestli ne dokonce půl jedný. Ruml tam moh bejt dřív nebo pozdějc.“

„Tomu nádražákovi šly taky přesně,“ řekl Honzák. „Takový ty velký ajznboňácký cibule s osmnácti kamenama.“

„Jakýmu nádražákovi?!“

„Jo - vy o něm nevíte?“

„O žádným nádražákovi jsem neslyšel.“

„Nějakej Havlasa. V Louňovsi je to samej ajznbón. Šel do práce a viděl na silnici zaparkovanou růžovou simku. Protože se mu to zdálo divný, tak si poznamenal čas a espézet. Byl to Rumlův auťák.“

„V kolik hodin?“

„Pět minut po půl druhý.“

„Ale Rumla neviděl, co?“

„Viděl ho nějakej Sekyra.“

Neřek jsem nic, jenom jsem si odpliv do mlhy. To mi snad Moldánek udělal schválně, že mi zrovna Honzák musí dokazovat, jakej jsem pitomec. „Víte, ten Sekyra,“ vykládal poručík, „bydlí naproti Cajzlerový, vedle Ludvíčkova stavení. V noci ho probudil pes, kterej prej štěká jenom jednou za rok. Kouknul se z okna a Rumla bezpečně identifikoval. Teda - on nevěděl, že je to nějakej Ruml. Ale popis sedí.“

„No a co?“ řekl jsem naštvaně.

„Máme tři svědky, kteří nezávisle na sobě dokazujou, že kolem půl druhý v noci ze čtyřiadvacátýho na pětadvacátýho října byl inženýr Ruml prokazatelně v Louňovsi,“ řekl Honzák. „Takže nemoh vraždit ve Ferrostroji, kam by se taky jen tak nepozorovaně nedostal.“

„Ale vloupal se do Ludvíčkova baráku.“

„Jak jsme mohli vědět, že se vloupal? Měl přece klíče.“

„Který si udělal podle otisků.“

„Podívejte, drahej pane,“ řekl Honzák a vytáh z kapsy pomačkanou krabičku cigaret, „snad nemyslíte, že jsme nepřišli na spojení mezi Ludvíčkem a Rumlem?“ Škrtnul sirkou, schoval ji do dlaní a bafal. „Věděli jsme to už druhej den. I to, že se Ludvíček vsadil. Taky jsme mluvili s jeho tetou z Jevan, takže jsme znali i tu historii z osmatřicátýho. Jenže co s tím? Tenkrát to vyšetřovali celkem seriózně, i když to bylo v takový divný době. Kdyby v tom opravdu měl Ruml prsty a Ludvíček na to přišel, snad by bylo logický spíš to, že by zamordoval Rumla. Obráceně to nedává smysl, když nevíte o těch dopisech. Kdoví proč je tenkrát Ludvíčkův táta nedal k dispozici vyšetřovatelům. Třeba se bál, že by je nedostal zpátky… Neměli o nich ani páru. A my taky ne.“

„A co jste si teda o tom všem mysleli?“

„Nedělali jsme ukvapený závěry,“ na to Honzák.

„Jo, to je pro kriminalistu zhouba,“ řekl jsem.

Honzák se zasmál. „Je to fakt, kamaráde.“

„Takže jste nechali Rumla plavat?“ řekl jsem.

„V klidu,“ opravil mě. „Hledali jsme další důkazy. Ten Ludvíčkův strejc tvrdil, že se v baráku ztratily peníze, taky tam bylo vidět, že se tam někdo hrabal v šuplatech a almarách, jenže vzhledem k tomu, že se Ruml a Ludvíček znali, moh tam Ludvíček Rumla poslat sám. Se svejma klíčema. A Ruml se s nima potom samozřejmě nevytasil, aby nepřišel do řečí.“

„To jste si fakt mysleli?“

„My musíme brát v úvahu všechny možnosti.“

Došli jsme k Reprezenťáku. Byl akorát ten čas, kdy se všecko rozplývá v mlze, lidi nechoděj a tramvaje nejezděj. „Já bydlím na Smíchově,“ řekl Honzák. „Vy někde ve Strašnicích, žejo?“

„Třeba někde stopnu taxíka,“ řekl jsem.

„Taky vás moh starej nechat odvízt,“ na to Honzák. „Když on s váma má jenom samý trápení.“

„Že mi to říkáte zrovna vy,“ odpověděl jsem. „Z toho jsem na větvi.“

„Copak jste ho neslyšel? Prej abych vám to řek po cestě. Koukejte, pane Fink, - vždycky vyžeru to nejhorší.“

„Co je na tom tak hroznýho? Mohlo vás to potěšit, ne? Ukázal jste mi, jakej jsem přiblblej amatér.“

„Oba jsme přiblblí amatéři,“ řekl Honzák a praštil cigárem. „Starej vám to prostě nedokázal říct. Radka jela na hory s tím zatraceným Miroslávkem, chce si ho vzít, a nechala fotra, aby vám to řek sám.“

V tý chvíli mě mohli rovnou postavit na Karlův most.

„Myslíte, že z toho mám radost?“ řekl Honzák.

42

Šel jsem rovnou do fabriky, dal jsem si dvacet v šatně na lavici a táhnul šestnáctku. Musel jsem vypadat příšerně, protože kolem mě všichni chodili po špičkách. Odpoledne volal táta, kde prej vůbec jsem, tak jsem mu řek, že tady.

Ze šichty jsem šel schválně pomalu, abych přišel domů po zhasnutí. Doma jsem padnul na gauč a v devět ráno jsem ještě pořád dělal, že spím. Táta povídal, že mi to flámování jednou zatrhne, i když jsem dávno plnoletej, máma že zase schla strachy a že si mám vzít v troubě z pekáče kus bublaniny a na sporáku je kafe. Proč tak čumíš? Copak nemluvím česky?

Neměl jsem ani jednu chuť na bublaninu.

Měl jsem chuť na pivo.

Například se zubrem.

Zalhal jsem, že musím do fabriky, umyl se v lavóře, navlík se do monťáku a za slabou hodinku jsem seděl v příjemně ospalým lokále hospody U konvice.

„Držkovou, pane podporučík?“

„Je tady Eman?“ zeptal jsem se. „Nebo už maká?“

„Je nahoře,“ řekla Tylda. „Ňák se mu to zanítilo. Co jste chtěl?“

„Jenom tak. Pokecat si. Mám chuť na místní špecialitku a nechce se mi sedět samotnýmu.“

„Copak?“ starala se. „Něco vám nevyšlo?“

„To víte,“ řekl jsem. „Ten padělatel nám frnknul za kopečky.“

Já už jsem takovej. Srdce krvácí a huba samej fór.

„Nejdřív jsem zralej na tuplovaný kafe,“ řekl jsem. „Celou noc jsem toho mizeru honil po republice. Mám v nohou Tatru, Matru, Fatru, Brdy a Českosaský Švýcarsko.“

„Tak proč si radši nejdete lehnout?“

„Vždyť vám říkám, že mám chuť na zubra a kousek lidskýho slova, paní Roubalová.“

Vzala flašku a štamprdle, cmrndla trubičkou míru, postavila pod pípu štuc a pustila do něj čúrek piva, pěkně po skle. „Kafe bude hned,“ řekla. „Vodu mám postavenou…“

Zapadla někam dozadu a zaječela: „Emanééé! Máš tu návštěvu!“

Koukal jsem na ubrus, byly na něm červený a modrý kostičky. Jak mi to mohla udělat? Po tom všem? Proč jsou ženský takový? Proč jsem já takovej? Že nedokážu bejt jako Fanouš Kelner, kterej si z toho věčně dělá srandu? Nebo jako Pepík Vrba? Žádnou ženskou nemá, hrabe se ve starejch autech a je spokojenej… Musím si vždycky říkat, jak je to hrozný, že už to nikdy nebude? Docela nikdy…

„Pozdravbůh, pane podpora,“ zahulákal Bubla do mejch myšlenek, proti kterejm bylo utrpení mladýho Vertra, nebo jak se jmenoval, hotový posvícení v Hudlicích.

„Hovňajs,“ řekl jsem v tom rozpoložení, „nejsem žádnej podpora. Emane. Dej si na mě pivo se zubrem, sedni si a na nic se mě neptej.“

„Cože?“ podivil se a padnul na židli. „Žádnej podpora?!“

„Lautr žádnej. Vůbec nejsem esenbák. Ani expert. Jsem obyčejnej soustružník a dělám v Pragokovu ve Strašnicích. Jenom to neříkej Tyldě, kamaráde. Ta by mi dala.“

„Helejtese,“ na to Bubla, „s takovou na mě nechoďte.“

Koukal na mě krhavým okem. Na druhým měl flastr.

Tylda mi přinesla kafe, zubra a pivo.

„Emanovi taky,“ řekl jsem.

„Dopoledne nemá co chlastat,“ na to Tylda.

„Výjimka se připouští,“ řekl jsem. „Pozval jsem ho.“

Dala hlavu na stranu a ruce v bok. „Chm,“ udělala.

„Proč bych ho nemoh pozvat?“

„Já vám něco řeknu, pane podporučík. Chlapi jsou všichni stejný, a je dočista fuk, jestli makaj ve fabrice, nebo si vydělávaj takovejma blbinama jako vy. Já na vás holt trpím, to je mý neštěstí. Ať si teda Eman spánembohem dá toho frťánka, když myslíte.“

„Budeš dělat ty ptáčky, Tyldo,“ řekl Bubla. „Já ti potom nakrájím cibuli.“

„Jen si pokecejte. Nemůžeš krájet cibuli s tím okem, Emane, radši buď opatrnej.“

Za chvilku měl Bubla před sebou to samý co já a Tylda zmizela v kuchyni.

„Tak jak je to?“ zeptal se Eman. „O co frčí?“

43

„Já jsem nějakej Ota,“ řekl jsem. „Jestli chceš, zavolej si do Pragokovu. Nemám s esenbákama nic společnýho.“

Jo, ještě včera jsem si myslel, že mám.

„Doprkvančic,“ řekl Bubla. „Vyhodili tě?“

„Nikdy jsem u nich nebyl.“

„Nekecej. A co v tý fabrice u nás? Vždyť jsi tam přece vyslejchal lidi s tím plešounem?!“

„Povídám, že jsem soustružník,“ řekl jsem. „Byla to náhoda. Kapitán zrovna neměl po ruce experta a já chodil s jeho dcerou.“

„Chodil? Už nechodíš?“

„Nechodím. To se stává, ne?“

„Jo… A proto teda…“ Ukázal na panáka.

„No, taky.“

„Ženský z nás holt dělaj blby. Hoď to tam. Naleju další.“

„Kamarádi z nás taky dělaj blby,“ řekl jsem.

„Tak to počkat! Kamarádi - “

„Kolikpak jich máš, Emane?“ zeptal jsem se.

Viditelně se zasmušil. „Se mnou je to těžká věc. Chlapi jsou furt jenom samá sranda a já na to nejsem. Proto jsem taky kamarádil s Mojmírem. No jo… Je to pryč. Takovej je život.“

Hopnul do sebe zubra a čekal na mý sklo.

Vypil jsem ten příjemnej tvrďák a hmát po kafi. „To byl taky kamarád na baterky, Emane,“ řekl jsem.

„Jak to?“ nelíbilo se mu to. „Copak jsi ho znal?“

„Posmrtně,“ řekl jsem. „Víš, koho si vodil do Kbel?“

Ohlíd se ke dveřím kuchyně, nahnul se přes stůl a zašeptal: „Nekecej, že Tyldu.“

„Buď klidnej,“ řekl jsem. „Yvonnu Roskotovou.“

„A kruci… A sakra. Tahal mě za fusekli. Dělal ze mě vola. Rajcovní řečičky, jak mu jezdí nehtama po zádech. Yvonna je má ukousaný až do živýho masa.“

„Nepřišel jsi na to náhodou už dávno?“

„Co blbneš? Jak bych na to moh přijít?“

„Vím já? Jenom mě napadlo, že jsi na to káp, a když ti zase Mojmír začal líčit půvaby Marty Rumlový, ruplo ti v bedně a jednu jsi mu ubalil. A milej milovník spad po hubě do mašiny.“

Bubla jenom seděl, mžoural tím jedním okem a zatínal pěsti, velký jako dvě hlávky zelí.

„Nebo jsi ho taky moh bacit ve vzteku, že má samou lepší práci,“ řekl jsem. „Takovej hajzlík, levej jak šavle… A vzornej pracovník.“

„Takhle přemejšlíš často?“ zavrčel Bubla.

„Já za to nemůžu,“ řekl jsem. „To samo.“

„Tak hele… Já na ty disky měl stejně přejít. Ludvíček říkal, že ho mistr přeřadí na karusel místo Voseckýho.“

„Vosecký nemaká?“

„Ale jo… To von zase maká. Jenže na Ludvíčka Šlinc trpěl.“

„Jo? A proč?“

„Copak vím?“

„Už ty disky děláš, Emane?“

„No - akorát jsem začal a vlítla mi špona do voka. Abych pravdu řek, na tom se nedá vydělat. To je práce pro takovýho hamťáka, jako byl Mojmír. Celou šichtu u toho stát a točit se jak šroub. A ta pitomá tolerance je každou chvilku v hajzlu. To abys hlídal jak šafář. Čela jsou samá pecka, hotový sklo. Kudla buď klouže, nebo zabere moc.“

Vzpomněl jsem si na obkročák, kterej jsem s genialitou sobě vlastní vyčaroval na hajzlíku. „No, čtyřiadvacet há sedm, to zas není tak háklivý,“ řekl jsem. „Desetinka…“

„Jakejch čtyřiadvacet há sedm?“ na to Bubla. „Taková míra tam vůbec není.“

44

44

Kazda mě přivítal jako ztracenýho syna.

Zato paní Plecitá neměla zájem. Řekla sice ČEST PRÁCI, ale zřejmě měla na mysli tu svou.

„Pojďte se mnou do soustružny, pane Kazda,“ řekl jsem.

„Jo, už letím, soudruhu.“

„Nemoh by se taky soudruh aspoň někdy legitimovat?“ ozvala se paní Plecitá. „Ferrostroj není žádnej holubník.“

Hmátnul jsem do kapsy. „Prosím vás,“ zachraňoval to Kazda, „vždyť já soudruha osobně znám.“

Zase jsem ruku vytáh.

„Ta je dneska nabroušená,“ vykládal Kazda cestou k hale. „To víte, je v přechodu, to maj ženský nálady. Někdy je to hotový utrpení s ní sloužit. Ale jindy zase bejvá jako máslo. Kafíčko sem, kafíčko tam. Já to za vás obejdu, Kazdíčícu. Stejně se potřebuju vyluftovat. No jo… To holt nepředěláme. Jo - a za kým jdete, soudruhu?“

„Něco si potřebuju doplnit.“

„A copak, že jsem tak zvědavej?“

„Dohromady nic, pane Kazda. Už to zavíráme.“

„Vážně…? A co teda - jestli se můžu ptát?“

„Já to globálně neznám,“ řekl jsem. „Víte, pane Kazda, já jsem jenom takový malý kolečko v obrovský mašině.“

„No jo, no jo. To jste řek hezky. Malý kolečko, ale důležitý, co?“

Připadal jsem si jako kolečko s beznadějně vyšlochtaným ložiskem, který nejmíň rok nenamazali, a jestli jo, tak nanejvejš zubrovkou.

„Počkejte na mě tady,“ řekl jsem, když jsme vešli do haly.

„Jo, dobře. Počkám.“

Šel jsem do oddělení vrtaček. Šlinc seděl v kanclu sám.

Když jsem popad za kliku a otevřel, vstal.

„Tak co zdravíčko, pane Šlinc?“ zeptal jsem se.

Neřek nic a zase si sednul.

Posadil jsem se naproti němu. Pod sklem na mě zíral ŽÁN MARAJS. Vypadal mnohem živější než mistr Šlinc.

Nasadil jsem otrlej výraz zkušenýho vyšetřovatele.

Šlinc se viditelně potil. Jak jsem na něj mlčky čučel, pokusil se nejdřív o žalostnej úsměv. Potom se prohráb úkolákama na stole. Hned nato náznakově vstal, zahekal, a zase se usadil. „No, nemáte mi co říct?“ zeptal jsem se.

„Já… Teda… Totiž já - co bych vám měl říct?!“

„Pravdu, pane Šlinc,“ řekl jsem. „Pročpak jste nám věšel na nos, že jste kontroloval Ludvíčkovy disky, když jste měl dočista jinej kalibr? Jakýpak zásluhy udělaly z Ludvíčka vzornýho pracovníka? Co na vás věděl, že jste kvůli němu chtěl vyhodit z karuselu Voseckýho?“

Šlincovi se rozklepala brada.

„No tak, pane Šlinc,“ řekl jsem, „vyklopte to, ať se vám konečně uleví.“

Vytáhnul kapesník, utřel si čelo a zase kapesník zastrčil. „Já to věděl, že na to přijdete,“ vzdychnul.

45

Na stole zazvonil telefon.

„Vemte to,“ řekl jsem.

Šlinc zvednul sluchátko. „Ne, já asi nebudu mít čas,“ řekl. „Jo, něco mám… Já vím, že je to divný, Boženko. Nezlob se. Pošli si tam Mirka, když musíš prát.“

V tý chvíli jsem si řek, že nikdy v životě, ani kdyby mě lanil sám ministr vnitra, nepůjdu k esenbákům.

Šlinc položil sluchátko, jako kdyby se s ním loučil.

„Já to nechtěl,“ řekl a koukal někam do rohu kanceláře. „Opravdu jsem to nechtěl. Měl jsem to říct hned, jenže jsem dostal strach. Nejsem žádnej hrdina… Kdybych byl, řek jsem to všechno ženě, a nic se nemuselo stát. Ten Ludvíček, to byl mizera. Parchant. Já… Vlastně za to může Roskotová. Jednou ve výtahu, jeli jsme do skladu, na noční šichtě… Propad bych se hanbou, když si na to vzpomenu. Jsem holt na ty macatý, manželka je jak z kozy duch, ne že bych ji neměl rád, to ne, brali jsme se z lásky… No, holt jsem v tom výtahu tu holku trochu poplácal, chichotala se a držela… Dojeli jsme dolů, on skladník noční nedělá, tak je tam liduprázdno… Ta holka se na mě přilepila tím vším, já najednou nevěděl, co dělám, popad jsem ji, ona se jen pořád hihňala, potvora, bylo to v létě, pod pláštěm měla jen to holý tělo, nějakej ten knoflík ulít… Je tam na hromadě pucvol, já bych snad bejval ještě… Jenže ona sama… No - a nic jsme neslyšeli. Ludvíček si přivolal výtah a sjel dolů, potřeboval novou emulzi a olej máme taky dole… Najednou stál nad náma s kbelíkem a připitoměle se pochechtával. Něco jsem chtěl říct, jenže ta Roskotová tam ležela, ani ji nenapadlo se aspoň zakrejt… A Ludvíček se otočil a šel si pro ten olej. Měl jsem strach, že to hned roznese po dílně, tak jsem za ním šel… A on že si to nechá pro sebe, ale něco za něco. Udělal jsem potom vždycky, co chtěl. Půl druhýho roku se to táhlo. Vždycky, když už jsem si myslel, že dá pokoj, přišel znova. Jako komár. Docela jako komár. A já… Ta Roskotová na mě věčně dorážela, já už byl jak vrtohlavej, párkrát jsem to nevydržel - a ten prevít Ludvíček se to vždycky nějak dověděl a chtěl čím dál víc. Jednou jsem mu řek, že nemůžu do nekonečna falšovat výkazy, že se na to musí jednou přijít… Co mi na to řek? Ať prej si to dělám jak chci… A minulej tejden jsme o tom zas mluvili, na tý noční, vyhrožoval, že zajde za mojí manželkou, to by bylo to nejhorší, co by moh udělat, já povídám, vždyť by ji to zabilo, to přece neuděláš, a on se mi jenom smál… Ve mně se něco hnulo, popad jsem kladivo… Padnul rovnou do těch spon v mašině. Tak jsem honem letěl na kontrolu, tam jsem vzal nějakej obkročák a dělal, že měřím, vůbec mě nenapadlo, že by si toho moh někdo všimnout… Že to není pravej kalibr na ty disky… Jéžišmarjá…“

„Kam jste dal to kladivo?“

„Já… Celou dobu ho mám tady. V šupleti…“

„Dejte mi nějakej papír.“

„Papír… Velkej papír?“

„Aby se do něj to kladivo vešlo.“

„Ono je zabalený,“ řekl Šlinc. „Já se na něj nemoh koukat, když jsem musel do toho šuplíku…“

Vzal jsem podlouhlej balíček a strčil ho do kapsy. Kus ho čouhal. „Kabát máte tady?“ řekl jsem. „Tak si ho vemte. A tvařte se jakoby nic. Nikdo nemusí vědět, kam jdeme.“

46

ŠEL JSEM ONDY ŠUMNÝM HÁJEM, prozpěvovala si máma u škopku a břinkala nádobím. V STINNÉM LOUBÍ SLAVÍK PĚL… „Tobě nechutná, Otíku?“

„Ale jo, mami.“

Jelito je tak akorát slaný, česnekový a marjánkový. Zelí je pěkně měkký, zase ne moc, kyselý a nasládlý. Šťouchaný brambory se sypou a blejskaj omastkem. Jenom já mám divně v puse. Jsem celej mírně nahořklej a žádnou cukřenkou to nespravím.

PÍSEŇ LÁSKY PLNOU BOLU, ŽE JSEM JÁ AŽ ZASLZEL…

Jako vždycky zpívá máma mírně falešně.

Krucipísek, to bylo zase poučování. Všecko o mně celou tu dobu věděli. Dokonce si mě vyfotili na pohřbu. Ale v každý chviličce, kdy jsem jim zmizel z obzoru, jsem se dokázal zapsat černým písmem do osudů lidí, do kterejch mi, jak na to skrz jelito koukám, nic nebylo, přestože to byli neřádi. Když to tak vemu kolem a kolem, zaplať pánbu, že aspoň ta Martička byla nevinná.

Zločinnej inženýr si vzal její mámu hlavně pro prachy. A jelikož to byla poctivá ženská, i když ze zazobaný rodiny, začala brzo větřit, že to s tou kuchtou z Louňovsi bylo poněkud jinak, než jí to manžílek naservíroval. Koukla sem, koukla tam, poptala se toho a onoho a domákla se i švindlů s penězma na sudetský uprchlíky. Načež se rozhodla k rozvodu. Jenže ještě dřív, než se to kdokoliv dověděl, obrátil se Ruml na jediný místo, kde se moh dočkat pochopení. Na německý okupační úřady. Věnoval všechny ukradený prachy nějakýmu óbršvajngaulajtrovi, kterej se mu postaral o manželku, když ještě k tomu všemu Ruml slíbil spolupráci a věrnost rajchu až do hrobu tmavýho. A tak paní Rumlová zmizela. Martičce, který mohlo bejt něco kolem osmi let, Ruml nakecal, že maminka zdrhla do Anglie, kde měla nějaký vzdálený příbuzný. A chudák holka, když to obrečela, se upnula k nevlastnímu taťuldovi, kterej hrdinně zachránil ji a hlavně prachy po manželce a jejím bejvalým muži, pokojně zesnulým na rakovinu střev.

Po válce se Martě maminka nevrátila, protože se nejspíš v Anglii provdala za sira Johna, sedmatřicátýho earla z Humprdinků; aspoň tak nějak to zdůvodnil krkavčí otecko. Jenomže paní Hornychová-Rumlová skončila někde v plynový komoře.

O Rumlově spolupráci s gestapem se k jeho velkýmu štěstí nic neprofláklo, nejspíš se písemný doklady o tom ztratily za Pražskýho povstání, kdy je gestapáci pálili po celejch balíkách, takže nakonec vypadal jako hrdina i potom, protože se celou válku staral o Martu, která měla jako dcera emigrantky jít někam na převýchovu, například do Osvětimi nebo někam, kde bylo takovejm dětičkám nejlíp.

O prachy, který zbejvaly, Ruml přišel za měnový reformy, ale to už měl zase slušný postavení a Martička stála na vlastních pěkně vyvinutejch nohou, protože paniček, co chtěj mít na makovici místo vlasů kreaci, bylo vždycky dost. To se ví, žižkovandy v šátkách, který dělaj v prvomájovým průvodu obrazce, by ji neuživily. Tenkrát už si říkala Rumlová podle nevlastního milovanýho taťuldy a o mamince nechtěla ani slyšet. Pravděpodobně proto, že si ji nevzala s sebou do Anglie, kde mohla zdědit po starým Humprdinkovi tři zámky, jachtu a křeslo ve sněmovně lordů.

Žmoulal jsem jelito a říkal si, že jí možná křivdím. Že prostě měla na mámu vztek čistě proto, že ji opustila a nikdy se už o ni nezajímala.

Musel to pro ni bejt hroznej otřes, když jí tohle všechno řekli.

Dověděli se to od Rumla, kterej se dočista sesypal, a jelikož vzhledem ke vhodně volenejm esenbáckejm otázkám neměl tušení, co všechno na něj vědí, položil to sakumprásk v domnění, že to bude polehčující okolnost. Nebyla, to se ví. Stačil ten handgranát, ukradenej ze skladu Lidovejch milicí ve Ferrostroji.

Martička za nic nemůže. Neměla šajna, co ji zachránilo před osudem vlastní mámy.

Položil jsem příbor a šel k telefonu na kredenci. Číslo jsem si už pamatoval.

„Prosím, Hornychová.“

„Tady je Fink. Prosím vás, já bych - “

CVAK. TÚ, TÚ, TÚ…

Vrátil jsem se k talíři.

„Copak, Otíku?“ zeptala se máma.

„Ale nic,“ řekl jsem. „Nemáš ještě trochu toho zelí?“

Máma se usmála a popadla černej voňavej kastrol.