Lydie Junková

Černý holub

1

Zvuk trubky se ozval jasně a zřetelně, téměř vzápětí třeskl ještě ojedinělý výstřel, ale po něm už žádný. Lovci vybíjeli zbraně, volali na sebe a začali se podél delších stran leče stahovat z mírně se svažující stráně dolů, na mýtinu, kde se měl konat závěrečný ceremoniál. Šeřilo se tak rychle, jako by na lidi s puškami, paseku s nízkým porostem a trávu s řadami ulovené zvěře padala souvislá šedočerná mlha. První kapky pleskly váhavě do uhýbajících plošek dubového listí, které se teď, začátkem listopadu, ještě houževnatě drželo na stromech.

Muži ohrnovali límce a čekali ve skupinách na ukončení výřadu. Zajíci s bělavými urousanými břichy a nataženými běhy leželi v trávě, každý desátý povytažen hlavou dopředu z řady.

„Jsme všichni?“ zeptal se hlasitě myslivecký hospodář; byl mladý a přál si, aby už mohl odejít.

„Ještě nedorazili z horního konce!“ odpověděl mu někdo.

„Jak to?“ ohradil se popuzený hlas. „Vždyť jsme dávno tady!“

„Zato tu není Tonda Cahrouzků,“ konstatoval nespokojeně vedoucí honu. „To je celý on. Ale čekat na něj nebudeme, nebo zmoknem na kůži,“ rozhodl. „Jinak snad nechybí nikdo.“

„A kde zůstal Kubr?“ Hubený muž s nosem připomínajícím jestřába se rozhlédl kolem.

„Copak vy jste nepřišli spolu?“ podivil se hospodář.

„Já jsem vedle něj nestál. To tuhle Gazda.“

Nápadně snědý černovlasý mladík bez klobouku, v tmavé kožené bundě se podrážděně ohradil: „A co má být? Já ho nehlídám.“

„Když už jste v tom počítání, tak chybí taky ten potrhlý Dlabal,“ ozvalo se z jednoho hloučku.

Déšť mezitím zesílil. Vedoucí honu zaváhal jenom nepatrně, pak řekl energicky: „To si s ním vyřídíme dodatečně.“ Pokynul oběma trubačům, kteří trpělivě mokli opodál. Ozval se signál a všichni muži smekli nebo přiložili ruku k čepici uniformy; vzdali tak poslední poctu ulovené zvěři. Myslivecký hospodář vyslechl hlášení o výsledku honu. Když zaznělo konečné halali, lilo už proudem.

2

Muž opřel kvapně pušku o kmen nejbližšího stromu a nešetrně hrábl do mokrých větví mladého smrku, rozložených téměř k zemi; pod nimi bylo sucho. Postava ležící v tom úkrytu se ani nepohnula. Večerní šero rozpouštělo její obrysy, vystupovala z nich zřetelněji jenom jedna paže, zkroucená před tělem, a pokrčená levá noha. Na límci světlé košile byla jasně patrná ošklivá skvrna. Muž se sklonil až nad ni, potom pomalu, zdráhavě přesunul pohled o kousek dál. Hlasitě sykl. Zděšeně zíral do jediného oka, stočeného strnule vzhůru. Druhé v obličeji nebylo; jen nerozlišitelná krvavá hmota. Muž se prudce vztyčil a sípavě zalapal po dechu. Vzápětí se podezíravě rozhlédl kolem sebe; kmeny stromů splývaly, tu a tam se nepatrně pohnula větev.

Do úplného ticha se náhle ozval ze silnice slabý zvuk: někdo tam spouštěl motor. Muž naslouchal sotva vteřinu, pak chvatně popadl zbraň, přehodil si ji přes rameno a dlouhými skoky se vrhl do hustého podrostu podél cesty. Za ním se rozběhl směrem k silnici; vůbec nedbal na to, že ho větve keřů šlehají do obličeje. Udýchaně se zarazil na začátku ostré zatáčky, kterou právě projížděl malý červený vůz. Střelhbitě strhl pušku z ramena a takřka bez míření za ním vystřelil. Při druhé ráně se ozval zvuk tříštěného skla, ale auto nezastavilo a zmizelo v šeru.

3

„Co to povídáš?“ Praporčík Polák se napřímil za stolem a nevěřícně se zadíval na příchozího.

Lesní Richtrmoc v rozepnutém hubertusu, zadýchaný, zrudlý v obličeji, netrpělivě kývl hlavou. „Leží tam. A je mrtvý. To vím teda určitě. Je na něj strašný pohled.“

Praporčík si spěšně navlékl kabát. „Neřekl jsi o tom nikomu?“

„Šel jsem rovnou sem;“ ohradil se zamračeně Richtrmoc.

Spěchali mlčky pochmurným ránem. Praporčík Polák, spíš tělnatý než robustní, se téměř ztrácel vedle obrovité postavy v hubertusu; jen hlučně klapal podpatky svých šněrovacích bot.

Zpod větví rozložitého malého smrku čouhala špička nohy.

„No to se nedivím, že ho neviděli, když sem takhle zapadl“ řekl praporčík. Opatrně si klekl na jedno koleno vedle mrtvého těla. „A v tom lijáku…“

„Pršet začalo, až když jsme byli na mýtině,“ namítl Richtrmoc.

„Kdo vůbec ohlásil, že Kubr nepřišel na výřad?“

„Kdo? Zaboha si nevzpomenu. Co tam děláš?“

Polák stále vkleče prohlížel bedlivě půdu vedle mrtvého.

„Copak nevidíš ty ťápoty? Někdo tu byl. A postával tady nad ním. Nechal nám parádní otisky podrážek. Počkej,“ podíval se Richtrmocovi na boty, „nejsou to nakonec tvoje?“

„Cože?“

„Nejsou,“ odpověděl si praporčík sám. „Ty tvoje pětačtyřicítky bych poznal od oka. Tyhlety jsou menší. Ještě že jsi to tady nerozšlapal.“ S heknutím vstal a povytáhl si sesunutý opasek. „Nevíš, kdo stál při tý poslední leči vedle něj?“ Vylovil z kapsy notýsek, udělal si poznámku a vyčkávavě se zahleděl na Richtrmoce.

„Vedle Rubra? To by měl vědět závodčí. Určitě někde poblíž byl nějaký Sika.“

„Kdo to je?“

„Já ho skoro neznám,“ poškrabal se lesní v hustých šedivých vlasech. „Vím leda, že je to nějaký zásobovač. Vypadá jako jestřáb.“

„A s Kubrem se znali?“

„To jo. Myslím, že dost dobře.“

„No, víc teď sám nenadělám,“ prohlásil praporčík a nacpal notýsek zpátky do kapsy. „Musím ho nechat, jak je – kvůli poloze. Aby se zjistilo, odkud ho někdo zasáhl. Jestli to vůbec půjde,“ zamumlal pochybovačně.

„A já bych tu měl u… u něj počkat?“ zeptal se Richtrmoc bez velkého nadšení.

„No a jak jinak? Já jdu zavolat na okresní. To bude zase řečí! Už slyším podporučíka Kalinu, že bejt na něm, on by tohlento střílení zakázal.“ Polák zvedl čepici, která mu předtím spadla na zem. Mávl rukou, aby z ní setřásl smetí, a vydal se směrem k silnici.

Lesní si přitáhl hubertus k tělu a přešlápl z nohy na nohu. Pak jemně hvízdl. Z hustého podrostu se vynořil statný hnědosrstý fousek a slabounce zakňučel. „Vidíš, co jsi dneska objevil, Arane,“ poplácal ho Richtrmoc po hlavě.

•

„Pošlu ti tam někoho s doktorem,“ rozhodl podporučík Kalina. „Ovšem vyhledávat si to už budete sami,“ dodal zlostně. „Beztak zase někdo špatně mířil!“ Změnil tón. „Oznámili jste to rodině? Také kvůli identifikaci. Až s tím budou kluci v tom lese hotoví, necháme ho odvézt.“

„Kubr snad ani nikoho nemá. Je rozvedenej,“ podotkl praporčík Polák a přemístil sluchátko do levé ruky. „Ale podíváme se tuhle s Pepoušem,“ pohlédl přitom přes stůl na mladého strážmistra, „potom k němu.“

Domek Rudolfa Kubra stál těsně pod lesem; zahrádka plná lebedy a kopřiv, plaňkový plot stěží držící pohromadě. Branka byla pootevřená.

„Jak se dostaneme dovnitř, když u sebe Kubr neměl klíče?“ zeptal se netrpělivě strážmistr Adam. „Vypáčíme dveře?“

Polák jen zamručel a vzal za kliku; nebylo zamčeno. „Že by zapomněl?“ podivil se a nedůvěřivě potřásl hlavou.

V předsíňce dvakrát dva metry ležela na zemi převržená lepenková krabice. Strážmistr udělal bezděčný pohyb, jako by ji chtěl zvednout.

„Na nic nesahej!“ napomenul ho spěšně Polák. Udělal dva kroky a zarazil se na prahu pokoje. „No tohlento!“ vyrazil překvapeně. Loktem strčil do dveří a vešel. Mlčky zkoumal pohledem spoušť v místnosti. Odřená dvoudílná skříň byla dokořán, před ní na podlaze pomačkané košile, svetry, prádlo a dva páry bot, vysypané z krabic. Mezi tím papíry, noviny, staré sešity a několik knížek. V kuchyni to nevyhlížel o nic líp: někdo vytáhl zásuvky z kredence a rozházel po linoleu cukr, který jim teď nepříjemně chrastil pod nohama.

„Podívejte se,“ upozorňoval Adam, „tuhle v koutě je všecko na svém místě!“ Ukazoval na otevřenou skříňku nad dřezem; stály v ní vyrovnané talíře, dva hrnky a mlýnek na kávu. „Jako kdyby tady už nehledal.“

„To jako kdo?“ opáčil Polák.

„No, to je fakt. Třeba jen Kubr nemohl najít flintu, když šel na hon.“

„Nebuď hubatej, Pepouši,“ napomenul ho praporčík. „Co když tu někdo řádil ze vzteku?“ Neměl ani trochu rád, když ho někdo upozorňoval na věci, na které by mohl přijít sám. „Ale vlastně máš pravdu – vypadá to, že po něčem šel. A buď to našel v týhle rozházený půlce kuchyně, nebo to nemohlo bejt mezi talířema. No, tohlento chce pořádnou prohlídku. Na tu my nejsme vybavený.“

Adam za ním kráčel poněkud schlíple zpátky do pokoje; styděl se, že si z toho dobráka občas tropí legrácky.

„Koukni se,“ řekl praporčík. „Jako když bral jednu knihu po druhý. Tohlento vypadá, že hledal něco plochýho.“

„Myslíte peníze?“

„To kdybych věděl,“ zabručel Polák. Vyšel do předsíně, nahlédl do komory pod schody, kde stál nedotčený koš, přetékající špinavým prádlem, a potom přikázal; „Podívej se nahoru na půdu!“

„Samé staré krámy,“ hlásil za chvíli Adam. „Mezi jiným také rozbitý zvětšovák. Ale všecko je tak zaprášené, že se toho nikdo určitě ani nedotkl.“

„Máš ve vlasech pavučiny,“ upozornil ho praporčík.

Když se vraceli po blátivé cestě k malé vilce, ve které měla šehonická Bezpečnost pronajaty v přízemí dvě místnosti, ustaraně prohlásil: „Mně se to nelíbí. Jestli Kubra na tom honu trefil někdo nešťastnou náhodou, kdo se mu potom přehrabával v domku?“

„Třeba jen využil příležitosti!“ vyhrkl strážmistr tentokrát bez jakéhokoliv postranního úmyslu. „Zjistil, že je mrtvý… a honem mu vytáhl z kapsy klíče,“ řekl Polák.

4

„Jsme v lese, kapitáne,“ podotkl poručík Gail významně. Snědý, vysoký, v jednoduché sportovní bundě vyhlížel, jako by sem odjakživa patřil, k té hnědavé půdě, z níž stoupala vlhká, syrová vůně, k syté zeleni smrčí a drsným kmenům borovic, jejichž větve ve výšce slabě vrzaly.

Kapitán Doubek, o hlavu menší, s nevelkou pleškou na temeni, pohlédl rezignovaně na dýmku, kterou držel v ruce a s povzdechem ji zastrčil nezapálenou zpátky do kapsy nijak zvlášť elegantního baloňáku; vytvořila mu na boku úhlednou bouli.

Poručík Gail rozhrnul větve mladého smrku: „Tady ho našli. Dnes ráno. Nebylo z něj moc vidět – a nebýt psa, mohl tu ležet dál. Snad už při honu couvl ze svého stanoviště o pár kroků dozadu.“

„A nestrčil ho tam někdo dodatečně? Až mrtvého?“

„Doktor tvrdí, že vzhledem k poloze těla to není pravděpodobné. Byl divně skrčený, asi jak ho nejdříve zachytily ty husté větve, než se nad ním zavřely. Kluci měli potíže s fotografováním. Umíš si představit, jak nadávali.“

„Našlo se tu něco?“

„Nic. Kromě otisků bot – a ty nejsou nejzřetelnější.“

„Mohla to být nešťastná náhoda?“ zeptal se kapitán Doubek. Rozhrnul husté smrčí a podíval se pod něj.

„Vyloučit ji nelze.“

„Potom nechápu, proč mě sem hnal náčelník za tebou, jako kdyby hořelo. Ani mi nestačil vysvětlit, z jakého důvodu na to musíme z Prahy dva.“

„Pokud to nebyla náhoda, pak je mezi podezřelými také okresní prokurátor. Vůbec jsem netušil, že provozuje i tenhle druh lovu.“

„Jak to vlastně bylo s tím honem?“ zeptal se kapitán.

„Pořádalo ho zdejší myslivecké sdružení. Začali ráno o půl deváté. První byla na programu naháňka. Což je takový způsob lovu, při kterém stojí střelci na přesně určených stanovištích a honci na ně zvěř takzvaně nahánějí. Potom následovala kruhová leč. To je také druh společného lovu, jenže při něm střelci a honci…“

„Viktore!“ vpadl mu do řeči výhrůžně Doubek.

„No dobře, tvoje škoda,“ prohlásil poručík Gail. „Ale zapamatuj si aspoň, že každý hon se skládá z několika lečí. Nás se týká ta poslední. Odehrávala se tady,“ udělal rukou rozmáchlé gesto, „směrem dolů, k mýtině. Představ si to názorně: máš obdélník a po jeho stranách jsou rozmístěni střelci. V pravidelných rozestupech.“

„Čelem ven?“ zeptal se kapitán potměšile.

„Nikoli, dovnitř. Aby pokud možno postříleli honce, kteří postupují vnitřkem leče,“ nedal se vyprovokovat poručík. „Proto se tomu říká obstavená leč.“

„Chápu. Honci dělají randál a vyhánějí zvěř ven z toho obdélníku.“

„Líp by se to vyjádřit nedalo.“

„Kolik bylo lovců?“

„Přes čtyřicet. A honců asi pět nebo šest,“ vypočítával Viktor Gail.

„V kolik hodin začala ta leč?“ zeptal se kapitán Doubek.

„Asi ve tři. Dokonce ještě svítilo slunce.“

„Z toho lze soudit, že na sebe vzájemně viděli.“

„Všichni ne. Je tu plno buřeně. Jinak řečeno podrostu. A větve stromů visí někde až k zemi.“

„Takže někdo z nich mohl nepozorovaně opustit své stanoviště,“ uvažoval kapitán Doubek. Vydal se po cestě, rozježděné koly traktorů do hlubokých kolejí, v nichž po nočním lijáku stála nehybně temná olejovitá voda; místy se namodrale leskla, jak se v ní odráželo nebe.

„Bude obtížné určit, kdy byl Kubr zastřelen,“ řekl poručík. Přeskočil širokou kaluž a dohonil kapitána několika dlouhými kroky. „Někdo střílel z brokovnice ještě po skončení honu.“

„A co doktor?“

„Předběžně stanovil dobu smrti mezi půl čtvrtou a půl šestou. Hned mě varoval, že nám to pravděpodobně moc nezpřesní, když ho našli teprve ráno.“

Vyšli z lesa na úvozovou cestu, stáčející se mírnými oblouky dolů k silnici. Za ovocným sadem se po levé straně vynořilo úhledné nízké stavení s hnědě natřenými okenními rámy.

„Tamhle ten obr objevil zastřeleného Kubra,“ upozornil Viktor Gail kapitána.

„To je hajný?“

„Lesní! Lesní Richtrmoc.“

Minuli hájenku, po jejímž dvoře rozčileně pobíhal rezavý kohout. Z nedovřených vrat vylétl hladkosrstý jezevčík a s divokým štěkotem se k nim vrhl. „Ajdo!“ ozvalo se za plotem. Pes nedůvěřivě zavrčel a jenom neochotně se vracel na dvůr.

Kapitán Doubek se ohlédl zpátky k hájence a všiml si, že Richtrmoc se za nimi upřeně dívá. „Máme už pušky těch účastníků lovu?“ zeptal se.

„Všechny ne. Někteří myslivci nejsou zdejší. A potom – stejně bude nesnadné zjistit zbraň, kterou byl Kubr zastřelen, protože to byla brokovnice.“

„Co nábojnice?“

„Tam se jich povaluje! Nevíme zatím, odkud šel ten výstřel. Doktor mi vysvětlil, že podle pohybu broku v tkáni se dá odhadnout směr pouze zhruba. Odchylka může dělat až dvacet stupňů. To za prvé. A za druhé…“

„Kubr se mohl pootočit, to je mi jasné. Nikdo nám neřekne, jestli stál přesně zády k hranici toho obdélníku. Chci říci té leče.“

„Musíme počkat na balistickou expertizu.“ Viktor Gail na vlhké hlíně uklouzl a jen stěží se mu podařilo udržet rovnováhu. Z brázdy na okraji pole se těžce zvedla bažantí slípka a nízkým letem se vzdalovala k lesu.

„Jak vůbec vypadala ta rána?“

„Byl zasažen přímo do hlavy. Zprava. Jeden brok mu zřejmě proletěl okem do mozku. Musel být okamžitě mrtvý.“

„Z jaké vzdálenosti byl zastřelen?“

„Předběžný odhad je nejméně třicet metrů. Spíš o něco víc.“ Poručík nabral špičkou boty klacek, který ležel přes cestu, a odhodil ho stranou. „Podívej se: tamhle je polesí,“ ukázal na zažloutlou jednopatrovou budovu, za níž se úvoz rozšiřoval směrem k nedaleké silnici. „Šel jsem tam, abych si promluvil s fořtem–“

„S fořtem?“

„Neboli s vedoucím polesí. Ale zastihl jsem jenom lesního technika. Jmenuje se inženýr Horák. Mají tam celkem dva a potom nějakou paní na administrativu.“

„To je veškerý personál?“

„K polesí patří ještě šest lesních. Richtrmoce už jsi viděl.“

„Dověděl ses něco užitečného?“

„Inženýr Horák zaslechl výstřely, které padly až po ukončení honu. Byly dva. Někdo střílel nejméně půl hodiny poté, co odtroubili konec.“

„A neřekl ti, kdo to mohl být?“ dotazoval se kapitán.

„Pokud něco tuší, nehodlal se mi svěřit. Místo toho se mě vyptával, jestli neumím hrát šachy. Že bychom si mohli dát partii, než ho také někdo odbouchne.“

Doubek potřásl hlavou. „Nějaký vtipálek, co?“

„Jenom na první pohled,“ řekl Viktor Gail. „Myslím si, že je to pouze ochranné zbarvení.“

„A pod ním?“

„Asi nic pro nás. Má na celou inkriminovanou dobu alibi.“

•

Praporčík Polák se vymrštil, po něm se poněkud liknavě zvedl strážmistr Adam.

„Klidně seďte,“ řekl kapitán. „Vy jste tady jenom dva?“

„Nadporučík Pecka má dovolenou,“ vysvětloval Polák. Smetl do zásuvky rozházené papíry a z kouta přinesl další židli. „Vrátí se za čtrnáct dní. Myslel jsem, že byste si mohli zabrat jeho kancelář.“ „Předpokládáte, že do té doby budeme hotovi?“ prohodil Viktor Gail.

Praporčík Polák na něj nejistě pohlédl. „Měl bych postavit na kafe?“ zeptal se celý nesvůj. Starý zvyk mu velel stát před pražskými šaržemi v pozoru, aspoň v duchu. Sám se považoval za obyčejného venkovského policajta a o svých schopnostech měl velmi skromné představy.

„Děkuju. Třeba později,“ řekl přátelsky kapitán.

„Nakreslil jsem plánek, jak to vypadalo na té leči,“ prohlásil strážmistr Adam, který žádnými předsudky netrpěl. Vytáhl z hnědých desek pečlivě zpracovaný nákres. „Červená kolečka jsou lovci a černé trojúhelníčky představují honce,“ vysvětloval. „V kolečkách jsou vepsaná jména. Ty honce jsem ještě nezapsal.“ Kapitán se zahloubal do plánku. Poručík Gail se mu díval přes rameno. „V některých kolečkách ale žádná jména nemáte,“ podotkl.

„Zatím není jasný, jak všichni stáli,“ vložil se do rozhovoru Polák. „Stejně mohli Kubra ohrozit jen sousední střelci.“

„Ale Kubr byl v levém rohu,“ ukazoval strážmistr Adam ukazováčkem. „A dostal to z pravé strany. Tak se to vlastně týká jenom toho, kdo stál napravo od něj.“

„Jak se jmenuje?“ Poručík Gail se sklonil nad plánek. „Gazda?“

„Ano. Křestním jménem Michal. Agronom ze zdejšího zemědělského družstva.“

„Je v Šehonicích asi tři roky,“ doplnil Polák. „Předtím dělal někde na Mostecku. Je svobodný a bydlí v podnájmu u předsedy družstva. Skoro s nikým se nestýká.“

„Kolik je mu let?“ zeptal se kapitán Doubek.

„Má tak o šest roků víc než tuhle Pepouš.“

„O sedm,“ poznamenal Adam puntičkářsky. „Je mu devětadvacet.“

„Kdo stál na levé straně pod Kubrem?“ Kapitán Doubek si zatím nacpal dýmku a pokoušel se ji zapálit.

„Tam byl jeden ten host.“ Praporčík Polák zalistoval ve spise, který měl na stole před sebou. „Tady: inženýr Kos. Ze Stavony. To je podnik v našem okresním městě.“

„Není ovšem vyloučeno, že někdo z lovců opustil své stanoviště,“ řekl poručík Gail. „Pak ovšem vzniká otázka, kdo mohl vědět, kde bude Kubr při leči stát.“

„Mohli ho zastřelit až po honu.“ připomněl praporčík.

„Ale proč by potom nebyl šel dolů na výřad?“ zeptal se strážmistr Adam udiveně.

Všichni tři muži se na nápaditého mladíčka podívali, ale nikdo z nich mu neodpověděl.

•

V Šehonicích se v onen pošmourný pondělní večer nedělo nic, co by přitahovalo pozornost. Nad vchodem do maličkého místního kina blikala jako obvykle starodávná svítilna a vytvářela směšný kontrast k bledému světlu neosobních zářivek, lemujících hlavní silnici. V nevytopeném sále se zimomřivě choulilo několik desítek diváků. V poslední řadě se nerušeně líbala mladá dvojice. V koutě šatny klímala nad pletením spadlým do klína šatnářka, navlečená do tlustého svetru. V hostinci v přízemí seděli tři muži u mariáše a jeden osamělý opilec nad pivem.

Ojedinělí chodci vyplouvali z přítmí vedlejších ulic, tiše klouzali světlem výkladních skříní a propadali se do tmy. Za okny, z nichž zářil namodralý svit televizorů, se lidé pohybovali, jedli, mluvili jako obyčejně. Ale z toho všedního, zdánlivě nevzrušeného proudu vyskakovaly na povrch pochybnosti a nejasný strach. Nebo aspoň zvědavost… Ve velkém městě zapadne jednotlivá smrt jako kámen hozený do vody, vzruch se šíří v omezeném okruhu, slábne a o kus dál se kola na hladině rozpouštějí… Šehonice, tři tisíce obyvatel, místní národní výbor, jednopatrová budova devítiletky, mateřská škola, poštovní úřad, polesí, pila s truhlárnou, pět obchodů s honosným označením Dům služeb, benzínová pumpa, kostel s barokní věží a hřbitovem, obehnaným kamennou zdí, fotbalové hřiště a rybník, brigádnicky upravený na koupaliště – v téhle přehledné, nehluboké vodě se zčeřelé vlny hrnuly až ke břehům.

•

„Dejte pokoj,“ řekl strážmistr Adam v půl desáté večer u nálevního pultu hostince několika dotírajícím mladíkům.

„Aspoň řekni, jestli ho zabili schválně!“

Adam se nadechl, ale ať už chtěl odpovědět cokoli, neřekl nic. Hostinský významně zvedl obočí a škubl ramenem. Strážmistr se ohlédl. Ve dveřích hostince stál s nasupeným výrazem ve snědém obličeji Michal Gazda. V náhlém tichu zaznělo prásknutí karty z kouta mariášníků jako výstřel. Opilec zamumlal něco nesrozumitelného.

Agronom za sebou zavřel dveře a ráznými kroky zamířil k nálevnímu pultu. Mladíci mu bezděčně uhnuli.

„Dejte mi láhev červeného,“ řekl.

„Červený nemám,“ odpověděl hostinský. „Vypilo se všecko při tý–“ Zarazil se a dodal: „Včera večír. Mám jenom bílý a rum.“ Ukázal palcem za sebe na polici.

„Co na mě tak koukáš?“ utrhl se Michal Gazda na mladíka, který stál nejblíž. Pak se z ničeho nic obrátil k strážmistrovi a výsměšně pronesl: „Už jste ulovili pachatele?“ Když Adam neodpovídal, vztekle zasyčel: „Nebo to chcete rovnou přišít mně?“

Strážmistr řekl hlasitě: „Nechte toho, pane inženýre!“ Bezděčně zdůraznil poslední slovo.

Gazda zesinal. V černých zřítelnicích mu šlehla zlost. Udělal krok k Adamovi. Hostinský zvedl obě ruce, někdo se nervózně zasmál. „Eště jednou!“ zařval opilec a bouchl pěstí do stolu.

Adam, o půl hlavy menší než Gazda a nejméně o deset kilogramů lehčí, se rozkročil. „Neblázněte,“ řekl mdle. Napadlo ho, co udělá, jestli se na něj Gazda vrhne.

„Dobrý večer vespolek!“ Nikdo si při té scéně nevšiml, že se mezitím znovu otevřely dveře. Inženýr Ondřej Horák zřejmě v okamžiku odhadl situaci. „Michale,“ pronesl ležérně, „to jsem rád, že tě vidím. Od rána tě sháním.“

„Ty taky?“ odsekl agronom útočně.

„Máme nějaké problémy se senem,“ pokračoval Horák klidně. „Začíná nám plesnivět. Tak bych se s tebou chtěl poradit.“

Michal Gazda se na něj zkoumavě zadíval. „Zajdu s tebou k vám,“ řekl stroze.

„Prima,“ souhlasil inženýr. „Dejte mi dvě dvanáctky,“ obrátil se k hostinskému.

„To je teda frajer,“ řekl obdivně jeden z mladíků, když oba muži opustili lokál. „Vsadím se, že by s Gazdou zamet.“

„Taky má na to figuru,“ podotkl vytáhlý výrostek. „Aspoň sto devadesát.“

Strážmistr Adam kvapně dopil své pivo; už mu nechutnalo. Vždycky se ho nelibě dotklo, když mu něco připomnělo jeho zcela nesportovní hubenou postavu, kterou nemohla zachránit ani uniforma.

5

Úterní ráno někdo snad vytáhl z prádelního hrnce. V nevelké místnosti nadpraporčíka Pecky seděli čtyři muži nad strážmistrovým plánkem. Pootevřeným oknem slabě táhlo.

„Rekonstrukce?“ Praporčík Polák si rozpačitě mnul prsty nos. „No to se ví, my jsme na ni taky mysleli. Jenomže – tolik lidí! A dobře třetina jich není odsud.“

„Nepotřebujeme všechny,“ řekl kapitán Doubek. „Jaká jsou základní fakta? Ta obstavená leč má plochu zhruba dvě stě krát pět set metrů. Na delších stranách stálo po čtrnácti střelcích, na kratších po šesti.“

„Na dolní jich bylo jenom pět,“ ozval se přičinlivě Adam. „Jeden host se jim nedostavil. Nějaký náměstek Pechar ze Stavony. Je to šéf inženýra Kosa, který stál hned pod Kubrem.“

„Tohlento sem teď nepleť, Pepouši,“ napomenul ho Polák. „Nás zrovna tak zajímá, kdo tady nebyl!“

„Za jak dlouho mohli honci sejít až dolů?“ zeptal se kapitán. „No, jdou pomalu,“ uvažoval praporčík. „A taky je tam samá houština. Místama ji musejí obcházet. Myslel bych, že jim to mohlo trvat tak dvacet minut.“

„Potom šli zase nahoru a dostali se zhruba do poloviny leče. Tedy nejméně dalších deset minut.“

„Souhlasí,“ přisvědčil poručík Gail. „Přibližně deset minut – po půl čtvrté odtroubili konec leče. Dál honci už nedošli.“

„Přesné to není, ale případný pachatel by byl musel usuzovat podobně.“ Kapitán Doubek se opřel lokty o stůl, mračil se a soustředěně si prohlížel plánek. „A ještě něco,“ pokračoval, „jistě by počítal s časovou rezervou. Především proto, že by musel překonat horní, hůř prostupnou část leče. Kromě toho by nemohl vyrazit hned, sotva by ho honci přicházející shora minuli.“

„No jasně!“ vyhrkl Adam. „Nejdou přece v přímce. Některý se třeba opozdil. Musel by chvíli počkat, až by si byl jistý, že už přešli všichni!“

„Správně!“ Kapitán labužnicky zatáhl z dýmky. „A potom by se musel opatrně plížit, aby ho nezahlédl některý z lovců. Rozhodně by ho také zdrželo vyhledávání vhodného místa, odkud by mohl zamířit na Kubra.“

„A čekání, až se oběť pootočí doprava,“ dodal Viktor Gail. „Než by se vrátil na své stanoviště, byli by honci už zase na cestě nahoru. Z toho jednoznačně plyne, že čin nemohl spáchat žádný ze střelců stojících v dolní polovině leče. Kolik nám tedy zůstává lidí?“

„Dvakrát sedm je čtrnáct a šest je dvacet minus jedna. Devatenáct!“ pospíšil si strážmistr Adam.

„Rekonstrukce s devatenácti lidmi by neměla být takový problém,“ obrátil se poručík na Poláka, „Probereme si, jak při lovu stáli.“

„Tohlento nebude ale tak jednoduchý. Oni si některý odporujou. Buď si to nepamatujou, nebo lžou.“

„Začneme těmi, o kterých není sporu.“

„Jen spusť, Pepouši,“ řekl bez nadšení Polák. „Já zatím udělám kafe. Je nízkej tlak.“

Adam si odkašlal a sklonil se nad plánek. „Asi padesát kroků od Rubra, to je tak pětatřicet metrů, stál Gazda. Potom Ludvík Sika, ten zásobovač z Druzevy. To je Sdružení pro zemědělskou výrobu. Za ním byli další dva z našeho zemědělského družstva. Šestá byla Dana Buková.“ Strážmistr zavrtal nos do plánku a zčervenal až po uši. „Ona učí na gymnáziu tělocvik.“

„Směrem dolů stál pod Kubrem inženýr Kos ze Stavony,“ pomohl Adamovi kapitán a mrkl na poručíka Galla. „Druhý byl ředitel zdejší devítiletky.“

„A tadyhle už začíná ten zmatek.“ Praporčík postavil na stůl hrnky s kávou; dva z nich, poněkud méně otlučené, přisunul oběma kriminalistům. „Podle závodčího měl pak stát Antonín Cahrouzek, to je dělník z truhlárny, za ním doktor z okresního špitálu a pátej náš poštmistr. Jenomže Cahrouzek vede svou, že prej on byl až pod nima!“

„Co tomu říká šestý střelec?“

„To byl inženýr z lesního závodu. Nad sebe prej neviděl. Až pod ním je to zase přehledný,“ pokrčil Polák rameny a foukal do hrnku s kávou.

„Jak vypadala protější strana?“

Adam se opět chopil iniciativy: „Nahoře na sebe všichni navzájem viděli. Stál tam vedoucí naší samoobsluhy a nějací dva ouřadové z městské spořitelny. Dál už je to zase horší, protože je tam moc podrostu. Čtvrtý byl Vilém Dlabal, ten účetní, co se nedostavil na výřad. Za ním stál jeden funkcionář z okresního mysliveckého svazu, šestý byl předseda našeho národního výboru a sedmý okresní prokurátor. Takže ty poslední dva můžeme rovnou…“

„Zatím nebudeme vylučovat nikoho,“ přerušil ho Viktor Gail.

Praporčíkovi vyletělo obočí do půli čela. „No ale…“ Potřásl hlavou.

„S kterými z nich jste už mluvil?“ zeptal se poručík.

„No s místníma se všema,“ odpověděl poněkud zmatený Polák. „A prokurátor mi zavolal sám.“ Náhle mu blesklo v očích takřka poťouchlé veselí. „No jo, aby se nezajímal, když byl vlastně při tom!“

Viktor Gail se na něj pobaveně zahleděl. Vida, pomyslil si. Jenže psychologické pochody šehonického policajta teď nebyly důležité. Pod drobnohled patřili jiní, o kterých prozatím nic nevěděl. Jeho úkolem bylo dostat se jim pod kůži; ponořit se pod hladinu, kde plavali nazí a bezbranní, a vytáhnout na povrch jako králíka z klobouku toho pravého, vzpouzející se, svíjející se stvoření, které z nějakého dosud neznámého důvodu propadlo divokému záchvatu atavismu… Tady nebyl ve hře žádný typický zločinec, maniak nebo surové individuum, někdo, o kom bylo možno předpokládat, že při páchání trestného činu nebude příliš vynalézavý; tohle byla promyšlená vražda a ten, kdo ji spáchal, se navenek pravděpodobně vůbec neodlišuje od lidí považovaných za slušné a normální. A poručíka přitahovaly právě komplikované případy, nerad spoléhal pouze na všední, zaběhanou rutinu – i když se tím nijak zvlášť nechlubil; už tak o něm prohlašovali, že je individualista a fajnovka. Čím absurdněji nebo beznadějněji spáchaný čin vyhlížel, tím víc ho provokoval…

Jak mu to vlastně řekl inženýr Horák z polesí? „Ty shromážděné pušky vám nebudou k ničemu. Proč? Protože některé brokovnice mají vytahovák. Tím se nábojnice prostě vyndá a strčí pěkně do kapsy. Takže v lese vůbec zůstat nemusela. Jestli to byla vražda – a jinak by vás sem asi až z Prahy neposílali – potom vám přece pachatel po sobě nenechá takovou vizitku…“

Viktor Gail zvedl hlavu a zjistil, že na něj ostatní vyčkávavě hledí. „Tu rekonstrukci připravte na čtvrtek,“ řekl.

6

Pitevní nález potvrdil, že Rudolf Kubr byl zabit ranou z brokovnice, a to mezi půl čtvrtou a pátou hodinou.

„Ty dvě rány vypálené po skončení honu by se do toho vešly,“ podotkl kapitán. „Teoreticky je musíme brát v úvahu, ačkoliv nechápu, co by byl Kubr dělal po honu na kraji té leče.“

„Co když tam měl s někým spicha?“ nadhodil čile Adam.

Polák se nadechl, ale pak jenom rezignovaně mávl rukou.

„Expert tvrdí, že to byla brokovnice s výborným krytím,“ řekl Viktor Gail. „Kubr byl zasažen ze vzdálenosti nejméně čtyřiceti metrů.“ Podíval se po ostatních, jako by se chtěl ujistit, že ho poslouchají. „Několikrát mi opakoval, že to musí být vynikající střelec. Žádný břídil.“

„Alespoň nějaké vodítko,“ poznamenal kapitán.

„Jenomže tady –,“ praporčík Polák se zatvářil omluvně, jako by se přiznával k nějakému prohřešku, „tady jsou většinou samý výborný střelci! Tohlento bejvala kdysi pytlácké vesnice. Je to už dávno, ale něco tu zbejvá podnes.“

„Duch pistolníků,“ utrousil polohlasem Adam.

„Pepouši!“ Polák se z ničeho nic zatvářil zuřivě.

Viktor Gail se hlasitě zasmál. „Co má být? Před nějakým časem jsme jedné partě zabavili kromě jiného také hromadu starých rodokapsů. Měl jste vidět,“ obrátil se k praporčíkovi, „jak jsme se o ně porvali.“

„Toho si nevšímejte,“ prohodil kapitán k zmatenému Polákovi. „Poručík Gail se dal ke kriminálce čirým nedopatřením. On si prostě spletl strany.“

•

Viktor Gail stál na rozlehlé mýtině; bylo půl třetí odpoledne, slunce už z bledé oblohy sklouzlo až k pásu nízké tyčkoviny, ale hřálo jako v září. Šikmo vzhůru se táhl podél vzrostlého smrkového lesa úzký pás listnáčů tónovaných rudohnědé, jako by tam byl někdo máchl obrovitým štětcem. Půda pod vysokými stromy už vsákla stopy deště, stoupala z ní vůně jehličí. Poručík obešel neproniknutelnou spleť maliní a ostružin; vpravo za ní se otvíral výhled ven z lesa, na protilehlé straně roztroušené smrčky postupně houstly v souvislou, hutnou zelenou hradbu. Zaklonil hlavu. Korunami stromů prosvítala bledá modř; kdyby někdo vylezl nahoru a spadl, ta hustá smrčina pod ním by ho zachytila, že by ani nepropadl k zemi. Rozhrnul krajní větve a pokusil se proniknout dovnitř, ale za chvilku to vzdal, rozcuchaný, s jehličím ve vlasech a studenými kapkami vody za košilí.

Místo, kde našli mrtvého Kubra, vypadalo obyčejně a nezáludně; jenom jedna větev mladého smrku byla zlomená a visela zplihle k zemi. Viktor Gail věděl, že neobjeví nic, nač by už před ním nebyli narazili experti se svým náčiním a technickými fintami. Všechny hmatatelné, viditelné i jinak zjistitelné stopy byly bedlivě změřeny, posouzeny, zaregistrovány, precizně a spolehlivě, pouze s jedinou vadou: celé to obrovské úsilí přicházelo až ve chvíli, kdy už se stalo něco nenapravitelného. A přitom lidé často již dávno předtím, než něco provedou, signalizují do svého okolí nějakou hrozbu. Nikdo jí nevěnuje pozornost. Nebo jí nepostřehne? Přes suché jehličí se hbitě sunul veliký lesklý brouk, tykadly pečlivě ohledával půdu před sebou a obezřetně zkoumal, zda k němu nevysílá varovné znamení.

Poručík zamířil zpátky k okraji hustého podrostu. Odpočítal šedesát kroků směrem, který experti po dlouhých dohadech určili jako linii, odkud přišel výstřel. Tady mezi těmi smrčky někdo stál. Stál a napjatě čekal, pozoroval člověka, kterého sám, z vlastního rozhodnutí, odsoudil k smrti. V ruce zbraň připravenou k ráně, ostražitý, chladnokrevný: kdyby se mu třásla ruka, nedokázal by tak přesně zamířit.

•

Viktor Gail ustoupil o dva kroky doleva. Při dalším kroku se zakryl průhled k místu, kde při lovu stál Kubr. Pachatel si musel předem přesně zvolit pozici, odkud bude střílet, neboť na dlouhé rozhodování neměl čas. Z toho bezesporu plynulo, že tu zná každý strom, každý keř… Poručík se vrátil k místu, kde našli zastřeleného Kubra; tady bylo víc světla, takže člověka skrytého v hustém smrčí odsud mohl objevit pouze ten, kdo by o něm předem věděl.

Nedaleko náhle zakřičela straka, ostře a poplašeně.

Viktor Gail se rychle otočil, ale zahlédl už jen rozhoupanou větev. Několika skoky se ocitl u silného kmene rozložitého dubu: nikdo za ním nebyl. Slyšel pouze praskání, to však mohla způsobit i zvěř.

•

„Posaďte se.“ Kapitán Doubek ukázal na židli.

Antonín Cahrouzek v kostkované košili, přes kterou měl navlečený starý svetr s roztřepenými rukávy, nejdřív zaváhal a pak neochotně poslechl.

Kapitán si ho zkoumavě prohlédl. Ten muž proti němu rozhodně nebudil sympatie: hranatý obličej s malýma očima, neupravené nazrzlé vlasy, hrubá pokožka.

„To má bejt vejslech?“ zeptal se Cahrouzek nerudně.

„Zatím předběžný informativní rozhovor. Rád bych od vás slyšel, proč jste v neděli, po té poslední leči, nepřišel na výřad.“

„Dyť jsem to už vykládal Polákovi!“

„Povězte to teď laskavě mně. A podrobněji.“

Antonín Cahrouzek poposedl. „To je přeci jednoduchý,“ zabručel neochotně. „Vletěl mi tam do rány divočák. Zrovna předtím, než to odtroubili. Tak jsem po něm střelil. Myslel jsem, že jsem ho zasáh – tak jsem ho šel hledat.“

„S brokovnicí na divočáka?“

„Co by ne! Dycky s sebou nosím jednotnou střelu. Tou se na černou může, jestli to nevíte. V tý nejsou broky.“

„Našel jste toho divočáka?“

Cahrouzek se poškrabal na tváři. „Nenašel.“

„Jak si to vysvětlujete?“

„Asi jsem ho netrefil, ne?“

Kapitán měl na okamžik matný dojem, že se Cahrouzek usmál. „Už jste po něm nestřílel?“

„Ne.“

„Ani později? Po ukončení honu?“

„Tak takhle!“ vyletěl Antonín Cahrouzek. „Vy byste mi to chtěli přišít! Já…“

„Uklidněte se,“ řekl kapitán stroze. „Ptám se vás, co o té smrti víte.“

„Já nic! Co bych měl vědět! Ale…“

„Tak mluvte!“

„Jezdějí sem všelijaký lidi.“

„Koho tím myslíte?“

„No třeba takový, co střílejí z vozu–“

„Pokračujte.“

„Z vozu. Ze silnice. Zvěř se aut nebojí. Kolikrát k ní můžete přijet na pár metrů. Tak na ni vartujou. Tam, co zvěř obyčejně chodí. A potom zastřelejí, co jim přijde pod ránu. Třeba kapitálního srnce. Nebo bachyni, co vodí selata. Potom kus popojedou a čekají. A když se nic neděje, jdou si pro to.“ V Cahrouzkově hlase se třásla zuřivá nenávist.

„Jenže Kubr nebyl zastřelen ze silnice.“

„Ale ze silnice není daleko – k tomu místu. Co když je Kubr zrovna načapal a oni ho odbouchli? Mohli ho tam odnýst dodatečně.“

„Co by byl dělal po skončení leče u silnice?“

„On byl Rudla moc zvědavej.“

„Vyjádřete se jasně!“

„Co když o něčem věděl? Má – teda měl – motorku. Furt někde jezdil.“

„Myslíte, že byl na stopě pytlákům?“

„Jak to mám vědět? On se mi nesvěřoval.“ Najednou vyhlížel Cahrouzek zase nerudně, téměř nepřátelsky. „Nebyl to žádnej můj kamarád, rozumíte?“ Zhluboka se nadechl. „A teď už bych potřeboval jít. Musím spravit pilu, nebo zůstanem viset.“

„Děkuju vám za informace.“ řekl kapitán.

Cahrouzek se na něj překvapeně podíval, potom vstal, div nepřevrátil židli, a několika kroky byl ze dveří.

•

„Já bych vás byl stejně vyhledal,“ řekl v tu dobu poručík Gail poněkud udýchaně. Prohlížel si přitom muže, který se vysoukal z křoví a oklepával si z prošívané bundy jehličí.

„Totiž,“ Vilém Dlabal na něj upřel bledé oči, „já jsem šel do lesa za vámi, poněvadž jsem nechtěl, aby nás někdo viděl pohromadě. Víte, lidi.“ Mávl výmluvně rukou a stáhl si pletenou čepici níž přes uši.

„Myslíte si, že by nás z něčeho podezřívali?“

Účetní Dlabal udělal krok blíž a s vážným výrazem pronesl:

„Lidi jsou zlí! Za vším hned hledají bůhvíco. Nevěřil byste…“ pokýval hlavou.

Proti své vůli pocítil Viktor Gail nezvyklou nechuť, takřka fyzický odpor. Chvíli mlčky naslouchal pečlivému výčtu všech lidských špatností. Později si musel přiznat, že podivný účetní se mu poněkud vymkl z rukou. Nedalo se s ním mluvit normálně: otázky buď ignoroval, nebo je možná ani neregistroval. Urputně odříkával jakýsi nesoustavný, vyšinutý monolog, zdlouhavými oklikami se propracovával k nezřetelnému cíli. Rozprávka v tmícím se lese, nad nimi skřípavě vrzající koruny stromů, oni dva jako v pomatené frašce.

Pouze na jedinou otázku odpověděl Dlabal jasně a bez vytáček, jako kdyby na ni byl čekal.

„Proč jsem se nedostavil na výřad?“ opakoval s pečlivou výslovností. „Víte, já mám totiž nemocnou páteř. A když začalo pršet, obával jsem se, že promoknu. Proto jsem byl nucen odejít domů.“

Myslivec, který se bojí lidí a deště… Nepřišel vlastně jenom proto, aby tím zmateným tlacháním odůvodnil svůj předčasný odchod z lovu? A byl vůbec tak potrhlý, jak na první pohled vyhlížel? Viktor Gail studoval tu nevýraznou tvář, úzký nos, řídké obočí, ale příliš z ní nevyčetl.

„Někteří lidé tady – Kubra strašně nenáviděli,“ vyhrkl znenadání účetní tlumeným hlasem a podezřívavě se rozhlédl. „Divil byste se, co bych vám mohl vyprávět!“

„Tak mluvte!“

Dlabal zavrtěl hlavou tak zprudka, že se mu čepice svezla až na nos. „To já prosím nemohu,“ šuškal důvěrně, zatímco si ji opatrně povytahoval nahoru. „Člověk nikdy neví…“

„Klidně se mi svěřte,“ řekl Viktor Gail. „Já umím zachovávat tajemství.“

Účetní na něj nedůvěřivě zamžoural. „Kubr sem přišel někdy před čtyřmi roky,“ odpověděl pomalu. „Nejdříve byl jaksi schlíplý. Měl totiž za sebou nějaký malér. Ve Stavoně, tam kde byl původně zaměstnán. Odtamtud je též pan inženýr Kos. Ale za čas Kubrovi otrnulo. A udělal si řadu nepřátel.“

„Jak to provedl?“

„Začal běhat za ženskými!“ Ve vodových očích zaplál mstivý záblesk. „A také stále za někým slídil.“

„Za vámi rovněž?“ zeptal se poručík lhostejně, aby ho nevyplašil.

„Aby ne!“ vyjekl Dlabal, ale vzápětí zase začal kličkovat. „Totiž – nijak zvlášť. Já jsem pro něj nebyl dost zajímavý.“

„Jak to?“

„Ze mě mu nic nekoukalo,“ zahuhňal účetní a zamrkal. „Já nic nemám. Nikomu nepřekážím.“ Najednou jeho pohled znovu ožil. „Co nábojnice? Našli jste ji?“ Když se mu nedostalo odpovědi, pokýval významně hlavou a tajuplně pronesl: „Jen jestli ji tam někdo nenastražil!“

„Jak víte, kde byla?“

„Já to prosím nevím. Ale jistě už máte na základě balistiky zjištěno místo, odkud bylo vystřeleno. Jenomže jestli jste tam nábojnici našli, nemusela to být ta pravá.“

7

Ve středu po ránu seděl agronom Michal Gazda v malé kanceláři, spoře vybavené různorodým nábytkem, a zamračeně prohraboval statistické výkazy rozházené po celém stole. Mladičká dívčina, která v rohu místnosti ťukala do psacího stroje, se s netajeným obdivem zadívala na poručíka.

„Můžete nás na chvilku nechat o samotě?“ usmál se na ni.

Zklamaně kývla, posbírala papíry a zmizela za dveřmi.

„Potřebuji pár informací.“ Viktor Gail si přitáhl volnou židli a posadil se proti Gazdovi.

„Co jsem věděl, to jsem už řekl,“ odvětil agronom útočně. „Já chápu, že jsem podezřelý, když jsem stál zprava od něj, ale znovu opakuju…“

„Že jste střílel jenom před sebe,“ přerušil ho poručík. „Já vás také nevyslýchám jako podezřelého nebo obviněného. O tom bych vás musel předem řádně poučit. Ale jste důležitý svědek. Třeba jste si dodatečně uvědomil něco zvláštního. Mimořádného.“

„Když jste na lovu, hlídáte, odkud vyletí zvěř. Není čas sledovat kdeco. To vy ovšem…“

„Jistě. My máme odlišné způsoby a rozhodně to neděláme pro svoji zábavu. Už v tom bude rozdíl,“ souhlasil poručík. Náhle změnil tón. „Poslyšte, pane inženýre, kolik jste při té leči zastřelil zajíců?“

„Zajíců?“ opakoval Gazda překvapeně. „Dva… Vlastně né, tři.“

„A Kubr?“

„To nevím.“

„Ti tři zajíci vás snad tak nezaměstnali. Jak se vůbec můžete rozhlížet, odkud nějaký vyběhne, dávat pozor, abyste nikoho nepostřelil – a přitom si nevšimnout člověka, který stojí kousek od vás?“

V Gazdových černých zřítelnicích blesklo něco těžko rozeznatelného. „On tam není zrovna nejlepší rozhled. A Kubr si navíc stoupl trochu dozadu.“

„Takže vy jste zpozoroval, že couvl do houštiny za sebou?“

„To jo.“

„Nenapadlo vás, proč?“

„Nevím. Třeba se mu to zdálo být výhodnější.“ Gazda se zarazil. „Vlastně je to divný.“

„Vyšel potom z houštiny?“

„Nevšiml jsem si.“ Agronom nyní vyhlížel poněkud zmateně. „Počkejte – jednu chvíli jsem zahlédl, že se otáčel dozadu, za sebe. Směrem do leče. Myslím, že to bylo chvíli předtím, než odtroubili konec.“

„Kdo mohl vědět, že Kubr bude stát právě v levém rohu?“ Gazda se nečekaně usmál bílými pravidelnými zuby, nápadnými ve snědém obličeji. „To věděl každý, kdo sem chodí častěji na hon. Víte, myslivci jsou svým způsobem pověrčiví. Věří na dobrá místa, kde mají střelecké štěstí. Kubr si vždycky vybíral ten levý roh.“

„Vy máte také své místo?“

„Já na to nevěřím.“

„Můžete mi o Kubrovi povědět něco bližšího? Myslím o jeho povaze. Zájmech.“

„Já jsem se s ním nekamarádil.“

„Ale občas jste ho zaregistroval.“

„To jistě. Hlavně jak lítal za kdejakou paničkou.“

„Ničím jiným se nezabýval?“

„Ale jo. Taky pracoval. Když ho to popadlo, jezdil s traktorem jako kaskadér. Dost si vydělal. Pořád potřeboval prachy.“

„K čemu?“

„Mně se nesvěřoval.“

„A někomu jinému?“

„Měl nějaké kámoše ve městě.“

„Myslíte Siku?“

„Nemyslím nikoho. Občas telefonoval.“

„Komu?“

„Do Stavony. Ale jestli se mě chcete zeptat, s kým tam mluvil, tak to nevím. Já cizí hovory neposlouchám,“ řekl Gazda výsměšně. „Jenže vy mi asi nevěříte, že? Ze zásady.“

Viktor Gail se na něj zkoumavě zahleděl. „Zásady?“ opakoval. „To byste nás ale přeceňoval.“

U dveří se otočil. „Komu běhal Kubr za ženou?“ zeptal se. „Nemám zdání,“ zahučel Gazda nevlídně.

•

„Myslíš, že už na něco přišli?“ Inženýr Štěpán Charvát, druhý lesní technik, si hubenými prsty nervózně pročesával tmavou bradku. Ze zásuvky stolu, přeplněného deskami, horami formulářů a různých písemností, vytáhl dosud nenačatou krabičku cigaret, roztrhl obal a začal mezi rozházenými papíry hledat sirky.

„Snad už zase nekouříš?!“ podotkl káravě Ondřej Horák a otočil se od otevřené registračky, která spolu s odřenou skříní a tmavým trezorem v rohu zabírala celou stěnu kanceláře. V ruce držel objemný šanon. „Proč se mě vůbec ptáš?“

„Jsi přece jedna ruka s tím poručíkem,“ odpověděl Charvát. Škrtl zápalkou a nešikovně si zapálil. „O čem jsi s ním mluvil?“

„Ale je to tajemství!“ Ondřej Horák ztlumil hlas a ohlédl se po dveřích. „Poručík Gail mě totiž úpěnlivě prosil, abych jim pomohl vypátrat, kdo zabil Kubra.“

„Jdi do háje!“ Štěpán Charvát se uraženě odvrátil. Na jeho hubeném obličeji se vystřídalo všechno, co se mu odehrávalo v nitru; roztrpčení, zklamání a zlost. Celá ta škála se spojila do pokřiveného úšklebku, který se vzápětí změnil v trpitelský výraz. „Ty si také myslíš, že to byla vražda?“ zeptal se sklesle.

Ondřej Horák se chvíli potýkal s nutkavou potřebou rychle a zuřivě s ním zatřást; v posledních dvou letech ho přepadala často. Byla ovšem v rozporu s vytrvalým pocitem, že toho hubeňoura s měkkým pohledem v hnědých, trochu sešikmených očích musí nějak chránit. Jenomže před kým, když si nejvíc škodil vždycky on sám? Tento niterný nesoulad překonal momentálně tím, že bouchl šanonem na stůl, až se z něj zaprášilo. „O tom nepochybuj,“ řekl zlostně. „Ten výstřel přišel zezadu, z leče. Že by ho byl nedopatřením trefil Gazda, o tom nemůže být řeči. A úmyslně? To ho mohl střelit rovnou v družstevním chlívě.“

„A koho tedy podezřívají?“ naléhal neklidně Štěpán Charvát a úpěnlivě se zadíval na svého přítele. „Ondřeji,“ dodal po chvíli váhavě, „neřekl jsi tomu poručíkovi o Evě?“

„Proč bych mu měl kruci vykládat o Evě Mackové? Ta Kubra určitě ze světa nesprovodila. I když důvod samozřejmě měla.“

„Jak to?“

„Copak nevěděla, že jí poslední dobou začal lézt za tou potvorou Cahrouzkovou? Vždyť o tom–“

„Mlč! Mlč, prosím tě!“

„Štěpáne!“ rozčilil se nyní už doopravdy Ondřej Horák. „To už není tvoje záležitost. Co je pryč, je pryč. Fňukám snad já, že mi utekla žena a že jsme zůstali sami s Jakubem?“ Dlouhými kroky přešel k oknu a zabubnoval prsty na sklo. Z holé stráně protějšího kopce se zdráhavě zvedala mlha a zakrývala les. Násobila naléhavý a nesnesitelný pocit tísně. „Prosím tě, už se na ni konečně vykašli.“

•

Štěpán Charvát učinil pravý opak, a to ještě týž den odpoledne. Majitelka domku, u které bydlela v podnájmu Eva Macková (oficiálně kadeřnice z Domu služeb a neoficiálně šehonická krasavice), bezodkladně zpravila nejbližší sousedku: Považte, Kubra ještě nepochovali a ona už se zase slízá s tím inženýrkem z polesí, ale ne, ne s tím rozvedeným, jo, s tím menším hubeným… Zatímco Eva Macková sundala ze sporáku v čisté malé kuchyňce konvici s horkou vodou a zeptala se „Kolik chceš cukru, Štěpáne?“, vědělo už o jejich setkání přinejmenším deset lidí.

„Ty jsi zapomněla?“ Charvát nostalgicky přihlížel, jak dívka hbitými prsty připravuje kávu.

„Rudla se choval poslední dobou hrozně divně,“ navázala Eva Macková na předchozí rozhovor a vzdychla; jeho mírnou výčitku zřejmě ani nezaregistrovala. „Někdy byl jako cizí.“ V očích se jí objevily slzy. „Jako kdyby pořád myslel – na něco jiného. Nebo měl nějaké starosti.“

Štěpán Charvát mechanicky pohyboval lžičkou v šálku. „Proč to neřekneš těm vyšetřovatelům?“

„Prosím tě!“ utřela si oběma rukama oči a podívala se na něj, jako kdyby vyřkl nějakou nehoráznost. I s uplakanýma očima to byla velice půvabná dívka, měla husté mahagonové vlasy, oválný obličej a velká citlivá ústa. Náhle vyhrkla: „A co když mě podezřívají?“

Přinutil se ke klidnému tónu: „Tebe? To je přece nesmysl.“ Proklínal se, jak se v něm tají dech; ale stále ji měl v krvi, i když už uplynulo hodně času od té doby, co mu ji ten holomek přebral. Dva roky, skoro na den.

„Všichni vědí, že si mě nechtěl vzít–“

„Kdyby každý, koho si někdo nechce vzít, měl kvůli tomu hned zabíjet!“

„To říkáš ty!“ Podívali se na sebe, oba najednou sklopili zrak. „Ale oni jsou určitě podezíraví.“

„Nefantazíruj! Vždyť ani neumíš střílet.“

„On mě to Rudla naučil,“ zašeptala.

Překvapeně vzhlédl. „Nebyla jsi přece na tom honu.“

„Všichni vykládají, že ho zastřelili až potom!“ Prudce postavila šálek a vytáhla kapesník. „Nezlob se, Štěpáne,“ zamumlala. „Já vím, že jsem nemožná, když o tom mluvím právě s tebou. Ale – já nikoho jiného nemám.“

Vyhlížela bezmocně. Potlačil přání využít situace. To by byl ten gauner Kubr určitě neopominul. Teprve nyní, někde hluboko vespod, nepřiznaná, nepojmenovaná a přidušená, pohnula se v něm konečně úleva; uspokojení, že je mrtvý… Díval se na krásnou Evu Mackovou, i v pětadvaceti určitě nejhezčí šehonickou dívku – přestože už nevyhlížela tak svěže a nedotčeně jako před lety. „V pořádku,“ řekl pevně. „Komu bys co povídala. Jenomže co bych pro tebe mohl teď udělat? Já bych…“ Čekala na to? Nebo jen pohotově využila bezděčné nabídky? V každém případě řekla až příliš rychle: „Víš, já jsem tě chtěla o něco poprosit. Abys šel se mnou – do domku. K němu…“

„Co tě to napadlo?“ zeptal se užasle. „Je přece zapečetěný.“

„Ale já vím, kudy se dostaneme dovnitř,“ přesvědčovala ho naléhavě.

Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Co tam prosím tě chceš?“ odstrčil hrnek s nedopitou kávou. Vstal, jako kdyby chtěl odejít.

„Počkej,“ řekla prosebně a položila mu na paži měkkou teplou dlaň, tak dlouho postrádanou.

•

Pouliční reproduktor vyplivoval útržky nesrozumitelného hlášení. Kapitán Doubek se zvedl od stolu a šel zavřít okno. Poté se vrátil k magnetofonu, jehož pásek se zatím nerušeně odvíjel dál, a přetočil ho o kus zpátky. S vyhaslou dýmkou sevřenou v zubech chvíli naslouchal dvěma hlasům, které se v nepravidelných intervalech střídaly; jeden patřil vyšetřovateli, druhý Ludvíku Sikovi, zásobovači z Druzevy.

„Kubra jsem znal tak čtyři roky,“ říkal právě. „Od tý doby, co začal dělat traktoristu v šehonickým družstvu. My s nima máme obchodní styky.“

„Odkdy jezdíte do Šehonic na hony?“ ptal se vyšetřovatel.

„To mi tam právě vyjednal Kubr.“

„Vy jste se spřátelili?“

„Jakýpak přátelství! Znali jsme se. Dobře, to jo.“

„Proč myslíte, že ho někdo zastřelil?“

„Koukněte, to teda nevím,“ ohrazoval se Sika rozhodně. „Mezi náma, on byl Rudla pěknej vykuk, ale proč by ho chtěl někdo zrovna zabít? Podle mě to musela bejt nešťastná náhoda.“ Bylo slyšet, jak suše kašle. „To přeci není jenom tak, zamířit místo na zvíře na člověka.“

Na vyšetřovatelovy city toto jímavé zjištění zřejmě nezapůsobilo, protože pokračoval stále stejně stroze: „Znáte Evu Mackovou?“

„Jenom od vidění!“

„Chtěl se s ní Kubr oženit?“

„To teda těžko!“ Sika se chraplavě zasmál. „Radši by byl hodil zpátečku.“

„Proč myslíte?“ reagoval promptně úřední hlas.

„Ona si na Rudlu dělala moc velký nároky. Poslední dobou už mu šla pěkně na nervy. Chodila k němu, kdy ji to napadlo. Chtěl si vyměnit zámek, protože tvrdil, že ho chodí kontrolovat.“

„Macková má vlastní klíč?“

„Jo.“

„Vy také?“

„Na co já? Byl jsem u něj jen párkrát. Asi dvakrát taky na noc, když se protáhla poslední leč. Ale to byl vždycky doma.“ Sika se zase zasmál. „Jenže takovej zámek otevře každej.“

„Co mohl v Kubrově domku někdo hledat?“

„On mu tam někdo vlezl?“ Znělo to udiveně. „Vlastně jo – vzpomínám si, že se před časem Rudla rozčiloval, že se mu doma někdo hrabal, ale že to neudělala Macková, poněvadž ta by určitě dala všecko na svý místo.“

„Měl v domku nějaké cenné věci? Nebo větší finanční obnos?“

„Tak o tom já nic nevím. Prachy? Ty sotva. Protože on všecko, co si vydělal, zase hnedka rozfofroval.“

„Míval dost peněz?“

„No – někdy snad jo.“

„Měl ještě jiné zdroje příjmů kromě své mzdy?“

„Možný to je.“

„Jaké to byly příjmy?“

„Tak to teda nemám páru.“

Kapitán vypnul magnetofon a zamyslel se. Někde v těch zdánlivě nic neříkajících větách byla možná zakódována informace, která by mohla být důležitá. Nezamlčoval Sika něco?

Venku zarachotila motorka. Strážmistr Adam se vhrnul do místnosti, kabát celý promočený. „Pěkný slejvák,“ oznámil zbytečně.

Kapitán Doubek si změřil urousanou, málo hrdinskou postavu s mokrými vlasy. „Co ještě pohledáváte v kanceláři?“ zeptal se.

„Praporčík mi nařídil, abych se občas mrknul na ten Kubrův domek. Tak jsem to objel celé až k Dolní vsi. Nikde se nic neděje.“

„Teď upalujte domů a uvařte si čaj! Je to rozkaz,“ dodal Doubek přísně, když viděl, že mladík váhá. Vstal, přistoupil k oknu a s rukama sepjatýma za zády přihlížel, jak v sporém světle kymácející se lampy startuje motorku. Tenhle hubený, tak nepolicajtsky vyhlížející strážmistr mu trochu připomínal jeho vlastní začátky – téměř před třiceti lety. Pošklebovali se mu, jak že chce chytat lumpy a násilníky, když je tak malý, že nikomu strach nenažene. Nedal se vyrušit z klidu; nebo aspoň nedal najevo, jestli ho ty řeči mrzí. Ani jim nevykládal, že zločinci se chytají mozkem a nikoli svaly navlečenými do slušivého stejnokroje. Pokud se obojí vyskytovalo pohromadě, považoval to kapitán spíš za výjimku… Jak tam seděl v teple, cítil, že je utahaný, a připadal si starý. Trhl sebou, když se prudce otevřely dveře.

„Máme ty boty!“ řekl poručík.

„Co je?“ probíral se kapitán. „Jaké boty?“

„Přece ty, v kterých někdo stál nad mrtvým Kubrem! A víš, komu patří? Cahrouzkovi.“

„A kde jsi je vzal?“

„Cahrouzek je po honu zastrčil na půdě mezi staré krámy. Jenže jeho táta mu na ně přišel a hned si je obul.“

„A ty jsi ho v nich v noci potkal a poznal jsi je.“

Poručík Gail se zasmál. „Asi se kvůli tomu pohádali, protože druhý den si starý Cahrouzek stěžoval v truhlárně, že mu syn nepřeje ani obnošené pohorky. Po Šehonicích se okamžitě rozneslo, že jsou Cahrouzkové v sobě kvůli starým škrpálům. Potom už to nedalo moc práce.“

„Co z toho plyne?“ uvažoval kapitán Doubek nahlas. „Že tam Cahrouzek v inkriminovanou dobu nestřílel na divočáka?“

„Nesmíme se ukvapit,“ podotkl Viktor Gail.

„Máme vůbec jeho pušku?“

„Ano. Ale copak on by tam nechal ležet nábojnici? Takže jeho brokovnici si můžeme strčit za klobouk.“

•

„Tak lez přece!“ řekla potichu Eva Macková, když vycítila, že Štěpán Charvát na první příčce žebříku zaváhal. Ačkoliv už přestalo pršet, jen stěží rozeznávala ve tmě jeho obrysy.

„Je to úplné bláznovství,“ protestoval a povystoupil o jednu příčku.

„Neboj se! Adam přece už odjel.“

Konečně se odhodlal a vylezl na střechu. „S tím poklopem nemůžu pohnout!“ zavolal dolů polohlasem.

„Musíš s ním škubnout doleva!“

Než se dostal dovnitř a otevřel vzadu kuchyňské okno, uklidila Eva Macková žebřík. „Nesahal jsi tady na nic?“ zeptala se, sotva seskočila z okenního rámu.

„Tak jsi mi měla dát rukavice,“ odpověděl podrážděně. Odjakživa to bylo právě takhle: až příliš často dělal něco, do čeho se mu vůbec nechtělo. Nejdřív doma: přísný otec, který ho chtěl uhníst podle vlastních představ. Pak ve škole, kde ho silnější spolužáci nutili k lumpárnám, o které neměl zájem. A potom Eva… tenkrát ještě rusovlasá, něžná, znamenající definitivní konec dětství, které za sebou vlekl z nedostatku činorodosti, výbojnosti jako odloženou a přece úplně neodvrženou hračku, v jakési nekonečné důvěřivé trpělivosti, jež poznamenávala všechno, co kdy dělal.

„Pojď sem přece!“ volala na něj teď z pokoje. „Zkus zvednout tuhle skříňku, prosím tě.“ Zalovila vespodu a vytáhla mírně pomačkanou hnědou obálku. „Můžeš to zase postavit,“ řekla nepřítomně. Odtrhla lepenku, kterou byla omotána obálka, a zastrčila ji do kapsy.

„Ukážeš mi aspoň, oč jde?“ Pokoušel se mluvit rázně, ale cítil, že se mu to nevede.

„Tady nemůžeme svítit,“ řekla rychle. Vyběhla do předsíně, a teprve když za sebou zavřel dveře pokoje, stiskla vypínač vedle dveří. Ruka se jí třásla, když chvatně rozlepila obálku a vytáhla z ní hrst fotografií.

„Co to je?“ zeptal se Charvát udiveně.

„Ale nic!“ Schovala ruku s fotografiemi za zády.

„Za tu námahu si to snad zasloužím, ne?“ Vytrhl jí několik obrázků. Chvíli na ně oněměle zíral. „Jsi ještě hezčí než dřív!“ pronesl chraptivě. „I když jsi trochu přibrala.“ Náhle se zamračil a rozhořčeně vykřikl: „Nač tě takhle fotil? A proč to tady měl schované?“

Eva Macková neodpověděla. Jen mlčky vrtěla hlavou.

„Kde jsou negativy?“ zeptal se věcně.

Škubla sebou a kvapně sáhla znovu do obálky. „Nejsou tady,“ zakoktala. „Ale co je tohle?“ Držela v ruce fotografii, na které stojí nějaký muž s puškou nad zastřeleným srncem. „Neznáš ho?“

„Ukaž! Je to možná brané teleobjektivem. Jenže tomu člověku je vidět jen kus obličeje. Z toho se nedá moc poznat.“

„Dej to sem!“ Vzchopila se a nešetrně nacpala fotografie do obálky. „Podíváme se raději po těch negativech. Doufám, že je nenašli… Měl tady ještě jednu skrýš–“

„Počkej!“ sykl Charvát. „Slyšíš?“

Venku se ozval slabý šramot.

„Nezavřel jsi v kuchyni okno?“ zašeptala se zatajeným dechem. Šramot bylo slyšet stále zřetelněji. „Rychle! Musíme pryč!“

8

Na rekonstrukci se nedostavil pouze inženýr Kos. „Volali ze Stavony,“ oznamoval praporčík, „že je služebně na Slovensku. Hlásil to jeho šéf, náměstek Pedlar.“

„Tak se tam postavte místo něj,“ rozhodl poručík Gail. „Aspoň hned zjistíte, kdo na něj mohl vidět.“

„A místo Kubra?“

„Požádejte lesního Richtrmoce.“

Závodčí držel v ruce seznam a četl jména; muži se začali řadit za sebou, mlčky, zasmušile se dali na pochod a jako v přízračném snu se jeden za druhým ztráceli mezi stromy.

„Vy jste přede mnou!“ protestoval jen Antonín Cahrouzek a zaškaredil se na nevelkého muže, oblečeného do zeleného hubertusu.

„Doktor Rarach byl až pátý,“ vpadl závodčí.

„Držte se laskavě pokynů,“ řekl poručík Cahrouzkovi. Ten po něm loupl očima, ale když se setkali pohledem, trhl ramenem a vykročil.

„Jako na vojně,“ prohodil kdosi ze zbylého hloučku; nikdo nereagoval.

Adamovi byla přidělena úloha případného pachatele.

„Postupujte tak, jak jsme usoudili, že by se asi choval. Až dojdete k houštině, odkud padl výstřel, stopněte čas a po pěti minutách se vraťte na své místo.“

Za hodinu se všichni znovu shromáždili na mýtině. Poručík Gail si pozorně prohlížel jednoho po druhém. Nikomu nebylo do řeči. Kapitán jim poděkoval za účast.

„Pane Cahrouzku,“ řekl Viktor Gail. „My teď půjdeme dohledávat toho kance.“

Někdo se zasmál. Cahrouzek se popuzeně otočil a nenávistným pohledem provázel Viléma Dlabala, který se rychle vzdaloval s čepicí staženou až na uši. Odplivl si tím směrem a vydal se za poručíkem.

•

„Co jsme zjistili?“ rekapituloval o dvě hodiny později kapitán Doubek. Vytřel párkem zbytky hořčice a ulomil si kus chleba. „Že to někdo mohl stačit nejvýše ze čtvrtého místa.“

„A že nám po vyloučení všech, kteří na sebe viděli, zbývají jako podezřelí pouze čtyři. Aspoň teoreticky,“ dodal poručík.

„Jak to?“ namítl kapitán Doubek. Spolkl poslední sousto a otřel si ústa. „Kdo mohl doběhnout do toho houští a vystřelit na Kubra? Jenom inženýr Kos, Cahrouzek nebo Dlabal.“

„A co Sika? Nezapomeň, že už dvakrát seděl. Poprvé to sice byly jen nějaké drobnější machinace s materiálem, ale před šesti lety dostal dva a půl roku za rozkrádání.“

„Ovšem od té doby už nic nemá, pokud vím.“ Kapitán pohybem ruky přivolal hostinského: „Dejte mi limonádu. Ale aby nebyla teplá.“ Obrátil se zase k poručíkovi a pokračoval: „A nezapomeň, že tihle hoši obyčejně nesahají k násilí.“

„Pokud se nedostanou do příliš velké tísně.“

Kapitán Doubek se s chutí napil limonády, kterou před něj hostinský postavil v orosené sklenici. „Co Cahrouzek?“ zeptal se. „Dověděl ses od něj něco?“

„V lese byl poněkud přístupnější. Vykládal mi o honech. A také o pytlácích, kteří střílejí na zvěř rovnou z vozu. Zdá se, že je to jeho oblíbené téma.“

„Pokud někdo vypadá jako pytlák…“

„Máš pravdu. Jenomže Cahrouzek – to je, abych tak řekl, počestný pytlák,“ prohlásil poručík Gail.

„Dáte si také něco k pití?“ zeptal se ho z uctivé vzdálenosti hostinský.

„Ne, děkuju,“ odpověděl Viktor Gail a zaujatě pokračoval: „Ty zkrátka nemáš smysl pro přírodu, Josefe. Postrádáš lásku k zvířatům. Jinak bys musel pochopit ten rozdíl! Člověk odjakživa lovil zvěř, pronásledoval ji – ale nějak přirozeně. Jako jeden druh zvířat požírá druhý. Prostě aby přežil. Postupem času se začal o zvěř také starat–“

„Přečtu si dějiny myslivosti,“ řekl kapitán.

„Jsou lidi, kteří zabíjejí ze zištnosti. Ani se přitom nezvednou ze sedadla vozu–“ Poručík se naklonil nad stůl. „Cahrouzek tyhle lidi nenávidí. Divokou, zuřivou nenávistí. Pro něj jsou to zabijáci. Nemají co dělat s přírodou a lesem. Jsou to vetřelci. Jeho životní nepřátelé.“ Maně se ohlédl po hostinském, ale ten nevšímavě třískal umytými sklenicemi o výčepní pult.

„A co člověk, který by mu něco ošklivého provedl?“ zeptal se kapitán. Významně se odmlčel. „Kubr mu totiž lezl za manželkou.“

Viktor Gail otevřel ústa, zase je zavřel a hodnou chvíli mlčel. Život už je takový: svévolný, nejapný, trapně banální, příčící se každému jen trochu zkrášlujícímu výkladu, nechce se vznést ani metr nad zem. Setřese vás dolů se sebekrásnější, umělecky vyvedenou představou a pomalu vás otlouká. „Dobře,“ řekl. „Ale teď musíme nutně mluvit se Sikou a zajet do Stavony.“

•

Poručík přibrzdil, podíval se na číslo domu a potom o několik metrů couvl. Stavona byla umístěna v budově určené původně naprosto jinému účelu; secesní ozdoby a rostlinné ornamenty výrazně kontrastovaly se strohým firemním štítem.

„Inženýr Kos není přítomen. Máte prosím jít k panu náměstkovi,“ vyřizovala úpravná sekretářka a zvědavě si je prohlížela.

Za obrovským dubovým stolem, na kterém ležely pečlivě srovnané spisy, vypadal náměstek Pechar spíš drobně a nenápadně. Teprve když odložil brýle a vstal, vynikla jeho středně vysoká statná postava. Přivítal je zdvořile a pokynul rukou k širokým koženým křeslům, obklopujícím masívní konferenční stolek. „Inženýr Kos se sice už vrátil,“ vysvětloval, „ale jel se domů převléknout. Má nárok na volno, protože cestoval přes noc,“ usmál se. „Ovšem když ho potřebujete, tak samozřejmě přijde.“ Podíval se na hodinky. „Do jedné hodiny by tu měl být.“ Do dveří nahlédla sekretářka. „Mohu vám něco nabídnout? Kávu nebo snad…“ naznačil náměstek.

„Kávu,“ řekl kapitán. „Ale mně ne moc silnou.“

Poručík Gail si zatím Pechara prohlédl. Vypadá spíš jako sedlák než jako vedoucí pracovník velkého podniku: hranatý obličej, umíněná brada, široká ústa s tvrdými rty. A ruce? Pevné, s výraznými klouby na silných prstech – nehodily by se k nim spíš vidle než pero?

Kapitán Doubek vytáhl dýmku. Nespokojeně vzhlédl na poručíka, který se tu pohodlně opíral v křesle, jako by šlo o společenskou návštěvu. Možná že podobný pocit s ním sdílel také Pechar, protože se zdrženlivě zeptal: „Mohu vám zatím být nějak nápomocný?“

„Jste velmi laskav,“ prohlásil bezostyšně Viktor Gail a pobaveně zašilhal po kapitánovi, jako by uhodl jeho myšlenky. „Především by nás zajímalo, jaký byl vztah mezi inženýrem Kosem a Rudolfem Kubrem?“

„Žádný,“ odpověděl bez zaváhání náměstek. „Oni se totiž vůbec neznali. Inženýr Kos u nás nastoupil až po Kubrově odchodu.“

„Proč vlastně odešel?“

„Propustili jsme ho, protože nám dělal levoty s vozem. Řešili jsme to ovšem jen v rámci podniku. Musel zaplatit škodu a jít.“

„Jak dlouho u vás pracoval?“ zeptal se kapitán.

„Asi pět let. Kdybyste si přáli vědět to přesně–“

„Není třeba,“ ujistil ho poručík. „Ale za ta léta jste ho jistě poznal. Byl to váš osobní řidič, pokud vím. Rádi bychom slyšeli, jaký jste na něj měl názor.“

„Takže to nebyla nehoda?“ zabručel náměstek spíš pro sebe, protože ani nečekal na odpověď. „Byl to dobrý řidič – dokonce výborný,“ pokračoval s povzdechem. „Jezdil sice někdy moc rychle, ale vždycky bezpečně a spolehlivě. Na to já si totiž potrpím. Abych se přiznal,“ škubl nepatrně koutky rtů, snad to byl náznak úsměvu, „s většinou řidičů mám strach jezdit. Propouštěli jsme ho opravdu neradi.“

„Mohl byste nám sdělit nějaké podrobnosti? Něco, co by Kubra charakterizovalo?“ zeptal se kapitán.

„Rudolf měl bohužel dost silnou touhu po penězích. A neohlížel se moc úzkostlivě na to, jakým způsobem si je opatří. Používal například podnikový vůz k černým jízdám. Víte – problém byl v tom, že bydlel dobrých dvacet kilometrů odsud. Protože měl autobusem hrozně mizerné spojení, povolil jsem mu, aby si bral vůz domů. Dal si navíc závazek, že ho bude ve volném čase opravovat. A také ho měl ve vzorném pořádku! Jenže pak přišlo udání, že dělá načerno taxíkáře. Řešila to disciplinární komise. Dostal důtku, chvíli byl pokoj, ale pak to začalo znova. Ke všemu se občas i napil…“ Pechar mávl rukou a šáhl pro cigaretu.

„K čemu potřeboval tolik peněz?“

„O jeho soukromém životě jsem nebyl informován. Věděl jsem, že je rozvedený a že platí alimenty. Tu a tam někdo naznačoval, že je samá zábava. Nevím. Já osobně jsem měl často dojem, že má potřebu se neustále předvádět. Co dovede. Co si může dovolit. Jako kdyby chtěl pořád něco dokazovat – druhým – nebo snad také sám sobě… Utrácel hodně peněz za ošacení. Vypadal spíš jako šofér nějakého potentáta než obyčejného náměstka ze Stavony.“

„O jeho známých nevíte nic? Nebo o ženách, s jakými se stýkal?“ otázal se poručík.

„V tom vám nepomůžu. Říkali o něm, že je dost nestálý – co se týká žen. Ale kolik na tom bylo pravdy, to vám nepovím.“ Náměstek Pechar pokrčil rameny. „Možná, že jsem si ho měl víc všímat. Byl to mladý člověk. Ale na to mi prostě nezbývá čas, to se vám přiznám. Na příliš mnoho věcí dnes není dost času…“ Vyfoukl dým a sledoval, jak se klikatí k vysokému stropu.

Poručík vstal. „Děkujeme vám za informace. S inženýrem Kosem si promluvíme jindy,“ řekl. „Není takový spěch, když říkáte, že se s Kubrem neznali.“

•

„Jenže já jsem Kubra znal,“ řekl Kos o hodinu později náměstkovi.

„Jak to, prosím tě?“ Pechar se na něj pobouřeně podíval. „Tvrdil jsi přece, že ne!“

„To jsi říkal ty. Já jsem ti to jenom nevyvracel. Když jsem tu nastoupil, už byl sice pryč, jenže já jsem ho znal z dřívějška.“

„To ti tedy děkuju! Jak já teď budu vypadat?“

„Proč ty, kruci?“ Inženýr Kos si třel dvěma prsty špičatý nos a několikrát zamrkal. „Potřeboval jsem zkrátka párkrát něco odvézt a někdo mi ho dohodil. Neměl jsem tušení, že si na to bere podnikový vůz.“

„Tohle jsi mi měl sdělit včas!“ řekl náměstek stroze a nevlídně. „Nejlíp bude, když jim zavoláš a všecko oznámíš.“

„Co všecko?“ Mrkání zesílilo. „Nic jiného už v tom není!“

„Jen aby!“ Zněla v tom neskrývaná nedůvěra. „Ostatně, oni na to stejně přijdou sami. Rozhodně to ale bude vypadat neseriózně.“

„Tebe se to netýká!“ vyletěl teď Kos zlostně. „Na honu jsi nebyl, podezřelý nejsi, tak mi tu laskavě nekaž!“

„Uklidni se,“ řekl náměstek ironicky a studeně. „Nevím, proč jsi vlastně tak podrážděný, když o nic nejde.“

9

Strážmistr Adam vpadl do místnosti a dvěma skoky byl u stolu. Shodil přitom na zem desky s hlášením. „Dostali jsme balíček!“ vysvětloval překotně.

„A proto musíš dělat takový binec?“ zabručel Polák. „Myslíš si, že v tom je časovaná bomba?“

„Ale jen se podívejte na adresu! Hůlkové písmo, tak divně nakloněné doleva. A ta písmena!“ hájil se Adam. „Razítko je z města,“ ukazoval prstem.

„Dej to sem, ty divochu!“ Po pravdě řečeno, praporčík už začal být zvědavý. Pokoušel se rozvázat několik uzlů na motouzu. Pak vytáhl ze zásuvky nůž s ulomenou špičkou a provázek energicky přeřízl. „No tohlento,“ podivil se. V novinovém papíru ležela nábojnice. Opatrně ji nožem převrátil sem a tam.

Strážmistr netrpělivě přešlapoval. „Pozor! Ještě je tu něco,“ ukázal prstem na malý papírový kotouček.

„To je uzavírka nábojnice,“ vrtěl nad tím Polák hlavou. „Víš co, dones sem ty náboje!“

„Co jsme zajistili po honu?“

„A jaký jiný! Pospěš si.“

Adam přinesl z trezoru plechovou skříňku, ke které byla připevněna cedulka s číslem spisu. „Stejně je nemáme všecky,“ neodpustil si.

„Nemluv zbytečně,“ zahučel praporčík, zaujatý prohlížením nábojnic ze skříňky. „Je to tak, na mou duši. Samej černej holub! Jako v tom balíčku.“

„Tak proč nám to vlastně někdo poslal? Není tam ještě něco?“ Adam vztáhl ruku po balíčku.

„Počkej!“ Praporčík rozhrnul opatrně pravítkem pomačkané noviny. Vypadl z nich list nažloutlého linkovaného papíru. Stálo na něm:

TOHLE JE TA PRAVÁ NÁBOJNICE, CO HLEDÁTE. TAMTA BYLA NARAFIČENÁ KVŮLI ZMATENÍ STOP.

•

„Vypadalo by to jako nejapný žert,“ podotkl k tomu týž den odpoledne poručík Gail, „kdyby to nebylo až příliš hloupé.“ Strážmistr Adam ho s obdivným výrazem pozoroval. Ne že by byl úplně pochopil všechny nuance té právě vyřčené věty, ale… Kdypak potkáte někoho, kdo by byl tak chytrý, vzdělaný – a vůbec taková třída? Rád by se mu byl aspoň trošku podobal. Zašilhal ze strany na svůj pihovatý nos a potlačil povzdech.

Kapitán Doubek zatím bedlivě zkoumal nábojnici a malý kotouček. Papírová schránka byla černá, s červeným obrázkem asfaltového holuba a červeným nápisem. „Sellier Bellot,“ přečetl.

„Tohlento vyrábějí Blanické strojírny ve Vlašimi.“ vysvětloval praporčík Polák. „Kvůli mezinárodní konkurenci na tom je název původní firmy. Bejvala kdysi v Praze, na Žižkově.“

„Mohl bych otevřít jednu nábojnici, co jsme zajistili?“ zeptal se z ničeho nic Adam.

„A k čemu, prosím tě?“

„Já bych se chtěl mrknout na uzavírací kotouček.“ Strážmistr rozčilením až chraptěl. „Podívejte se, na tomhle, co nám poslali, není totiž zevnitř nic natištěné.“

„A co by tam mělo být?“ zeptal se kapitán.

Praporčík Polák v tom okamžiku vyskočil, až s rámusem převrhl židli, která přistála poručíkovi na noze. „Pepouš má pravdu!“ vykřikl, aniž věnoval nejmenší pozornost tomu, co způsobil, protože on, obyčejný venkovský policajt, byl teď, právě v tomhle jedinečném okamžiku, rovnou na stopě opravdovému zločinu; byla to jeho velká chvíle… A tak tedy nyní třímal v ruce plechovou skříňku, nejdřív mu vzdorovala, ale ne déle než pár vteřin, a už držel vítězně v ruce jednu z nevystřelených nábojnic a už vytáhl uzavírku a ukazoval ji oběma kriminalistům: „Vidíte? Tuhle vevnitř je natištěno tři a půl. To je velikost broku. Teda průměr. To znamená, že nábojnice z balíčku…“

„Je plněná doma!“ zařval vítězně Adam, protože šlo přece o jeho nápad. „Někdo si ty náboje vyrobil sám!“ Rozkašlal se rozčilením a několikrát za sebou usilovně polkl. „Proto nám to někdo poslal!“

„Výborně!“ Poručík Gail se na něj s uznáním podíval. „Ušetřili jste nám čas. Kvůli otiskům to ještě dáme technikům – ale už tohle je velice důležité. Zbývá zjistit, kdo si vyrábí náboje podomácku.“

„Tak to je úplně jasný,“ řekl chmurně Polák, z kterého mezitím nadšení vyprchalo. „V Sehonicích vím jenom o jednom.“

„Kdo je to?“ zeptal se poručík téměř současně s kapitánem. „No – nemusím taky o všech vědět, že jo! O kom tohlento ví ale kdekdo, to je Antonín Cahrouzek.“

•

„Někdo nás chce zaměřit na Cahrouzka: ale z jakého důvodu?“ přemítal kapitán, když se vrátili do nadpraporčíkovy místnosti.

„Nějaká finta. Cahrouzek by tam po sobě nábojnici nenechal.“

„A co stopy jeho bot?“

„Všechno jenom komplikují. Rozhodně mám dojem, že to s tím balíčkem někdo překalkuloval. Pamatuješ? Jako v případu s muchomůrkou zelenou: někdy je taková šroubovanost myšlení pro pachatele typická. Co když tady–“ Viktor Gail se odmlčel. „Nejenom cui bono, ale také cuius natura!“ dodal důrazně.

„Povaha, povaha,“ bručel kapitán. „Všecko, co máme, jsou pořád jenom dohady. Nikdo nikoho neviděl. Nikdo si ničeho nevšiml.“ Podíval se rozmrzele na poručíka. „A co je s tou zbraní? Ještě nic neposlali?“

„Přišlo to dnes ráno.“ Viktor Gail vzal ze zásuvky dva listy hustě popsané strojem. „Poslechni si to nejdůležitější.“ Přelétl očima rychle několik řádek. „Podle pokrytí… Ne, moment. Tady… Se značnou pravděpodobností lze soudit, že rána byla umístěna přesně na obličej. Podle hustoty broků lze soudit, že šlo spíše o běžnou ráži dvanáct než o ráži šestnáct, i když ráži šestnáct nelze úplně vyloučit, poněvadž jak známo, rozptyl obrazce broků se značně mění od rány k ráně, takže obě ráže mohou splývat.“ Poručík poklepal ukazováčkem na papír a dodal: „Takže si můžeme vybrat. Potom tu ještě stojí: z broků, které byly vyoperovány, lze soudit, že jde o tovární broky o průměru tři a půl.“

„A co zajištěné náboje?“

„Mají všechny tentýž průměr. Ovšem k čemu nám jsou? Zajištěné náboje! Za prvé je máme jenom od těch, které měl Polák na dosah, to je od lovců ze Šehonic. A za druhé – dodatečně může každý odevzdat, jaké náboje chce! Pokud se nezajistí hned po honu, nejsou k ničemu.“ Viktor Gail hlučně zabouchl zásuvku. „Navíc mě upozornil Richtrmoc, že ráže tři a půl je pro hony na zajíce optimální. Není tudíž nic pozoruhodného, jestli s nimi skutečně stříleli všichni.“

„A pušky? Před každým honem se přece mají kontrolovat zbraně.“

„Což také učinili. Myslivecký hospodář mi dal seznam. Jenže v něm jsou samé brokovnice ráže dvanáct a šestnáct. Co nám ten přehled pomůže, dokud nedržíme v ruce tu pravou nábojnici! A jak hodláš poznat, která je ta pravá?“

„Jestli si ale Cahrouzek opravdu střelivo vyrábí sám? Sesbírá prázdné náboje, doma je znovu naplní–“

„Takovou věc může provádět kdokoli,“ vpadl mu poručík do řeči. „Myslím, že s balíčkem nás chce někdo splést. Proč by nám jinak nábojnici nepřinesl rovnou?“

„Jako bys nevěděl, kolik mají lidé zábran. Nebudou přece donášet policajtům,“ namítl kapitán Doubek nespokojeně. „Nebo třeba mají strach přiznat, že něco vědí.“

„Strach někomu naháněl především Kubr. Cahrouzek tvrdí, že byl moc zvědavý. A Dlabal omílá, že pořád za někým slídil… Předpokládejme, že měl v ruce věc, kterou mohl někoho ohrozit.“

„Ale koho?“

„Doufal jsem, že nám pomůže Macková. Ale ona prý o ničem neví, nechápe, co se vlastně stalo atakdále. Vyptával jsem se jí, zda neměl Kubr nějaké nepřátele, ale jen vrtěla hlavou. Až když jsem se zmínil o Sikovi, zdálo se mi, že trochu ztuhla.“

„No a?“ zeptal se kapitán Doubek se zájmem.

„A nic. Víš, že k násilí se uchyluju pouze ve výjimečných případech.“

„Myslíš, že by Sika…“

„Chtěl jsem si s ním porozprávět. Ale je na služební cestě. Požádal jsem na okresním, aby mi ohlídali, až se vrátí.“

Kapitán zamyšleně pozoroval několik zaprášených brožur, které se povalovaly na polici vedle trezoru. „Rád bych věděl,“ podotkl, „co kdo hledal v Kubrově domku. Zřejmě nějakou plochou věc – něco, co se dá schovat do knihy.“

„Máš na mysli peníze?“

„Kdepak. Kdyby je byl ten člověk našel, mohl je přece sebrat a nemusel pak jít a Kubra zastřelit,“ řekl kapitán nezvykle nedůtklivě. Bezděčně šáhl na polici, podíval se na prsty, umazané od prachu, a mechanicky si je otřel do kapesníku. „Vlastně jsem ti ještě neřekl, že do domku někdo v noci vlezl. Nechal po sobě nedovřené okno od kuchyně.“

„Vždyť Adam přísahá, že tam obcházel a všechna okna zkoušel!“ namítl udiveně poručík.

„Někdo tam vnikl později. Byli jsme tam s Adamem znova. Ten vetřelec zřejmě našel, co hledal, ale něco zbylo i na nás.“ Kapitán vytáhl z náprsní kapsy obálku a z ní fotografii. „Byla zapadlá pod skříní. Je to zajímavý obrázek.“ Podal ho poručíkovi.

„Eva Macková!“ řekl překvapeně Viktor Gail. „A nemá vůbec nic na sobě!“

„Jak to!“ namítl kapitán Doubek. „Kolem krku má přece korále.“

•

„Fotografickej aparát?“ vrtěl hlavou o chvíli později, když byl přizván k poradě, praporčík Polák. „Kdepak – nic takovýho. Když jsme tam s Pepoušem hledali, určitě v domku nebyl.“

„Jenom na půdě zaprášený zvětšovák,“ dodal strážmistr Adam.

„Něčím fotografie přece pořizovat musel,“ řekl kapitán Doubek.

„O tom by měla něco vědět slečna Macková,“ prohlásil poručík. „Tentokrát se mi svěří – a hezky rychle.“

V tom posledním bodě se zmýlil. Eva Macková měla plné ruce práce.

„Vidíte sám,“ mávla voňavou rukou směrem k sušákům, zpod nichž výhrůžně trčela nehybná torza tří obličejů.

Tlustá žena, která trůnila v červeném křesle proti zrcadlu, obrátila k rušiteli hlavu plnou zrůdné velkých natáček, významně si ho prohlédla od hlavy k patě a důrazně pronesla: „Já dneska strašně pospíchám, Evičko!“

Viktor Gail se dal zbaběle na ústup. „Zastavím se u vás večer,“ řekl zvlášť upjatě, aby poněkud zastřel porážku. „Buďte laskavě doma.“ Než mohla Eva Macková cokoli namítnout, vycouval z malého provoněného prostoru, kde se vůbec necítil ve své kůži.

Toho dne neměl štěstí.

„Inženýr Horák tady není,“ sdělil mu na polesí druhý lesní technik.

Poručík věděl, že se jmenuje Štěpán Charvát a že je mu kolem třiceti let. Neklidný chlapík… Tváří se, jako kdyby se právě dověděl nějakou otřesnou zvěst; nebo má snad z něčeho strach? „Snad mi aspoň povíte, kde bych ho našel?“ otázal se stroze.

Charvát po něm mrkl hnědýma očima a vstal. „Když se dáte po téhle cestě,“ ukázal rukou z okna směrem k lesu, „přijdete asi po kilometru na křižovatku. Nemůžete si ji splést: na starém dubu tam visí v rámečku obrázek madony. Odtamtud se stočíte doprava po hospodárnici a někde v těch místech Ondřeje najdete. Vybírá stromy, které se budou kácet.“

Viktor Gail zdvořile poděkoval, snad aby poněkud zmírnil svoji bezděčnou příkrost.

Vyšel na slunce, které právě pohlcovaly kupovité šedé mraky, pozvolna zatahující nebe. Ještě cestou uvažoval o hubeném inženýrovi s nejasným, živelným pocitem pochybností. Nebo nedůvěry? Vzápětí se nespokojeně zamračil: jestli mě těch několik roků u kriminálky takhle zdeformovalo, jaký budu za deset let? Měl bych jít od toho, dokud je čas…

Blátivá úvozová cesta, zplihlá tráva, přízračné keře s obnaženými větvemi, skličující svět bez slunce, pustý, syrový a zjednodušený… Přehoupl se přes nevábnou kaluž a přidal do kroku. Kdyby nebyl poslechl otcovo naléhání a vyhnul se z dálky právům, vypadalo by bláto méně odpudivě?

Cesta se nyní zlehka stáčela mezi štíhlé vysoké kmeny, vznosné rovnoběžky směřující vzhůru, do volného prostoru, ve kterém všechny navyklé představy beznadějně ztrácely rovnováhu.

Viktor Gail minul bez povšimnutí křižovatku, teprve v poslední chvíli zaregistroval zasklený rámeček s ubohým vybledlým obrázkem, připevněným na kmeni mohutného dubu; někdo za něj zastrčil čerstvou větvičku chvojí. Jak se otáčel, zakopl o vyčnívající kořen a jenom stěží na kluzké půdě udržel rovnováhu. Naštěstí – protože v témže okamžiku, jako na pokyn zlomyslného režiséra, se před ním rozevřelo husté smrčí, nejdřív se vynořila paže a za ní vysoká, urostlá postava lesního inženýra, na kterého snad nejméně ze všech lidí, i když to pochopitelně byla malichernost, by se byl toužil dívat odněkud ze země.

„Hledáte mě?“ zeptal se Ondřej Horák místo pozdravu, jako kdyby nebylo nic samozřejmějšího, než že se tady právě oni dva setkávají. Levou rukou si prohrábl kaštanově hnědé vlasy. Druhou měl v kapse. „Anebo snad tohle?“ vytáhl ruku a otevřel dlaň.

Viktor Gail nedůvěřivě hleděl na tři vystřelené nábojnice. „Kde jste je našel?“ Těchhle věciček začínalo být k mání trochu mnoho. Podíval se kolem sebe: na stromech zatím nevyrostly.

„Zahlédl jsem strážmistra s praporčíkem, jak něco usilovně hledají.“ Ondřej Horák se zasmál a sevřel ruku v pěst. „Domyslel jsem si, co je asi zajímá. Tak jsem se také porozhlédl. A měl jsem větší štěstí.“

„Kde ležely?“ Poručík Gail si důkladně prohlížel toho zvláštního lesního inženýra, který vzhledem připomínal spíš filmového milovníka. Jak zde stál proti němu, mírně rozkročený, suverénní, sebejistý, jako vrostlý do tichého lesa, do hořce voňavé půdy, poručíka téměř fascinoval a zároveň popuzoval.

„Našel jsem to asi dvanáct metrů od smrčku, pod kterým ležel Kubr. Směrem k houštině, odkud se střílelo. Byla tam také zátka.“ Vylovil z kapsy ztmavlý plstěný smotek. „Podle toho, jak je roztřepená, muselo se střílet z dálky víc než třicet metrů od místa, kde ležela. To jest asi dvaačtyřicet až třiačtyřicet metrů od mrtvého. Nebo možná ještě o nějaký metr navíc. Úplně přesně vám to stejně nikdo neurčí.“

„A uzávěrka?“

„Byla asi deset metrů od toho plácku, kde musel stát ten střelec. Prolezl jsem to všude důkladně. Ležela jiným směrem, než vystřelil. Což je normální.“

„Podle čeho jste vzdálenosti stanovil tak přesně?“ zeptal se Viktor Gail. Někde za ním se ozval motor lesní pily; bezděčně se ohlédl.

„Odpočítal jsem metry od nábojnice a od zátky a potom jsem se plazil po břiše. Doslova.“ Znovu se zasmál. „Stačilo pár nalomených větviček. Těch si ale může všimnout jen člověk, který je v lese víc než doma.“

„Máte pozorovací talent,“ řekl uznale Viktor Gail.

„Můj děda byl hajný. Jezdil jsem k němu odmalička na prázdniny. V deseti letech jsem se naučil střílet. Táta ze mě chtěl mít architekta. Ale tohle…“ inženýr Horák mávl rukou kolem sebe, „tohle bylo silnější.“

„Dáte mi ty věci?“

„Prosím.“ Ondřej Horák natáhl ruku s nábojnicí.

„Zase černý holub! A co ty druhé dvě?“ zeptal se poručík. „Jsou z kulovnice. A z jiného místa. Někdo nám sem jezdí načerno střílet srnce. Chci je ukázat fořtovi, protože on je přesvědčený, že to provádí někdo zdejší.“

„A podle vás?“

„S takovými náboji u nás nikdo nestřílí.“ Horák upřel jasně modré oči na poručíka a rozhořčeně dodal: „Tohle jsou určitě pytláci. Nějaká nepříliš velká banda. Řekl bych, že loví spíš pro paroží – ne že by prodávali maso ve velkém. Ani byste nevěřil, kolik výstavních trofejí je poschováváno někdo po půdách. A také byste se divil, jací lidé tohle svinstvo páchají.“ Zřejmě v zápalu zapomněl na to, s kým mluví.

„Něco jsem už zaslechl,“ usmál se poručík. „A co legální odstřel? Jezdí vám sem hodně lidí?“

„Ne. Povolujeme ho jen výjimečně. A hlavně na kusy určené k odstřelu z chovných důvodů: přestárlé nebo nemocné. Potřebujeme spíš doplnit stavy. Naposled jsme tu měli hosta někdy před pěti šesti týdny.“

„Kdo to byl?“

„Jeden fořtův známý: náměstek Pechar ze Stavony. Jezdívá sem jinak dost často na společné hony.“

„Nestřílí takovými nábojnicemi, jaké jste našel?“

„Kdepak! Ten má obyčejné, jako my.“

„Děkuju vám za pomoc,“ řekl Viktor Gail. „Ale pro jistotu mi ty věcičky z kulovnice svěřte také.“

•

„Sympatický chlap,“ prohlásil poručík o něco později, když s kapitánem seděli u kávy. „Má jenom jednu vadu: rozhodl se, že nám do toho bude strkat nos.“

„To bys měl ocenit!“

„Vrtá mi hlavou, proč se tak snaží. Jako by měl nějakou vlastní teorii. Nebo něco věděl.“

„Nemůžeš mu přece zakázat, aby se rozhlížel po lese, když k němu patří.“

„Ze samé horlivosti se ale může dostat do maléru,“ namítl poručík a potřásl hlavou. „Já bych raději…“

Jako by měly potvrdit jeho obavy, ozvaly se vtom za oknem výstřely.

„Někde nad námi!“ vykřikl kapitán.

Viktor Gail strhl z věšáku bundu. „Sežeň Poláka! Řekni, že to bylo na Střeláku! Já letím napřed.“

•

„Já tušil, že to ještě neveme konec!“ Praporčík Polák si cestou dopínal knoflíky uniformy. Úvoz byl blátivý, začalo slabě mrholit. Spěchali mlčky, stísněně. „Kudy teď?“ Polák se udýchaně zastavil na malé plošině, kde se cesta dělila. Nerozhodně se rozhlédl. „Měl jsem sehnat Pepouše!“

„Kam vede tahle pěšina?“

„Ta obchází Střelák kolem dokola. A tudyhle,“ praporčík ukázal rukou směrem vzhůru, „se dojde na vršek.“

Kapitán Doubek uvažoval jen krátce. Nelíbilo se mu to ticho. V lese bylo šero, vzdálenější kmeny polykala tma. „Jeden z nás tu musí počkat.“

„Nejlíp, když půjdu já,“ navrhl praporčík. „Znám to tady. A je tu samej vejmol.“

Sotva udělal několik kroků, ozval se seshora výkřik. Kapitán se rozběhl za Polákem. Po několika minutách dorazili na nevelký plácek, kde bylo mezi řidšími stromy víc světla.

„Prokrista!“ zasípal náhle praporčík. Ukazoval rukou před sebe. S hlavou vyvrácenou ke straně tam leželo nehybné psí tělo. „No tohlento – kdo to…,“ vyrazil pobouřeně.

Oba sebou trhli, když nad nimi ve stráni zarachotilo kamení. Poručík Gail kulhal dolů s kopce. „Utekl mi,“ vybuchl zlostně. „Musí to tady znát. Viděl jsem ho, jak běží průsekem, pak najednou zahnul doprava a zmizel v křoví. Když jsem tam skočil za ním, spadl jsem do nějaké jámy. Div jsem si nezlomil nohu.“

„Já vím, kde to je! Jen o pár metrů dál je aspoň deset metrů hluboký kráter. Co když vás tam chtěl dostat?“ vykřikl rozčileně Polák.

„Ale kdo vlastně?“ zeptal se kapitán.

„To kdybych věděl…,“ řekl poručík a ohmatával si kotník.

„Nevíte, či je ten mrtvý pes?“

„To je vlčák z pily,“ odpověděl Polák. „Aspoň tak vypadá. Jenže, kdo by ho byl pustil? Takovej ostrej hlídač–“ Odmlčel se a neklidně přešlapoval. „Ale řeknu vám, kdo zastřelí psa, klidně namíří i na člověka.“

„Musíme se podívat po nábojnici,“ rozhodl kapitán.

„To abych došel pro baterku,“ poznamenal Polák.

Poručík Gail se těžce belhal a prohlížel bedlivě okolí. Náhle se sehnul. „Tady je jedna!“ Přičichl k nábojnici. „A čerstvá.“

„Ukažte,“ spěchal k němu praporčík. „A zase ten černej holub.“ Otočil se a rozběhl se dolů s kopce. „Hned tady budu s baterkou,“ zavolal přes rameno.

•

O půl hodiny později prohlíželi ve světle stolní lampy celý úlovek: dvě roztřepené zátky, dvě nábojnice, jednu uzavírku.

„Zase bez čísla,“ konstatoval kapitán Doubek. „Jako kotouček z balíčku.“

„To by znamenalo, že kdo zabil psa, zastřelil taky Kubra?“ zeptal se praporčík nedůvěřivě.

„Nebo nám chce právě tenhle názor někdo vsugerovat.“

„Ale že by ten lump kvůli tomu zmařil takovýho krásnýho vlčáka?“ namítl Polák rozhořčeně.

Poručík chtěl něco podotknout, ale zabránil mu v tom vpád strážmistra Adama. „Na Střeláku prý zas někoho zabili!“ vyhrkl s vykulenýma očima.

„Co to meleš!“ zařval praporčík a bouchl pěstí do stolu.

„Jsou toho plné Šehonice,“ bránil se Adam. Když se dověděl, co se stalo, horlivě navrhoval: „Já bych se tam vypravil pro tu zbývající uzavírku.“

„Jedna nám stačí,“ mírnil ho kapitán.

„Háček je v tom, že nábojnice, kterou mi dal inženýr Horák, má číslo,“ řekl poručík. Vnucovalo se podezření, zda ten sympatický chlapík nehraje nějakou svou vlastní hru. Která z nábojnic, údajně z místa činu, je pravá: ta, kterou mu dal Horák, nebo ta z balíčku? A je to vůbec některá z nich? „Nejdřív musíme zjistit, kdo zastřelil psa,“ rozhodl. „Tolik uchazečů asi nebude.“

•

„Manžel není doma!“ Jarmila Cahrouzková, černovlasá žena v polorozepjaté halence, s rukama v bok, si vyzývavě měřila poručíka. „Co mu chcete?“

„Kde bych ho našel?“

Škubla prudce rameny, až se jí rozhoupala ňadra. „Co já vím! Ten pořád někde courá,“ řekla opovržlivě.

„Kdy přišel dnes z práce?“

Udiveně se na něj podívala. Snad ji zaskočil jeho strohý tón. „Z práce?“ protáhla. „Jako normálně. Někdy po třetí.“

„Jak dlouho zůstal doma?“

„Asi hodinu. Pak se sebral a vypad.“ Najednou zasyčela: „Tomu je les milejší než já!“

Na povídačkách o ní a Kubrovi asi něco bude, usoudil poručík; a sotva se spokojila jenom s ním. Jako kdyby uhodla jeho myšlenky, dodala Cahrouzková nerudně: „A vůbec, co je mi po něm!“

„Co se děje?“ Za ní se vynořil vrásčitý obličej. „Syn mi šel vodpoledne akorát pro pivo.“

„A to se ještě nevrátil?“ zeptal se Viktor Gail.

Cahrouzková se posměšně zasmála, proklouzla kolem starce a zmizela. Poručík přelétl pohledem postavu ve spodkách a zmuchlané košili.

„Jakpak by se nevrátil,“ zahuhňal starý Cahrouzek a rozchrchlal se. „Přines mi to pivo. A jedli jsme. Však vona,“ kývl hlavou za sebe, „ví moc dobře, že byl doma. Čarodějnice!“ zamumlal.

„A kde je teď?“

„No jak zaslech to střílení, tak se sebral a šel.“

„V kolik to bylo hodin?“

Starý muž přešlápl z nohy na nohu. „Jo, tak to já se na hodiny nekoukám,“ řekl zmateně.

„Vzal si s sebou pušku?“

„Cože?“ Starý Cahrouzek si hřbetem ruky utřel špičku nosu. „To – to bych se musel kouknout. Já…“ Šel ke skříni, která stála v koutě předsíně, a otevřel ji dokořán. „Tady je!“ podával zbraň poručíkovi.

„Jen nevykládejte!“ Jarmila Cahrouzková strčila hlavu do dveří a zlomyslně se zasmála. „Jako byste nevěděl, fotr, že má ještě dvě na půdě!“

Starý zasípal a odplivl si.

„Tak se tam půjdeme podívat,“ vyzval ho poručík. Měl by té ďáblici být vděčný; ale nezískala si ho.

Nahoře ve staré truhle ležela jen dvouhlavňová kulovnice. Druhá puška tam nebyla. „Kde má váš syn náboje?“ zeptal se Viktor Gail.

Konečně toho měl starý Cahrouzek dost. „Tak vo těch já nevím!“ řekl zuřivě.

•

Kapitán Doubek odložil vyhaslou dýmku a přitáhl k sobě desky se spisem. „Někdo musí zajít k Dlabalovům. Nejvhodnější bude, když půjdete vy,“ obrátil se k Polákovi.

„A co já?“ zeptal se dychtivě Adam, sotva se za praporčíkem zavřely dveře.

„Počkáte na poručíka,“ odpověděl kapitán roztržitě.

Strážmistr Adam se zasmušil. Mlčky přihlížel, jak kapitán Doubek otvírá desky, jak v nich listuje, jak studuje poslední záznam. Neodvážil se ho už rušit. Mrzutě se odplížil do druhé místnosti. Sehnul se k uhláku, nabral vrchovatou lopatku a přiložil do litinových kamen. Štiplavý kouř mu vlétl do očí. Otevřel dokořán okno a vyklonil se ven. Listopadová tma, mrholení, vítr, který mu stříkl do obličeje kapky studené vody. Nesnesitelná díra, tyhle Šehonice. Celá tahle protivná zastrčená ulička. Holé větve stromů, stejně holé pouliční svítilny. Aspoň kdyby mohl sloužit ve městě… Zhluboka vzdychl.

Když zahlédl poručíka, jak rychle a energicky kráčí úzkou ulicí, Adamovi jako by zablikalo světélko naděje; možná že poručík Gail také začínal v nějakém Zapadákově!

„Necháme to na ráno,“ řekl Viktor Gail. Svlékl si bundu a pověsil ji na židli blízko kamen.

„Co Cahrouzek?“ zeptal se kapitán Doubek.

„Není doma. A má s sebou pušku. Ale kde ho můžeme honit? Na to bychom potřebovali…“

Přerušilo ho zvonění telefonu.

Kapitán zvedl sluchátko. „Ano, já. Sehnali jste ho?“ Chvíli poslouchal. „Dobře. Děkuju.“ Zavěsil a podíval se na poručíka. „Sika je pořád ještě pryč. Zjistili, že má být v Pardubicích. Hotel Grand.“

„Ověřte to,“ požádal Viktor Gail strážmistra. „Až se vrátí praporčík–“

„Už jsem tady!“ zahlaholil Polák ve dveřích, kde se málem srazil s Adamem. Z šosů nezapnutého kabátu mu stékaly na podlahu kapky vody. „Dlabalovi už spali. Musel jsem je budit. Ona se vůbec neprobudila. A ten třasořitka přišel k oknu a celej se klepal.“ zasmál se praporčík. „A prej že žádný střílení neslyšeli. Že poslouchali odpoledne rádio. A paní Dlabalová měla taky v pračce prádlo, povídal mi.“

O hodinu později přišla zpráva z Pardubic: Ludvík Sika se nacházel už od pěti hodin v hotelové restauraci; potvrdil to obsluhující personál.

„Takže je vyloučené,“ uzavřel kapitán Doubek, „že by na Střeláku po čtvrté hodině střílel na psa.“

•

„Já jsem v žádném domku nebyla!“ prohlásila Eva Macková útočně. „Jak bych se tam dostala, když je zapečetěný?“ Vypadala velice přitažlivě se svýma zelenýma očima a mahagonovými vlasy, které prudkým pohybem hlavy odhodila na záda.

„Co kdybychom to zkrátili,“ řekl Viktor Gail. „Stejně už je pozdě,“ dodal. „Pravděpodobně znáte tuto fotografii.“

Podívala se na snímek a zrudla až ke kořínkům vlasů. „Kde… kde jste…“

„Ušetřte si další trápení.“

„Dejte mi ji,“ požádala prosebně.

Poručík zavrtěl hlavou. „To bohužel nejde, dokud celý případ neuzavřeme. Záleží i na vás, kdy to bude.“ Zastrčil fotografii zpátky do kapsy. „Jak jste se dostala dovnitř?“ zeptal se.

„Poklopem na střeše,“ špitla.

„Kdo tam s vámi byl?“

„Nikdo.“

Nevěřil jí, ale zatím nenaléhal. „Máte negativy těch fotografií? Předpokládám, že jich bylo víc.“

Vzdychla a mlčky zavrtěla hlavou.

„Vy jste je nenašla?“ zkoumavě se na ni zadíval. Přiklonil se k tomu, že tentokrát nelže. „Vezmeme tedy dvě mouchy jednou ranou. Půjdeme tam znova.“

„Ale proč?“

„Podíváme se po nich.“

„My dva?“ Učinila ubohoučký pokus podívat se na něj koketně. Nešlo jí to. Tenhle typ nebyla.

„Tři,“ řekl Viktor Gail stroze. „Tak pojďte.“

•

Šli vedle sebe, oba mlčeli, dva kroky za nimi důležitě kráčel strážmistr Adam. Eva Macková měla sklopenou hlavu, ačkoliv na ulicích nebyla ani noha.

„Sundejte pečeť,“ přikázal poručík Adamovi, když došli k domku. „Tentokrát půjdeme dveřmi,“ usmál se.

Nereagovala na to. Jako v transu překročila práh a zůstala stát v předsíni.

„Jen začněte,“ pobídl ji. Na okamžik měl dojem, že se rozpláče, ale kupodivu se vzchopila a vešla do pokoje. Ani se nerozhlédla a zamířila k oknu, kde stál na nízké skříňce televizor.

„Mohli byste ho sundat?“ zeptala se. Strážmistr Adam ho hbitě zvedl a přenesl na stůl; zapletl se přitom do šňůry a málem upadl. Vůbec to nevnímala. Otevřela skříňku, vytáhla z ní hromádku gramofonových desek a potom ji naklonila dozadu. Adam přiskočil a přidržel ji, zatímco Eva Macková šátrala pravou rukou na spodní straně. „Nic tam není,“ řekla užasle.

„Zkuste to jinde,“ poradil poručík Gail.

Chvíli váhala. Mechanicky si navíjela na ukazováček pramen vlasů. Potom se zřejmě rozhodla. Chvatně vyšla z pokoje a zamířila do spíže. Stoupla si na špičky, sundala z horní police velkou kameninovou nádobu a rozvázala provázek, který přidržoval pergamen.

„V povidlech!“ zašeptal strážmistr Adam nevěřícně.

Nevšímala si ho. Nevšímala si ničeho kromě hrnce. Chvíli s ním manipulovala, potom ho obrátila dnem vzhůru. Zatřepala s ním; vyklouzl z něj krajáč s ulomeným uchem. Byl by jí upadl na zem, kdyby ho Viktor Gail pohotově nezachytil. Povidla v něm byla tuhá a voněla. Eva Macková zatím vylovila z větší nádoby hnědou obálku, vecpanou na dno. Spěšně ji roztrhla. Než stačila prozkoumat její obsah, poručík jí položil dlaň na ruku.

„Dovolíte?“ řekl zdvořile. Ve velké obálce byla menší obálka. Poručík ji vytáhl cípem složeného kapesníku. Uvnitř byla jen vkladní knížka. „Negativy tu nejsou,“ oznámil.

Zbledla. „Jinou schovávačku už neměl,“ zamumlala nešťastně. „Nevím, co s nima…“ zakryla si oběma rukama obličej.

Hledali ještě půldruhé hodiny, prohlédli zadní stěny skříní a všechna dna a celou spíž, ale marně; nikde v domku negativy nebyly.

„Neměl skrýš někde venku?“ zeptal se zaprášený a zpocený strážmistr, který zatím prohledal celou půdu.

„Já nevím. Nic nevím,“ opakovala zdrceně.

•

„Má strach, že se dostaly do rukou někomu nepovolanému,“ řekl poručík kapitánovi. „Ale nemá prý ponětí komu.“

„Copak by kvůli negativům převracel někdo půl domku?“

„No, a že by přece jenom peníze?“ nadhodil Polák. „Kolik měl Kubr vůbec na tý knížce?“

„Devětatřicet tisíc. A bylo v ní ještě zastrčeno deset pětistovek.“

„Vklad je na heslo?“ zeptal se kapitán Doubek.

„Ano.“

„No tohlento,“ divil se praporčík. „Řekněte mi, kde přišel k takovýmu majlandu? On si teda jako traktorista dost vydělal, to je zase pravda. Dokázal makat jako blázen. Celý soboty a neděle.“

„Výši jeho příjmů snadno zjistíme,“ podotkl kapitán. „Ale jestli si Sika nevymyslel, že hodně utrácel…“

„Zmínil se o tom přece také náměstek Pedlar,“ připomněl poručík.

„Jak to jde potom dohromady s těmi úsporami?“

„Těch devětatřicet tisíc uložil nadvakrát. Přesněji řečeno,“ zalistoval Viktor Gail v knížce, „je tu nejdříve pár drobnějších vkladů. Jednou pět set, potom dvakrát po šesti stovkách a podobně. Až letos v červnu vložil deset tisíc. A v září dokonce dvacet.“

„Snad neprodával ty fotografie!“ vyhrkl neuváženě Adam.

„Kuš,“ umlčel ho praporčík Polák.

„Eva Macková o Kubrových vedlejších příjmech neví?“ zeptal se kapitán.

„Tvrdila mi, že ne. Zato mi svěřila, že si zbytečně dělal nepřátele. Že když měl vztek nebo když se trochu napil, dovedl lidem říkat hrozné věci.“

„A jaké?“

„Jednou se prý málem popral pro nějakou hloupost. A Dlabalovi se zase posmíval, že je cvok.“

„Tak tohlento můžu potvrdit,“ řekl praporčík Polák. „Jednou mu dokonce řekl v hospodě, před lidma, že to nemá v hlavě v pořádku.“ Podíval se vážně na poručíka. „Já vám nevím, co byl ten Kubr vlastně zač. Pořád nějaký zmatky. Nějakej neklid. A přitom zlej nebyl. To teda ne. Spíš divnej.“

•

Byla téměř půlnoc, když poručík Gail nastartoval vůz. Kapitán si zimomřivě přitáhl k tělu baloňák. „Také by mohli mít v Šehonicích aspoň mrňavý hotýlek,“ bručel. „A nejezdi zase jako šílenec. Jde mi to na nervy.“

Viktor Gail zapnul světla a rozjel se. „Vždyť máme do města kousek,“ řekl chlácholivě. „Za půl hodiny jsi v posteli. Slibuji ti, že pojedu přiměřeně.“

Nejméně deset minut nikdo z nich nepromluvil. Asfaltová silnice se leskla vlhkem, reflektory vozu vytrhávaly ze tmy neupravenou krajnici s trávou přilepenou blátem k zemi. Temné kolmice stromů jim kvapně vybíhaly vstříc a vzápětí se prudce vrhaly dozadu za ně. Viktor Gail mrkl ze strany na kapitána, jestli může uvažovat nahlas.

„Já nespím,“ ujistil ho Doubek.

Poručík přeřadil rychlost a před prudkou zatáčkou zmírnil. „Pokoušejí se nás vyvést z konceptu,“ prohlásil. „Pořád nám něco přihrávají: balíček s nábojnicí, nábojnici nalezenou v lese. K tomu ten zastřelený pes. Nelíbí se mi to. Jako by s námi někdo hrál podivnou komedii.“

„Zažil jsem už podivnější shody okolností,“ ožil kapitán Doubek. Narovnal se na sedadle a pootevřel okno. „Vypni už topení, prosím tě.“

„Provedu!“

„A co máš ještě na srdci? Pověz mi to radši hned, nebo mě zas nenecháš do rána spát. Jsi horší než Šeherezáda.“

„Brali jsme to příliš schematicky. Tenhle případ chce hlavně fantazii.“

„Já dávám přednost systému.“

„Copak se to navzájem vylučuje?“ namítl Viktor Gail.

„Především jde o Kubrův domek. Někdo se v něm hrabal. Dvakrát, jestli Sika nelže. A pokud pomineme návštěvu Evy Mackové. Z toho plyne několik otázek: kdo se dostal dovnitř, aniž poškodil zámek, a co hledal – jenom fotografie či spíš negativy? A jaké?“ Odkašlal si, zavřel zase okno a pokračoval. „Potom máme sbírku nábojnic: ale která z nich je ta pravá?“

„Pokud vůbec některá,“ podotkl poručík.

„No dobře. Další okruh je Kubrova záhadná činnost: koho sledoval, proč, co tím chtěl získat. Slídil po nějakém pytlákovi? Šlo mu o peníze? A souvisí s tím ty vklady na knížku? Konečně přicházejí v úvahu jeho pletky se ženami; koho si jimi znepřátelil? Věděla Macková o Cahrouzkové? Měl ještě nějaké další známosti?“

Poručík bezděčně přidal plyn. Vůz prolétl kaluží a bláto se rozstříklo až za krajnici. „Nezapomněl jsi na lidi, kteří měli na Kubra zlost z jiného důvodu než ze žárlivosti? Účetní Dlabal například.“

Doubek chvilku zasmušile pozoroval řadu světel, která tříštila tmu ostrými záblesky vyšlehávajícími někde za kopcem. S dunivým a stále sílícím hukotem se pozvolna blížila skupina obrovitých kamiónů. „Takhle je to často,“ zabručel, když hluk opět zeslábl. „Spousta faktů a rušivých okolností, které spolu nemají zdánlivě co dělat.“

„A jak je chceš spojit bez fantazie?“

„Existují dvě možnosti: buď ho někdo zabil ze vzteku, ze msty či podobně, anebo se ho zbavil člověk, kterého něčím vydíral,“ řekl kapitán. „Předpokládejme, že Kubr od někoho dostal deset tisíc, aby mlčel. A že se s nimi nespokojil. Vydíraný se pokoušel získat onen usvědčující materiál. Jenže v domku hledal marně. Takže musel zaplatit i podruhé – a víc. Tentokrát už dvacet tisíc, které si Kubr také uložil na knížku.“

„Zní to logicky. Vydírání zřejmě souviselo s fotografováním. Muselo jít o něco vážného. Nějakou zničující skutečnost, která by dotyčného zle ohrozila, kdyby s ní Kubr vylezl ven.“ Viktor Gail přepnul na dálková světla a před nimi se natáhl do dálky mokrý, tmavý pruh asfaltky. „Potřebujeme najít ten fotografický aparát. A zjistit, kde vyvolával fotografie. V Šehonicích? Sotva. Tam mohla slídit Macková. Co u Siky?“

„Proč právě u něj? I když se ovšem nabízí určitá verze: jestli v tom Sika jel s ním, mohl chtít nakonec shrábnout všecky peníze sám. K tomu by musel odstranit Kubra… No prosím, už jsi mě také nakazil všelijakými bláznivými nápady.“

„A právě ty nejsvůdnější verze bývají ošidné,“ přisvědčil poručík zlomyslně. Elegantním obloukem zabočil na protáhlé náměstí a plavně, jako by zajížděl k nejvznešenějšímu sídlu, přistál před omšelou dvoupatrovou budovou s honosným nápisem „Hotel Zlatý dvůr.“

10

Syrové jitro se dralo oděvem na kůži. Praporčík Polák otevřel vrata a bezděčně zalétl pohledem k opuštěné psí boudě. Uprostřed dvora stálo protáhlé nízké stavení s úzkými odřenými dveřmi. Zaklepal a vstoupil do kanceláře, odkud se vyvalil pach špatně větrané místnosti. „Buď zdráv, Venco,“ řekl.

Muž sedící za stolem mezi krabicemi a rozházenými papíry na něj zamžoural. „Pojď dovnitř,“ zahučel, „vycouráš nám teplo.“

„Hledám Tondu.“

„Jo tak ten je někde vzadu. Vybírá tam fošny.“

Praporčík poděkoval a vydal se podél nevlídných prkenných baráků, před kterými se povalovaly odřezky dřeva, hromady pilin a zrezivělého nářadí. Už zdálky spatřil Cahrouzka, jak se potýká se širokým neohoblovaným prknem. V paprscích vycházejícího slunce zasvítily jeho nazrzlé vlasy. Jako by vycítil cizí pohled, Antonín Cahrouzek se střelhbitě otočil. Na číhaný; pořád je na číhaný, pomyslel si Polák. Když přišel až k němu, najednou nevěděl, jak by začal. Kdysi spolu ve škole sedávali v jedné lavici. Zamumlal něco, co mělo nahradit pozdrav. Cahrouzek se ani nenamáhal odpovědět. Stál tam, statný a hranatý, s tím svým širokým obličejem a malýma zapadlýma očima; kluci na něj tenkrát křičeli King-kong! a on se na ně vrhal s divokou nenávistí.

„Jdu za tebou,“ řekl praporčík zbytečně. Ani se nedivil, že se Cahrouzek ušklíbl. „Určitě víš proč,“ pokračoval už rozhodněji, nasadil k tomu svůj nejúřednější hlas muže pořádku, hlas, který v Šehonicích potřeboval ostatně málokdy.

„Proč bych to měl vědět?“ odsekl Cahrouzek. „Někomu se ztratila slepice?“

„Přestaň! Copak nevíš, že v tom lítáš až po uši?“

„No to je mi novina! A kde máš želízka?“

„Neblbni, hergot!“ zařval Polák už zase svým obyčejným zcela neúředním hlasem. „Dyť jsi tam nad ním přešlapoval v těch svejch bagančatech! Střílel jsi tam někde okolo! A kdopak tady asi pustil ze řetězu toho vašeho Haryka?“

Cahrouzek odkopl nohou kus dřeva a odvrátil se. Přes rameno zahučel: „Co já vím, kdo ho odvázal…“

„Kromě tebe se k němu nikdo netroufal ani přiblížit,“ řekl praporčík. „Řekni mi, člověče, proč jsi ho pustil?“

„Chtěl jsem ho nechat proběhnout po dvoře,“ Cahrouzek stál pořád zády k praporčíkovi. „A on mi utek.“

„Tondo!“ domlouval mu Polák. „S touhle povídačkou neobstojíš. Za kým jsi ho pustil?“

„Za nikým. Utek mi.“ Cahrouzek se teď otočil a umíněné se zadíval na Poláka. „Nikdo mi nic nedokáže. A s Kubrem to nemá co dělat.“

„No jak myslíš,“ povzdechl si praporčík. „Stejně to vyjde najevo.“ Přešlápl z nohy na nohu a dodal: „Řekni mi aspoň, na co jsi doopravdy střílel – po tom honu. Ptal jsem se Richtrmoce – a on tvrdí, že tam široko daleko žádnej divočák bejt nemohl. A ty to víš taky. Neviděl jsi tam někoho? Myslím podezřelýho?“

„Ne,“ řekl Cahrouzek tvrdě. „A něco ti řeknu. Kubr dostal akorát to, o co si koledoval.“

„Počkej…“ začal Polák. Ale mohl už jenom sledovat Cahrouzkova mírně přihrblá záda, jak se rychle vzdalují k drátěnému plotu, a rezignovaně přihlížet, jak se ten zrzoun mohutným skokem vyhoupl na hromadu klád, jednou rukou se vzepřel o železnou tyč oplocení a obloukem přeskočil na druhou stranu, kde začínal les. Vracel se s pocitem, že něco pokazil.

•

Inženýr Kos se poškrábal ze zvyku na nose. „Opravdu nemám potuchy, čím bych vám mohl prospět. O Kubrovi toho moc nevím.“ Seděl za stolem vzpřímeně a ztuhle, jako by už i tím chtěl dát najevo, že nemá s celou záležitostí nic společného.

„Odkud jste se vůbec znali, když jste ve Stavoně nastoupil až po jeho odchodu?“ zeptal se kapitán. Rozhlédl se, ale protože nikde neviděl popelník, nechal dýmku v kapse.

Kos nervózně zamrkal. „Párkrát mi odvezl něco na chatu. Totiž – manželka se o něm dověděla od známých. Já jsem neměl ponětí, že si na to bere podnikový vůz!“

Kapitán Doubek si pozorně prohlížel jeho úzký obličej, nepravidelná ústa, hubené kostnaté ruce. „Volal vám sem v poslední době?“

Inženýr chviličku přemýšlel. „Jednou nebo dvakrát,“ odpověděl pak zdráhavě. „Ale o žádný odvoz už nešlo.“

„Také už měl k dispozici jen traktor. A co vám vlastně chtěl?“

„Ptal se mě, jestli bych se za něj nepřimluvil, aby ho zase vzali zpátky.“

„Nepřimluvil? A u koho?“

„U náměstka. Moc mu na tom záleželo, aby se zase dostal zpátky do Stavony.“

„Vy máte na náměstka Pechara takový vliv? Jste tu přece poměrně krátkou dobu.“

„My se známe – už z dřívějška.“ Kos se slabě zamračil. „Přesněji řečeno, naše manželky spolu chodívaly do školy. Občas se navštěvujou.“

„A přimluvil jste se tedy za Kubra?“

„Říkal jsem mu hned, že to nemá smysl. Ale když stále otravoval, tak jsem šel za kádrovákem. Slíbil, že to zkusí, ale stejně nepochodil. Pechar ho odbyl, že je Kubr nepolepšitelný a že by nesnáze jenom pokračovaly. To víte, nechce si pokazit reputaci, když…“ Kos se opět poškrábal na nose a nerozhodně pokrčil rameny.

„Když co?“

„On má jít snad na jaře do Prahy. Na ministerstvo. Moc mu na tom záleží.“

„Pokud vím, jde váš ředitel do penze. Náměstek nemá zájem o jeho místo?“

„Kdekdo se tomu diví. Pechar je ve Stavoně dlouho a provozu rozumí jako málokdo. Ale on chce výš! To víte, selfmejdmen, jak se říká postaru,“ ušklíbl se inženýr.

„Co tím myslíte?“

„On se vyučil. Soustružníkem nebo zámečníkem, tak něco. Pak si při práci udělal průmyslovku. Stálo ho to hodně dřiny. A jedno se mu musí přiznat: toho, čím je, dosáhl bez jakékoliv protekce. Žádný postup přes nějaké funkce. A i když nemá vysokou, je to odborník, to se mu nevezme.“ Kos několikrát zamrkal. „Jenže to vás asi moc nezajímá.“

„Nevadí. Někdy si člověk rád popovídá jenom tak,“ řekl kapitán bodře.

Kos se potěšeně usmál. „A doma to také nemá zrovna lehké,“ podotkl. „Jeho manželka je hrozně náročná. K tomu má starosti se synem,“ mávl rukou.

„Mně něco povídejte,“ zasmál se kapitán. „Jestli máte také děti…“

„Jenom jednu dceru,“ řekl inženýr stroze. „Studuje teď v Praze.“ Kapitán Doubek sledoval, jak náhle změnil výraz.

Někdo zaklepal na dveře. „Dále,“ řekl hbitě Kos, zřejmě mu vyrušení přišlo vhod.

Do místnosti vplula načesaná blondýna. „Promiňte,“ zašveholila strojeně, „já jsem jen chtěla něco podepsat–“

Kapitán Doubek se zvedl. „My už jsme stejně skončili,“ prohlásil žoviálně. O patro níž se zastavil v telefonní centrále. Starší paní, která tam trůnila na otáčecí židli, udiveně zvedla oči: „Ale sem nikdo–“

Doubek se představil. „Mám jen drobný dotaz. Znala jste Rudolfa Kubra?“

Telefonistka ožila. „Aby ne! Toho tu znal každý. Takový pohledný mládenec. Oni ho tu neměli moc rádi.“ Významně ukázala hlavou vzhůru ke stropu. „Chudák, takhle skončit…“ povzdechla upřímně.

„Asi na Stavonu dost vzpomínal,“ nadhodil kapitán Doubek.

„Určitě! Kolikrát sem volal a chtěl náměstka,“ žena ztišila hlas a bezděčně se ohlédla ke dveřím, „ale ten nechtěl ani slyšet.“

„Nevzpomínáte si, kdy volal Kubr naposled?“

„A víte, že ještě letos? Někdy v létě. Měla jsem aspoň takový dojem, že je to on… Jistě to ale nevím,“ dodala náhle.

„Koho chtěl k telefonu?“

„Tak to už si vůbec nepamatuju.“ V přístroji před ní zabzučelo. Omluvně se usmála a zvedla ruku k desce. „Stavona, dobrý den.“

•

„Volali z Prahy!“ hlásil překotně strážmistr Adam, sotva se Viktor Galls kapitánem Doubkem objevili ve dveřích. „Kvůli těm nábojnicím. Tadyhle jsem to zapsal.“

„Raději nám to přečtěte,“ navrhl poručík, neboť už měl s jeho rukopisem zkušenosti.

Kapitán se zimomřivě otřásl a šel se posadit blíž ke kamnům. Adam se důležitě zamračil a horlivě spustil: „Že na toho psa vystřelil někdo z brokovnice, to je jasné. Nábojnice i lepenková uzavírka jsou zase bez tisku, stejně jako v balíčku. Nejsou na nich žádné použitelné otisky, to se dalo čekat. Takže já si myslím…“

„Omezte se na fakta, buďte tak laskav,“ přerušil ho netrpělivě poručík. Zívl a v duchu proklel účastníky nějakého školení, kteří v hotelu řádili celou noc.

Adam na něj udiveně pohlédl. „Totiž – ano,“ zakoktal zaraženě. „Oznámili rovněž, že… nalezli jednu zvláštnost. Týká se zátky.“ Mrkl do čmáranice, kterou držel v ruce. „Normálně je zátka hodně ztmavlá, protože je od oleje. Ta ze Střeláku je ale světlejší. To by znamenalo, že je z jiné plsti, než jaká se obvykle používá. Do nábojnic, které se vyrábějí doma, se používá hotových zátek z naší plsti. Ale ta právě tmavne, protože není nejkvalitnější. Jenom některé cizí zátky, například francouzské,“ předčítal strážmistr z papíru, „jsou z jehněčí plsti, která maštěním neztmavne, nýbrž zrůžoví.“

„A zátka se Střeláku?“ zeptal se kapitán Doubek.

„Zatím prý ji nemohou zařadit. Rozhodně není tak kvalitní jako ty francouzské.“

„A přece neztmavla tolik jako zátky z naší plsti,“ přerušil ho opět poručík. „To je všechno?“

„Ano.“ Adam na něj vrhl bolestný pohled.

„Děkuju. V pořádku,“ řekl Viktor Gail poněkud křečovitě; strážmistrův okatý obdiv mu dnes šel obzvláště na nervy. „Tmavá plst, růžová plst,“ opakoval popuzeně. „Rozumíš tomu, Josefe?“

Kapitán chvilku uvažoval se zavřenýma očima. Zhoupl se rozvážně na židli a pomalu podotkl: „Důležitá je právě okolnost, že zátka z nábojnice, kterou někdo vystřelil na psa, se liší od zátky z balíčku. Zátka od Horáka je v tomhle případě mimo, protože nábojnice má číslo. Co z toho plyne?“ zeptal se.

„Že podomácku si vyrábí náboje ještě někdo jiný než Cahrouzek,“ odpověděl poručík udiveně, ale vzápětí dodal: „Ovšem! Když utíkal před vlčákem, přestal asi uvažovat, poněvadž dostal strach. Střelil – a zapomněl, že se tím prozradí.“

Kapitán kýchl, vytáhl kapesník a řekl: „Hlavně netušil, že ho budeš pronásledovat! Určitě by se byl vrátil a všecko sebral, včetně zátky. Naštěstí jsi mu nedal čas. Konečně se ti jednou vyplatila ta lehká atletika.“

„Vy jste závodil?“ nevydržel Adam.

„Na krátkých tratích býval nepřekonatelný,“ ujistil ho kapitán. „Měl trénink z mládí, když za ním otec běhával s žákovskou knížkou.“

„Jaké číslo má polesí?“ zeptal se Viktor Gail.

Strážmistr mu podal seznam s čísly. „Já vám to vytočím,“ nabídl se.

„Děkuju.“ Poručík vzal seznam a zmizel s ním ve vedlejší místnosti. Když se za pár minut vrátil, nevypadal nadšeně. „Inženýr Horák tvrdí, že takové zátky se u nás vůbec neseženou. Ani v tuzexu. Jednou prý se je pokoušel opatřit pro jejich fořta, ale bezvýsledně. Ještě si to ověříme, ale asi má pravdu.“

„Tím se nám okruh podezřelých zužuje!“ vyhrkl strážmistr Adam. „Aspoň co se týká záležitosti se psem.“

Viktor Gail se nevyjádřil, jen vysoko zvedl obočí.

Zato kapitán Doubek řekl: „Strážmistr má pravdu. Jestliže vyloučíme všecky, kteří po dobu střílení na kopci mají alibi, nejsme tak docela bez šancí. Ostatně ten, kdo pustil vlčáka ze řetězu, musel mít nějaký konkrétní důvod.“

„Vzhůru na poštu,“ vybídl poručík. „Pojď se mnou, Josefe.“ Než vyšel ze dveří, bouchl Adama přátelsky do zad.

•

„Našemu řídícímu ze školy chodějí občas knížky,“ sdělil jim ochotně poštmistr. „On mi tu a tam nějakou půjčí.“ Poškrabal se na čele a pokračoval: „Potom je tady stará Hronková, té posílá párkrát do roka dcera něco na sebe. O tom ví kdekdo.“

„A dál?“ otázal se kapitán.

Poštmistr jim nabídl ještě dva stejně beznadějné adresáty. Nebylo to k ničemu.

„Počkejte!“ vykřikl náhle, když už se chystali odejít. „Ještě mě něco napadlo.“ Neměl sice ponětí, oč jde, ale očividně by byl rád také přispěl k vyšetřování. „Ovšem,“ mnul si tentokrát bradu, „asi to nebude také nic pro vás,“ vrtěl nerozhodně hlavou.

„Jen mluvte,“ vybídl ho kapitán Doubek vlídně.

„Totiž – paní Dlabalová má nějakou sestřenici ve Švýcarsku.“

„A ta jí posílá balíčky?“

„To ani ne. Ale vzpomínám si, že letos v létě byla u Dlabalů na návštěvě.“

Viktor Gail a kapitán Doubek se na sebe podívali a kvapně se rozloučili. Poštmistr je provázel nechápavým a zklamaným pohledem; jistě měl pocit, že jeho snahu dostatečně neocenili.

„Ty myslíš…“ pronesl kapitán tázavě, když vyšli z pošty.

„Ano,“ podotkl Viktor Gail lakonicky. Obrátil se ke kapitánovi, který mu stěží stačil. „Josefe, já běžím napřed. Počkej na mě na oddělení,“ volal už přes rameno. Musel se krotit, aby se opravdu nedal do běhu. Co když přijde pozdě?

Na chodníku se zvědavě zastavili dva staříci. Hostinský vyhlížel ze dveří výčepu a zdvořile ho pozdravil.

Konečně se na konci úzké ulice vedoucí do kopce ke kostelu vynořila červená střecha přízemního domku s pečlivě natřenými okenními rámy a domovním číslem, které hledal.

„Manželovi je špatně,“ řekla ustrašeně Dlabalová, maličká paní se staromódním drdůlkem. „Celý se třese, má zimnici.“

„Ale mluvit s ním snad mohu.“ Poručík se rozhlédl po malé předsíňce. Vedly z ní troje dveře.

„To asi nepůjde,“ zašeptala a vyplašeně se ohlédla na ty, jež měla přímo za zády. „Vilém nechce mluvit vůbec s nikým. Ani se mnou,“ špitla a utřela si kapesníkem oči.

Za ní se v tom okamžiku zjevila postava v tmavomodrém županu, přepásaném žlutou šňůrou s dlouhými třapci; působila spíš chmurně než komicky.

Poručík Gail setřásl ruku Dlabalové, jak ho chytila za rukáv, a udělal krok kupředu. „Se mnou si snad promluvíte, pane účetní,“ řekl mírně, ale důrazně.

Dlabal natáhl obě paže před sebe jako v sebeobraně. Viktor Gail postoupil o další krok. Účetní couvl. Tímto pozoruhodným tanečkem se propracovali do pokoje. Poručík za sebou zavřel loktem. Zaslechl ještě, jak Dlabalová v předsíni tlumeně zakvílela.

Účetní stál, ani se nepohnul, prkenně trčel před masívním kulatým stolem v ponurém pokoji s tmavým dubovým nábytkem a spoustou vyšívaných deček a pokrývek na všech možných plochách.

„Proč jste zastřelil vlčáka z pily?“ zeptal se poručík Gail.

Vilém Dlabal vytřeštil oči a vydal klokotavý zvuk. Několik vteřin setrval s otevřenými ústy, pak trhaně zatřepal hlavou. „Ne! Ne!“ vyrazil chraplavým hlasem. „Já jsem nikde nebyl!“

„Nezapírejte! Nemá to smysl.“

Dlabal zatápal rukou za sebe, nahmatal opěradlo křesla a zhroutil se do něj, jako by mu někdo podrazil nohy.

„Co jste dělal na Střeláku?“

„Šel – šel jsem se projít.“

„S puškou?“

„Někdo mě pronásleduje!“

Za dveřmi se ozval slabý šramot, ale hned zase ustal.

„Snad ne ten pes?“ zeptal se Viktor Gail.

„Někdo ho na mě poštval,“ zaskučel Dlabal rozčileně. „Šel mi po stopě… Chtěl se na mě vrhnout.“

„Byl nebezpečný jenom na dvoře, kde hlídal. Venku by vám nic neudělal. To jste musel vědět.“

„Měl jsem strach! Nevěřil jsem mu! Nikomu nevěřím! Číhají na mě – všude, kam se hnu!“ Vodové oči s řídkými řasami slídivě těkaly poručíkovi po tváři.

Znovu ten pocit takřka fyzického odporu. „Kubr vás také pronásledoval?“ zeptal se.

„Ano, ano!“ sípal účetní a zaťal prsty do opěradla. „Také!“ náhle sebou prudce pohnul. „Ale já jsem ho nezastřelil!“ vykřikl. „Jeho ne!“

Za poručíkem se potichu otevřely dveře. Obrátil se a spatřil Dlabalovou, jak napřahuje paže, jako by chtěla svého muže ochránit.

„Jen klid,“ řekl poručík konejšivě a vyprovodil ji zpátky do předsíně.

Dlabal se mezitím zvedl a rozběhl se k oknu, chmurná postava s vlajícími třapci. Viktor Gail byl skokem u něho a pevně ho uchopil za župan; v duchu se teď proklínal, že za ním šel sám. „Kam byste utíkal,“ domlouval mu. „Tady vám přece nic nehrozí.“

Zase onen divný, postranní pohled. Přesto se nechal odvést zpátky ke křeslu; dřepl si a zůstal toporně sedět.

„Proč vás Kubr pronásledoval?“

„On mě chtěl fotografovat!“

S tímhle člověkem se všechno zvrhne ve frašku. „Proč by to byl dělal?“

Dlabal chytil poručíka za bundu a stáhl ho k sobě. Z úst mu nepříjemně páchlo. „On takhle – číhal na lidi. Fotografoval je.“

„Ale proč?“

„Aby na ně něco měl!“

„Vy jste ho při tom viděl?“

„Aby ne! Plížil se za nějakým člověkem. A měl v ruce fotografický aparát.“

„Kdo byl ten člověk?“

„Bylo to moc daleko.“

„Byl to muž?“

„To určitě! Měl klobouk. A pušku. A nad něčím stál.“

„Nad čím?“

„To jsem nerozeznal.“

„Nevšiml si, že ho pozorujete?“

„Kdepak!“ zachichotal se účetní. „Já si umím dát pozor. Když nechci, nevidí mě nikdo, slyšíte, nikdo… A dostanu se všude – nepozorovaně–“ Zase to zachichotání přecházející v podivné hýkání. Najednou se mu roztřásly ruce. Pak hlava. Postupně se rozklepal celý. Paranoik s puškou v ruce, to ještě scházelo. Vilém Dlabal najednou táhle zakvílel a začal sebou v křesle škubat.

Viktor Gail skočil ke dveřím; pochopitelně stála těsně za nimi. „Běžte rychle k nám, na oddělení! Ať seženou lékaře,“ řekl. „Tak utíkejte přece!“

•

„Ty se domníváš, že na Kubra mohl střelit on?“ zeptal se kapitán Doubek. Stál u okna, ruce za zády, a sledoval pohledem sanitku, která odvážela Dlabala.

Poručík seděl na židli, ruce založené za hlavou, oči přivřené. „Je to člověk pronásledovaný bludnými představami,“ řekl konečně. „Věří svým smyšlenkám. A podle toho jedná.“

„Je vůbec trestně odpovědný?“

„Paranoik dokáže v některých případech dobře a logicky uvažovat. Odpovědný? Podle mě ano.“

Kapitán se šel posadit ke stolu. Sáhl bezděčně po dýmce, ale zase ji odložil. „Jestliže nám Dlabal poslal ten balíček, aby Kubrovu smrt shodil na Cahrouzka, pak mu to svým způsobem myslí,“ podotkl a odkašlal si. „Ale proč to udělal?“

„Protože mu to myslí šejdrem,“ řekl Viktor Gail. „Na druhé straně je všechno zlé k něčemu dobré. Nebýt zastřeleného psa, mohl provést něco horšího.“ Stropní světlo mu nepravidelnými stíny zkreslilo obličej a dodávalo mu urputný výraz.

Nebo to nebylo světlem? Někdy si kapitán Doubek nebyl jist, zda poručíka zná opravdu dobře. „Co když Dlabal s tím fotografováním jenom fantazíroval?“ namítal.

„Nevymyslil by si člověka v klobouku a s puškou, který nad něčím stál,“ odpověděl Viktor Gail. „Kdyby si vymýšlel, jistě by popsal i ten předmět. A netvrdil by, že ho nerozeznal.“

„Ale nad čím by mohl stát? Nad zastřeleným srncem?“ uvažoval Doubek.

„To by na velké vydírání nestačilo.“

„Jestliže fotografoval na dálku, potřeboval teleobjektiv.“

„Bezesporu,“ souhlasil Viktor Gail. „Ale co domek? Hledal v něm někdo právě tyhle fotografie?“

„Spíš negativy,“ řekl kapitán.

„Proč ale sebral ty, na kterých byla Eva Macková?“

„Z toho by vyplývalo, že existuje ještě další souvislost.“ Poručík se narovnal a vzal zase na vědomí všední kancelář s odřeným nábytkem, trezor v koutě, staromódní křeslo vedle dveří. „Macková by poznala, kdyby se do Kubrových skrýší dostal někdo před ní. Určitě měl ještě jinou.“ Vstal a šel k oknu. Ulice byla pustá a nevlídná v listopadovém večeru propadajícím se rychle do noci. Žádnou inspiraci nenabízela.

„Některé negativy zřejmě prodal a peníze uložil na vkladní knížku. Ale kdyby si nebyl část negativů nechal, proč by ho potom někdo střílel?“ Kapitán Doubek chvilku studoval poručíkova záda, jako kdyby ho tím způsobem chtěl zrentgenovat. „Nedává to žádný smysl.“

„Nevíme, zda to vůbec prováděl kvůli penězům.“

„Že bys už dokonce věděl ten pravý důvod?“

Poručík se otočil a řekl: „Divné je, proč tyhle peníze neutratil.“

•

„Ty ses zbláznil!“ rozhořčil se Ondřej Horák. „Ta Eva je tvoje neštěstí.“

„Oni přece vůbec nevědí, že jsem v tom domku byl s ní,“ bránil se chabě Štěpán Charvát. Prsty pravé ruky si neklidně pročesával tmavou bradku.

„Jenomže ty už se postaráš o to, abys jim vběhl do rány. Takže svému osudu neujdeš.“ Podíval se nespokojeně na svého přítele přes nízký stolek, na kterém ležela velká leštěná deska s rozestavenými šachovými figurkami. „Někteří lidé jsou zřejmě statisticky předurčeni k tomu, aby prováděli pitomosti. Zákon velkých čísel potřebuje své oběti. A nekuř mi tady,“ dodal netrpělivě, když postřehl, že Charvát vytahuje z kapsy krabičku s cigaretami. „Kvůli Jakubovi.“

„Kam jen mohl schovat ty negativy?“ uvažoval Charvát s nepřítomným pohledem. „Ten poručík se jí na to pořád vyptával! Ale Eva nic neví.“

Ondřej Horák si odfoukl, vstal a šel k příborníku pro láhev. Útulný pokoj ozařovala jen zpola stojací lampa s velkým kulatým stínidlem, nažloutlý svit se slabě a měkce odrážel v dřevěném ostění, v hladkých plochách jednoduchého moderního nábytku, a matně se vpíjel do světlehnědého koberce. Horák nalil oběma zlatě jiskřící tekutinu. „Napij se, ať se trochu sebereš,“ řekl.

„Musel mít někde nějaký jiný úkryt,“ sledoval Štěpán Charvát svou utkvělou myšlenku. Bezděčně se podíval na šachové figurky a mechanicky posunul střelce.

„Co děláš?“ rozčilil se Horák. „S tebou by se nedaly hrát ani vrhcáby.“ Upil ze své sklenky a zamyslel se. Z vedlejší místnosti se do ticha ozval nezřetelný zvuk. „Počkej, podívám se na Jakuba. Asi se mu něco zdá. Nebo se odkopal.“

Štěpán Charvát šel potichu za ním. „Takového kluka jsem už mohl mít taky,“ řekl nad dětskou postýlkou. Chlapec teď zase spal klidně, s oběma rukama nad hlavou.

„Pojď už,“ zašeptal Ondřej Horák podrážděně. Když za sebou zavřel dveře, dodal důrazně: „Kruci, to jsi chlap? Přestaň pořád skučet.“ Odmlčel se, nerozhodně přešel ke knihovně a bezúčelně posunul několik knížek, které tam ležely. „Možná že na něco přijdu.“

„S těmi negativy?“ ožil Charvát a s nadějí se na něj zahleděl.

„Na nic se mě teď nevyptávej. Pořád meleš jedno a to samé: negativy, negativy. Už jsi mě úplně zmagořil! Ale pamatuj si, že o žádném slibu nebyla řeč. Jen tak uvažuju.“

„Chceš dohrát tu partii?“ nabídl mu Charvát vděčně a horlivě.

„Proboha, to ne,“ ohradil se Horák zděšeně. „Takové nervy zase nemám.“

•

„Vzpomeňte si přece, slečno Macková!“ naléhal zhruba v tutéž dobu poručík Gail. Seděla proti němu v úzkých černých kalhotách a bledě fialovém tričku, skvěle ladícím s mahagonovým přelivem a zelenýma očima.

„Ale já vím určitě, že Rudla měl jenom jeden foťák! Docela obyčejný. Když se mu rozbil, tak ho vyhodil nebo ho někomu dal, to už si nepamatuju. Od té doby jsem u něj už žádný fotografický aparát neviděla.“

„A vaše fotografie?“

„Ty dělal ještě tím starým.“ Pozorovala soustředěně své ruce sepjaté v klíně.

Poručík se s povzdechem rozhlédl. Pokoj vypovídal spíš o zálibě v pohodlí než o vyhraněném vkusu; dvě nízká křesla, koberec, do kterého se bořily nohy, několik běžných reprodukcí na stěnách, mezi nimi jedna Degasova tanečnice, na stole tuctová váza s chryzantémami, na poličce nad pohovkou porcelánový chrt a dvě tři drobné sošky. „Kde vlastně fotografie vyvolával?“ zeptal se.

„Původně dělal všecko doma. Někde tam ještě bude zvětšovák.“ Zarazila se. „On vlastně už v poslední době nic nefotografoval.“

„Měl doma nějaké jiné fotografie než vaše?“

„Myslíte cizích lidí?“ zeptala se váhavě. „Ne, nikdy jsem žádné neviděla.“

„Komu asi prospěje, když nebudete mluvit pravdu?“ řekl ostře.

Škubla sebou, zelené oči jí ztemněly. Nerozhodně si ukazováčkem stiskla horní ret. Konečně vstala a udělala několik váhavých kroků ke knihovně, kde zůstala stát, a nejistě se ohlédla. Potom pomalu odsunula sklo, ze zadní řady vytáhla knížku a z ní fotografii pohlednicového formátu.

Viktor Gail si prohlížel neostrý obrázek muže v hnědém klobouku. Muž držel v ruce pušku. U nohou mu ležel zastřelený srnec. Do jisté míry čára přes rozpočet: byla zde bezpochyby zachycena scéna, o které blábolil Dlabal. Muži bylo vidět jen kousek obličeje, naprosto neidentifikovatelný. A pouhý srnec… Opravdu to nevyhlížel příliš nadějně. „Vezmu si to s sebou, když dovolíte,“ řekl.

Vycítila snad změnu jeho postoje? „Proč nedáte Rudlovi pokoj?“ vyhrkla nečekaně. Kolem úst se jí objevil ostrý rys, který ji dělal starší. Litovala dodatečně své ochoty? „Copak ho nepřestanete pronásledovat ani po smrti? On nic špatného neudělal!“ Tichý nepřátelský tón přešel v potlačované vzlyknutí. „Proč raději nehledáte…“ Odvrátila se zpátky ke knihovně, položila na ni oba lokty a zabořila do nich hlavu.

„O to se právě snažíme,“ řekl. „Proto…“

Nenechala ho domluvit. Prudce se otočila, jako by dostala ránu. „To není pravda!“ vyjela, muselo to v ní pracovat už dlouho:

„Každý na Rudlovi viděl jen to nejhorší! Nikoho nezajímalo, že neměl odmalička mámu. A že byl od osmi let v děcáku, protože táta si po její smrti vzal nějakou couru. Ano, couru!“ vykřikla umíněně. „Pořád Rudlu mlátila. Nenáviděla ho. Chtěla se ho zbavit. Když ho jednou ztloukla, hodil po ní talířek. A táta ho potom div nepřizabil.“ Zarputile odsekávala jednotlivé věty, jako kdyby se s někým přela. „Bral jim schválně peníze. Aby se jim pomstil. A oni ho šoupli do děcáku.“ Rychle dýchala, ale rozhorlení z ní postupně vyprchávalo. „Něco mu možná chybělo, to je pravda,“ řekla posléze tiše; pravděpodobně pochopila, že bojuje předem ztracenou bitvu. Zdálo se, že zapomněla na poručíkovu přítomnost. „Snad neměl dost citu. Nebo ho neuměl dát najevo.“ Uchopila křečovitě medailónek, který se jí zvedal a zase klesal na oblých ňadrech.

„Měl vůbec nějaké přátele?“ Viktor Gail odvádí oči od medailónku.

„Myslíte Siku?“

„Jak dlouho se znali?“

„Asi čtyři nebo pět let.“

„Stýkali se často?“

„V poslední době s ním Rudla nemluvil. Počkejte!“ Zarazila se. „Vždyť to bylo právě kvůli foťáku!“

„Co o tom víte?“

„Vzpomínám si, že se Rudla rozčiloval a povídal něco… že si ho Ludvík může strčit za klobouk.“

„Fotografický aparát?“

„Ano. Že si může pořídit vlastní. A taky pěkný.“

„A dál? Co ještě říkal?“

„Už dohromady nic. Mě to taky moc nezajímalo. Ještě mluvil o nějakém teleobjektivu, jestli se nepletu. Jistě to ale opravdu nevím.“

•

Bylo téměř půl jedenácté v noci, když poručík Gail vystoupil z vozu a zkoumavě si prohlédl vývěsní štít restaurace umístěné v nízkém stavení. Ve městě byly touto dobou otevřeny ještě přinejmenším čtyři další podniky, ale podle varovných signálů, které k němu vysílaly zablácené a okopané dveře, špinavá malá okna a vybledlá cedule se stěží čitelnými údaji o otvírací době, byl z nich tenhle zapadák pravděpodobně nejméně přitažlivý. A vnitřek si s nelákavým zevnějškem v ničem nezadal: nemytá podlaha, pobryndané stoly, šedavě žlutá pěna, ve které hostinský třískal použitými půllitry. K tomu nedefinovatelný koktejl nevábných pachů, v němž nad výpary alkoholu, potu a zvlhlých oděvů triumfoval zápach spáleného omastku, deroucí se pootevřenými dveřmi z kuchyně.

Poručík prošel výčepem do další místnosti, která ve srovnání s tím vypadala takřka přijatelně. Na stolech s květovanými igelitovými ubrusy stály vázy s umělými tulipány; nabílené zdi zdobily poučné nápisy v dřevěných rámečcích. Jeden z nich podával zvlášť zajímavou informaci; zněla: „Kde se pivo čepuje, tam se radost stěhuje.“ Při dobré vůli se to dalo vykládat jako zvlášť rafinovaný boj proti alkoholismu.

U stolu poblíž okna seděli čtyři muži s kartami v ruce.

Poručík Gail přistoupil k muži s jestřábím profilem: „Pan Sika? Rád bych s vámi mluvil.“

Oslovený zvedl udiveně hlavu, ale vzápětí mu v očích blesklo poznání. Položil karty na stůl a ujistil spoluhráče: „Já se hnedka vrátím.“ Podíval se na poručíka, vstal a potichu dodal: „Mám pravdu, nebo se snad mejlím?“

Viktor Gail kývl hlavou. „Jen se trochu projdeme.“

„Zas má nějaký kšefty,“ podotkl jeden z karbaníků.

Když vyšli oba ven, poručík se představil. Ludvík Sika si přitáhl sako k tělu. „Je to kvůli Rudlovi, že jo,“ řekl. „Vůbec mi to teda nejde na rozum. Musela to bejt nešťastná náhoda, podle mě.“

„Hledáme fotografický aparát,“ vysvětlil mu poručík Gail stručně.

„Jakej?“ zeptal se nechápavě Sika.

„Kubr přece rád fotografoval. A vlastní neměl.“

„Já nevím, co máte na mysli, pane poručík. Ale jestli jde o to, že si ode mě Rudla občas vypůjčil foťas, tak máte úplně pravdu. Co bych to zapíral, že jo,“ zašklebil se. Pokud neměl čisté svědomí, hrál svou hru věrohodně.

„Mohl bych ho vidět?“

„Tak to bude horší. Já ho nemám doma.“

„A kde tedy?“

Ludvík Sika přimhouřil oči. „No – u jedný slečny. Ona totiž chtěla, abych jí udělal pár obrázků. Ale nemyslete si–“

„Kde bydlí?“

„Až na druhým konci města. Ale už je pozdě,“ řekl Sika váhavě.

„Tak se jí omluvíte. Snad nebude tak zle,“ odpověděl poručík tónem, který nenechával na pochybách o pevnosti jeho úmyslu. „Nasedněte. Je zima.“

Za deset minut zastavil před oprýskaným domem v úzké ulici lemované z jedné strany podloubím.

„To jako půjdete se mnou?“ vyptával se opatrně Sika.

„Počkám tady. Ale pospěšte si.“

Něco v jeho intonaci přimělo Ludvíka Siku, že se na něj pozorně zadíval. „Ale já jsem nic…“ začal.

Poručík Gail se zasmál. „Jen klid,“ řekl. „Já vím, že se mi neztratíte.“ Sledoval očima Siku, jak neochotně zmizel v domě. Vystoupil z vozu a rozhlédl se po liduprázdném podloubí, kde osaměle blikala holá žárovka. Osvětlovala spoře křížovou klenbu, podivuhodně zachovanou. Masívní pilíře, otlučené až na zdivo, hrbolatá dlažba, smutné torzo gotického portálu… Viktor Gail došel na konec podloubí, udělal čelem vzad a zase se vracel s podivným pocitem, že se v téhle melancholické, takřka starosvětské uličce ocitl omylem a že v ní nemá co dělat. Pocit se rázem ztratil s dutým třesknutím a ostrým zaječením někde uvnitř domu.

Ludvík Sika se za okamžik nato vynořil z domovních dveří a kvapně je za sebou zavřel. „Už spala,“ řekl. „Tuhle je ten foťas.“

Byl to přepychový přístroj. „Drahá věc,“ poznamenal poručík.

„Taky není moje,“ zasmál se Sika. „Já jsem ji dostal. Jo, namouduši, žádná levota. Jeden kámoš mi dluží prachy – tak mi to dal do zástavy. Jako než mi je bude moct vrátit.“ Podíval se vyzývavě na poručíka. „Můžete si to klidně ověřit, jestli to je pro vás důležitý. Ale je to férový. Kvůli nějakýmu blbýmu foťasu nepudu zase…“ pohodil výmluvně hlavou.

„Rád bych si ho vypůjčil,“ řekl poručík.

„Jen klidně.“

„Patří k němu ještě teleobjektiv.“

„Tak o tom nic nevím. Jestli ho Ludva potřeboval, tak si ho splašil někde jinde.“

„Viděl jste nějaké fotografie, které pořídil?“

„Vidíte! Teďka jste mě přivedl na to, že mi vlastně nikdy žádný neukázal.“

„Vlastníte zvětšovák?“

„K čemu! Těch pár fotek, co jsem kdy udělal, jsem si dal vždycky vyvolat. To se dá taky zjistit,“ ušklíbl se. I zuby měl ostré jako dravec.

„A Kubr?“

„Jestli vám jde o to, kde si je Rudla vyvolával, tak nemůžu sloužit.“

•

„Že ten aparát neukradl, tomu klidně věřím,“ řekl později poručík Gail kapitánovi, který už ležel v posteli. „Ale jinak ten chlap lže, jako když tiskne.“

„Nemohl jsi počkat do rána?“ zabručel Doubek rozespale a mohutně zívl. „Jdi do háje.“

„Jdu pod sprchu,“ odvětil Viktor Gail. „Ale o tom fotografování Sika určitě něco ví. Dokonce si myslím, že Kubr vyvolával obrázky právě u něj.“

„Že by mu Sika na nějaké fotky přišel – a chtěl se přiživit?“ Kapitán se posadil a bosýma nohama zatápal po pantoflích. „Možná že požadoval podíl. Bez rizika. To by se k takovému typu hodilo.“

„K prohlídce bytu nemáme zatím dostatečný důvod,“ uvažoval Viktor Gail.

„Nic bychom nenašli! Jestli má Sika v téhle záležitosti prsty, už dávno všecko uklidil. Na Siku musíme jinak. A myslím si, že bychom to neměli příliš odkládat,“ pronesl kapitán Doubek prorockým hlasem.

11

„Pane Cahrouzku,“ řekl poručík v sobotu ráno. „Potřebuji si ještě něco objasnit.“

Antonín Cahrouzek se otočil od ponku, o nic vlídnější než šeredný, odpudivý listopadový den. „Ale já teď nemám čas!“ zahučel.

„Tak si ho uděláte.“ Viktor Gail se obrátil a vydal se napřed směrem ke Střeláku. Cahrouzek vztekle třískl kladivem, ale už bez protestů si navlékl přes hlavu starou bundu a šel za ním.

„Probereme si ještě tu neděli.“ Poručík si vyhrnul límec a počkal na něj. „Vy jste nestřílel po žádném divočákovi.“ Pohybem ruky odrazil veškeré námitky. „I kdyby tam omylem nějaký zabloudil, byla na tak poměrně malý cíl v lese už moc velká tma. Oba inženýři z polesí vás slyšeli. Dobrou půlhodinu po skončení honu. Podle nich jste střílel poblíž silnice.“

Cahrouzek studoval poručíkovy boty.

„Na co jste vystřelil?“

„Já…“

„Bude to?“

Cahrouzek svěsil ramena. „Já jsem Kubra nezastřelil,“ řekl tiše. Vzápětí se vzchopil. Rysy mu ještě víc zhrubly, tvářil se zavile, nepřátelsky. „Mě nezastrašíte.“

„Co ty podomácku vyrobené nábojnice? Máte jich doma dost,“ vypálil poručík nazdařbůh.

„Ta mrcha! Já ji…“

„Svoji ženu vynechte. Nic nám neřekla.“ Viktor Gail se zkoumavě zadíval na Cahrouzka. Ví o tom, že mu zahýbala s Kubrem? „Vaše prohřešky s vámi proberou v mysliveckém sdružení. Nás zajímá nedělní odpoledne. A vy víte proč.“ Mluvil tvrdě, úsečně, jiná možnost neexistovala.

„Co byste chtěl slyšet?“ bránil se Cahrouzek stále stejně sveřepě. „A proč se nezeptáte inženýrů z polesí, co dělali v tý době oni?“

„Není důvod k otázkám.“

„Oni jsou snad nějaký svatý, či co? Krejou se navzájem! Vůbec pohromadě nebyli!“

„Proti Kubrovi přece nic neměli.“

„Že ne? Že přebral Charvátovi holku, o tom nevíte?“ Cahrouzek se ušklíbl, napůl trpce, napůl zlomyslně.

„Prosím vás! Takových věcí se stává,“ namítl Viktor Gail.

Cahrouzek zareagoval podle očekávání: „Jo. Jenže každej si to tak nebere. Chodil s ní léta. Měli se brát. A potom přijde takovej prevít…“ Mávl rukou a zaťal zuby.

„Nesnažte se odvést pozornost od sebe,“ řekl poručík. „A řekněte už konečně pravdu. Jinak…“

„Jinak mě dáte zavřít?“

„Přinejmenším tajíte důležité informace.“ To, že se Viktor Gail vyhnul přímé odpovědi, mělo překvapující účinek.

Cahrouzek najednou celý zplihl, vyhlížel jako rozbředlý sněhulák na konci zimy. „Ne, to ne, to ne,“ mumlal, „já…“ Rozhlédl se zoufale kolem sebe, oči mu pozvolna klouzaly z kmene na kmen, po zeleném hustém smrčí, po kusu země, k němuž patřil jako lišejník ke kůře stromu. „Já nevím, jak to přišlo,“ řekl. „Najednou jsem měl takovej divnej pocit. Jako kdyby tam někdo byl. Vevnitř. V tý leči. Ne že bych něco slyšel. Jen takovej ten pocit… Něco mi říkalo, že tam nejsem sám. Ostatní už byli pryč, ale mně to nedalo. Řek jsem si, že to tam trochu obhlídnu. A když už jsem chtěl jít, tak jsem najednou zahlíd – tu nohu. A on tam ležel pod smrčkem. Mrtvej.“ Cahrouzek se otřásl. „Nevěděl jsem, co mám dělat. Viděl jsem, že jemu už nepomůžu. A že když to ohlásím, tak se v tom povezu. Že řeknou…“ Pohnul rukou a chvíli mlčky zíral na tísnivou a nehybnou hmotu zamlženého kopce.

Tak o tom věděl, pomyslel si poručík. Oko za oko, život za život. Byla ta drsná tvář jenom vnější obranná kůže, která pozvolna prorůstala dovnitř? „A dál? Co jste dělal potom?“

„Už jsem chtěl jít pryč, ale v tu chvíli jsem zaslech nějakej zvuk, kterej tam nepatřil. A potom někde na silnici začal někdo startovat to auto.“

„Auto?“

„Jo. Tak jsem to vzal zkratkou. Když jsem tam dorazil, akorát bralo zatáčku. Tak jsem střelil.“

„Kam jste střelil?“

„Na pneumatiku. Jenže už bylo šero a netrefil jsem se. Až podruhý. Něco břinklo. Asi sklo. Ale to auto jelo dál.“

„Vždyť jste mohl někoho zabít!“

„Seděl tam jen řidič. V klobouku s pérem. Viděl jsem ho ze strany, skrz sklo. A já jsem mířil na zadek toho auta.“

„Ale broky –,“ namítl Viktor Gail poněkud otřesen.

„Žádný broky,“ řekl Cahrouzek. „Už jsem vám řekl, že jsem měl jednotnou střelu.“

Poručík se zhluboka nadechl. „Jaký to byl vůz?“ zeptal se. Na okamžik silně zapochyboval o svém psychologickém postřehu. „Jakej? Takovej malej. Červenej.“

„Myslím značku.“

Cahrouzek pokrčil rameny. „Já se v autech nevyznám. Byl mrňavej, jak povídám.“

•

V okruhu, který prozatím přicházel v úvahu, bylo malých červených vozů jako šafránu. V Šehonicích se vyskytovala jedna stará oktávie. „Patří školníkovi,“ řekl praporčík Polák. „Jenže ta by se rozsypala, než by s ní ujel deset metrů.“

Ve městě odpovídaly popisu dva vozy: šestistovka fiat a tmavočervený volkswagen, ale ani jeden z majitelů, jak se brzy ukázalo, se s Kubrem neznal, jako pachatel nepřicházel v úvahu a v inkriminovanou neděli vůz nikomu nepůjčil.

„Rozšiřte pátrání na celý okres,“ požádal Viktor Gail do telefonu podporučíka Kalinu z okresního oddělení. „Vzhledem k tomu, že má pravděpodobně rozbité zadní sklo, projděte samozřejmě také opravny, meloucháře, však víte.“ Když zavěsil, zeptal se kapitána Doubka: „Josefe, nestýská se ti po tvé ženě Boženě?“

„To už spíš po klukách,“ řekl kapitán. „Dáváš mi volno?“

„Pochopitelně. A jen tak bokem můžeš skočit do laborky s tou fotkou, kterou mi dala Macková.“

„Jestli mě Božena pustí.“ Oba se zasmáli. Kapitán byl u pražské kriminálky terčem mnoha více či méně zdařilých vtipů, jelikož jeho manželka proslula pevnou rukou, jíž držela zkrátka celou rodinu; málokdo ale věděl, že kapitán jí byl za tu houževnatou a někdy i nepohodlnou energii v podstatě vděčný, poněvadž to byla hlavně její zásluha, že se svými čtyřmi syny, ztělesňujícími stupínky ve věku od pěti do sedmnácti let, neměli zatím žádné větší potíže.

•

Ve dvě hodiny odpoledne zazvonil Viktor Gail u nízkých zeleně natřených vrátek.

„Rád bych s vámi mluvil,“ řekl Štěpánu Charvátovi, který mu přišel otevřít.

Inženýr se nervózně ohlédl za sebe; za okenním sklem byla vidět tvář starší ženy. „Chcete jít dál?“ zeptal se neklidně.

„Co kdybychom se prošli,“ navrhl Viktor Gail.

Obešli pečlivě udržovanou zahrádku s úpravně zrytými záhony. K lesu před nimi se spouštěla lehká mlha. Viselo v ní mdlé, nezřetelné slunce jako zapomenutý oranžový terč.

„Co byste potřeboval?“ Štěpán Charvát nevydržel mlčet.

„Nezahlédl jste v neděli v lese malý červený vůz?“ Viktor Gail pozoroval hejno vran, které kroužilo nad polem; pole mělo rezavě hnědou barvu, na konci, podél křoví, ležel úzký pruh sněhu, jako by ho tam někdo vystřelil.

„Já – jsem v lese nebyl. Byli jsme s inženýrem Horákem.“

„Sešli jste se až kolem čtvrté,“ zarazil Charváta poručík. Vůbec si nepřál, aby ho musel usvědčovat ze lži. „Buďte přece rozumný. Nechci vás zbytečně trápit.“

„Jistě, jen vlídně! To jsou ty vaše finty!“ vyhrkl nečekaně ten nevýbojný lesní inženýr. Mávl rukou a skoro se rozběhl kupředu, ale klopýtl a málem upadl.

„Máte poněkud zkreslené představy,“ podotkl Viktor Gail, když ho dohonil několika dlouhými kroky. „Jste inteligentní člověk, ale chováte se–“

„Jako idiot, jen to dopovězte,“ řekl Štěpán Charvát už zase krotce. „Ale uznejte, že my dva – si nemůžeme porozumět.“

„Protože policajt prostě nemá tušení, že existují nějaké city. Protože je to pouze čmuchal, který pronásleduje lidi a strká nos do jejich soukromí. Ze zvědavosti. Nebo třeba ještě z horších důvodů.“

„Nechtěl jsem vás urazit,“ hlesl Charvát.

„O to vůbec nejde,“ řekl Viktor Gail vážně. „Jde o to, že byl zabit člověk. A že jsou možná ohroženi i další. Když propukne nemoc, musí se léčit. Naše léky jsou ovšem trochu odlišné.“

„Vy si myslíte, že člověk, který to udělal, je vlastně – nemocný?“

„Tak jednoduché to není. Kdybychom přistoupili na takové pojetí, dalo by se omluvit cokoli!“ vysvětloval poručík. „Mám na mysli nemoc ve smyslu nebezpečí.“

„Pro druhé lidi.“

„Zhruba tak! To by byl dlouhý rozhovor.“

Charvát se dovtípil. „Já jsem blízko té leče v neděli odpoledne nebyl,“ řekl. „A malé červené auto jsem nikde neviděl.“ Všechno se samozřejmě pokazilo. Může také mezi člověkem, který se z nějakého důvodu cítí ohrožen, a tím, který pro něj toto ohrožení ztělesňuje, vzniknout porozumění? Poručík zůstal stát před řídkou tyčkovinou, kterou prosvítal šedomodrý les v pozadí. „Kde jste byl, než jste se sešli s inženýrem Horákem?“ zeptal se. „Šel jsem se projít.“

„Kudy?“

„Kolem domku, kde bydlí Eva Macková.“

„Stavil jste se u ní?“

„Ne.“

„A dál?“

„Chodil jsem tam poblíž–“

„Jak dlouho?“

„Asi do půl čtvrté. Přesně to nevím.“

„To jste tam strávil celé odpoledne?“

„Ne. Po obědě jsem zašel do lesa. Vzal jsem to kolem domku, kde bydlí Kubr.“

„Dovnitř jste nešel?“

„Co bych tam dělal.“

„Hledal fotografie.“

„Přece jsem o nich ještě nevěděl.“

„A odkdy o nich víte?“

„Já? Vlastně nedávno.“

„Od slečny Mackové?“

„Ne – vlastně ano. Ona mi o nich řekla.“

„Ale jděte! Nebylo to tak, že jste je při té noční výpravě našli společně?“

Štěpán Charvát zalapal po dechu. „Vy o tom – víte?“

„Přivedl jste mě na to. A ptám se vás znovu: nebyl jste v neděli odpoledne v Kubrově domku sám?“

„Ne!“ vykřikl Charvát.

„Neviděl jste tam někoho?“

„Počkejte… To mi nedošlo! Myslel jsem, že je doma Kubr… Ale on…“

„Proč jste se domníval, že je doma?“

„Nemůžu si uvědomit, jak jsem na to vlastně přišel.“

„Byly snad pootevřené dveře? Nebo jste zahlédl nějaký pohyb?“

„Ano! To je ono! Měl jsem dojem, že za oknem se něco hýbá.“

„Šel jste blíž?“

„Myslím, že jsem trochu zpomalil. Ale ono to zatím zmizelo.“

„Kdo to mohl být?“

„Vždyť říkám, že jsem bezděčně myslel na Kubra! Ale neuvažoval jsem o tom.“

„Vrátíme se,“ řekl poručík. „Ještě si vzpomeňte, v kolik hodin jste šel kolem domku.“

„Nemohlo být víc než půl jedné.“

Viktor Gail přidal do kroku. Uvažoval o té jediné, právě získané informaci, kterou málem propásl. Co z ní vyplývalo? Že někdo ve velkém spěchu hledal v domku věc, na níž mu neobyčejně záleželo, a když ji nenalezl, šel a zastřelil Kubra, protože to považoval za jediné možné východisko, s kterým počítal už dopředu jako s krajní možností… Podíval se na útlého nenápadného člověka, který vedle něj téměř utíkal, aby mu stačil. V dálce se na poli vynořilo z řídké mlhy stádo laní. První z nich se zastavila a pátravě pohlížela směrem k nim; ostatní vyčkávaly.

„Příroda je moudrá,“ řekl naprosto nečekaně Štěpán Charvát. „Vyhrávají vždycky ti nejzdatnější.“

•

Expert vrtěl skepticky hlavou. Držel fotografii v ostrém světle silné žárovky a pečlivě ji studoval. „Z toho se těžko něco pozná.“ Podíval se přes okraj brýlí na kapitána Doubka. „Takhle negativ, to už by bylo lepší.“

„Potřebujeme sebemenší stopu. Třeba jestli to vyvolával amatér nebo podobně. Já fotografování nerozumím, to se přiznám.“

„Otisky z fotografického aparátu nejsou k ničemu,“ řekl expert. „To už ti kluci jistě řekli.“

Kapitán kývl. „No právě. Chtěl jsem aspoň vědět, jestli ho měl v ruce ten zastřelený. Ale prý na to sahalo moc lidí. A ty jeho možná předtím někdo setřel.“

„Upřímně řečeno, Josífku, s tímhle případem se asi zapotíte. Není nad takovou docela obyčejnou vraždu.“ Expert zhasl silnou žárovku a odložil brýle. „Ale na druhou stranu ti závidím, že se dostaneš ven z Prahy. Jsi na vzduchu–“

„Zvláště v listopadu je to příjemná rekreace. Nemáš sirky?“

„Někde tu budou.“ Expert začal prohrabávat jednu zásuvku po druhé. „Tady,“ podal kapitánovi krabičku. „Ale aspoň si odfrkneš od rodiny,“ dodal poťouchle.

„To leda,“ souhlasil kapitán Doubek dobromyslně. „Však už se mě Božena ptala, kdy se vrátím.“ V očích mu blýskl potěšený plamínek. „Chtěla, abych zůstal na neděli doma. Jenže to…“ rozhodil rukama, „bohužel nejde.“ Oba muži se nahlas zasmáli. „Tak s tou fotkou něco proveď. A hlavně rychle. Nebo nás Viktor zpéruje.“

„Měl by se už sakra oženit,“ podotkl expert. „Aby poznal taky pořádné starosti.“

•

Ondřej Horák si připadal poněkud směšný. Klestil si cestu hustým podrostem, obloukem obešel místo, kde našli zastřeleného Kubra, a úzkou loveckou stezkou zamířil k silnici. Šero se ovíjelo kolem nízké smrčiny a zvolna pohlcovalo obrysy kmenů. Našlapoval stále opatrněji, lovec na šoulačce, pod jeho nohou nesmí zapraskat ani větévka. V místě, kde stezka protínala vyšlapaný ochoz zvěře, se náhle zarazil a bezděčně zadržel dech; z cípu nevelké paseky se neslyšně vynořil hutný stín. Srnec? Vzápětí si uvědomil, že to, nač se dívá, není zvěř. Opatrně se plížil blíž, napjatý, se vzrůstajícím vzrušením. Několik metrů před ním se pohybovala nezřetelná mužská postava; proti řidšímu podrostu na kraji paseky se jasně rýsovala hlaveň pušky. Ondřej Horák se potichu nadechl, udělal dva neslyšné kroky, ale při třetím šlápl na kořen a uklouzl.

Muž se bleskurychle otočil a strhl pušku z ramene. Proti sivému nebi nad pasekou zasvítily nazrzlé vlasy.

„To jste vy, Cahrouzku!“ řekl inženýr.

„A koho jste čekal? Rumcajse?“

„Co tady děláte?“

„Ono je teď zakázaný chodit po lese?“ zavrčel Cahrouzek. „Nebo jste se sčuchnul s těma policajtama?“

„Neblbněte! Chcete, aby vás tady načapali? A přišili vám přinejmenším ty srnce?“ rozzlobil se inženýr.

„Starejte se o sebe! A o toho, koho krejete!“ zasyčel Cahrouzek zuřivě. „A přestaňte za mnou lízt, nebo–“

„Nebo mě zastřelíte?“

Cahrouzek se vrhl kupředu, ale inženýr ho odrazil. „Zbláznil jste se už taky?“ zařval.

Cahrouzek vydal podivný hrdelní zvuk připomínající rozzuřenou šelmu. Pak potřásl hlavou, zvedl pušku, která mu při srážce spadla na zem, a několika skoky zmizel v hustém podrostu.

Ondřej Horák stál chvilku bez hnutí. Nahoře, nad korunami borovic, se slabé rozjasnilo, mezi větvemi se proplétal měsíc. Zdálky řehtavě zahoukal výr. Les se zdánlivě nezměnil, nehybný, klidný, důvěrně známý, s vůní smrčiny nad měkkou poddajnou půdou. Ale zároveň jako by se z tmavých zákoutí, ze stínů pod nízko rozloženými větvemi plížila nejasná hrozba… Zavrtěl prudce hlavou a vydal se k silnici. Za ní se spustil z mělkého svahu do hustého mlází; ačkoliv zde nebylo téměř vidět, pohyboval se hbitě a jistě a za několik minut se vynořil na okraji mýtiny, slabě ozářené měsíčním světlem. Vysoký posed vrhal zřetelný stín. Ondřej Horák odpočítal deset kroků a zastavil se. Z kapsy kabátu vytáhl lopatku a klekl si na jedno koleno. Výr se teď ozval někde poblíž. Horák bezděčně zvedl hlavu. Pak se sklonil, oběma rukama pečlivě prohmatal půdu vedle širokého pařezu, až narazil na místo, kde byla hlína měkká a sypká. Tam začal lopatkou vyhrabávat dolík, systematicky, beze spěchu. Jen občas se bedlivě rozhlédl kolem, aby se ujistil, že je sám.

•

V tu dobu stál Ludvík Sika v telefonní budce, zády k pouliční lampě. Vytočil pozorně číslo, pak se postavil tak, aby zvenku nebylo vidět na sluchátko, a přehodil přes něj kapesník.

„Co tam blbne?“ prohodil jeden z dvou mužů, kteří ho pozorovali z vozu zaparkovaného u protějšího chodníku.

„Telefonuje,“ odvětil druhý posměšně. „Nebo myslíš, že tam chce přespat?“

„Nevtipkuj,“ ohradil se první. „Připadá mi to nějak divný.“

Ludvík Sika zatím domluvil a zavěsil sluchátko. Zapomněl přitom na kapesník, který mu spadl na zem. Sehnul se pro něj a strčil ho do kapsy. Vyšel z budky a podezíravě se rozhlédl; zdálky se blížilo několik chodců. Kvapně nastartoval motorku. Vůbec nepostřehl, že auto, které parkovalo na druhé straně ulice, se za okamžik neslyšně rozjelo za ním.

„Telefonoval z budky,“ hlásila hlídka o dvacet minut později na okresní oddělení. „Potom zajel do hospody, tam si koupil dvě piva a odtamtud jel už rovnou domů. Ano. Jsme kousek od toho baráku, kde bydlí. Máme tady zůstat?“

„Počkejte tam do dvanácti. Pak se vraťte sem,“ rozhodl službu konající praporčík. „V noci už jistě nikam nepůjde. Cože? Co se staráš o zejtřek? Děláš, jako kdyby tu bylo nějaký Chicago.“

•

Dusot na chodbě se kvapně blížil.

„Pepouš,“ komentoval ten zvuk Polák. „Ten se samou horlivostí jednou přerazí,“ dodal dobrácky.

Strážmistr Adam vpadl do místnosti a místo pozdravu vychrlil: „Horák je v lese–“ zalapal po dechu. „Málem se popral s Cahrouzkem. Potom šel dál. Vypadal, jako když něco hledá.“

„No a co?“ zeptal se netrpělivě praporčík Polák. „Prosím tě, vydýchej se a rychle mluv.“

„Pak se mi najednou ztratil. Nechtěl jsem, aby mě zahlédl, tak jsem mu dal náskok a opatrně jsem se za ním plížil. Jenže on mi zmizel v podrostu.“

„A proč jsi za ním vůbec chodil?“ rozzlobil se najednou praporčík. „Kdo ti to–“

„To je v pořádku,“ přerušil ho rychle Viktor Gail. „Strážmistr postupoval podle příkazu.“ Sledoval, jak na něj Adam vykulil oči a jak se jejich výraz postupně mění v oddaný pohled věrného psa. Raději se odvrátil. Všiml si, že se kapitán Doubek snaží potlačit smích.

„Co tam ale Horák mohl hledat?“ vrtěl hlavou popletený praporčík.

„Asi další Kubrovu skrýš. Je v tom kus logiky, že ji chce najít v lese. A my mu samozřejmě nemůžeme zakázat, aby se potuloval po revíru.“ Zejména když se dře za nás, pomyslel si poručík v duchu. Proč se ale tak snaží - ze zvědavosti? Z touhy po činnosti?

„A vy věříte, že s tím přijde, jestli něco najde?“ zeptal se Polák nedůvěřivě.

„Věřit je příliš silné slovo.“

„Protože věřit se nedá nikomu!“ vyhrkl Adam. „Všichni lžou.“

„Tak zlé to zas není,“ namítl Viktor Gail. „Přijde na okolnosti: třeba jak velký mají strach. Nebo jestli nechtějí někoho chránit.“ Podíval se vážně na strážmistra Adama. „A vůbec už nejde pouze o to, abychom někoho dopadli při lži. Důležité je především zjistit, proč nemluví pravdu!“ Co tady kážu, pokáral se vzápětí. Snad se opravdu měl dát na faráře, jak si to přála vyškovská babička. Co když zdědil buňky po dědovi?

„Asi máte pravdu,“ řekl strážmistr. Možná že chtěl poručíkovi udělat radost.

V tom okamžiku se ozvaly pochybnosti: přijde inženýr Horák opravdu? A nebyla to jediná nejistota, která se výbojně hlásila o slovo. Co když naletěl Cahrouzkovi? Nevymyslel si ten zrzek malé červené auto, aby nějak odůvodnil své střílení? Vyloučit se to nedalo. Vyloučit se v téhle fázi nedalo vlastně vůbec nic.

•

Ondřej Horák se přehoupl přes nízká zeleně natřená vrátka a zaklepal na přízemní okno.

„Co se děje?“ Štěpán Charvát se vyklonil ven. „Koukáme s mámou na televizi,“ řekl rozmrzele.

„Seber se a pojď se mnou. Já mám pro tebe lepší krimi.“

Jeho tón přiměl Charváta, že se za okamžik objevil ve dveřích. Cestou si navlékal bundu. „Stalo se něco?“ vyptával se znepokojeně.

„Až doma,“ řekl Ondřej Horák.

Šli mlčky. Nad nimi letěla k východu bělošedá mračna pod temně modrým nebem. Když zahnuli do úzké ulice, odbíjely hodiny na kostelní věži jedenáct. Mraky převalující se nad nehybnou masou Střeláku se náhle roztrhly vedví a do té obrovské škvíry vesmíru nečekaně vklouzlo uštípnuté kolo měsíce, ostře a studeně žluté.

Horák odemkl vrátka a šel napřed po pečlivě zametené cestě, vydlážděné nepravidelnými ohlazenými kameny. V předsíni si svlékl hubertus a pověsil ho na věšák. V obývacím pokoji rozsvítil stolní lampu. Pak důkladně zatáhl záclony. Ze zásuvky sekretáře vyndal plochý balíček ve voskovaném papíru. Bylo v něm několik negativů, nastříhaných do pásků po pěti obrázcích.

„Podívej se, Štěpáne,“ řekl.

Charvát nastavil film proti světlu a přimhouřil oči. Vzápětí zalapal po dechu. „Kde jsi to vzal?“ hlesl zdrceně.

„Našel jsem v lese Kubrovu skrýš.“

„Cože?“

„Zahlédl jsem ho párkrát u kazatelny na dolní mýtině. Jednou tam klečel u pařezu. Tenkrát mě nezajímalo, co dělá. Až teď jsem si na to vzpomněl.“ Ondřej Horák si odkašlal. „Je to jako ze špatného filmu – také jsem si tak připadal. Zvlášť když jsem tam našel schovanou bedýnku.“ Bezděčně uhlazoval oběma rukama voskovaný papír.

Štěpán Charvát dřepěl sklesle na židli, jednu paži svěšenou k zemi, jako by mu ochrnula. V druhé ruce držel negativy. „Proč to schovával?“ zamumlal.

Snad ji tím chtěl držet v šachu, napadlo Horáka, ale nahlas to nevyslovil.

„Takový svinstvo! Jak ji mohl nutit, aby se dala – takhle fotit?“ Třeba ji nenutil, není jí patnáct, pokračoval Horák ve svém vnitřním monologu. „Možná že byl divný,“ řekl. „Nějaké pozůstatky z mládí… Kdoví jestli ji nechtěl ponížit.“

„Snad to nechceš dát policajtům!“ vykřikl náhle Štěpán Charvát. „Že jsi to tam raději nenechal shnít!“ Třesoucí se rukou zvedl proti světlu další proužek filmu. „Ale – co je tohle?“ řekl překvapeně, „to přece není Eva! A tři políčka jsou černý.“

„Ukaž? Tohle je úplně jiný negativ,“ prohlásil Ondřej Horák udiveně. „Už jen ta šířka. Je na něm nějaký člověk. Počkej, přinesu lupu.“ Spěšně prohledal všecky zásuvky v sekretáři. „Fakt, nějaký chlap v klobouku. Podívej se na něj.“

Štěpán Charvát si prohlédl film pod lupou. „Vypadá jako ten…“ Zarazil se.

„Ty ho znáš?“

„Kdepak. Ale mezi fotkama, co jsme našli u Kubra v domku, byla jedna podobná.“

„Proč jsi mi o tom neřekl?“

„Byl bys mi vynadal. A stejně nevím, jestli je to ten samý člověk.“

„Co s tím Eva udělala?“

„Já nevím.“

„Je ti jasné, že aspoň tenhle negativ musíme dát těm kriminalistům!“

„A co když budou chtít také ostatní?“ vyletěl Štěpán Charvát. „O nich nemusím vůbec mluvit.“

„Dostanou to z tebe.“

„Tahle fotografie může být důležitá, uvědom si to,“ řekl důrazně Ondřej Horák.

„Prosím tě! Nějaký chlap v klobouku.“

„Jenže před ním něco leží, jak jsi jistě postřehl. A nemůžu rozeznat, co to je.“

Charvát se náhle vrhl k svému příteli a snažil se vyškubnout mu negativ z ruky. „Nic jim nedáš!“ křičel hystericky. „To si říkáš kamarád?“

Ondřej Horák ho odstrčil. „Vždyť to dělám i kvůli tobě! Copak nic nechápeš? Copak jsi kvůli ní ztratil úplně rozum? Tobě je snad jedno, jestli někoho zabijou.“

„Udělal si to sám! Dělal lumpárny a dostal to zpátky.“

„Nezjednodušuješ náhodou? Smrt je trochu moc drahá cena. Ty máš prostě vztek, že ti přebral holku. Nemůžeš se s tím vyrovnat. Ale jestli na něj tak snadno naletěla a vykašlala se na všechno, co bylo mezi váma, tak sama za moc nestojí, celá tvoje Eva!“

„Evu nech na pokoji!“ Charvát vyskočil, převrhl židli a sápal se na Ondřeje. „Nemůžeš soudit podle svý…“

„Drž hubu,“ zasyčel Horák zuřivě. „Jsi sobec. A navíc máš plný gatě! Nejradši bych tě…“ Ano, měl chuť ho praštit.

Štěpán Charvát vyběhl tryskem z pokoje, v předsíni strhl z věšáku bundu a třískl za sebou domovními dveřmi. Ondřej Horák hleděl zachmuřeně z okna za utíkající postavou. Co se to s námi stalo, pomyslil si zlostně a zahanbeně, jsme jako houby, které do sebe vsakují špínu. Opravdu jsme tak náchylní k zlému? Stačil jediný ohavný skutek, aby se z nás vyvalilo svinstvo, usazenina, o které jsme neměli tušení… Šel si uvařit kávu. Pak se důkladně osprchoval a dlouho si drhl osuškou celé tělo. V ložnici sebral z gauče pohozené hračky; huňatý medvěd na něj tupě zíral prázdnýma skleněnýma očima. Dobře že odvezl Jakuba k babičce, má se tam líp… Na okamžik se mu vybavila tvář jeho ženy, která dala přednost sportovní slávě před mateřskými city a kterou už dva roky neviděl. Rozešli se v dobrém, občas mu dokonce napsala. Všechny ty sporadicky posílané pohlednice ukládal do krabice (snad později pro Jakuba); žádnou z nich už nečetl podruhé, sám jí nikdy nepsal.

12

„Čas je pouze veličina zachycující vztah mezi dvěma různými ději,“ prohlásil Ondřej Horák v neděli po ránu k udivenému strážmistrovi. „Jiný význam nemá. Takže přijdu později.“

„Co jste soudruhu poručíkovi chtěl?“ zeptal se Adam nedůvěřivě.

„Já s tím raději počkám na něj. Vrátí se opravdu do oběda?“

„Oznámil mi, že přijde. To ovšem záleží na okolnostech.“ řekl podrážděně strážmistr. Vyptává se tady, jako by chtěl naznačit, že poručík někde vyspává flám, pomyslel si rozhořčeně. A sám vypadá, jako kdyby tři dni nespal.

•

„Výborně,“ prohlásil Viktor Gail o dvě hodiny později, když si prohlédl negativ, na kterém byl muž v klobouku. Nebyla v tom jediném slovu, nebo spíš v tónu, jakým ho vyslovil, obsažena také úleva, že inženýr přece jenom přišel? Neměl teď ovšem čas na psychologické jemnosti. „Pošleme to hned do laboratoře. Předpokládám, že vy jste nic nevyvolával,“ dodal tázavě.

„Já nemám zvětšovák,“ zasmál se Horák.

„Nic jiného v té skrýši nebylo?“

„Jestli chcete, já vám to místo ukážu. Zase jsem ho zahrabal. Ale byla tam jenom tahle bednička.“

„A v ní ve voskovaném papíře tenhle jediný kousek filmu,“ podotkl Viktor Gail. „Prozatím to necháme tak. Pokud tam kromě něj byly už jen negativy slečny Mackové…“

Ondřej Horák se teď kupodivu neusmál. „Tento váš postoj jsem předpokládal,“ řekl.

„Jinak byste to nebyl přinesl?“

„Jinak bych především nebyl vůbec nic hledal,“ odpověděl Ondřej Horák nezvykle vážně, skoro zachmuřeně. Podíval se přes stůl na poručíka, nepatrně zaváhal, pak dodal: „Spousta lidí nechce s kriminálkou nic mít, protože se bojí nepříjemností. Všeho druhu. Když mluvím s vámi, považuju to za předsudky. Ovšem vy jste možná výjimka.“

Viktor Gail nedal najevo, co si o tomto prohlášení myslí. „Musím vás na něco upozornit,“ řekl. „Celá záležitost je víc než ošemetná. Uvědomte si, že ve hře je člověk, který už jednou zabil.“

„Ze strachu?“

„Možná. Ale ani to není jisté. Tím spíš je v nebezpečí každý, kdo by o něčem věděl. Nebo o kom by si on pouze myslel, že něco tuší. Vyzná se dobře v lese. Umí se v něm nepozorovaně pohybovat–“

„Já vím.“

„Jsme vám – já osobně vám děkuju za pomoc. Ale dál už to přenechte nám.“ Vlastně jsem chtěl říct něco jiného, uvědomil si Viktor Gail. Musel si přiznat, že existují okamžiky, v nichž mu nacvičené sebeovládání poněkud vadí. Začínalo přecházet v nepříjemný stereotyp.

Ondřej Horák se na něj znovu zadíval, soustředěně a pátravě, přimhouřil přitom oči, jako by v poručíkově tváři hledal odpověď na nějakou otázku, kterou by mu rád položil, ale k níž se nemůže odhodlat. Otevřely se dveře a vešel kapitán. Ondřej Horák vstal a rozloučil se.

•

„Kubr chtěl pochopitelně schovat jenom Mackovou. A tenhle negativ se mu tam připletl,“ skončil Viktor Gail stručnou informaci.

„Ale kde jsou potom všecky ostatní?“ uvažoval kapitán Doubek.

„Na to se zeptáme pana Siky. Zajedem si pro něj a na osmačtyřicet hodin ho uzemníme. A zatím si obstarám souhlas prokurátora k vazbě.“

„Jestli pojedeš takhle,“ vyjádřil se o několik minut později kapitán a mrkl na tachometr, „nebudeš už ničí souhlas potřebovat.“

„Co když Kubr vyvolával ty filmy právě u Siky,“ řekl poručík a poněkud zmírnil rychlost.

„V tom případě celou věc nedomyslel.“

„Právě. Sika pak na něm mohl vymáhat nějaký podíl, Kubr odmítal a vjeli si do vlasů.“

„Sika by ale jednal drasticky jen v případě akutního nebezpečí. Včera mi kluci řekli, že na něj z poslední doby nic nemají. Ověřili všechny jeho kontakty. Probrali celý rejstřík, jednoho po druhém. S kým seděl. S kým se stýkal. Ale na nic nepřišli. Teď by ovšem mohl využít toho, že je Kubr mrtvý, pokračovat ve vydírání.“

„A dostat se do maléru,“ doplnil poručík. „V naší péči bude bezpečnější.“

Byly tři hodiny odpoledne, když Viktor Gail zabrzdil před otlučeným činžákem v postranní ulici. „Tady bydlí,“ řekl.

Z popelnic za domovními vraty přetékal nevábný obsah. V šeré chodbě se vzájemně přebíjely všechny pachy světa. Vyšli do prvního patra. Poručík škrtl zapalovačem před rámečkem s ušmudlanou vizitkou. Na zazvonění nikdo neotvíral. Když zabušil kapitán na dveře, vykoukla ze sousedního bytu rozcuchaná žena v divoce květovaném županu. „Není doma,“ informovala je ochotně. „Jel někam na motorce.“

„Jak je to dlouho?“ zeptal se Viktor Gail.

„Nejvejš deset minut.“

„Víte snad, kam jel?“

„Povídal mi akorát, že se vrátí až k večeři,“ řekla žena. „Však on se objeví!“

•

Avšak Ludvík Sika se neukázal ani ten den večer, ani v noci, ba ani druhý den v práci.

V neděli v šestnáct třicet byl už mrtev. Ležel na zádech, ruce rozhozené do stran, jednu nohu pokrčenou. Po zkrvaveném obličeji mu lezl lesklý černý brouk. Večer, už za šera, se opatrně přiblížila liška; očichala mrtvé tělo, ale vzápětí schlíple odtáhla se svěšenou oháňkou.

Ludvík Sika už nevěděl, že po něm pátrá kriminálka; že po ránu objevili jeho tělo lesní dělníci, kteří sem přijeli přibližovat dřevo; a že o dvanáct metrů dál se později našla černá nábojnice s obrázkem asfaltového holuba.

Šehonicemi se rozlilo zděšení, vyšplíchlo z mělkých břehů, valilo se po asfaltové silnici lemované topoly, vnikalo do všech skulin. „Ženské mi nechtěly do lesa už předtím,“ řekl lesní Richtrmoc vedoucímu polesí. „Ale teď je tam nedostanu ani párem koní. Že prej se nenechají povraždit.“

Na stoly v hospodě třískaly pěsti a půllitry s pivem, ozývaly se výkřiky a silácké hrozby. Ti, kteří nežvanili, se rozhlíželi po lese podezíravýma očima, při sebemenším šelestu sahali po pušce nebo po sekeře, strach a divoká touha po pomstě, oko za oko, život za život.

„Ti chlapi jsou schopni někoho zlynčovat,“ řekl Ondřej Horák, když kolem poledne rozbalil nad rozházenými lejstry svůj obligátní chléb se sádlem. „Stačí, aby se jim někdo připletl do cesty. Nebo se jim zdál podezřelý.“

Jedině Cahrouzek se dal slyšet, že člověk jako zvíře, smrt jako smrt, jeden loví druhého, tak to bylo odjakživa a tak to taky zůstane, ať si říká kdo chce co chce.

Při výslechu jen krčil rameny. Ani nezapíral, že byl v neděli v lese. Dobrá, viděli ho tam. A co má být? Siku dohromady ani neznal, nic o tom neví. A že se z jeho pušky nedávno střílelo? Jakpak by ne. Zahlédl lišku, zdálo se mu, že má vzteklinu. Ne, nezasáhl ji, utekla mu. Pro inkriminovanou dobu, na kterou lékař odhadl Sikovu smrt, to je mezi čtvrtou a půl šestou odpoledne, neměl alibi. A proč by ho měl také mít? Od jeho šklebícího se drsného, nepěkného obličeje se všechny otázky vytrvale odrážely jako šípy od štítu.

Výslechy, konfrontace, ohledání místa činu, zajišťování stop, shromažďování místních a časových údajů, ověřování výpovědí, narychlo pořizované expertizy – všechny ty procesy fungovaly rutinovaně a mašinérie slabounce předla jako dobře naolejovaný mechanismus – ale zároveň jako kdyby tu vládl pouhý zákon setrvačnosti; úmorná, vyčerpávající dřina. Chyběla myšlenka, nějaký skvělý nápad.

„Takhle se nikam nedostaneme,“ prohlásil k půlnoci poručík Gail, neoholený a s kruhy pod očima, když konečně skončili výslech posledního svědka. Probíral jednotlivé záznamy a mračil se čím dál víc. „Už se v těch výpovědích vůbec nevyznám. Shodli se vůbec v něčem?“

„Tři osoby viděly v lese neznámého muže v hnědém, možná semišovém kabátě,“ řekl kapitán Doubek.

„Jenomže každej ho viděl na jiným místě a taky ho nepopisujou stejně,“ ozval se praporčík Polák. „Jen se podívejte, podle jednoho byl malej, tuhle ten zase tvrdí, že byl vyšší – darmo mluvit.“ Vytáhl kapesník a otřel si čelo.

Na stole před nimi, napůl zasypány hromadami papírů, stály hrnky s nedopitou kávou. Žárovka u stropu trhaně blikala, čas ztratil rytmus.

Viktor Gail se vzchopil. „Musíme vyřadit svědky, kteří byli v jiné části lesa. Nebo se tam nevyskytovali v inkriminovanou dobu,“ řekl.

„Tohle je zajímavá výpověď,“ prohlásil kapitán Doubek. Obrátil stránku a četl: „… Jmenovaný zahlédl po třetí hodině na lesní cestě asi sto padesát až dvě stě metrů od místa činu světlý vůz. Není si jistý, o jaký typ šlo, domnívá se, že by to mohl být renault. Státní poznávací značka byla částečně zakrytá křovím, domnívá se však, že na konci byly dvě sedmičky. A první písmeno by mohlo být ze zdejšího okresu.“

„Máme zjistit, jestli má někdo v našem okrese renaulta se dvěma sedmičkami na konci?“ zeptal se Polák.

„Rozhodně. Ale nejenom renaulta: vezměte i všecky podobné typy. Jakou měl ten vůz barvu?“ obrátil se poručík ke kapitánu Doubkovi.

„Svědek uvedl, že světlou, ale blížeji nespecifikoval. To může znamenat béžovou, krémovou a podobně. Jinak by mluvil o světle modré, světle zelené a tak dále.“

„Pokud nebyl barvoslepý,“ podotkl Viktor Gail.

„Musíme nejdřív ze všeho ověřit alibi dosavadních podezřelých,“ řekl kapitán. „A přezkoumat motivy, které jsme u nich zatím brali v úvahu.“

„Taky jde o to,“ prohlásil náhle Adam poněkud nejistě, „jestli ty dvě vraždy byly cílem, kterého chtěl pachatel dosáhnout, nebo jenom prostředkem k dalšímu cíli.“ Začervenal se, ale odhodlaně pokračoval, využívaje překvapení, které jeho slova vyvolala. „Myslím si, že vražda jako cíl tu těžko přichází v úvahu. Že by třeba někdo žárlil na dva různé lidi? Nebo je oba tak nenáviděl – nebo se chtěl oběma pomstít? To snad je…,“ hledal slova, aby dokončil větu.

„… nepravděpodobné,“ napověděl Adamovi kapitán a usmál se.

Praporčík Polák užasle zíral na svého podřízeného, aniž se vzmohl na slovo.

„Máte pravdu,“ řekl věcně Viktor Gail. „Ale jsou tu ještě jiné motivy, při nichž může být vražda cílem: dovedete si jistě představit, že vám dva různí lidé mohou nahánět šílený strach. Nebo vás přivádět k zoufalství.“ Zvědavě se zadíval na strážmistra.

Adamův pohled sice nepozbyl uctivého obdivu, ale vyjadřoval i umíněnost. „To určitě! Ale já bych myslel, že to se už prolíná s těmi případy, kdy vraždíme – teda kdy se vraždí jen proto, aby se dosáhlo něčeho jiného!“ Mírně se rozkročil, červený byl nyní až za ušima, ale sveřepě dodal: „Když jde o vraždu ze strachu, tak se přece odstraňuje osoba, které se obáváme. A to je prostředek k tomu, aby si člověk zajistil bezpečnost. Aby nebyl stíhán!“

Kapitán Doubek jen mírně zdvihl obočí a podíval se na poručíka, s kterým se nikdo, kdo ho znal, zbytečně nepouštěl do sporů, ale který se nyní pouze poškrábal na neoholené tváři a přívětivě poznamenal: „Nevyjádřil jste se přesně, ale rozhodně si o tom někdy promluvíme, až bude čas.“ Zasmál se nahlas, opět to byl ten nezdolný a příjemný chlapík, také praporčík Polák se s úlevou rozřehtal, kapitán škubl koutky rtů a zejména Adam se rozzářil. „Jestliže se přidržíme verze, že Kubr se Sikou někoho vydírali, pak se nám jako motiv vraždy skutečně nabízí–“

„Zbavení se nepohodlné osoby!“ vykřikl vítězně Adam.

„A když vezmeme v úvahu, že na těch fotkách je člověk s puškou, pak nemůžeme pominout možnost, že se snaží…“

„Vyhnout trestní odpovědnosti!“ Adam vyskočil ze židle.

„No no, jen se nezfanfrň,“ brumlal Polák, ale měl viditelně radost, jako by se na tom úspěchu podílel.

„V každém případě máme co dělat s člověkem, kterému jde o všecko,“ vrátil je kapitán Doubek zpátky na zem. „Už se nezastaví před ničím. Proto je ohrožen každý, kdo něco ví. Nebo o kom si on myslí, že by mohl něco vědět.“

„Záleží na jeho povaze, kam až…“ začal poručík Gail.

Kapitán ho přerušil s rázností u něj neobvyklou: „Je to teď už zoufalec, je napůl šílený. Ty vždycky sázíš na povahu. Povaha! Ta pravá se stejně projeví až v nějaké krizi. Když se nic neděje, jsme všichni jako beránci.“

Byl to jejich starý spor o psychologii vraha. Praporčík Polák, který o něm nic nevěděl, se udiveně podíval z jednoho na druhého. Strážmistr Adam se tvářil zvědavě a zaujatě. Hrozilo nebezpečí, že přijde co nejdřív se svou troškou do mlýna.

Viktor Gail, kterému by kapitánovo extempore přišlo jindy vhod, tentokrát nereagoval. „Zatím je z toho venku jenom Vilém Dlabal,“ řekl.

„Z okresního přišla zpráva ohledně inženýra Kosa,“ oznámil praporčík Polák. „Na tu dobu, kdy byl zastřelenej Sika, nemá alibi.“

„Ukažte,“ řekl poručík. Přelétl očima několik řádek. „Není prokázáno, že by měl s Rudolfem Kubrem jakékoliv bližší styky. Není prokázáno, že by znal Ludvíka Siku… Podle toho, co tu píšou, musí být dost zazobaný: vlastní velkou vilu, vůz značky Mercedes, jezdí služebně do zahraničí, dcera studuje v Praze, domů dojíždí pouze sporadicky… Ale co je tohle? Před dvěma roky se pokusila o sebevraždu. Pak se přes půl roku léčila na psychiatrické klinice.“

„To se nás snad netýká,“ řekl kapitán.

„Ledaže se zapletla s Kubrem,“ prohlásil Adam.

Praporčík Polák se na něj zuřivě podíval, ale než stačil něco podotknout, poručík pokračoval:

„Kos trestán nebyl, v jeho minulosti ani přítomnosti nenašli žádné závady. Zřejmě má příjemně fádní život. Moment. Tady je poznámka o značných úsporách.“

„Vybral něco v poslední době?“ zeptal se kapitán Doubek. „Právě že ne! Ani v létě, ani na podzim. Naopak si větší částku uložil.“ Poručík Gail se obrátil k Polákovi: „Ať na okresním prověří, co dělal v neděli odpoledne. Zejména mezi třetí a šestou hodinou. Pokud nemá alibi, měli už podrobně zjistit, kde byl. Také potřebujeme státní poznávací značku jeho vozu. A ještě něco: sežeňte mi pokud možno co nejdřív vedoucího honu.“

„Předsedu mysliveckého sdružení?“ ujistil se Polák.

„Já za ním skočím,“ nabídl se horlivě Adam, který se beztak cítil odstavený na vedlejší kolej. „V kolik má přijít?“

„Co nejdřív,“ odpověděl Viktor Gail.

•

„Zrovna jsem dorazil z šoulačky,“ zahlaholil ve dveřích muž v zeleném hubertusu. „Už skoro mrzne.“ Podíval se zvědavě na poručíka. „Bude to trvat dlouho? Já jen, že bych si svlíknul kabát. Máte tu horko.“

„Beze všeho,“ řekl Viktor Gail. „A posaďte se. Mám vlastně jenom pár otázek. Týkají se posledního honu.“

Předseda mysliveckého sdružení stáhl obočí. „Tohle mi byl čert dlužný. Normálně dělá vedoucího honu náš hospodář. Ale zrovna v tu neděli se mu nějak nechtělo řečnit či co. Snad že tam… No, to je jedno,“ mávl rukou. „Tak jsem měl za něj uvítací projev.“

„A já jsem se domníval, že to je vaše obvyklá funkce,“ podotkl poručík. „Ale právě o to uvítání mi jde. Oznamuje se při něm účastníkům lovu celodenní program?“

„To je na tom vlastně nejdůležitější,“ vysvětloval ochotně předseda. „Řekne se jim, kolik bude lečí, jak půjdou za sebou a jaké budou signály.“

„Takže všichni mají představu, v které části lesa přibližně v určitou dobu budou.“

„Pokud ten les znají, tak je jim to jasné. Jinak prostě pochodují za závodčím a rozhlédnou se až na místě.“

„Ohlásil jste také, kdy bude polední přestávka?“

„V tu neděli, počkejte… Ano. Oznámil jsem, že svačina bude zhruba od dvanácti do jedné. A taky, kde.“

„Z toho plyne, že o přestávce se všichni shromáždili na jednom místě. Je možné, že by v tu dobu někdo odešel?“

„ Vyloučené to není. Dělat se to nemá – ale znáte lidi. Kdo to má blízko, odběhne si třeba domů. Tomu těžko zabráníte, když je těch lovců víc.“

„Takže v poledne mohl někdo zmizet, aniž by si toho ostatní všimli.“ Viktor Gail se zamyslel. Rekonstruovat dodatečně, kdo tam nebyl? Nesmysl.

„Svačili jsme na mýtině,“ řekl předseda, jako by uhodl, o čem poručík přemýšlí. „Tu a tam je nějaký smrček, každý si sedne, kde se mu zamane. Ale moment…,“ dal si prst na nos a chvíli si ho třel. „Mám takový dojem, že jsem tam neviděl inženýra Kosa ze Stavony. Totiž – on tam moc známých neměl, pokud vím. Obyčejně se přidá ke mně, ale v tu neděli zrovna ne. Tím ovšem nechci tvrdit, že…“

„Buďte bez obav,“ uklidnil ho Viktor Gail. „Nikomu neublížíte. Mimochodem. Cahrouzek tam přes poledne byl?“

„Tak to vám asi neřekne nikdo. Ten vždycky někam zaleze. Nejradši je sám. To máte jako s Dlabalem,“ rozpovídal se předseda, „taky takový pavouk. Jak to s ním vypadá?“

„Pokud je mi známo, bude se muset delší dobu léčit.“

„To jsou věci,“ vrtěl předseda hlavou. „Člověk ani neví, kdo všechno má v ruce pušku.“

13

Odborníci zatím obraceli naruby Sikův byt. Jeho psací stůl v Druzevě; přeplněné zásuvky; krabice a balíky naskládané podél zdi. Měl také pár krámů tuhle ve skříni, ukázali jim. Žádná zásuvka, žádný papír však nevydal ani útržek tajemství, nenašlo se nic, z čeho by se dalo usoudit na příčinu jeho smrti.

Spolupracovníci i nájemníci v domě, kde bydlel, vrtěli hlavou: u nich si nic nenechával, s nimi o ničem zvláštním nemluvil.

„On bejval dost málo doma,“ sdělila ochotně sousedka v květovaném županu. „Pořád byl někde v luftě.“ Cípem širokého rukávu si přetřela oči.

„Navštěvovaly ho nějaké ženy?“

Vysunula spodní ret; o žádných neví.

„Neměl nějakou známost?“

„Jedna sem jezdívala. Ale už tu dlouho nebyla.“

„Znáte její jméno? Adresu?“

Po chvilce váhání si vzpomněla: „Párkrát mu přišel dopis… On mě totiž požádal, abych mu vybírala schránku, kdyby nebyl dlouho doma. Tak tedy – ty dopisy jsem ale neotvírala, abyste si nemysleli!“ Když ji ujistili, že je nic podobného nenapadlo, pokračovala: „Byla na něm zpáteční adresa. Takový legrační jméno, proto si ho taky pamatuju: Můrková. Jo. M. Můrková tam stálo.“

„A adresa?“

„No – bylo to z Prahy, to vím nabeton. Jenže – počkejte – snad Malostranský náměstí, jestli se nemejlím. Číslo teda nevím.“

•

M. Můrková na Malostranském náměstí skutečně bydlela. Jmenovala se Milada. Nejdříve jí selhávala paměť. Nakonec však připustila, že Ludvíka Siku znala. No důvěrně, dejme tomu, a co má být. Ale už někdy před půldruhým rokem se rozešli. Od té doby ho neviděla a nic o něm neví. A vědět ani nechce. Když jí řekli, že je mrtev, sice několikrát za sebou polkla, ale nijak výrazně ji to nedojalo.

„Mezi náma,“ prohlásila, „on byl Ludva pěknej lump. Taky když jsem se domákla, že už seděl, ani mi to moc nevyrazilo dech.“

Požádali ji, aby se vyjádřila přesněji.

Pokrčila buclatými rameny. „Já o tom dohromady nic nevím. Pořád s něčím kšeftoval. Při tom jeho zaměstnání mu to šlo jako po másle. Když jsem poznala zblízka, o co jde, tak jsem se s ním přestala stýkat. Já se nechci dostat do žádnýho maléru.“ Vypadala na to, že jich už musela zažít dost.

Na toto téma z ní víc nedostali. O fotografování, aparátu, vyvolávání filmů neměla tušení; aspoň to tvrdila. Na otázku, jestli měl Sika přátele, někoho, komu důvěřoval, se posupně ušklíbla. „Ten nevěřil nikomu!“ prohlásila s přesvědčením. „Byl strašně podezřívavej. I když nemusel. Já…“ mávla rukou. „Jedinej, na koho nedal dopustit, to byl nějakej jeho vzdálenej strejda. Snad že ho vychoval, či co. Nebo mu nějak pomohl. O něm jediným mluvil vždycky pěkně.“ Hlučně se vysmrkala.

Po chvíli přemítání si vzpomněla, že mu Sika říkával: strejda Řeháků. A že bydlel někde u Jihlavy. „Jak ono se to tam jmenovalo? Nějak jako Ptáčkov, myslím. On mě tam totiž chtěl Ludva jednou vzít s sebou, jako k strejdovi, ale potom z toho nějak sešlo.“ Na okamžik vypadala, jako když se chce rozbrečet. „Ale ten strejda už je hodně starej,“ dodala chraptivě.

•

Nad Želivskou přehradou se převalovala mlha. Kapitán Doubek studoval mapu a občas se ohlédl za vozy, které předjížděli. Lesy podél dálnice stoupaly k nevysokým kopcům.

„Na příštím výjezdu musíme odbočit,“ řekl kapitán.

Poručík Gail zpomalil a vyjel z dálnice. Po několika kilometrech zastavil před nechráněným přejezdem. Zprava táhle zahoukal vlak. „Moc si od toho výletu slibovat nemůžeme,“ prohlásil, když se znovu rozjeli. „Strejdovi bude sto let a na nic si nevzpomene.“

Naštěstí se mýlil. Bohuslavu Řehákovi bylo sice skoro devadesát, ale byl to čilý povídavý děda. Když se dověděl o Sikově smrti, nelíčeně, tichounce se rozplakal. Hřbetem ruky si stíral slzy. „Tak vidíte, já starej tady straším,“ vrtěl bezmocně hlavou. „A co jsem se mu naříkal, dej si pozor na lidi, lidi jsou zlí… Ale on měl vždycinky svoji hlavu.“

Poslouchali trpělivě, víc pro něj učinit nemohli.

„Jeho máma umřela, když byl docela malej,“ svěřoval se jim prostoduše, „byla to moje neteř. A tátu Ludva neměl – chci jako říct, že zmizel. Holka holt naletěla… A chlapec byl kapku divokej, to jo. Já jsem na něj asi nebyl dost přísnej.“ Zarudlýma očima pohlédl na oba kriminalisty. „Ale zlej on nebyl, to mi věřte. Zkazili ho kamarádi.“

Nic mu nevyvraceli. Byla to bezesporu banální historka, jako stvořená pro limonádový seriál. Jenže na rozdíl od seriálů v ní byli živí lidé v nějakém těžkém nedorozumění se životem, s opravdovým trápením, na kterém neměli vinu. Nebo alespoň ne pouze oni.

„Pane Řeháku,“ zeptal se Viktor Gail, „nemáte tu nějaké jeho věci?“

„Něco tu bude.“ Starci se třásla hlava. „Myslel jsem, že po mně dostane tenhle domek…“ Pohled měl prázdný.

„Mohli bychom se na to podívat?“

V pokoji s nízkým stropem visel mezi nabílenými stěnami syrový chlad. Bohuslav Řehák otevřel starodávnou skříň; dveře skřípavě protestovaly. Uvnitř se nacházel zvětšovací přístroj, misky na vyvolávání filmů, několik krabic s fotografickými papíry, dvě prázdné cívky a igelitový sáček s vývojkou.

„Odkdy to tady máte?“ zeptal se kapitán.

„Něco už tu bude dýl. Ale některý věci přivezl – může to bejt tak tejden deset dní. Pořádně ani nevím.“

„Nezůstaly tu nějaké fotografie?“

„Možná tuhle.“ Starý muž ukázal na nevelkou truhlici z dubového dřeva, postavenou na malovaném prádelníku. „Už jsem to dávno neprohlížel. Já teď už špatně vidím. Jestli vám to k něčemu bude, tak si to spánembohem vemte. Co já s tím.“

„Ten Ludvík Sika byl aspoň okamžitě mrtvý,“ řekl kapitán, když se vraceli ztemnělými lesy. Sáhl do kapsy baloňáku pro dýmku. „Zase jsem si nekoupil tabák,“ dodal popuzeně.

Poručík se na něj krátce podíval. Znal kapitána Doubka jako muže příkladně klidného; tvrdili o něm dokonce, že je flegmatik. Nebyla to pravda. „Škoda že mezi těmi obrázky není nic pro nás,“ podotkl. Na projevy citu si mezi sebou nepotrpěli.

Kapitán něco zabručel. Vytrvale hleděl z okna vozu do tmy, kterou trhala světla obcí, jimiž projížděli, a do které se ostře zasekávaly reflektory protijedoucích aut.

•

Dřevěná truhlička byla plná starých fotografií, z nichž strnule zíraly upjaté obličeje uvězněné v nehybných, nepřirozených pózách na tvrdém žlutém papíru obkrouženém černými rámečky se zlatými ornamenty. Zajímavější obrázky objevili pod dvojitým dnem.

„Podívej se!“ Viktor Gail podával kapitánovi fotografii pohlednicového formátu; byli na ní dva muži zvedající tělo zastřeleného srnce. Hlava s parožím šesteráka byla naprosto zřetelná.

„No tohle!“ Třepal prstem, do kterého si zadřel třísku. „Ani fiat, ani renault, ale lada! Dokonce i se státní poznávací značkou. A z Plzně.“

Kapitán pozorně studoval další snímky. „Ten Kubr byl vlastně nadaný fotograf!“ Zavrtěl hlavou. „Chtěli to snad se Sikou rozehrát ve velkém? A tady je další auto: škodovka.“

„Na tomhle obrázku vyvrhují srnce. Prohlédni si to: jednomu z nich je vidět do obličeje. Na kriminálce v Plzni budou mít rozhodně radost. Aspoň o něco dobrého se ti dva zasloužili, i když nechtěně.“

„Zdá se, že jde o velkou partu, která loví kvůli masu,“ řekl kapitán Doubek. „Tihle hoši by si sotva dali líbit nějaké vydírání – a ještě od dvou amatérů! Ovšem na druhé straně… kvůli tomu se hned nevraždí.“

Viktor Gail neposlouchal. Dlouhými kroky pochodoval po místnosti. Konečně se zastavil u okna, s rukama za zády shlížel dolů na náměstí před hotelem. Několik chodců klouzalo drobným mrholením, v mokrém dláždění se mdle odrážela světla. Neutěšený pohled však na poručíka zřejmě nepůsobil. Urputně zabubnoval prsty na sklo. „Taková pitomost,“ řekl.

Kapitán mlčky seděl, pokuřoval a vyčkával. Stěží přemáhal únavu, cítil, že se o něj pokouší chřipka, dokonce ho napadlo, že je zralý pro penzi; přesto v něm narůstalo napětí, jako by se z poručíka přenášelo na něj. Na věži nedalekého kostela začaly bít hodiny půlnoc.

„Hledali jsme pachatele mezi účastníky honu,“ pronesl Viktor Gail, jako kdyby čekal pouze na toto zvukové znamení. „A to byla chyba. Moje chyba, abych byl přesný.“

„Chceš snad tvrdit, že se někdo schoval uvnitř leče?“

„A nezapadá to do sebe? Prohrabal Kubrovi domek, nenašel, co tak zuřivě hledal, předpokládejme, že usvědčující negativy a fotografie, proto se sebral a provedl druhou variantu.“

„Podle tvé předchozí verze se ztratil o polední přestávce! Kromě toho by se tam musel potloukat od rána, aby se dověděl program celého honu. Ne,“ vrtěl kapitán Doubek nevěřícně hlavou, „to mi připadá úplně přitažené za vlasy.“

„Bláznivé, jen to klidně řekni. Ale nezapomeň, Josefe, že máme co dělat s člověkem, který si důkladně promyslí každý krok. U něj mi přece jenom nesedí, že by spoléhal na polední přestávku. Co kdyby na ni zbylo méně času? Pak by celý jeho plán mohl ztroskotat na pouhé hlouposti. Nemohl riskovat žádné slabé místo.“

„Mluvíš o něm, jako kdybys ho už znal,“ podotkl poněkud popuzeně kapitán. „Znamená to snad, že chceš definitivně vyloučit z podezření všechny lovce?“

„Nic takového jsem neřekl.“

„Poslouchej,“ zabručel pochybovačně Doubek, „a můžeš mi v tom případě vysvětlit, jak by člověk, který se nezúčastnil honu, mohl vědět, kde bude která leč?“

14

Bezpečnostní aparát netrápily žádné pochybnosti. Neměl zpracovaný program na skeptické úvahy. Sunul se stále kupředu, nevzrušeně, téměř nezúčastněně, zato vytrvale a neúprosně, abstraktní mašinérie složená ze specializovaných přístrojů a stejně specializovaných mozků, krmená profesionálními expertizami a výsledky složitých a jemných analýz, které však nevylučovaly ani docela obyčejné praktiky.

Ve fotokomoře řekl muž v bílém plášti svému kolegovi: „Pojď se na něco mrknout!“ Vytáhl z ustalovače fotografii a držel ji pinzetou nad miskou, kam stékaly přebytečné kapky. „Vidíš tohle?“ ukazoval prstem.

„Myslíš tu čáru? To nevypadá na poškrábaný film! Ukaž, já ho usuším.“

Na suché lesklé zvětšenině formátu osmnáct krát dvacet čtyři se dalo rozeznat, že skutečně nejde o kaz. Na bradě muže, jemuž klobouk s širokou krempou a divným pérem zakrýval větší část obličeje, se táhla tenoučká jizva směřující někam dozadu k uchu.

•

Také pátrání po malém červeném voze pokračovalo běžnými cestami. Obsluhovatel benzínové pumpy v Šehonicích vrtěl hlavou, nevzpomíná si na žádného řidiče v malém červeném auťáku. Podobně odpovídali prodavači a prodavačky z obchodů, poštovní doručovatelé, lesní dělníci, cestář, mechanici z autoservisu, školní děti, důchodci a ženy z domácnosti.

V úterý navečer, kdy poručík už stěží odolával přesvědčení, že celou historku s autem si Cahrouzek přece jenom vymyslel, se objevil ve dveřích inženýr Horák.

„Doslechl jsem se,“ řekl nenuceně, „že pátráte po jistém autíčku. Poněvadž jste mi zakázal pročesávat terén, podrobil jsem křížovému výslechu naši uklízečku.“

Viktor Gail na něj hleděl mlčky.

„Postupoval jsem samozřejmě naprosto humánně,“ ubezpečoval ho Ondřej Horák. „Po dvou vodkách si vzpomněla, že pár kilometrů odtud bydlí nějaký melouchář. V Malenicích. Kromě jiného se prý zabývá nejrůznějšími opravami, které mají z toho či onoho důvodu zůstat pod pokličkou. Svěřila mi tuto věc pod pečetí přísného tajemství. Pravda, ta ctihodná žena je strašlivá drbna. Leč přesto se domnívám–“

„Jak se jmenuje ten chlap?“

„Škroch. Příšerné jméno. A navíc ještě Adolf,“ řekl inženýr. „O pramenu informací se, prosím vás, raději nezmiňujte, nebo mi moje informátorka přestane vynášet smetí.“

•

Adolf Škroch kroutil nechápavě hlavou, nerozumí tomu, o ničem neví, jak také, naposledy spravoval auťák svému švagrovi, kdepak cizím lidem.

„Nás nezajímají vaše melouchy,“ řekl poručík úsečně. „Ale radím vám, abyste dobře přemýšlel: malý červený vůz, pravděpodobně s rozbitým zadním sklem.“

Škrochovi vyrazil na čele pot. „Počkejte,“ breptal neklidně, „jeden si taky hnedka na všecko ani nevzpomene. Neříkám, když je někdo v nouzi, že bych mu nepomohl, to je přece lidská povinnost…“

„Červené auto,“ pronesl poručík.

„No jo, máte pravdu: jednou tu někdo byl, s červenou šestistovkou, jako s fiatem. Ale to nový sklo si přivez s sebou!“ zvedl obě ruce až nad hlavu. „Já se součástkama nešmelím, to ne, prosím.“

„Kdy to bylo?“

„Počkejte, kdy jen tady…“ Adolf Škroch se setkal s poručíkovým pohledem a rychle dodal: „Jo, už vím: minulej tejden.“

„Všiml jste si čísla vozu?“

„Tak to teda nemůžu sloužit. Já si to – nezapisuju. Vždyť taky šlo jen o to sklo!“

„Kdo s tím fiatem přijel?“

„Já ho neznám.“

„Vy spravujete auto každému, kdo přijde?“

„Kdepak, to ne prosím. Jenom ze známosti. Z ochoty!“

„Kdo ho za vámi poslal?“

„Jeden známej – ze Šehonic.“

„Jméno!“

„Nějakej Richtrmoc.“

„Který den s tím vozem přijel?“ zeptal se kapitán Doubek.

„Okamžíček – co máme dneska–“ Škroch teď vyhlížel opravdu popleteně. „Už vím. Přijel s ním minulý úterý.“

„A kdy si ho vyzvedl?“

„To mohlo bejt v pátek. Ne. Počkejte. Čtvrtek to byl. Už takhlenc kvečeru. Ale já pořád nechápu…“ pokusil se Škroch o nevýrazný protest.

„Jak vypadal ten člověk?“ zarazil ho Viktor Gail.

„No jak – normálně.“

„Jak byl přibližně starý?“

„To vám opravdu neřeknu. Vůbec jsem si ho neprohlížel. Taky už byla skoro tma.“

„A on měl masku.“

„Ne, to ne,“ breptal Škroch, „ale měl čepici s kšiltem naraženou až do čela. A brejle. Zelený. Opravdu! Jako kdyby měl něco s očima.“

„Jak byl oblečený?“

„Myslím, že měl takovej hnědej kabát. Nebo zelenej?“ Škrochovi stékaly po čele praménky potu.

„Dobrá. Pozveme si vás na oddělení. Jako svědka. Třeba si do té doby osvěžíte paměť.“

„Ježíšmarjá, to ne!“ vyhrkl Škroch zoufale. „Já namouduši víc nevím. Snad kdybych ho viděl. A co bych určitě poznal, tak to je ten jeho hlas. Na hlasy já mám sluch! Tenhle pán měl takovej příjemnej baryton.“

•

„Co nepovídáte? K jakýmu Škrochovi?“ Lesní Richtrmoc zakrýval svou robustní postavou téměř celý otvor dveří, světlo z předsíně vysílalo na dvorek jeho zdeformovaný stín. „V životě jsem u žádnýho meloucháře nebyl. Já mám takovou starou kraksnu…“ mávl rukou směrem ke kůlně, „ale už s ní aspoň rok nejezdím.“

„Jak to, že on zná vás?“ zeptal se poručík Gail spíš pro pořádek.

„To víte, mě tu zná široko daleko každý. Za těch třicet let!“ řekl Richtrmoc. „Ale já jsem o žádným Škrochovi, anebo jak se jmenuje, teda neslyšel.“

Za jeho zády se rozstříkl pruh jasnějšího světla. Anežka Richtrmocová, s nejkrásnějšími vůněmi světa v patách, k nim přišla na zápraží. „Ale táto,“ pronesla káravě, „ty si taky nic nepamatuješ! Kdybych vás neslyšela oknem… Přece loni, když se tu někomu po honu porouchalo auto, někdo o tom Škrochovi určitě mluvil!“

Lesní pokrčil rameny. „Kdo si má pamatovat kdejakou pitomost,“ zabručel. „Já ho zkrátka neznám.“

„Peču zrovna kachnu,“ obrátila se Richtrmocová k poručíkovi, „kdybyste měl náhodou chuť…“

Poděkoval se značným sebezapřením. „Snad až jindy,“ řekl a snažil se nevdechovat tu lákavou vůni. Když za sebou zavíral vrátka, zaslechl, jak Richtrmoc s despektem prohlašuje: „Oni hledají vraha a jsou zrovna teď zvědaví na nějakou tvoji kačenu.“

Viktor Gail odkráčel k vozu a nastartoval. „Ten melouchář napochoduje k nám,“ řekl mstivě, „určitě něco zatajuje.“

Praporčíka Poláka zastihli, jak vyplňuje statistické hlášení. „Pošlu Pepouše,“ navrhl. „Může pro Škrocha zajet na motorce.“

Když Adam odjel, praporčík se vytasil s čerstvě uvařenou kávou. „A tuhle – snad se neurazíte, ale naše máma upekla makový buchty.“

„To si dám říct!“ zahlaholil potěšeně kapitán Doubek. „Makové já k smrti rád.“

Viktor Gail přihlížel, jak v kapitánovi mizí jedna buchta za druhou. „Odkud měl pachatel všechny informace? Věděl, že bude hon, v jakém pořadí půjdou leče, kde se budou konat, kdy bude přestávka,“ vypočítával zamračeně.

„A kde Kubr v leči obvykle stojí,“ doplnil kapitán Doubek.

„Kromě toho musí znát výborně terén, také kolem seníku, kde zastřelil Siku.“

„Pokud Siku nemá na svědomí někdo jiný.“ Kapitán si otřel ústa a lehce potřásl hlavou.

„A je opravdu vynikající střelec,“ řekl Viktor Gail, aniž poslední poznámku vzal na vědomí.

„Tak vy opravdu myslíte, že se tam schoval předem?“ zeptal se pochybovačně Polák, neboť od okamžiku, kdy byl s touto novou verzí seznámen, pojal k ní naprostou nedůvěru. Mlčky zíral do strážmistrova plánku, už notně pomačkaného. „No tohlento,“ bručel, „nějakej myslivec, kterej se neúčastnil honu, no to mě podržte.“

„Pokud to vůbec byl myslivec,“ nadhodil kapitán.

„Znal Kubra i Siku. Zná zdejší poměry a zvyklosti,“ pokračoval neúnavně poručík. „Věděl, kde má Kubr domek. Možná že to byl on, kdo ho už jednou navštívil – před dvěma měsíci. A nesmíme zapomenout: uměl si otevřít.“ Obrátil se k Polákovi: „Pokuste se zjistit, kdy byl stanoven program honu. Jestli o něm někdo nevykládal předem.“

Na stole zadrnčel telefon. Praporčík Polák se ohlásil. „Ano. Je tady.“ Podal sluchátko přes stůl.

„Renault šestnáctka, béžový,“ opakoval Viktor Gail nahlas. „A státní poznávací značka? Rozumím. To je všechno.“

Kapitán s Polákem se na něj napjatě dívali.

„Vůz by souhlasil,“ řekl jim. „Na konci ale nejsou dvě sedmičky, nýbrž jednička a sedmička.“

„A komu patří?“ zeptal se Doubek.

„Obchodnímu náměstkovi Stavony Jindřichu Pecharovi.“

•

Přesvědčení, že svět i ke konci dvacátého století přes všechny technické finty a vymoženosti stojí na papírech, je v některých lidech hluboce zakořeněno; výkazy a hlášení, statistiky a přehledy a ukazatele jsou podle nich netoliko dokonalým a přesným obrazem života, nýbrž dokonce nezbytnou podmínkou jeho existence. Tito papíroví bojovníci by nepřipustili ani na okamžik svatokrádežnou myšlenku, že všechny papíry jsou ploché a jednostranné a že přeceňování jejich významu je tak či onak výrazem zpozdilého ducha.

Hlášení, které ještě téhož večera dorazilo z okresního oddělení, podávalo takový zjednodušený a povrchní pohled na jeden lidský život. Stálo v něm, že Jindřich Pechar se narodil před osmačtyřiceti lety v malé obci na severu Čech, že byl nejmladší ze šesti sourozenců a že jeho otec, zemědělský dělník, zemřel koncem druhé světové války.

„Pechar se vyučil strojním zámečníkem, jak už víme,“ řekl Viktor Gail a četl: „Po vyučení pracoval v továrně na obráběcí stroje, v dvaatřiceti letech dokončil při zaměstnání strojní průmyslovku. Pak je důležité,“ jel prstem po řádcích, „až tohle: před patnácti lety nastoupil ve Stavoně jako referent, udělal si nástavbový kurs ekonomie, potom – všechny ty funkce nebudu ani číst. Náměstkem je zhruba pět let. Kádrová rezerva na funkci ředitele. Významné konexe na ministerstvu, kam má v příštím roce přejít. Manželka je dcerou ředitele gymnázia, syn je ve třetím ročníku elektrotechnické fakulty, dcera studovala rovněž, ale studia přerušila, nyní zaměstnána v okresní knihovně.“

„Kde bydlí Pecharův syn?“ zeptal se kapitán.

„Moment, jen co to najdu. V Praze, na koleji. Potom se tady dočteš, že rodina požívá v místě bydliště dobré pověsti. A ještě něco: Pechar je v zaměstnání hodnocen jako velmi dobrý odborník a organizátor. Trestán nebyl. To je všechno.“

Praporčík Polák si odkašlal. „Budete mě ještě dneska potřebovat? Totiž – manželka má zrovna narozeniny. Přijel mi syn s rodinou a…“

„Klidně běžte! A příjemnou zábavu,“ řekl poručík Gail roztržitě. „Musíme něco podniknout,“ obrátil se ke kapitánovi.

„Snad nechceš jít Pechara vyslechnout? K tomu nemáme důvod. Aspoň ne takový, aby ho uznal prokurátor, až si k němu náměstek poběží stěžovat. Podle seznamu od mysliveckého hospodáře jezdí do Šehonic na hon šestatřicet lidí. Pravidelně. Hodláš je proklepávat všecky?“

„Pro jistotu se hoši z okresního musí podívat na jejich alibi. Pro obě neděle.“

„U Pechara mohou učinit totéž!“

„A co jeho renault?“

„Jediný na světě!“ podotkl kapitán. „Copak by ho nechal stát někde na ráně, kdyby se šel cvičit ve střelbě na Siku?“

„Nevšiml sis, jestli nemá Pechar na bradě jizvu?“

„Myslím, že ne. Ovšem krk bych na to nedal. Když už za ním půjdeš, prohledej mu hned šatník. Co když najdeš klobouk s pérem? Předseda mysliveckého sdružení tvrdí, že to péro na fotografii vypadá jako z okrasného bažanta. Nikdo prý takové nenosí.“

„Co říkáš? Z okrasného bažanta?“ ožil Viktor Gail. Zvedl se křepce ze židle a zamířil ke dveřím.

„Jdeš vyslechnout správce zoologických zahrad?“

„Ty až později. Teď si skočím za svou pravou rukou.“

•

Bylo kolem půl jedenácté, když zaklepal na okno domku, za kterým se ještě svítilo.

„Jen pojďte dál,“ pozval ho inženýr Horák.

„Viděl jsem, že ještě nespíte,“ řekl omluvně poručík.

„Správný kriminalista se pozná podle toho, že tahá lidi z postele.“ Otevřel dveře do obývacího pokoje. „Posaďte se. Můžu vám nabídnout jenom pivo nebo kafe. Není to moc stylové, ale whisky nemám.“

„Děkuju. Po obojím bych okamžitě usnul. Jednak by to vůči vám bylo nezdvořilé a jednak bych rád věděl, co říkáte téhle zvětšenině.“

Ondřej Horák rozsvítil stolní lampu a chvilku bedlivě zkoumal fotografii, na které byl zachycen detail muže v klobouku. „Škoda že není barevná. Ale i tak jsem si skoro jist, že to péro je z bažanta diamantového. Tento okrasný bažant pochází z Tibetu nebo z Číny. U nás ho ovšem najdete leda někde ve voliéře. Je tak nesnášenlivý, že se musí chovat odděleně od ostatních… Promiňte,“ dodal, „zapomněl jsem, že jeho nestíháte.“

Viktor Gail zatím pozorně studoval inženýrův obličej, jeho příjemné souměrné rysy, rovný nos, klenuté obočí. „Neviděl jste na nikom podobný klobouk?“ zeptal se.

Ondřej Horák vzhlédl; v záři zastíněné lampy byly jeho oči temnější. „Rozhodně ne s takovým pérem.“

„Má rovněž nezvykle širokou krempu.“

„Té bych si stejně nevšiml. Detaily tohoto druhu mi obvykle unikají. Což byl vlastně jediný důvod, proč jsem se nedal k policii.“

„Škoda,“ prohodil poručík Gail. „Zločinci s námi nechtějí nic mít hlavně proto, že nám chybí smysl pro humor.“ Bylo něco za těmi lehkými slovy, za těmi žerty, při kterých se žádný z nich neusmál?

•

Když se Viktor Gail vrátil zpátky na oddělení, čekal ho lakonický vzkaz: Odváží mě strážmistr. 23.05 hod. Doubek. Podíval se na zápěstí, bylo skoro o hodinu víc. Nasedl znovu do vozu a nastartoval. Motor lehce naskočil a tiše bzučel. Proti svému zvyku jel pomalu. Nad silnicí se svíjely lehounké chomáče mlhy, houstly a znovu se rozpouštěly, beztvaré, vláčné a rozplizlé jako celý tenhle případ… Zamnul si oči. V posledním okamžiku se vyhnul zmatenému zajíci, který se bezhlavě vrhl před kola.

Kapitán už tvrdě spal; na nočním stolku ležela načatá dávka anopyrinu. Viktor Gail se osprchoval a natočil si sklenici vody. V zrcadle nad umyvadlem spatřil zamračeného snědého člověka s kruhy pod očima. Přejel si rukou bradu, ale oholit se konečně může až ráno. Vlezl do postele, ani nevěděl, jak usnul. Neklidně se převracel na měkké matraci. Zdálo se mu, že na něj z výšky dosedá nestvůrný klobouk zavěšený na tlustém řetěze, jehož články protivně klapaly…

•

Nebyl to řetěz. Někdo vytrvale ťukal na dveře. „Máte dole telefon!“ říkal ten otrava hlasitě a pro jistotu ještě zabušil.

O deset minut později seděli ve voze. Město se teprve probouzelo. Před hotelem se činili popeláři; na silnici po nich zbyly hromádky smetí.

„Já jsem se dnes docela dobře vyspal,“ liboval si kapitán. „Včera jsem ti nestačil sdělit, že jsem konečně zastihl bývalou Kubrovu manželku. Jeho smrt ji příliš nedojala.“

„Co proti němu měla?“

„Byl prý nespolehlivý. A hlavně samá ženská. Pokoušela se mi to podat se všemi podrobnostmi.“

„Kdy ho viděla naposled?“

„Loni o vánocích. Svátky prý nikdy nevynechal. Přivezl nějaké dárky pro syna.“

„Kolik mu je?“

„Asi deset. Když se narodil, bylo Kubrovi osmnáct, jí pětadvacet. Oženil se s ní, když se vrátil z vojny. Prý aby měl kluk tátu. Snad se v něm hnulo svědomí, když měl sám tak mizerné vzpomínky z dětství. Úplně zkažený tedy být nemohl.“

„To víš od ní?“ podivil se Viktor Gail.

„Kdepak! Mluvil jsem potom se sousedkou. Ta fandila spíš jemu. Podle jejího názoru si Kubrová hodně nepříjemností zavinila sama, protože na sebe nedbala, celé dny se potloukala v županu a natáčkách. Co prý měl Kubr dělat, mladý, hezký – a doma takovou stárnoucí špindíru.“

•

Na oddělení je čekal dálnopis. Poručík přelétl očima stručné sdělení. „Tak náměstek Pechar byl se ženou a dcerou už od soboty na chatě. V neděli za nimi přijel ještě snoubenec mladé Pecharové.“

„Kde mají chatu?“ zeptal se kapitán.

„V Kunovicích.“

„To ale je hezkej kus odsud,“ poznamenal praporčík Polák. „Z okresu ještě volali, že byli dopoledne viděný v místní samoobsluze. Ptal jsem se taky na tu předminulou neděli. A víte, co mi řekli? Že prej za danejch předpokladů se to nepodařilo zjistit.“

„Jak to?“ vyletěl poručík Gail.

„Nechtěli jsme přece, aby Pechar něco tušil!“ připomněl mu kapitán.

Praporčík Polák, kterému z těch jemností šla hlava kolem, si krátce odkašlal a pokračoval: „Taky volal předseda mysliveckýho sdružení. Že prej pro vás něco má. Nechtěl mi říct, oč jde.“

„Kde bychom ho našli?“

„Povídal, že se tady během dopoledne zastaví.“

„Josefe, vezmi si to na starost,“ požádal poručík Gail.

„Snad nepojedeš–“

„Ano,“ odvětil Viktor Gail.

Nyní se dovtípil i praporčík Polák. „Ale jak potom náměstek Pechar nemá – no, tušit, že ho vyšetřujeme?“ zeptal se naprosto vážně.

Kapitán Doubek plácl dlaněmi na stůl a hlasitě se rozesmál. „Měl bys jít v přestrojení,“ navrhl, ale poručík už za sebou zavíral dveře.

•

Náměstek Pechar už se netvářil tak společensky jako poprvé. „Blíží se konec roku,“ vysvětloval, „doháníme plán.“

„Raději tedy přejdu okamžitě k věci,“ řekl Viktor Gail. „V podstatě se jedná o formalitu, která se týká většího počtu osob. Potřebujeme od vás informaci, co jste dělal předminulou neděli odpoledne.“

„Prosím?“ Pechar vyhlížel spíš užasle než dotčeně. „Mohu aspoň vědět, proč vás to zajímá?“

„Ptáme se na to všech lovců, kteří znali zastřeleného Kubra. I těch, kteří v ten den na honu nebyli.“

„No dobře. Když to považujete za nutné,“ pokrčil náměstek rameny. „Zůstal jsem doma, protože mě bolelo v krku. Musím vám hned sdělit,“ dodal odměřeně, „že jsem byl doma sám. Manželka s dcerou odjely už v sobotu k příbuzným. Takže nemám vlastně alibi.“

„Třeba jste s někým mluvil.“

„Vy máte ve zvyku běhat s angínou venku?“ Pechar se nečekaně usmál. Smyslem pro humor rozhodně nevynikal, ale nyní se zřejmě bavil. „Byl jsem v posteli a polykal penicilín. Mám ho doma zásobu. Takže i k doktorovi jsem šel až v pondělí.“ Poručík upřeně sledoval, jak si náměstek zamnul dokonale vyholenou bradu. Jizvu na ní neměl. „A tuto neděli?“

„Byli jsme na chatě. To jste si nezjistili?“

„Celý den? Nikam jste se nevzdálil?“

„Ne. Vlastně ano. V poledne jsem zajel vozem pro pivo. Hospoda je trochu z ruky. To také souvisí s Kubrem?“

Tohle mi nedaruje, pomyslel si Viktor Gail. „Nikoliv,“ řekl a zvedl se z křesla, které začalo být nepohodlné. „Děkuji vám za ochotu.“

„Pokud vám to pomůže, klidně zase přijďte,“ pronesl zdvořile náměstek. „Bezdůvodně byste sem nepřijel.“ Jestli se cítil dotčený, dokázal tu nelibost dobře skrýt.

•

„Ztrapnil jsem se dokonale,“ řekl o hodinu později Viktor Gail kapitánovi. „Z jeho zdvořilosti přímo čišelo, že mě považuje za duševně méněcenného.“

Kapitán Doubek míchal lžičkou čaj, z hrnku se kouřilo. Poručík ani nevnímal tu vůni. Zatoužil po cigaretě, přestože si na ni už několik měsíců skoro nevzpomněl.

„Tak pokračuj,“ vybídl ho kapitán.

„Mluvil jsem dodatečně s Pecharovým sousedem. A to jsem měl udělat nejdřív ze všeho, protože mi potvrdil, že náměstek byl v onu neděli skutečně doma. Šel se ho totiž zeptat, jestli nemá francouzák, a našel ho v posteli. Posloucháš mě vůbec?“

„Jak by ne!“ Kapitán usrkl čaje a vymačkal do něj zbytek citrónu. „Skončil jsi tím, že byl Pechar v posteli. A že půjčuje francouzáky.“

„Soused mi obšírně vykládal, že o víkendu většinou opravuje auto, někdy také náměstkovi, a ten mu za to vždycky půjčuje nářadí. Dokonce mu také asistuje, když má čas. V jeho pojetí je Pechar sice nemluva, ale v jádru bodrý venkovan.“

„Soused byl u náměstka dopoledne?“

„Ano. Pechar mu jako obvykle půjčil klíč od své garáže a on mu ho vrátil až večer.“

„Z čehož vyplývá, že měl náměstkův vůz celé odpoledne na očích.“

„Právě. Taxíkem by na takovou výpravu nikdo nejel a autobusem by se to nedalo stihnout. Podíval jsem se pro jistotu na jízdní řád.“

„Co služební auto?“

„Podniková volha byla celou neděli pod zámkem. Kromě toho je tmavomodrá.“

Kapitán potřásl hlavou, v jeho přátelských očích nebylo ani stopy výsměchu.

„Myslím si,“ řekl poručík Gail, „že se mi Pechar nezmínil o sousedovi úmyslně. Dělal si ze mě blázny, když tvrdil, že nemá alibi.“

•

Předseda mysliveckého sdružení dorazil až odpoledne, ale jeho informace si rozhodně zasloužila pozornost. Týkala se seníku vzdáleného asi sto metrů od místa, kde našli zastřeleného Siku.

„Je tam takový slehlý flek,“ vykládal předseda a rozepjal si hubertus, „jako kdyby na tom seně byl někdo delší dobu seděl.“

„Nevnikla tam zvěř?“ zeptal se kapitán.

„K senu se dostanete jen po žebříku. Napadlo mě, že se tam někdo schovával přes noc, ale to by po něm zůstala větší spoušť. Jednou nám vlezli do seníku chuligáni a hrozně to tam zváleli. Tohle vypadá jináč.“

„Josefe, jdi se na ten seník mrknout,“ požádal Viktor Gail. „Já počkám na našeho meloucháře. Už by tu měl být.“

Kapitán, Polák a předseda se vypravili do lesa. Za hájenkou odbočili ze silnice a husím pochodem pokračovali po úzké stezce, místy zarostlé šlahouny ostružin.

„Tudy je to blíž,“ vysvětloval předseda, který kráčel v čele a snažil se jim uvolnit cestu, „jinak by nám to z Šehonic trvalo nejmíň půldruhé hodiny.“

Přestože se museli tu a tam vyplétat z trnitých výhonků, dorazili k seníku za necelých čtyřicet minut. Stál několik metrů od cesty, dřevěné stěny byly ztmavlé vlhkem. Předseda vylezl první po kluzkých příčkách žebříku a nahoře otevřel dvířka sbitá z prken. „Dřív jsme tady měli zámek,“ řekl.

Praporčík Polák rozsvítil baterku. Suché seno vydávalo silnou vůni. Prohledali ho důkladně, takřka stéblo po stéblu, plazili se po kolenou a kýchali.

„Nic tu není,“ řekl kapitán. „A otisky nepřicházejí v úvahu.“

„Ale co na žebříku?“ napadlo předsedu.

„Po takovém lijáku?“ Kapitán klečel na hromadě sena a nezakrytým otvorem v boční stěně vyhlížel ven. Potom se předklonil, chvíli se upřeně díval jedním směrem a mhouřil oči. „Co tamhleten dub?“ otočil se k Polákovi.

Praporčík se spustil na kolena. „No to je on!“ řekl překvapeně. „Přesně pod ním ležel zastřelenej Sika.“ Zakroutil hlavou. „Že by to byla jenom náhoda?“

„Ale z brokovnice? A jenom přes mušku?“ namítl předseda. „Kromě toho bych z takovéhle pozice netrefil ani slona.“

„Balistické expertize tohle místo vůbec neodpovídá.“ Kapitán se rozkašlal a hledal po kapsách kapesník. „Přesto nelze vyloučit, že zde někdo čekal. A vyhlížel, až přijde Sika.“

„Ale jak by mohl vědět, že se tady objeví?“ podivil se předseda, zvyklý spíš na tvrdou realitu než na hypotetické úvahy. „Vy myslíte, že tu měli sraz?“

„Všecko jsou zatím jenom dohady,“ potvrdil mu Doubek. Postavil se a setřásal si z kabátu seno.

„V žádným případě o věci s nikým nemluvte,“ řekl mentorsky praporčík Polák. „Mohl byste něco pokazit.“

Kapitán Doubek zatím opatrně slézal dolů po žebříku. Obešel seník kolem dokola a pokoušel se najít místo, odkud by byl i zezdola viditelný kmen mohutného dubu. Na pasece před ním, mezi rozložitými pařezy, se táhl pruh nízkých smrčků, který zakrýval výhled. Byl široký asi pět, dlouhý nejméně třicet čtyřicet metrů. Tudy se někdo mohl nepozorovaně dostat blíž k dubu. A někde z toho pruhu vystřelil? Předpokládalo to ovšem dokonalou znalost terénu – stejně jako při výstřelu na Kubra… Tato okolnost sice mohla, ale nemusela oba činy spojovat, mohla, ale nemusela ukazovat na jednoho a téhož pachatele. Rozhodně přicházela v úvahu v případě, že také Rudolf Kubr a Ludvík Sika měli něco společného. Kapitán byl spokojen, že je sám, že má na úvahy dost klidu: Viktorova činorodá a nezkrotná fantazie ho občas odsuzovala do úlohy pozorovatele, které se bránil po svém, aniž přitom své pocity dal někdy najevo. Znovu se důkladně rozhlédl. A jak pátral očima po něčem, co by mohlo poskytnout třeba pouhý náznak nějaké stopy, postřehl, že kousek od něj trčí ze země silný klacek s rozvětveným koncem. Už se chtěl obrátit, sám nechápal, proč ho upoutal obyčejný klacek tvarem připomínající nepravidelné ypsilon. Ne, něčím sem nepatřil. Dlouholetá zkušenost, intuice, čertví co způsobilo, že si ho šel prohlédnout zblízka. Klacek byl suchý, protože ho chránila před deštěm sešikmená střecha seníku. Kapitán vytáhl kapesník, uchopil jim jeden z rozvětvených konců a pokusil se ho vytáhnout ze země.

„Nějak moc tam drží, co?“ Praporčík Polák se zvědavě přiloudal blíž. Když viděl, že se kapitán marně namáhá, navlékl si koženou rukavici a zalomcoval klackem nízko nad zemí. Konečně se mu podařilo dostat ho ven.

Předseda mysliveckého sdružení stál opodál, pozoroval úsilí, jež mu bylo zhola nepochopitelné, ale mlčel. Spustil se drobný déšť, vytrvalé mžení. Praporčík schoval klacek pod plášť. Nikdo z nich po celou zpáteční cestu nepromluvil.

„Co mi teda pořád nejde na rozum,“ řekl Polák, když ze sebe v kanceláři stahoval provlhlý kabát, „to je ten Sika: že by si takovej mazanej chlap stoupnul někomu rovnou do rány?“ Ručníkem si utíral mokrý obličej, až mu zčervenal.

Kapitán Doubek, který si v duchu kladl tutéž otázku, se k ní nevyjádřil. „S tím klackem ať zajede strážmistr do města,“ řekl „Jestli se na něm najdou nějaké otisky, budeme snad o něco chytřejší.“

„A hned se zeptej, kdy budou mít výsledek,“ přikázal Adamovi praporčík. „Řekni, že to moc spěchá.“

15

Od samého začátku bylo jasné, že Adolf Škroch se dostavil krajně nerad a proti své vůli.

„Lidi jsou strašně závistiví. Jak máte o pětku víc, hned vás pomlouvají,“ vykládal rozčileně.

„To si s vámi vyřídí někdo jiný. Ale jestliže teď nevypovíte pravdu – nezapomeňte, že jste zde jako svědek –, můžete si jenom přitížit,“ řekl Viktor Gail. S nechutí si prohlížel potícího se muže. Nastavil pásku magnetofonu a zapnul ho.

„Já nemám, co bych vám mohl sdělit,“ vyhrkl náhle Škroch; znělo to, jako by se tu větu naučil nazpaměť.

„Třeba jste si vzpomněl na nějaký detail, který se týká toho člověka s červeným fiatem.“

„Já prosím vůbec nic nevím.“

„Neměl na bradě jizvu?“

„To určitě ne!“

„Takže jste si ho přece jen důkladně prohlédl!“ podotkl poručík Gail. Postřehl, že muž proti němu je stále neklidnější, téměř vyplašený.

„Totiž – abyste rozuměl,“ drmolil Škroch, „ten člověk… čepici měl naraženou až do čela… a ty brejle, jak jsem už povídal. Nos měl normální, ale tu bradu mu bylo dobře vidět. Ale co se týče toho barytonu, tak mě potom napadlo, jestli neměnil hlas. Mohl docela klidně mluvit hlubším.“

„Vy vlastně nejste tak špatný pozorovatel,“ poznamenal poručík. „Z toho soudím, že jste si přece jen všiml čísla vozu. I když jste si ho nezapisoval. Jistě víte, zda bylo ze zdejšího okresu.“

„Ne!“ vykřikl Škroch. „Zdejší nebylo. Na čísla já nemám zrovna paměť, ale ty začáteční písmena byly jiný.“

„Máte poslední možnost si na ně vzpomenout.“

„Já - no, na začátku mohlo bejt písmeno A. Jenže krk na to taky dát nemůžu.“

„A další písmeno?“

„Tak to už doopravdy nevím,“ prohlásil Škroch. „Už vůbec, ale vůbec nic…“

„Znáte někoho ze Stavony?“ zeptal se Viktor Gail.

„Co – co to je?“ zabreptal melouchář.

„Že byste neznal tak velký podnik?“

„Jo – vy myslíte ředitelství, ve městě… Ale tam já nikoho neznám.“

„Byl jste poučen o své povinnosti vypovídat pravdu.“

„Nikoho tam neznám,“ opakoval Adolf Škroch. „Já…“

„Počkejte laskavě venku,“ přerušil ho poručík Gail. „Podepíšete pak protokol výpovědí.“

Do dveří nahlédl kapitán Doubek. „Nepůjdeme se najíst?“ Poručík roztržitě zavrtěl hlavou. „Ten chlap má z něčeho strach.“

„Asi že vylezou na světlo jeho melouchy.“

„Ne. To není ono. Je úplně zpanikařený.“

„Myslíš, že někoho kryje?“ zeptal se kapitán.

„Posledně takhle zpanikařený nebyl,“ pokračoval Viktor Gail. „Přitom si najednou vzpomněl na první písmeno, které by ukazovalo na pražské číslo!“

„Že by nás chtěl svést ze stopy?“

Poručík pokrčil rameny. „Náměstek Pechar má v Praze syna.“

„A inženýr Kos dceru.“ Kapitán Doubek se slabě usmál. „Nezasedl sis náhodou na toho Pechara?“

Viktor Gail otevřel zásuvku a chvíli hledal v papírech. „Synáček má už něco na triku,“ řekl. „Před pěti lety se nachomýtl k nějaké pitce, kde se pokusili znásilnit nezletilou dívku. Byly při tom také nějaké drogy. Mladému Pecharovi tenkrát neprokázali aktivní účast a vyvázl pouze s důtkou. Tehdy ještě chodil do gymnázia.“

„To je pro mě novinka,“ podotkl kapitán.

„Přišlo to před hodinou. Nestačil jsem to ještě zařadit do spisu. Tady.“ Poručík vytáhl ze zásuvky list papíru. „Před půldruhým rokem odcizil v podnapilosti vůz a při jízdě s ním havaroval. Sám se jen lehce zranil, ale jeho spolujezdec utrpěl zlomeninu klíční kosti,“ četl z hlášení. „Davidu Pecharovi byl vyměřen trest v trvání devíti měsíců s odkladem na dva roky.“

„Podmíněný?“ podivil se kapitán Doubek. „S alkoholem v krvi?“

„Zajímavé, že?“ řekl Viktor Gail. „Tatíček bezpochyby zapracoval,“ dodal rozhořčeně. „Vyžádám si soudní spis.“

„Ovšem, že by teď běhal s flintou po lese, když má podmínku?“ namítl kapitán. „To už by mu Pechar asi těžko urovnával.“

„Nevím, nač spoléhá. A netvrdím, že v té záležitosti má vůbec prsty…“ Poručík se odmlčel, také v něm hlodaly četné pochybnosti.

„A že by takový kluk střelil na Kubra?“ přisolil si ještě Doubek. „To už mi připadá úplně přitažené za vlasy.“

„Rozhodně je dost věcí, na které se Davida Pechara hodlám zeptat osobně.“

Kapitán Doubek se zatvářil skepticky, ale mlčel.

„Co vlastně máme?“ řekl poručík. „Pár pitomých fotografií. Sbírku nábojnic, z kterých asi žádná není ta pravá. Povídačky o červeném fiatu a nějakém světlém voze. Jednu bradu s jizvou, ke které nám chybí hlava. A klacek. Do háje!“

„Zapomněl jsi na klobouk s pérem,“ připomněl kapitán Doubek.

„Prosím tě! Ten už dávno někdo spálil!“ Vstal, poodešel k oknu a vyhlédl ven, jako by na obloze, přes kterou uháněly černošedé mraky, hledal inspiraci. „Naštěstí nemůže spálit všechno,“ řekl. „Ten člověk má nějaké slabé místo, které Kubr se Sikou vyhmátli a po kterém šli.“

„Jenže oba jsou mrtví,“ namítl kapitán. „Slabé místo už není slabým místem.“

Poručík Gail se prudce odvrátil od okna a tiše, ale důrazně řekl:

„Ale má strach. Strach v něm vězí jako nemoc. Není to přece skutečný zločinec, hrubý a otrlý. Není zvyklý zabíjet. Tohle je jeho slabé místo pro nás.“

Než se Doubek vzmohl na slovo, vstoupil kvapně praporčík Polák, zrudlý a zadýchaný. „Přijde mráz!“ hlásil hned na prahu a mnul si ruce. „Na jeřabinách už jsou kvíčaly.“ Pověsil kabát na věšák a zatvářil se úředně. „Nesu hlášení z okresu.“

Dověděli se z něj, že na klacku předaném k expertize se nepodařilo zajistit otisky prstů, že na něm však byly nalezeny stopy krve.

„Třeba se škrábnul o třísku, jak ho cpal před seníkem do země,“ nadhodil Polák.

„Není tady řeč o třísce,“ řekl kapitán. „Ale sdělují nám, že na klacku byly rovněž nalezeny chlupy z kožešiny. Pravděpodobně jde o vlákna z kožešiny, kterou se podšívají semišové kabáty,“ četl.

„Instruktivní,“ podotkl Viktor Gail. „Někdo si na klacek pověsil kabát. A proč? Určitě ne proto, že mu bylo horko.“

Podívali se s kapitánem na sebe. Oba věděli, nač ten druhý právě myslí.

Praporčík Polák je několik vteřin pozoroval. „Teď by se to mělo konečně pohnout,“ mínil pln optimismu. „Konečně něco, abych tak řekl – viditelnýho.“

„Zatím ještě nevíme, jestli má klacek s vraždou Siky vůbec nějakou souvislost,“ namítl kapitán Doubek.

•

Až příliš brzy se ukázalo, že jeho pochybnosti byly na místě. Krev nalezená na klacku přinesla spoustu nesnází a nepříjemností. Pět lidí z šestatřiceti, kteří jezdívali do Šehonic na hon, mělo sice stejnou krevní skupinu, jakou vykazovaly stopy na klacku, ale při analýze podskupin přicházel v úvahu pouze jeden, který však měl neotřesitelné alibi: týden před inkriminovaným honem si zlomil nohu.

Když byl předvolán ke zkoušce krve náměstek Pechar, prohlásil rozzuřeně: „Nemám samozřejmě důvod vám nevyhovět, ale vezměte laskavě na vědomí, že tentokrát si budu stěžovat. Postarám se, aby vás ty nehoráznosti přešly!“

Samozřejmě se navíc prokázalo, že jeho krev na klacku být nemohla, poněvadž měl jinou krevní skupinu.

Poručíka si zavolal náčelník do Prahy. V jeho místnosti, i tak už dost strohé, vládla ještě úřednější atmosféra vlivem prokurátora, který seděl upjatě za stolem.

„Uvědomte si laskavě,“ řekl, „že váš postup nemá opodstatnění. A precedens. Neuvážil jste, že jde o člověka s vlivnými styky? Na ministerstvu jsou pobouřeni a bombardují mě intervencemi.“ Odkašlal si a dodal: „Jsou to zbytečné nepříjemnosti.“

Viktor Gail se prozatím nevyjádřil.

Náčelník zaujímal k celé záležitosti ambivalentní postoj: nehodlal dráždit prokurátora, ale rovněž nechtěl být nespravedlivý k podřízenému, v jehož kriminalistické schopnosti měl značnou důvěru. „Dobrá,“ zabručel neutrálně. „Poručík Gail se náměstku Pecharovi přiměřeně omluví. Také se ten pán nemusel hned tak fantit, však ho neubylo.“

Prokurátor se nespokojeně podíval na náčelníka.

„Rád bych pokračoval v pátrání, čí je ta krev na klacku,“ ozval se konečně Viktor Gail.

„Doufám, že budete dál už postupovat s rozvahou,“ pronesl prokurátor.

„Nebylo by užitečné, abyste ve smyslu ustanovení trestního řádu a zákona o prokuratuře využil svého oprávnění týkajícího se postupu před zahájením trestního stíhání a zúčastnil se vyšetřování?“ zeptal se poručík. Jeho tónu nebylo možno nic vytknout, zněl naprosto korektně.

Náčelník povytáhl obočí a odkašlal si.

Prokurátor ho předešel. „Učinil bych to bez váhání,“ pronesl rozvážně. „Nemám však bohužel dosti času. Jinak rád slyším, když vyšetřovací orgány opírají svoji činnost o znalost zákonů,“ dodal.

Viktor Gail jeho vyjádření ocenil: byl to muž zvyklý maximálně se ovládat, ruka zákona, člověk na svém místě.

Prokurátor vstal: „Především se postarejte, poručíku, ať už si nikdo nestěžuje,“ řekl a slabě se usmál. Jeho tvář s impozantním profilem římského senátora na okamžik vyhlížela méně úředně.

„Poručíku,“ pronesl náčelník, když v kanceláři osaměli, „doufám, že se vystříháte dalšího krveprolití.“

•

„Šéf to vzal sportovně,“ končil své líčení pozdě večer Viktor Gail.

V hotelové restauraci už byli sami; vedle dveří do kuchyně postával vrchní a nevrle je pozoroval.

„Prozatím,“ zabručel skepticky kapitán. Sledoval, jak poručík nabodává na vidličku kus masa, jako by dorážel soupeře.

„Z určitého hlediska jsem s tou krví udělal kardinální chybu.“ Viktor Gail přivolal pohybem ruky vrchního a objednal si pivo. „Náš opatrný, obezřetný pachatel, který všude nosí rukavice a stírá stopy, by na klacku takovou vizitku nezanechal.“ S chutí se napil. „Ovšem na druhou stranu je zase všechno zlé k mnohému dobré,“ dodal věštecky. „Právě proto, že na něm otisky nejsou, lze s jistotou usoudit, že ho tam nezarazil jen z legrace. K tomu je nám známo, že na klacek pověsil svůj kožich.“

„A co klobouk?“ zeptal se kapitán ironicky.

„Není vyloučeno,“ odvětil poručík. „A proč to udělal?“ ukázal pozdviženým prstem na kapitána. „Aby Siku zmátl. Potom se připlazil blíž a zastřelil ho.“

Kapitánovi se bezděčně vybavil pás smrkového podrostu, táhnoucí se od seníku směrem k dubu; Viktor Gail jako obvykle působil sugestivně. Kapitán stáhl obočí k sobě a zeptal se: „To máš z televize?“

„Já vím, že to zní bláznivě. Na první pohled,“ připustil poručík. „Ale mohlo to dobře splnit účel.“

„Proč potom ten klacek jednoduše neodnesl?“

„Poněvadž chtěl, abychom ho našli!“ prohlásil Viktor Gail vítězně. „Snažil se vsugerovat nám o sobě určitou představu! Představu, která se liší od skutečnosti.“

„Strašák do zelí,“ obrátil kapitán oči ke stropu. „Ale nenapadlo tě, že ten klacek tam mohl trčet už dávno předtím?“

„To není možné. Byl přece suchý.“

„Protože na něj nepršelo. Zapomínáš, že ho kryla střecha seníku.“

„Nikoliv. Ve vzduchu je vlhkost. Dal jsem udělat ještě jednu expertizu: ukázalo se, že je suchý až příliš. Ten klacek musel být předtím někde schovaný.“

„Takže ten chlap si ho podle tvé verze přivezl s sebou. Ještě řekni, že na něj narafičil cizí krev.“

„Já na jeho místě bych to udělal,“ řekl Viktor Gail.

16

Silnice do Prahy se temně leskla vlhkem. Sníh, který na polích zůstal ležet, na ní pod nesčetnými koly dávno roztál, špinavé zbytky se vršily při krajnicích.

Poručík otočil knoflíkem rádia a doslechl se o nejnovějším útoku teroristů, dalším pohybem unikl počtu mrtvých. Přeladil, ale nepolepšil si; střední vlny ovládly zprávy o jiných katastrofách. Přestal poslouchat a uvažoval o verzi, která se vlivem posledních faktů začínala rýsovat jako obrázek na kostkách dětské skládanky; snad až příliš snadno – a to mohlo být ošemetné.

Několik minut po osmé večer zastavil před budovou kolejí. Ve většině oken se svítilo. „Blok B čtyři, třetí patro. Číslo třicet dva,“ informoval ho pohotově vrátný. „Toho mládence já náhodou znám.“ dodal.

Viktor Gail stručně poděkoval a rychle vykročil přes rozsáhlé prostranství, osvětlené výbojkami. Schody bral po dvou. Řada stejných dveří, dvacet osm, dvacet devět, třicet. Z jedenatřicítky se ozýval halas a výbuchy smíchu. U dalšího čísla zaklepal a vešel.

Na posteli, nepořádně zakryté dekou, seděl černovlasý mladík. Na sobě měl manšestrové kalhoty a žluté tričko s černým nápisem Stars. V ruce držel otevřený sešit. U nohou měl načatou láhev koňaku. Překvapeně zdvihl hlavu a zamžoural tmavýma očima.

„Co tady chcete?“ řekl udiveně. V ostrém světle stolní lampy, otočené k posteli, byla zřetelně vidět dlouhá tenká jizva, která mu přetínala dolní část brady a končila někde pod ušním lalůčkem.

•

„Dal jsem ho zadržet,“ řekl poručík po půlnoci kapitánu Doubkovi.

„Cože? A kde ho máš?“ zívl kapitán a podíval se na hodinky.

„Nechal jsem ho u nás, v Praze.“

„A důvod?“ Doubek se náhle úplně probral. „Že ty si zase koleduješ o malér!“

„Postupoval jsem v souladu s trestním řádem: podezření z trestné činnosti, nebezpečí zahlazení stop.“

„Kvůli zastřelenému srnci!“

„Hned jsem ho vyslechl,“ pokračoval Viktor Gail, jako kdyby tu poznámku nevnímal. „Jinou možnost jsem ani neměl, když proti němu nebylo zatím vzneseno obvinění.“

„A souhlas prokurátora?“

„Nepodařilo se mi ho zastihnout, ale věc byla naléhavá, takže zadržení Davida Pechara je v souladu se zákonem,“ řekl poručík.

„Prokurátor bude namítat, že jsi ho mohl vyslechnout jako svědka,“ podotkl kapitán. „Abych pravdu řekl, moc se mi to nelíbí.“

„Vysvětlím mu, že bych mladému Pecharovi v přípravném řízení vytvořil takovou procesní situaci, která neodpovídá jeho vztahu k trestnému činu. Jinými slovy, ztížil bych mu jeho postavení, protože bych ho zbavil práv, která má podle trestního řádu obviněný a která by jako svědek neměl. Například vyjádřit se ke skutečnostem, jež se mu kladou za vinu, uvádět okolnosti vyvracející obvinění a tak dál.“

„A jako svědek by musel mluvit pravdu, aby se nevystavil nebezpečí stíhání pro křivou výpověď, to je jasné,“ řekl kapitán.

„Právě. A kdybych ho upozornil, že jako svědek musí vypovídat pravdu, mohl by mi prokurátor vytknout, že jsem na něj vykonával psychický nátlak. To si nevybereš. A teoreticky je vždycky všechno jednodušší, jak moc dobře víme.“

Kapitán Doubek vzdychl, spustil nohy z postele a zašmátral po pantoflích. „Co ti ten kluk vlastně řekl?“ zeptal se.

„Pochopitelně všechno popírá. V Šehonicích vůbec nikdy nebyl, na žádné srnce nestřílel, loveckou pušku neměl v ruce. Byl ochoten odpřisáhnout, že ani neví, jak vypadá zblízka les.“

„A co červený fiat?“

„V životě žádným nejel,“ zasmál se Viktor Gail.

„Není se co divit, že zapírá. Jestli něco provedl, je jasné, co ho čeká: půjde si odsedět trest. A bude vyloučen ze školy.“

„Konečně ses probudil,“ řekl poručík. „Náš mladík totiž nemá ani lovecký lístek, ani zkoušky z myslivosti – tím je na tom hůř.“

„Ukázal jsi mu fotografii s jizvou?“

„Samozřejmě. A on se začal kohoutit, že podle brady nemůžeme nikoho usvědčit. Že je to náhoda.“

„V tom má pravdu,“ podotkl kapitán. „Máš aspoň ten klobouk?“

Viktor Gail zavrtěl hlavou. „Nenašel jsem ho. Musíme nutně objevit to červené auto. A rozhlédnout se kolem Pecharovy chaty.“ Odmlčel se a dodal: „Přitom by se náměstek neměl zatím dovědět, že jsem mu zadržel syna. Ze všech možných důvodů. Jednak by udělal kravál – a jednak mám určitý úmysl… Josefe, posloucháš mě vůbec?“

„Nech to na ráno,“ zabručel kapitán Doubek. „Nebo zase neusnu. Božena sice mluví ze spaní, ale aspoň na mně nechce, abych s ní diskutoval.“ Překulil se na bok a přitáhl si přikrývku k bradě. „Kdy chceš jet do těch Kunovic?“ zamumlal.

Než stačil poručík odpovědět, zaslechl, jak kapitán slabě odfukuje.

•

Ukázalo se, že zadržení Davida Pechara bylo velice prozíravé, i když z naprosto nečekaného důvodu: mladík něměl možnost, aby včas instruoval svého spolubydlícího. Ten, poněkud otřesen průběhem událostí, vybreptal, co věděl. „Červený fiat? No jasně, šestistovka! David s ní někdy jezdí. Jenže ona mu nepatří. Půjčuje si ji od nějakého svého kamaráda.“

„Kdo to je?“ zeptali se ho.

„To nevím. Ani jak se jmenuje. Vím akorát, že spolu chodili do gymplu.“

„Kde bydlí?“

„Někde v Jihozápadním městě.“

Za dvě hodiny znali majitele červeného fiata. Potvrdil, že ho Davidu Pecharovi občas půjčuje. „On mi za to shání součástky. Taky mi párkrát přivezl kus zvěřiny. Prý ji dostává od táty.“

„Kdy jste mu fiata půjčil naposledy?“

„Jak to? Vždyť ho má už nejmíň tři týdny u sebe! Já s ním stejně moc nejezdím. Slíbil mi nové prahy, potřebujou vyměnit. Ono se – něco stalo? Snad se nevyboural?“

Ujistili ho, že nemá důvod se znepokojovat, a dali mu podepsat protokol výpovědi.

•

Při druhém výslechu David Pechar viditelně znejistěl. Nejdříve se pokoušel dál zapírat. „Nebudu vám nic vykládat,“ prohlásil sveřepě.

„Vyrozumíme tedy vaše rodiče.“

„Ne, to ne.“ Neklidně poposedl.

„Kde máte teď červenou šestistovku?“ zeptal se poručík.

„Je – zaparkovaná za fakultou.“

„Proč ji nemáte u koleje?“

„Jel jsem s ní ve čtvrtek do školy, ale pak jsme šli s klukama na pivo… Trochu jsme to přepískli, tak jsem ji tam nechal stát. Nechtěl bych mít nepříjemnosti. Totiž…“

„Je mi to jasné. Jinak míváte fiata vždycky na stejném místě?“

„Ano. Hned za béčkem. To je ten blok, ve kterém bydlím.“

„Státní poznávací značku nadiktujete potom do protokolu. Teď mi povězte, zda jste vůz použil šestého listopadu.“

„Šestého? Co to bylo za den?“

„Neděle. Předminulá.“

„Tak to ne. To jsme byli na brigádě. Už od soboty.“

„Kde?“

„V Jarovicích. To je kus za Prahou.“

„Fiata jste měl s sebou?“

„Ne. Jelo se autobusem.“

„Byli jste tam celý den?“

„Celý týden!“ David Pechar se ušklíbl. „Vrátili jsme se v pátek večer.“

„Kde jste nechal klíčky od vozu?“

„Klíčky? Proč se ptáte na…“

„Kde jste je měl?“

„No – asi na koleji!“

„Nepůjčil jste je někomu?“

„To nedělám, když to není můj auťák!“

Mladík se zavrtěl. „Teď už mě pustíte?“

„Prozatím ještě ne.“

„Ale proč? To nemůžete! Na to nemáte právo!“ David Pechar zrudl, jen tenoučká čára od brady k uchu zůstala bílá. „Budu si stěžovat!“ vykřikl výbojně.

„Na co? Všechno je podle zákona. Hranice zadržení je osmačtyřicet hodin.“ Poručík si ho chladně změřil; vystrašeně tenhle pohledný mladík s pichlavýma očima právě nevypadal. „Pro jistotu však přece jen budeme informovat vaše rodiče.“

Zabralo to i podruhé. „Ne, ne!“ zabreptal David Pechar. Výraz jeho obličeje se viditelně změnil, pro změnu zbledl. „Tátovi nic neříkejte. Já – já vám všecko řeknu.“

•

„Podivná kombinace, ten kluk,“ řekl později poručík Gail kapitánovi. „Jako kdyby byl slepený ze dvou částí. Sebevědomý, za normálních okolností určitě arogantní – ale zároveň je v něm strach a nejistota. Tahle rozpolcenost mládeže je následkem–“

„Mám si dělat poznámky?“ zeptal se Doubek.

„Zkrátka David Pechar přiznal pouze to, že si od otce tajně vypůjčoval loveckou pušku.“

„Že by náměstek nic nepoznal?“

„On má těch pušek víc. Jsou uloženy v mansardě jejich vily. Stejně prý používá jen jednu nebo dvě.“

„Copak je nezamyká?“

„Ale ano. A klíč nosí dokonce u sebe, na kroužku. Jenomže prý není vůbec problém dostat se dovnitř. Takový zámek, svěřil se mi náš mladík, nedá velkou práci.“

„Ale!“

„Také mě to napadlo,“ řekl Viktor Gail. „Kubrův domek.“

„Přiznal aspoň, že jezdil do Šehonic střílet srnce?“

„Ne tak docela. Je mazaný. Tvrdí, že sice coural s puškou párkrát po lese, ale že nic nezastřelil.“

„A že se tam jen tak špacíroval,“ podotkl kapitán. „A jak potom vysvětlil tu fotografii?“

„Nevysvětlil. Tvrdí, že to je nesmysl.“ Viktor Gail napůl seděl, napůl stál opřený o roh stolu. Chvíli mlčky pozoroval velkou mouchu, omámeně poletující mezi okenními skly.

„Ale na fotce je evidentně nad srncem!“

„To ano. Jenže v inkriminovanou neděli byl na brigádě. Požádal jsem kluky, aby mi to ověřili.“

Brzy se ukázalo, že David Pechar sice na brigádu v sobotu časně ráno odjel, ale v neděli se na poli, kde vybírali řepu, vůbec neukázal. Dva svědkové potvrdili, že vyspával na ubytovně, protože mu bylo údajně nevolno. „On byl ze soboty večer pod párou,“ tvrdil jeden. „Ale zase jsme ho celou neděli taky nehlídali,“ připustil druhý.

„Jak se mohli na brigádě takhle flákat?“ rozhořčil se kapitán Doubek. „Udělat to moji kluci, tak je přetrhnu.“

„Jejich vedoucí prohlásil, že je nepřepočítával. Vybírání řepy prý není vojenské cvičení.“

„Moment,“ řekl kapitán. „A co šestistovka?“

„Tvrdí, že zůstala zaparkovaná u koleje. Když jsem mu sdělil, že existuje svědek, který to popírá, zatvářil se, jako kdyby před ním vybuchla bomba.“

„Jaký svědek?“

„Vrátný z koleje. Cestou do služby chodí přes parkoviště. Řekl mi, že v neděli tam červený fiat rozhodně nestál.“

„Mohl ho přehlédnout!“

„Myslím, že ne. To máš tak: dobré skutky se někdy nevyplatí. David Pechar dá občas vrátnému nějaké ameriky a on mu za to sem tam umyje fiata. Takže je zvyklý se automaticky podívat, jestli není špinavý. Proto ho hned postrádal a bezděčně to zaregistroval.“

„A co další dny?“

„Na smůlu byl nastydlý, takže přišel do práce až v pátek navečer. A v tu dobu tam fiat zase stál.“

„Takové svědectví by nemělo velkou váhu,“ podotkl kapitán Doubek.

„Jistě. Ale když jsem o tom řekl našemu mladíkovi, viditelně to s ním hnulo. Najednou začal zdůrazňovat, jaký je flink, a několikrát opakoval, že klíčky nechal asi ve voze, že si dokonce uvědomuje, jak je tam potom zase našel.“

•

Praporčík Polák přinesl špatnou zprávu: „Toho meloucháře Škrocha nenašli doma. Jeho sestra tvrdí, že je pryč od včerejška. Ona s ním totiž bydlí. Prej jí ani neřekl, kam jede, nic.“

„Malér,“ konstatoval poručík.

„Jo, to teda je.“ Polák otevřel dveře a zavolal: „Pepouši, kde vězíš?“

Strážmistr se kvapně přihnal. „Kluci z okresu se tam trochu porozhlídli,“ doplnil Polákovo sdělení. „Škrochova sestra neměla námitky. A víte, co našli? Vzadu v šuplíku byl zahrabaný kus balicího papíru a na něm bylo napsáno číslo toho červeného fiata. Celá poznávací značka. Tahal nás za nohu.“

•

Popis Adolfa Škrocha dostala celá operativa. Příslušníci měli podrobné instrukce. Dopravní hlídky prováděly silniční kontroly vozidel. V okruhu mnoha desítek kilometrů postupoval bezpečnostní aparát krok za krokem podle obvyklého rutinního programu. Okruh pátrání se rozšířil. V zátahu uvázlo několik hledaných příživníků, dva muži specializovaní na vykrádání chat, tři občané stíhaní pro zanedbání povinné výživy, osmadvacet řidičů pro požití alkoholických nápojů, skupina mladých narkomanů usídlená v opuštěném lomu a jeden zatoulaný sklerotický důchodce, avšak pátrání po zmizelém meloucháři zůstávalo bezvýsledné.

Znovu důkladně vyzpovídali Škrochovu sestru. Ne, opakovala, s sebou si nevzal vůbec nic, žádné rezervní šaty nebo prádlo, žádné osobní věci. Prostě zmizel. Jestli se poslední dobou nechoval divně? Ani si nevšimla. Možná že byl o něco mrzutější a nemluvnější, ale to se stávalo i dřív. „Někdy jsme spolu taky nepromluvili třeba týden,“ vykládala nešťastně. „Ale co je na tom nejdivnější, že si nevzal ani auto, ani motorku.“ Cípem zástěry si utřela červené oči.

•

To nebyla noc k odpočinku, ale neklidné převalování ze strany na stranu v mělkém polospánku, v němž se nesmyslně střídaly matoucí představy s útržky reálných událostí. O půl čtvrté ráno toho měl Viktor Gail právě dost. Vstal a začal dlouhými kroky přecházet po hotelovém pokoji; pečlivě se vyhýbal místu, kde podlaha pod sešlapaným kobercem skřípavě vrzala. Protivný zvuk! Nešlo ovšem o něj. Měl pocit, že ve všech dosavadních úvahách dělá logickou chybu, která ho přistrkuje do slepé uličky. Že má na dosah nějakou skutečnost, kterou opomíjí, jako člověk nejednou v zaslepenosti míjí věci mající význam.

Vzpomněl si na strážmistra Adama, toho horlivého mladíka, který se vypravil s klackem k seníku, z kabátu a čepice tam vytvořil monstrum, jež, jak potom zjistil, bylo dobře viditelné zpod dubu, pod nímž byl nalezen mrtvý Sika. A v pásmu smrčiny objevil hned několik míst, odkud mohl pachatel na Siku vystřelit. Co tady nebylo v pořádku – kromě toho, že tato verze čpěla poněkud pomatenou fantazií? Otázka byla, zda pomatený byl pachatel, nebo oni dva s Adamem.

Poručík rozmrzele ustal ve svém pochodu. Nešlo o to ztotožnění s mladým strážmistrem, neboť ten se dal pouze nakazit jeho nápadem. Šlo o to, zda mu tentokrát jeho představivost nepřipravila tu slepou uličku, ve které teď nerozhodně přešlapuje.

Nebe za okny pozvolna měnilo barvu, až převládla sivá s oranžovým nádechem, vzdálené kopce se rychle zaostřovaly jako v naléhavé výstraze, že je nejvyšší čas se rozhodnout.

Nerozhodl se nejlépe. Prokurátor ho přijal okamžitě a pečlivě se vyptával na podrobnosti. „A co fiat?“ dotazoval se. „Jak to vypadá s otisky?“

„Našli pouze ty, které patří mladému Pecharovi. Ta šestistovka je dokonale vydrhnutá, jako kdyby prošla pračkou. Včetně vnitřku i pneumatik.“

„Pozoruhodné. A vy se domníváte, že ten mladík to zařídil sám?“

V okamžiku, když Viktor Gail nevylučoval možnost, že prokurátor je příznivě nakloněn jeho návrhu, přišel rázem o veškeré iluze.

„To všecko,“ muž za stolem proti němu mávl energicky paží, jako by tím jediným rychlým pohybem chtěl smést jakékoli pochybnosti, „nezakládá ještě důvod, abych něco podnikl. Co vlastně máte?“ řekl střízlivě. „Nějaký červený vůz na silnici. To vykládá jakýsi pytlák. Můžete si být jist, že po něm střelil v tom místě, kde říká? A že řidič onoho vozu se tam neobjevil pouze náhodou?“ Prokurátor vrhl na poručíka pohled, jako kdyby ho obviňoval z hrdelního zločinu. „Dále: výpověď meloucháře. Každý obhájce by nám ji rozbil napadrť. Ke všemu se vám ještě ztratil!“ Odkašlal si a pokračoval: „Z toho, co jste mi předložil k posouzení, vyplývá, že vůči mladému Pecharovi nemáte jediný věcný důkaz. Ani výpověď hodnověrného svědka. Prostě nic! A usvědčovat někoho fotografií, na které je kus brady…“ Postupně se dostával do varu, jako by stál před auditoriem v soudní síni. „Náměstek Pechar podá okamžitě stížnost o přezkoumání postupu. A kdo to bude mít na krku?“ Dramaticky se odmlčel. „Máte přece trestní řád v malíčku, poručíku,“ dodal náhle zcela obyčejným tónem, „tak víte sám moc dobře, oč jde. Předložte mi materiál, z kterého by se dalo něco reálného usoudit. A ne samé dohady. Vždyť nemůžete dokázat ani to, že Kubra někdo zastřelil úmyslně! Máte to samou mezeru – jako noty na buben.“ Snad aby ta slova zdůraznil, zabubnoval prsty na stůl. „Jediná jistota je zavraždění Siky,“ dodal, mírně. Na okamžik se zdálo, že chce podotknout něco povzbuzujícího. Ale neřekl nic.

•

„Roztrhal mi to na cucky,“ zuřil poručík, když se vrátil do Šehonic. „Hlavně proto, že mě vůbec nepustil ke slovu.“

„Musíš ho chápat,“ uklidňoval ho kapitán Doubek. „Je přece povinen vyžadovat důkazy, které opravňují závěr, že určitá osoba spáchala trestný čin.“

„Ještě že jsem mu nevykládal svoji verzi o zastřelení Siky,“ ušklíbl se Viktor Gail. „Tu by asi nepřežil.“ V jeho hlase zněl už smířlivější tón.

Kapitán Doubek přesto raději změnil téma. „Byl jsem v Kunovicích,“ řekl. „Vedle Pecharovy chaty má chalupu nějaký advokát. O červeném autu nic nevěděl. Vykládal mi, že minulou neděli Pecharovi oslavovali na chatě dceřiny zásnuby. Že vyhrávali na magnetofon a dost rámusili. Kromě snoubence tam byli ještě nějací jeho kamarádi. Odpoledne přiběhla k advokátovi paní Pecharová, jestli nemá hypermangan. Někdo rozbil láhev a pořezal se. Stěžovala si, že se moc napili. Je to prý nadmíru akurátní dáma, řečeno jeho slovy.“

„Náměstka neviděl?“

„V poledne jel prý kolem, jako obvykle do hospody pro pivo.“

„Je to daleko?“

„Tak pět kilometrů,“ řekl kapitán.

„Zná ty mladíky, kteří byli u Pecharových na chatě?“

„Ne. Zahlédl jen asi dvakrát toho snoubence. Vůbec nezastíral, že moje vyptávání nechápe a že s tím nechce nic mít.“

„Nabízí se pouze jediná možnost,“ prohlásil poručík Gail. Předklonil se a opřel si lokty o kolena. V této pozici chvíli setrval. Když se opět narovnal, řekl: „Musím znova za Pecharem.“

„Ty ses zbláznil,“ ohodnotil ten nápad kapitán.

„Aspoň budu mít polehčující okolnost.“

•

„Ale pan náměstek má za chvíli poradu,“ protestovala sekretářka. „Teď k němu nemůžete!“

Viktor Gail na ni přátelsky kývl a zaklepal na masívní dveře. Pechar se napřímil za svým stolem, připomínajícím volejbalové hřiště, a vysunul hranatou bradu. Netvářil se ani trochu přívětivě.

Poručík ho nenechal na pochybách, že nepřichází na zdvořilostní návštěvu. „Je to nutné,“ řekl stroze. „Jde o vašeho syna. Snad abyste tu poradu odvolal.“

Náměstek váhal jenom krátce. Poté vydal telefonem příslušné pokyny. „Odjíždím a dnes už se nevrátím, zařiďte to,“ nařídil sekretářce. Jeho hlas zněl pevně. Podíval se na poručíka, jako by zvažoval, co od něho má očekávat. „Můžeme si pohovořit u mě doma, jestli proti tomu nic nemáte. Manželka s dcerou odjely do Prahy. A tady by nás rušili.“ Z věšáku za závěsem si vzal převlečník a přehodil si ho přes ruku. Po schodech šel napřed a teprve u vozu počkal na poručíka. „Asi po dvou kilometrech odbočíme doleva. Upozorním vás.“

Cestou ve voze mlčeli. Za dvacet minut se ocitli před honosnou vilou, dominující pečlivě upraveným záhonům, stříbrným smrkům, cestám vysypaným pískem. Schodiště vroubila balustráda, připomínající vchod do zámku. V rozlehlé hale stály filodendrony v širokých květináčích, vysoká okna lemovaly těžké závěsy. V jednom rohu byl masívní krb, před ním kožešinová předložka a dvě pohodlná křesla s vysokými opěradly.

Náměstek otevřel dubové dveře. Stěny vyložené dřevem, strohý tmavý nábytek, knihovna sahající ke stropu, kožená sedací souprava. Přes veškerou eleganci připomínal pokoj pracovnu ve Stavoně. Jen psací stůl byl o něco menší. Za ním stál přepychový barokní sekretář.

„Posaďte se,“ ukázal Pechar na kožené křeslo. Sám si sedl proti němu na pohovku. Tvářil se upjatě, ale přece jen se neovládl. „Co je s Davidem?“ zeptal se a sáhl po cigaretě.

„Vašeho syna jsme zadrželi,“ řekl Viktor Gail.

„Cože!“ vykřikl Pechar.

Poručík mu stručně vysvětlil situaci. „Nesporné je,“ dodal, „že červený fiat byl v inkriminované době blízko místa činu. Že existuje fotografie, na které je váš syn zachycen nad zastřeleným srncem. Ostatně ani nepopírá, že si bral vaši pušku. Že do Šehonic s puškou jezdil. A na dobu, kdy byl Kubr zastřelen, nemá věrohodné alibi.“

Náměstek se po celou dobu ani nepohnul. Široká ústa měl pevně sevřená. Mezi silnými prsty mu zvolna dohořívala cigareta. Rázně ji uhasil v mohutném popelníku. „Kdo může tvrdit, že byl v tu neděli v Šehonicích?“ zeptal se.

„Existuje svědek. V tu dobu tam střelili na fiata.“

„Jak to? Kdo po něm střílel?“

Poručík pokrčil rameny.

„Chci to vědět!“ prohlásil náměstek.

„Nepřišel jsem, abych vám poskytoval veškeré informace. Uvědomte si, že váš syn má podmíněný trest. Nelze vyloučit, že by mohl být obviněn.“

„To se neopovážíte! Všecko jsou to jenom dohady!“

„Tady jde o víc než o střílení na srnce.“

„Snad nechcete tvrdit, že můj syn zastřelil Kubra! To je přímo absurdní!“

„Nic takového jsem neřekl.“

Muž v křesle proti poručíkovi sevřel ruce v pěst. Ale jeho obličej nevydržel: tváře se mu propadly dovnitř, svaly povolily, umíněná brada poklesla. „Vždyť je to nesmysl,“ řekl konečně tiše. „David Kubra vůbec neznal.“

„To tvrdíte vy.“

Jindřich Pechar zavrtěl hlavou, ztěžka nabral dech. „Je to pravda.“

„Byl v lese s puškou.“

„Ne.“

„Je zde fotografie. A není jediná.“

„To nic neznamená.“ Pechar dýchal otevřenými ústy, jako by se mu nedostávalo vzduchu.

„Co když Kubra přistihl, jak ho fotografuje nad srncem!“

„Nevěděl o ničem.“

„Pouhá slova,“ řekl poručík. Vstal a dodal: „Myslím, že můžeme skončit.“

„Počkejte. Já…“ Pecharovi selhal hlas. Roztřásly se mu ruce. „Já vám řeknu, jak to bylo.“

Viktor Gail se zase posadil. „Prosím.“

Muž proti němu se zhroutil dozadu na opěradlo křesla a zavřel na okamžik oči. „Kubr mě vydíral,“ řekl tiše. „Chtěl se mi pomstít, že jsem ho vyhodil ze Stavony. Vyhrožoval hned tenkrát, že mi něco provede. Bohužel jsem ho nebral vážně… Protože nemohl na mě, vrhl se na mého syna.“

„Pokračujte prosím.“

„Přišel za mnou. Ukázal mi fotografii Davida, jak stojí s puškou nad zastřelenou srnou. Byla to ostrá fotografie. A on se smál, že mě má v hrsti. Že Davida zavřou… Někde vyčenichal, že má David podmínku.“ Pechar se odmlčel, byl bledý a zhluboka dýchal. „Co jsem měl dělat?“ pokračoval chabě. „Nechat ho, aby Davida zničil? Manželka by to nepřežila…“

„Co jste podnikl?“

„Nabídl jsem mu peníze. O ty on vždycky stál. Peníze. Aby mlčel.“

„Vzal si je?“

„Ovšem.“

„Kolik?“

„Deset tisíc. A dal mi za ně negativy. Jenomže – za pár týdnů přišel znovu. Že má ještě další film. Zaplatil jsem mu dvakrát tolik. Slíbil, že už nás nechá na pokoji.“

„A vy jste mu věřil?“

„Byl jsem přesvědčený, že víc už těch filmů nemá… V tom jsem měl pravdu.“ Pechar opět zavřel oči, jako by si v duchu promítal nějaké vlastní záběry těch událostí.

„Nechtěl na vás, abyste ho vzal zpátky do Stavony?“ Náměstek otevřel oči a napřímil se. „Chtěl,“ řekl sklesle. „Usmlouval jsem s ním, aby nějaký čas počkal, protože nemám volné místo.“

„A on na to přistoupil?“ zeptal se poručík udiveně.

„Věděl dobře, že mu nakonec vyhovím. Stejně jsem stále žil v nejistotě, že zase s něčím vyleze. Že má přece jen ještě něco v záloze. A potom…,“ Pechar pohlédl na poručíka, ale nezdálo se, že by ho vnímal. „Snad je nějaká spravedlnost,“ dodal chraptivě.

„Máte na mysli skutečnost, že Kubr byl zastřelen?“

„A divíte se mi?“ V očích se Pecharovi konečně zase objevil výraz. „Mohl přece kdykoli přijít znova,“ řekl naléhavě a téměř zoufale. „Ale David neměl o ničem nejmenší tušení! To vám mohu odpřisáhnout. Nikdo z rodiny o tom nevěděl.“ Otřel si kapesníkem čelo. „Ale teď už bude pokoj,“ dodal změněným hlasem. „Nemyslete si, že David je špatný chlapec… Provedl několik nerozvážností, to je pravda… V dětství byl nemocný – dost vážně nemocný. Snad jsme mu z toho důvodu příliš povolovali. A on si zvykl. Spoléhal na to, že mu ledacos projde. Ale teď už se změnil. Pochopil, že člověk musí mít nějakou odpovědnost – k sobě a k rodině.“ Pechar se tím proslovem vzchopil. „Nemůžeme hned každého odsuzovat.“

„Kubr měl jistě také polehčující okolnosti,“ podotkl Viktor Gail. „Rovněž pramenily z dětství…“

Pechar pokýval vážně hlavou. „Máte pravdu. Já si dokonce myslím, že to ani neměl ze své hlavy… Nejdřív peníze ani nepožadoval. Snad chtěl opravdu jenom zpátky do Stavony. Možná že ho někdo navedl, nevím.“

„Ludvík Sika?“

„To je ten–“

„Ano, ten druhý zastřelený. Psaly o tom noviny.“

„Toho jsem neznal.“ Náměstek zavrtěl nevěřícně hlavou. „Vy myslíte, že s Kubrem společně… Ale to mi připadá nepravděpodobné: organizované vydírání? U nás? Nejsme přece někde na Západě.“

„Na fiatu někdo vyměnil rozbité zadní sklo,“ řekl poručík. „Nějaký melouchář. Pro dodržení formalit s ním budeme konfrontovat vašeho syna. A není vyloučeno, že i vás.“

„Mě?“ zeptal se Pechar udiveně. „Co s tím mám já… Ale konečně, když vám to pomůže, beze všeho. Co je to za člověka?“

„Vyrozumíme vás včas. Nemusím vás jistě žádat, abyste o našem rozhovoru zachoval naprosté mlčení?“

„Komu bych co povídal,“ odtušil Jindřich Pechar. Vypadal jako sedlák, kterému krupobití zničilo celou úrodu.

17

Kapitán stál u okna a díval se ven, k šehonickým lesům, kde z roztřepeného pásma vrcholků vystřelovalo zlatožluté jiskření, jímž začínal východ slunce.

Viktor Gail přerušil tu kratičkou ranní idylu. „Dal jsem znovu posoudit negativy, které nám přinesl inženýr Horák,“ řekl, sotva za sebou zavřel dveře. „A víš, na co přišli? Že muž v klobouku nestojí nad zastřeleným srncem. Předmět u jeho nohou je pravděpodobně lidské tělo.“

Kapitán Doubek se překvapeně otočil. „Jsou si tím jisti?“

„Na devadesát procent. Ještě provádějí nějaká kouzla a dají nám definitivní zprávu.“ Poručík Gail si vyhrnul rukávy pulovru a rozepnul si límeček u košile. „Tato skutečnost značně mění úhel pohledu. Jestli David Pechar věděl, v jaké situaci ho Kubr zvěčnil a že by ho mohl dokonale zničit.“

„Odkud by to věděl?“ vpadl kapitán.

Viktor Gail pokrčil rameny. „Co když vyslídil, že Kubr vydírá jeho otce? Možná že se mu nepřehrabuje pouze v mansardě.“

„Cožpak náměstek ví, že na fotografii není jen srnec?“

„Máš pravdu, tady je slabé místo,“ zamyslil se poručík a mnul si nešetrně čelo. „Ale ať by o věci věděl odkudkoli, vězí v tom až po uši. Z brigády se v neděli dopoledne mohl klidně dostat autobusem nebo autostopem. Za hodinu by to stihl. V Praze mu stačilo sednout do fiata a před polednem dorazit do Šehonic. Vůz mohl schovat v křoví a jít prohledat Kubrovi domek. Otvírat zámky umí. A když nenašel, co hledal…“

„Ukrýt se v leči a zastřelit ho,“ dopověděl kapitán Doubek. „Má to jen dvě drobné mezery: jak mohl vědět, kde se odpoledne bude konat leč? A potom, kde v ní bude právě Kubr stát?“

Na prahu se objevil praporčík Polák a ušetřil poručíkovi odpověď. „Už se ozvali z okresního,“ hlásil, „zrovna teď. Zjistili, že letos v létě byl v sousedním polesí postřelenej nějakej člověk. Měl těžký zranění a div nevykrvácel, než ho našli. V nemocnici prej měli co dělat, aby ho zachránili.“

„A pachatel?“ zeptal se kapitán Doubek.

„Zatím ho pořád nemají. Vedou to jako postřelení neznámým pachatelem.“ Polák zavrtěl hlavou. „Jsou to věci, tohlento.“

Viktor Gail chvíli uvažoval a zřejmě vyburcoval svoji činorodou mysl k nějakému nápadu, poněvadž řekl: „Potřebuju všechny okresní noviny, které o postřeleném psaly. Ať to zařídí strážmistr Adam.“ Obrátil se ke kapitánovi: „Zajdu si zatím do Kubrova domku.“

„Tam chceš najít rozuzlení?“

„Kdo ví,“ odvětil poručík Gail a zvedl ukazováček. „Náhoda je nakloněna pouze tomu, kdo ji vytrvale pokouší.“

Praporčík Polák ho provázel pohledem ke dveřím. Když za ním zapadly, rozpačitě se podíval na kapitána Doubka. Viditelně měl na jazyku otázku, kterou se neodvažoval vyslovit.

„Já vás chápu,“ řekl kapitán. „Poručík Gail někdy moc filozofuje.“

„No já mu taky občas úplně nerozumím,“ přiznal se Polák. „Ale na druhou stranu – i našinec hned pozná, že mu to myslí. Musejí si ho určitě považovat.“

„Jak kdo,“ odtušil kapitán. „Kdo moc myslí, bývá podezřelý. O tom psal už Shakespeare.“

•

Byla to opravdu jenom náhoda, že na úzké cestě vedoucí kolem Kubrova domku dál k lesu potkal Ondřeje Horáka?

„Konečně zas jednou pěkný den,“ prohodil inženýr. „Jdu obhlídnout tyčkovinu. Kvůli plánu těžby. Nechcete jít se mnou?“

„Docela rád bych se prošel,“ usmál se poručík.

„Na druhém konci máme takovou boudu na nářadí. Je v ní palanda a občas tam někdo přespí, když chce vyrazit brzo ráno. Třeba na divočáka,“ vykládal Horák ležérně. „Včera jsem šel kolem a zjistil jsem, že je u dveří ukroucený zámek. Podíval jsem se dovnitř a zdálo se mi, že na palandě někdo přespal. Raději jsem se tam už moc nemotal. Napadl mě ten váš ztracený melouchář.“

„Zase jste vyslýchal uklízečku?“

„Nebylo třeba. O tom, že zmizel, už štěbetají i vrabci. Co když se tam schovával? Ovšem připouštím, že mé představy jsou ovlivněné špatnou literaturou.“

„Mohl byste zajít na oddělení?“ zeptal se Viktor Gail. „Strážmistr zařídí, co je třeba. Já bych se musel vracet.“

„Beze všeho,“ souhlasil Ondřej Horák. Podíval se směrem ke Kubrovu domku. „Vy máte určitě jiný cíl.“

„Jste nesnesitelný,“ řekl poručík. „Tak už, prosím vás, běžte.“

•

V plném slunci vyhlížel domek ještě sešlejší než v dešti a mlze. Opadaná omítka, nenatřené okenní rámy. A přitom měl Rudolf Kubr na vkladní knížce skoro čtyřicet tisíc. Bylo ovšem víc věcí, které u Kubra nešly dohromady…

Uvnitř byla spoušť pokrytá slabou vrstvou prachu. Nikdo ji neuklidil. Válely se tu hromady časopisů, novin, reklamních brožur, prázdných obálek, popsaných papírů. Kubr byl zřejmě člověk, který všechno schovával, nic nevyhodil.

V koutě ležela krabice s nejrůznějším nářadím a vedle ní prázdná odřená peněženka. Poručík si sedl do podřepu k hromadě papírů a začal z té změti vytahovat noviny. U všech se podíval na datum a odložil je za sebe. Po dvou hodinách, špinavý a rozcuchaný, konečně objevil, co tak usilovně hledal: v počmáraných papírových deskách, mezi starými vysvědčeními ze školy a nejrůznějšími dokumenty byl uložen výtisk okresních novin, z kterých byl vystřižen maličký obdélník. Nad ním byla zpráva o požáru stodoly.

„Jak to vypadáš?“ přivítal ho kapitán Doubek.

Poručík otočil kohoutkem vodovodu a začal si ve studené vodě drhnout ruce. „Sehnal už Adam ty noviny?“ zeptal se. „Potřebuju výtisk z devátého srpna.“

„Moment,“ řekl kapitán a zmizel ve vedlejší místnosti. Za několik minut se vrátil. „Tady ho máš.“ Sledoval, jak Viktor Gail rychle obrací stránky.

„Je to ono,“ prohlásil poručík a poklepal prstem na jedno místo v textu. „Poslechni si: Poblíž obce Horáňov, v lese zvaném Černá borka, byl dne osmého srpna v sedm hodin ráno nalezen mysliveckým hospodářem A. N. postřelený muž v tratolišti krve. Byl převezen v bezvědomí do nemocnice a jsou obavy o jeho život. Po pachateli se usilovně pátrá.“

„Moc jasné mi to není,“ řekl kapitán.

Poručík mu podal noviny, které přinesl z Kubrova domku. „Podívej se, právě tahle zprávička tady chybí. Proč si ji Kubr asi vystřihl? Pochybuju, že sbíral zprávy z černé kroniky.“

„Chápu,“ pronesl Doubek. „Máš ohromující kombinační schopnosti. Snad až moc.“ Nadechl se, ale přerušil ho telefon.

Viktor Gail se ohlásil. Chvíli poslouchal mlčky. „Dobře,“ řekl nakonec. „Jestli šel pěšky, měli byste ho brzy najít.“ Zavěsil.

„Škroch?“ zeptal se kapitán.

„Ano,“ přikývl poručík. „Kluci sebou mrskli. Vzali na to psa a teď s ním někde běhají po lesích. Díky inženýru Horákovi je stopa čerstvá a měli bychom ho tady mít co nevidět.“

„Pokud v té boudě byl opravdu Škroch,“ podotkl Doubek. „Doufejme, že bude živý.“

18

Jako by všechny události, které se tak liknavě a neochotně řadily do jakéhos takéhos logického pořádku, čekaly pouze na vhodný okamžik, na ten slunečný den připomínající spíše začátek než poslední dny podzimu.

Nejdříve přišlo hlášení z laboratoře, a předčilo veškerá očekávání. Ještě když pokládal sluchátko, vrtěl Viktor Gail nevěřícně hlavou. „Na fotografii leží před mužem v klobouku skutečně lidské tělo. Jenže když kluci bádali nad negativem, objevili, že s ním není něco v pořádku. A další odborná expertiza potvrdila, že jde o fotomontáž.“

„To znamená o dva různé obrázky,“ konstatoval Doubek.

„Právě. Na jednom je muž v klobouku – na druhém leží postava.“

„Jak na to vůbec přišli?“

„Podle nepoměru nějakých kamenů,“ odpověděl Viktor Gail. „A pak nějaké větve v pozadí – nepatrně se liší jejich sklon. Abych se přiznal, úplně jsem to nepochopil. Jisté však je, že jde původně o dva negativy, pořízené pokaždé z trošku jiného úhlu. Vyjádření experta nám posílají. Pro nás je důležité, že si tím jsou naprosto jisti.“

„Tím se otvírají nové možnosti.“

„A nové hypotézy. Kubr svoji oběť vydíral fotografií, která ukazovala, že u nohou muže v klobouku leží postřelený člověk. A na dotvrzení poslal výstřižek z novin.“

„Vypadá to slibně. Telefonoval jsi do té nemocnice?“

„Ano,“ řekl poručík. „Primář z chirurgie si celý případ pamatoval i s podrobnostmi, protože ten postřelený byl dlouho v nebezpečí života. Ležel u nich několik měsíců. Měli pochopitelně zákaz poskytovat komukoliv informace o jeho stavu – kromě rodiny. Několikrát k nim telefonoval nějaký muž a vyptával se, jestli zraněný žije. Z okresu se snažili zjistit, odkud volal, jenže pokaždé to bylo z budky, jednou dokonce i meziměstsky.“

„Mohl přece volat člověk, který ho postřelil.“

„Náš vyděrač měl také důvod.“

Kapitán si zapálil dýmku. Uvažoval. V téhle záležitosti všichni nějak příliš komplikovaně přemýšleli. Nebo to byl pouze vnější dojem, poněvadž některé články celého řetězu jim ještě chyběly? „Třicet tisíc za fotografii se srncem se zdá být moc,“ řekl. „Ale kdybych někoho nachytal nad postřeleným či možná usmrceným člověkem, určitě bych se s touhle sumičkou nespokojil.“

„Nespokojil se a zemřel,“ dodal poručík.

„Sika pravděpodobně nevěřil tomu, že Kubr byl zavražděn. Jinak by se přece neodvážil pokračovat.“

„Nevěřil? Spíš prostě nechtěl věřit. Pokud si vydírání vymyslel sám, čekal, že z toho vyrazí pěkný balík. A přestat v nejlepším? Je to něco jako hazardní hra; vyhraješ – a potom už se nedokážeš zastavit, dokud nepřijdeš o všechno.“

Na chodbě zadupaly kroky. Do dveří vpadl strážmistr Adam. „Přivedl jsem vám hospodáře,“ vysvětloval udýchaně a důležitě. „Má pro vás nějaké sdělení.“ Obrátil se do chodby. „Tak pojď, Vašku,“ řekl důrazně, „oni tě nesnědí.“

Mladík na prahu budil dojem, jako by sem byl eskortován násilím.

Kapitán zvedl obočí. „Tak jen pojďte,“ řekl vlídně a vrhl na Adama nespokojený pohled. „Jakoupak máte informaci?“

„Ale,“ zdráhal se hospodář mysliveckého sdružení, „kdoví jestli je důležitá.“

„To už přenech nám,“ napomenul ho Adam.

Viktor Gail se očividně bavil; teprve teď zasáhl do rozhovoru. „Slyšel jste přece, že ji strážmistr považuje za významnou! Nuže ven s ní.“

Adam konečně pochopil a zrudl. „Tak Vašku,“ naléhal netrpělivě, „mluv už kruci!“

„No – je to taková pitomost,“ prohlásil mladík konečně. „Zkrátka jsem si vzpomněl – teda teprve když mě tuhle Pepouš pořád…“

„Otravoval,“ řekl Viktor Gail.

Hospodář se zakřenil, ale vzápětí zvážněl. „Pořád prý vzpomeň si, tak jsem si vzpomněl. V sobotu večír, před tím honem, mi volal inženýr Kos. Povídal, že se možná kapánek opozdí, jako v neděli. A abych prý mu řekl, jak půjdou za sebou jednotlivé leče. Aby věděl, kam se má dostavit.“

„Inženýr Kos?“ opakoval kapitán Doubek. „A řekl jste mu to pořadí?“

„Proč ne?“ pokrčil hospodář rameny. „Jenže on potom přišel stejně hned po ránu. Včas jako vždycky. Bylo mi to divné, to je fakt.“

„O tom jeho telefonátu jste s ním nemluvil?“ zeptal se poručík.

„Abych řekl pravdu, v tom zmatku jsem na něj úplně zapomněl. Bylo tam spousta lidí…“

„On se Vašek minulý týden ženil,“ vysvětloval strážmistr Adam. „Tak měl jiné starosti.“

„Čím přijel inženýr Kos na hon?“ otázal se kapitán.

„To prosím nevím,“ řekl hospodář, když předtím vrhl na Adama zničující pohled. „Nevšiml jsem si.“

„Podívám se do spisu,“ navrhl čile strážmistr. Chvíli v něm listoval. „Podle své výpovědi,“ řekl pak, „přijel ranním autobusem.“

„To je pravda!“ uhodil se hospodář do čela. „Aspoň jsem nikde neviděl jeho mercedesku, když jsme skončili.“ Pátrání se mu začínalo docela líbit. Podíval se spokojeně na oba kriminalisty a dodal: „Kdybyste ještě něco potřebovali, tak jen kliďánko řekněte.“

•

Inženýr Kos naprosto kategoricky popřel, že by v předvečer honu volal do Šehonic a vyptával se na pořadí lečí. „Co je to za nesmysly,“ mrkal podrážděně, „nevím ani, že hospodář má telefon. A proč se mě vůbec ptáte?“

„Jistě ne bezdůvodně,“ řekl Viktor Gail. „A ještě mám další otázky, jestli dovolíte.“

„No prosím,“ zahučel inženýr nerudně. „Když to považujete za nutné…“ Tvářil se nepřístupně a ani se nenamáhal zastřít, že odpovídá jenom s krajním sebezapřením.

„Znáte Adolfa Škrocha?“

„Kdo to má být?“

„Opravuje auta.“

„Mám svého opraváře,“ řekl ironicky Kos.

„Vlastníte pouze vůz značky mercedes?“

„Máme ještě jedno malé auto. Jezdí s ním manželka.“

„A dcera?“

„Ta bývá doma málokdy. Studuje v Praze.“

„Před dvěma roky byla vážně nemocná. Dlouho se léčila,“ řekl poručík. „Co jí vlastně bylo?“

„Jak to souvisí s vaším pátráním?“ vyletěl inženýr. Když marně čekal na odpověď, řekl po jistém zdráhání: „Měla pocuchané nervy. Těžké deprese. Je poněkud labilní po manželce.“

„Léčila se na psychiatrii,“ upřesnil poručík Gail. „Jaký důvod měly ty deprese?“

„Poslyšte!“ vykřikl Kos hystericky. „Co je vám po tom? Proč se staráte o naše soukromí? Na to nemáte právo!“

„Uklidněte se. Ptám se vás zdvořile a doufám, že mi odpovíte. Není problém zjistit si všechny okolnosti – rozumíte mi, všechny,“ zdůraznil poslední slovo, aniž nějak výrazně zvedl hlas. „Ale domnívám se, že pro klid vaší rodiny bude rozhodně lepší, když mi je sdělíte sám.“

Inženýr Kos zrudl, ale kupodivu přestal křičet. „Dobře,“ vzdychl. Svěsil přitom ramena, vypadal najednou ochable, jako kdyby se v něm dotočilo jakési vnitřní péro. „Znáte mladá děvčata,“ řekl tiše. „Zblázní se do kluka – a když jim to nevyjde… Prostě ji nechal a ona se z toho zhroutila.“

„Pokoušela se o sebevraždu?“

„Jak to víte?“ škubl sebou Kos. „Vlastně – nač se ptám! Museli jsme ji pak hlídat. Doktoři do ní cpali prášky, léčili ji skoro půl roku. Dostávala se z toho pomalu.“ Ale teď trochu se napřímil, „teď už je v pořádku. Studuje v Praze. Dělá třetí semestr.“

„Bydlí na koleji.“

„Ano. Máme tam sice příbuzné, ale ona chtěla mezi mladé lidi. Je to pro ni lepší.“

„Znáte mladíka, který to zavinil?“

„Neřekla nám ani jeho jméno.“

•

Brzy zjistili, že Kosova dcera bydlí na téže koleji jako David Pechar, a to v sousedním bloku.

„Vsadil bych se, že Kos ví, kdo je ten ničema, který opustil jeho dceru,“ řekl poručík Gail. „Ani bych se příliš nedivil, kdyby v tom byl namočený náš David. Ten chlapec má talent na maléry. Nebo k nim byl vychován.“

„Další divoká kombinace,“ zabručel kapitán Doubek. „Tohle je případ samých vyšinutých lidí.“

Viktor Gail se zasmál. „Nepochybuju, že do nich počítáš i mě.“

„Tohle není vyšetřování, ale jeden bláznivý kolotoč fantastických nápadů.“

„Nesmyslů,“ navrhl poručík.

„Jo, když to chceš mermomocí slyšet. Sotva se ráno probudím, už mi vstávají vlasy, s jakou šílenou verzí zase vyrukuješ.“

Život si tentokrát vybral šílenství. Poručíkovo podezření se potvrdilo: dívka tehdy dokonce prohlásila, informovali z Prahy příslušným úředním stylem, že je těhotná. Chtěla, aby se s ní David Pechar oženil, což tento odmítl. Později se ukázalo, že na něj pouze hodlala vyvíjet nátlak, neboť vyšlo najevo, že žádné dítě nečeká.

„Proč jsem vám to neřekl?“ vypověděl k tomu o něco později inženýr Kos. „K čemu? Jak to souvisí s Kubrem?“ rozčiloval se. Jeho úzký obličej vypadal ještě vyzáblejší.

„Ví o té celé záležitosti náměstek Pechar?“ zeptal se ho poručík.

„Aby ne! Myslíte, že by mě jinak nechal dělat vedoucího odboru? On mě, abyste tomu rozuměl, vůbec nesnáší!“ Kos si nervózně pohrával s propisovačkou; viditelně měl ještě něco na srdci. Nakonec to nevydržel. „Ten jejich David – totiž, povídá se, že se zapletl s narkomany. Mají s ním pořád nějaké potíže. Už nejmíň dvakrát jim zmizel a kolik dní o něm nikdo nevěděl. Jenže Pecharovi se to podaří vždycky nějak ututlat. Chtěl z něj mít bůhvíco, ale bude rád, když vůbec dodělá školu. A ještě s jeho pomocí, to se ví.“ Podíval se přes stůl na poručíka Galla a několikrát zamrkal. „Myslíte si asi, že náměstkovi závidím. Dřív možná… Hlavně manželka mi pořád předhazovala, jaký je to úspěšný člověk. Ale dnes? Není střechy, pod kterou by nebyly vzdechy, jak se říká.“

Poručík tu poezii strávil bez mrknutí. „Vaše dcera se už s Davidem nestýká?“ zeptal se.

„Co vás nemá! Nechce ho už ani vidět.“

•

Toho dne se novinky jen hrnuly. V poledne přišla zpráva, že konečně mají Adolfa Škrocha. Našli ho v zuboženém stavu, zahrabaného ve stohu slámy. Kromě toho, že byl neuvěřitelně špinavý, sešlý a úplně promrzlý, byl také namol opilý. Dopravili ho do nemocnice a požádali, aby byl urychleně dán do pořádku, „Má skoro delirium tremens,“ protestoval lékař, „nemůžu vám vůbec nic zaručit.“

V náprsní kapse Škrochova obleku objevili zmuchlaný ústřižek papíru, na kterém byla nalepena tři písmena, vystřižená z novin: MLČ.

„Zjistili, z jakých je to novin?“ zeptal se kapitán.

„Výtisk Večerní Prahy, asi půl roku starej,“ odpověděl praporčík Polák. „V laboratoři nepřišli na nic, čeho bychom se mohli chytit. Písmenka jsou nalepený na obyčejným kancelářským papíru, obyčejným lepidlem.“

„A otisky?“

„Akorát Škrochovy. A ten, hádám, nám toho moc nepoví.“

„Jediné, co víme, je důvod, proč zmizel z domova: někdo má strach z jeho svědectví.“

•

Výpověď jednoho z obou mladíků, kteří se v neděli vyskytovali na Pecharově chatě, byla jednoznačná a rovněž pramálo povzbudivá.

„Jmenovaný tvrdí,“ četl kapitán Doubek nahlas, „že v pět hodin odpoledne nebo nejvýše krátce po páté přišel náměstek Pechar do místnosti, kde se oslavovaly zásnuby jeho dcery. Požádal přítomné, aby se chovali méně hlučně. Jmenovaný si tento údaj pamatuje proto, poněvadž se přitom podíval na hodinky a uvědomil si, že bude muset odejít, poněvadž mu ve tři čtvrtě na šest jede autobus. Jmenovaný byl upozorněn, aby o své výpovědi zachoval prozatím mlčení.“ Kapitán založil záznam do spisu a podíval se tázavě na poručíka. „Co s tím chceš podniknout? V poledne jel Pechar pro pivo a ještě v půl třetí musel být doma. V tu dobu přišla přece Pecharová k sousedovi pro hypermangan. Tadyhle to máš černé na bílém.“

„To je výpověď toho druhého mladíka?“

„Ano. Tvrdí, že když rozbili tu láhev, bylo krátce po druhé hodině. Potom přišel Pechar a nařídil jim, aby uklidili střepy.“

„Ještě něco?“

„Už nic, co by stálo za pozornost. Že střepy odnesl do popelnice, která stojí vedle kůlny, že se přitom pořezal a paní Pecharová sháněla něco na dezinfikování. Chceš si to přečíst?“

Poručík Gail mávl rukou. Zamyslil se. Všichni v místnosti mlčeli. Venku rachotil traktor, ozývaly se všední zvuky, ale ti čtyři muži, ač odděleni od nich pouze okenním sklem, je vůbec nevnímali. Viktor Gail konečně přerušil ticho. „Podíváme se za tím pořezaným mládencem,“ řekl.

Byla to nezvykle neklidná, skličující jízda: nejdříve jim došel benzín a teprve třetí řidič jim zastavil a poskytl jim zbytek z kanystru; sníh smíchaný s deštěm snižoval viditelnost stěží na dva metry; trvalo jim hodinu, než zdolali třicet kilometrů se dvěma špatně značenými objížďkami; a také strávili dvacet minut pátráním po zastrčeném smíchovském činžáku, kde konečně v suterénu na improvizovaném jevišti mezi několika mladíky v džínsech objevili objekt svého zájmu. Plešatý muž, jenž tu nepochybně ztělesňoval režiséra, se s nimi chvíli podrážděně dohadoval; posléze v malé místnosti fungující jako šatna a připomínající spíše kurník je mladík zvaný Fredy nejdříve bezostyšně požádal o cigaretu a teprve potom opakoval otázku: „Jak jsem se pořezal?“ Vdechl kouř a rozkašlal se. „Vždyť už jsem to vykládal, ne? Sbíral jsem střepy z tý rozbitý flašky. Protože starej Pechar řádil, tak jsem vlezl pod stůl a sesbíral jsem je. Přitom jsem se říznul. Nejdřív jsem si toho vůbec nevšimnul, až když jsem je chtěl vyhodit, koukám, že mi teče červená. Otevřel jsem si loktem tu popelnici a nasypal jsem je dovnitř. A to je tutově všecko.“

„Popelnice stojí před kůlnou. Ta byla zavřená?“ zeptal se poručík Gail.

„Cože? Počkejte – ne, otevřená.“

„Nevešel jste dovnitř?“

„Do kůlny? Co bych tam dělal, ne? Mají tam akorát dříví do krbu. Polena a tak.“

„Nesebral jste tam nějaké dříví?“

„A na co? Naopak – ještě jsem tam hodil nějaký klacky, který spadly z tý popelnice.“

„Vy jste je uklidil?“

„No jasan. Nebo by ten binec byl na mně, ne?“

„Jaké to byly klacky?“

Mladík se zasmál. „Já jsem si je neprohlížel. Akorát jeden byl takovej zajímavě rozvětvenej. Napadlo mě, že by z něj byl pěknej samorost. Jenže byl moc dlouhej a máma by se mnou vyběhla.“

„Jste ochoten nechat si odebrat vzorek krve?“

„Cože? Teď hned? To se rejža zblázní. A na co?“

„Vysvětlíme vám všechno cestou. Za hodinku jste zpátky.“ Hodně nyní záleželo na tomhle klukovi.

„No to mě podržte,“ prohlásil ve voze. „Tohle je lepší než celý naše divadlo.“

•

„Stejná krevní skupina,“ řekl muž v bílém plášti. „A z kombinace podskupin lze soudit, že krev na klacku a právě odebraný vzorek může patřit jedné a téže osobě. Ty kombinace jsou totiž velmi individuální a od člověka k člověku se liší. Jde ovšem jenom o pravděpodobnost – i když… dejme tomu značně vysokou.“

„Procesní hodnotu jako důkaz to mít nemůže,“ řekl kapitán na zpáteční cestě. „I když zajímavé tohle zjištění je.“

Viktor Gail neodpověděl. Jel nezvykle pomalu, protože počasí se ještě zhoršilo a byla téměř tma. Těžká šedočerná mračna hrozila dosednout ze vzdálených kopců až na asfaltku, která se bezútěšně natahovala k obzoru, kluzká a odpudivě lesklá jako břicho hada.

„Ještě jsme nemluvili se snoubencem mladé Pecharové,“ přerušil kapitán mlčení.

„Nechci zatím Pecharovy zbytečně plašit. Proto jsem také odsunul do bezpečí Davida. Nenápadně jsem mu doporučil, aby napsal domů, že bude zas nějaký den na brigádě.“

„Doufám, že jsi na něj nevykonával nátlak.“

„Nebylo ani třeba, má sám dost nahnáno, aby se doma nic nedověděli. Vůbec netuší, co všechno už víme, a je přesvědčený, že nás zajímá pouze střílení na srnce. Nemá o našich schopnostech valné mínění.“ Poručík se zasmál. „Nechal jsem ho při tom.“

„Zítra ho musíš stejně pustit!“ podotkl kapitán. „Nebo požádáš prokurátora o souhlas k vazbě?“

„David už není u nás,“ řekl Viktor Gail. „Nabídl jsem mu na pár dní jednu útulnou chatu. A postaral jsem se mu dokonce o vhodnou společnost, aby se náhodou nenudil. Ovšem formálně je na svobodě a je ochoten to kdykoli odpřísáhnout.“

•

Dvě hodiny v noci, ale o spánku nemohlo být ani řeči. Jak to kapitán dělá, že mu nevadí měkká matrace ani ten protivně tuhý polštář? Že mu nevadí zdrcující decibely elektrofonických nástrojů, vystřelujících z přízemí pronikavou, stále se monotónně vracející melodii?

A kdo vlastně telefonoval mysliveckému hospodáři do Šehonic, aby se dověděl program nedělního honu? Otázka bušila poručíkovi v hlavě jednotvárným rytmem tympánů a nabízela několik variant, z nichž žádná neuspokojovala…

Nakonec potichu vstal, aby nevzbudil kapitána, i když taková opatrnost byla vlastně zbytečná. Zívl a posadil se do nízkého křesílka, nohy až u brady. Opřel lokty o kolena a položil si na ně hlavu. Pozice, v které je možno se dokonale soustředit…

O půl šesté ráno se probral; přeseděl si nohu a v hlavě se mu přeléval metrák olova. K snídani si dal černou kávu. Pak ještě jednu. Navrch tři vejce do skla. Příliš to nepomohlo.

•

Na okresním oddělení na ně čekal Adolf Škroch. V nemocnici ho sice postavili jakžtakž na nohy, ale zapomněli mu vypumpovat mozek. Měl ho přecpaný strašidly.

„Já nic nevím,“ drmolil vyšeptalým hlasem, „já bych nikoho nepoznal.“ Ne, ne, nikdo mu nevyhrožoval. A ten papírek? Vůbec neví, jak k němu přišel. Nepamatuje se na nic.

„Posadíme vás do auta a ukážeme vám nějaké lidi. Jen si je prohlédnete a pak nám řeknete, jestli je poznáváte.“

Místo odpovědi se Adolf Škroch rozklepal, třásly se mu ruce, brada a snad i uši, třepal se celý v pomačkaném obleku, který na něm teď vypadal příliš velký.

„Nikdo vás ve voze neuvidí, nemusíte se bát,“ pokoušeli se ho uklidnit.

Nijak zvlášť to nezabralo. Když Adolf Škroch zahlédl inženýra Kosa, přicházejícího k vratům Stavony, shodou okolností v klobouku staženém nízko do čela, viditelně zneklidněl. „Toho člověka jsem nikdy – neviděl,“ blekotal a div se nesvezl ze sedadla na podlahu vozu.

„Vylučujete, že by to mohl být muž, který k vám přivezl fiata s rozbitým zadním sklem?“ zeptal se ho kapitán Doubek.

„Už jsem vám říkal, že jsem mu neviděl do tváře,“ breptal Škroch a zakrýval si loktem obličej.

„A podle postavy?“

„Jo, byl asi tak velkej.“

Poručík Gail se otočil od volantu a chmurně si ho prohlížel. „Nemá to cenu,“ řekl. „Od něj se nedovíme vůbec nic.“ Potlačil chuť s tou padavkou pořádně zatřást. Místo toho podotkl: „Pošleme vás domů.“

Adolf Škroch na něj vrhl zoufalý pohled.

„Nebojte se,“ uklidnil ho kapitán. „Dáme pozor, aby se k vám už nikdo nepřitočil.“

Dívali se z okna za truchlivou postavou potácející se dolů z vršku. Z protějšího průjezdu se vynořil muž ve světlém plášti a vydal se s odstupem za ním.

„Nemůžeme riskovat další střílení,“ poznamenal kapitán Doubek.

Přesto nebyly věci v pořádku. Kapitánu Doubkovi připadalo, že poručík teď jedná jenom mechanicky, bez určitého plánu, jako by spoléhal toliko na běžnou, osvědčenou, a přesto občas selhávající rutinu, což úplně odporovalo jeho normálním zvyklostem. Kapitán se dokonce přistihl při pocitu, že začíná postrádat ty zdánlivě výstřední a neuvěřitelné nápady, ten neomšelý a neoběhaný způsob myšlení, ono na první pohled zbytečné hloubání nad psychologickými zvláštnostmi pachatele, všecko, čím Viktor Gail kdekoho šokoval nebo popouzel a pro co si ho sám – popravdě řečeno, přesvědčen, že poručík svoji tvůrčí invenci poněkud přehání – někdy dobíral…

•

Odpoledne se vypravili do Kunovic. Cestou začalo slabě, váhavě sněžit, jednotlivé vločky se rozplývaly na skle: poručík zapnul stěrače a mhouřil oči proti houstnoucí plískanici. Než dorazili na místo, opět se vyjasnilo a z mraků se vynořila oslnivá modř. Zdálky se zaleskla hladina protáhlého rybníka, chráněného z jedné strany vysokým rákosím, které se komíhalo v ostrém větru. Nedaleko za vodní plochou vyplul shluk opuštěných chat se zavřenými okenicemi jako kulisy zapomenuté na pustých plochách prázdných zahrad.

„Která patří Pecharovi?“ zeptal se Viktor Gail.

„Tamhleta před lesem,“ ukázal kapitán. „S tou vysokou střechou.“

Po pečlivě upravené a pískem vysypané cestě dojeli až k plotu. Poručík vystoupil a prohlížel si vznosný krov, zasklenou verandu, pastelově zbarvené dlaždice vedoucí širokým pruhem k elegantně řešeným schodům, které končily u dubových dveří s přepychovým kováním. Za domem stála úpravná kůlna, zavřená těžkým visacím zámkem, a na protilehlém konci pozemku garáž s kamennou podezdívkou a dlážděným výjezdem k vratům. Za vraty bylo vidět vedlejší cestu, sledující okraj vzrostlého smrkového lesa. Ten jediný vypadal docela obyčejně.

Viktor Gail se podíval na hodinky. „Za dvě minuty půl třetí,“ konstatoval. „Tak vyrazíme.“

Pět minut před třetí hodinou se před nimi objevila věž šehonického kostela. Nechali ji stranou a zamířili k lesu. Vůz divoce poskakoval na rozbahněné hrbolaté cestě, plné vyčnívajících kořenů. Trvalo jim skoro dvacet minut, než se dostali do blízkosti seníku.

„Asi padesát metrů musíme dojít pěšky,“ řekl kapitán.

„Tím blátem to šlo pomaleji,“ prohlásil poručík, když se zastavili před dřevěnými stěnami ztmavlými vlhkem. „Pětatřicet plus dvacet je pětapadesát,“ počítal.

„Zato po silnici jsi jel jako šílenec, takže se to vyrovná,“ podotkl suše kapitán.

„Celkem jedna hodina a padesát minut.“

„Nejméně hodinu připočítej: nahoře na seně musel chvíli čekat. Potom ten klacek zaražený do země a celé složité aranžmá – nemluvě o zastřelení Siky, ke kterému se musel připlížit.“ Doubek mávl rukou k pásu nevysokých smrčků. „Tudy.“

„Máš pravdu,“ připustil Viktor Gail. „Z Kunovic sem žádný normální smrtelník dorazit nemohl: zabralo by to nejméně tři hodiny.“

„Takže je z toho Pechar venku,“ řekl kapitán.

19

Inženýr Horák rozvážně a beze spěchu studoval situaci na šachovnici. Potom posunul věž. Poručík se nerozmýšlel ani minutu, zvedl ruku a táhl černým střelcem.

„To je nezvyklá odpověď,“ zabručel překvapeně Ondřej Horák. „Vůbec mě nenapadlo, že je možné táhnout tímto způsobem.“ Chvíli seděl a soustředěně se mračil. „Vy hrajete úplně mimo veškerou teorii.“

„Teorie není nikdy absolutní a tím méně uzavřená soustava,“ řekl Viktor Gail.

„To platí všeobecně?“

„Jako byste to sám nevěděl.“ Snad to řekl příliš stroze.

Podívali se na sebe, dva muži nad neutrální čtvercovou plochou malého stolku, dva cizinci, kteří nemají koneckonců nic společného. Jako by si to uvědomili oba najednou, dohráli celou partii už beze slova.

„Pat,“ řekl inženýr Horák.

Poručík jen mlčky kývl hlavou. Podíval se kolem sebe, jako kdyby si tím hodlal ujasnit, co vlastně pohledává mezi tím útulným nábytkem v měkkém svitu stojací lampy, vpíjejícím se do koberce u jeho nohou. Co očekával? Nepřecenil svoji schopnost odhadnout, kde má každý – a tedy i tenhle lesní inženýr – své hranice? „Myslím, že další partii necháme na jindy,“ řekl.

„Kvůli šachům jste také nepřišel,“ konstatoval Ondřej Horák, zněla v tom nepříliš výrazná, ale nijak podrážděná ironie, možná s odstínem nezřetelné sympatie, ale rozhodně nic víc.

„Dělám chyby,“ řekl Viktor Gail. „A kazím, co se dá.“

„Ctíte pravdu ze zásady – nebo si uvědomujete, jak sugestivně působí?“ zeptal se náhle a nečekaně inženýr Horák.

„Obojí.“ Nemělo význam cokoliv předstírat. Tenhle lesák snese všechno spíš, než aby ho někdo chtěl tahat za nohu. Poručík vstal. Promeškal svoji šanci a neměl už, co by tady pohledával. „Vede z šehonického lesa nějaká zkratka do Kunovic?“ zeptal se.

„Zkratka?“ zamyslel se Ondřej Horák. „Kdysi tam vedla úvozová cesta, ale tu rozorali, když družstvo rozšiřovalo osevní plochy.“ Zavrtěl zvolna, téměř s politováním hlavou. „Teď už se do Kunovic dostanete jenom po silnici.“

Věta jako tečka. Za čím? Za pošetilým nápadem? Poručík Gail se rozloučil. Nevrátil se zpátky na oddělení, nýbrž zamířil k lesu. Od západu se hnal ostrý vítr, který rozehnal mraky, studený žlutý měsíc se vysouval nad vrcholky letitých smrků, jejichž stíny se krátily a rychle temněly. Slabý poprašek sněhu se držel okrajů jílovité cesty a zvýraznil mělké příkopy po stranách.

Viktor Gail došel na vršek a rozhlédl se. Poměrně daleko před ním, v proláklině, kde slabě svítila pozlacená špička kostelní věže, se rozkládaly Kunovice. Nad nimi rozlehlé zvlněné plochy, šedavě hnědé v ostrém měsíčním světle, kamenité, místy se světlými skvrnami velkých balvanů. Vydal se úzkou stezkou podél pole, v drátech vysokých stožárů táhle a kvílivě vrzal vítr. Ohrnul si límec a šel, sveřepě, neústupně, cesta se stáčela k tmavé ploše lesa, kolem hromady dlouhých klád s kůrou zčernalou vlhkem. V lese nebylo vidět na krok, klopýtal přes vystouplé kořeny, ale nehodlal se vrátit, protože tady v té syrově vonící půdě, v temném shluku smrčin, v divoké změti ostružiníku a maliní, do níž se co chvíli zaplétal, tady někde se skrývalo řešení.

Za ním se náhle ozval tichý zvuk. Rychle se otočil, ruku na pouzdru s pistolí; ještě nikdy ji proti člověku nepoužil. V chvějivé hře stínů se nic nepohnulo, mezi kmeny stromů viselo výhrůžné ticho, jenom nahoře tvrdě skřípěly ve větru větve borovic. Chvíli vyčkával, zatajuje dech. Zároveň si v tom napětí uvědomil, že ztratil orientaci. Představa, že ve spleti křižovatek a odboček zabloudil, mu zprvu připadla směšná, směšné bylo i to strnulé čekání; nikdo tu nebyl. Vydal se zpátky, jednoduše se vrátí stejnou cestou; ale už na druhém rozcestí zaváhal. Stíny se mezitím posunuly a výsměšně se mihotaly po lesním podrostu. Pokusil se nalézt ve zbytcích sněhu vlastní stopy, bylo to únavné a skoro nemožné, protože na měkké půdě se souvislý poprašek nikde neudržel. Mohl si vybrat pouze ze dvou možností, buď stoupat stále vzhůru, aby se dostal někam na Střelák, nebo jít prostě dolů, což poskytovalo naději, že narazí na nějakou silnici, řeku nebo obec. Uvědomil si rozmrzele, že ho zebou špičky prstů a strčil ruce do kapes.

A zase ten zvuk. Spíš vytušil, než bleskem zahlédl stěží postřehnutelný pohyb stínu. Skočil za kmen borovice a vytáhl pistoli.

„Nestřílejte!“ řekl hlas, který mu byl povědomý. Ondřej Horák se objevil na cestě v plné výši. „S vámi si tak něco začít.“

„To jdete celou dobu za mnou?“ Viktor Gail zasunul pistoli zpátky do pouzdra. „Nejste moc prozíravý.“

„Pozoruju. Ale já jsem vás nechtěl rušit, poněvadž jsem se domníval, že sledujete nějaký zvláštní, mně jako laikovi nepochopitelný kriminalistický záměr. Než mi došlo…“ inženýr zakašlal.

„Že jsem zabloudil,“ doplnil poručík. A poté, v okamžiku, kdy měl chuť dodat, proč za mnou lezete, kdo se vás prosil, v jediném vteřinovém záblesku poznání si uvědomil, že je to vlastně příhodné, celý tenhle šílený případ a oni dva v tom tanci stínů, ve dvě hodiny v noci, jako v potrhlé komedii – takže se hlasitě rozesmál.

„Promočil jsem si boty,“ pronesl Ondřej Horák nevrle, „protože jsem si ve spěchu nestačil nazout pohorky. Tak nevím, čemu se tak smějete.“ Vzápětí, když Viktor Gail překvapeně zapochyboval, zda se nakonec opravdu neurazil, vybuchl inženýr přímo hurónským smíchem. „Blázni,“ chechtal se, „blázni, kteří dobývají království nebeské.“

„Nepřekrucujte bibli,“ řekl Viktor Gail.

„Neboť cesty své naleznou.“

Přestali se smát, oba najednou, byli tu jenom dva, dva proti zášti a úskoku, proti noci lidské mysli, nad kterou není černější.

„Chtěl bych dojít do Kunovic,“ řekl poručík.

A tak se pustili z kopce dolů, cesta necesta, teď už na tom moc nezáleželo, dva blázni proti dvojí noci, až se před nimi objevila první stavení Kunovic; poručík je nepoznal, ale Ondřej Horák ano, někde se rozštěkal pes a po něm deset dalších, celý koncert vytí a štěkání pro dva promrzlé blázny.

„Já to najdu,“ prohlásil Horák, „někde tady začínala ta stará cesta, býval zde statek s vraty do polí.“

Brána na konci dvora byla ztrouchnivělá, ale přece jen našli úvoz, kterým se vydali zase zpátky do kopce. Začalo sněžit; ještě že aspoň neprší, komentoval to lesní inženýr s uspokojením. Úvoz se klikatil, takže nestoupal příliš prudce, místy se nad ním zavíraly větve stromů lemujících ho z obou stran, holé větve jako smutná slavobrána, ale úvoz se pod nimi pořád držel, nic nevzdával, až se nakonec vynořil u obrovitého lánu pole. Ale tam také končil.

„Co teď?“

Viktor Gail pohlížel na tu odpudivou nestvůrnou plochu, nestydatě obnažující v sinavém měsíčním světle svůj hrbolatý, rozbrázděný povrch s hroudami hlíny, opotřebované, nevzhledné břicho po orgiích plodnosti.

„Co teď?“ opakoval inženýr.

„Už nic,“ řekl Viktor Gail.

20

„Kde jsi byl?“ vyptával se druhý den kapitán Doubek. „Shání tě prokurátor. Přeje si vědět, jak jsme daleko.“

„Navštívil jsem Michala Gazdu, agronoma. Trošku jsme se skamarádili.“

Do místnosti nakoukl strážmistr Adam. „Ptal se po vás Cahrouzek,“ oznamoval… „Vypadal – úplně jinak než jindy.“

„Co chtěl?“

„Řekl mi jen, že se to týká té bandy pytláků.“

Kapitán se usmál. „Určitě ti přišel poděkovat, že jsi ho zbavil životních nepřátel. Myslí si asi, že je to tvoje zásluha.“

Poručík se zhluboka nadechl. „Jednou si udělám čas a vysvětlím mu to,“ prohlásil. „Nerad se chlubím cizím peřím.“ Otevřel desky se spisy. „Nepřišlo žádné hlášení o Davidu Pecharovi?“ zeptal se.

„Máš ho přece na chatě.“

„Ano, ale jeho společník s ním měl promluvit. A zjistit, kde byl minulou neděli, když zmizel z koleje. S fiatem.“ Viktor Gail se podíval na hodinky. „Teď je ale na čase vyrazit,“ řekl. „I když sobotní odpoledne není nejvhodnější dobou k návštěvám.“

•

„Můj muž je velmi zaneprázdněn,“ pronesla upjatě Pecharova manželka, když jim přišla otevřít. „Nemohla by ta záležitost počkat?“

„Bohužel nikoli,“ řekl poručík.

Odvedla je do rozměrného pokoje, kterému vévodil impozantní starožitný příborník, velký jako kaple. Jako by tenhle jediný kus nábytku sám o sobě demonstroval onu dlouhou a namáhavou cestu od prachobyčejné dřevěné lavice ke kůží potaženému křeslu vlivného muže.

Náměstek je nechal čekat. Když se konečně objevil, tvářil se nedůtklivě. „Opravdu nechápu, co můžete mít tak naléhavého. Vzal jsem si práci domů,“ mávl rukou, „a nemám vůbec čas.“

„Přišel jsem vás pozvat na menší projížďku,“ řekl poručík.

„To má být vtip?“

„Ne. Provedeme určitou rekonstrukci. A k ní potřebujeme několik informací.“ Podíval se upřeně na Pechara a dodal: „Postupujeme podle zákona, ujišťuji vás.“

„Nemusíte mi nic vysvětlovat. Ale aspoň bych chtěl vědět, kam pojedeme.“

„Do Kunovic.“ Bylo to pouhé zdání, že se Jindřich Pechar téměř neznatelně ušklíbl? „Je to přímo šílený nápad,“ pokračoval poručík, když vyjeli z města na rovnou okresní silnici. „Jenom si představte, že Rudolf Kubr nevydíral pouze vás. Zaměřil se ještě na další oběť, kterou dohnal až k trestnému činu – a kterou co nejdříve hodláme usvědčit.“

„Kdo to je?“ zeptal se náměstek.

„Říkejme jí třeba - osoba Ká. Kubr jí předložil fotografii. Na ní však nestál někdo nad srncem, nýbrž nad postřeleným člověkem.

Přidal navíc ještě výstřižek z novin. To byla Kubrova tajná zbraň, která mu měla pomoci k penězům, a sice k mnohem vyšší částce, než o jaké jste mluvil vy,“ obrátil se poručík na okamžik k Pecharovi. „Ale osoba Ká buď nemohla – nebo prostě nechtěla platit. Zjistila si telefonicky, jaký bude průběh honu. Věděla také dobře, kde bude Kubr jako obvykle v leči stát. Ještě se pokusila prohledat jeho domek, ale když nenašla usvědčující negativy, rozhodla se k radikálnímu řešení: zastřelila ho.“

Na poli táhnoucím se poděl silnice, až k obzoru se vynořila skupina lovců se psy, šli v řadě za sebou, s puškami přes rameno, v mokré oranici se pohybovali ztěžka a pomalu, téměř neskuteční proti sivému nebi. Když zmizeli z dohledu, Viktor Gail pokračoval: „Muselo být strašné, když osoba Ká zjistila, že Kubrova smrt nic nevyřešila: že je tady další vyděrač – a zřejmě mnohem práskanější a nemilosrdnější. Že ohrožení naopak ještě vzrostlo. Co zbývalo než zabít i jeho?“

Byla to nevzrušená, řečnická otázka a také na ni nedostal odpověď. Až do Kunovic už nikdo nepromluvil.

Když se před temným pruhem smrkového lesa objevily první chaty, pohlédl Jindřich Pedlar tázavě na poručíka, avšak ten nezvolnil; ujížděl stále stejnou rychlostí kolem kostelíka s barokní věží, zakončenou zlacenou špičkou, přes náves s nevelkým rybníkem, na kterém plavaly kachny, a zpomalil teprve tam, kde ze silnice odbočovala cesta ke klikatému úvozu za ztrouchnivělou bránou bývalého statku.

„Kam vlastně jedeme?“

„Do šehonického lesa.“

„Tudy?“

„Zkusíme to jinou cestou.“

Pechar zavrtěl hlavou. „Tomu nerozumím,“ řekl.

Poručík se soustředil na jízdu, vůz sebou na mokrém jílu divoce smýkal, kola prokluzoval, v místech, kde se úvoz zvedal na stejnou úroveň s polem, málem zapadli do změklé půdy, ale přesto se vyšplhali na kopec, odkud už pokračovali rychle a plynule, dokud se jim nepostavil do cesty obrovský rozoraný lán pole.

„Snad nechcete jet tou oranicí?“ ozval se náměstek užasle.

Viktor Gail zabočil za shluk hustých křovin a zastavil. Vystoupil z vozu a rozhlédl se. „Tudy projedeme,“ řekl. Po celém dlouhém okraji zorané plochy, až k smrkovému lesu, se táhl světlejší pruh pevně uválcované hlíny, široký asi dva metry.

Kapitán otevřel dveře vozu. „Zvláštní,“ vrtěl hlavou, „ta půda je hladká jako mlat.“ Zkoumavě mrkl na poručíka, který upřeně zíral k protilehlému lesu; stála před ním nehybná postava opřená o motocykl.

„Michal Gazda,“ řekl Viktor Gail kapitánovi. „Dodržel slovo.“

Doubek si ještě jednou prohlédl uválcovanou plochu, ale neřekl nic.

Jízda po pevném hladkém pruhu jim trvala pouze několik minut; v lese vjeli na širokou hospodárnici, posypanou vrstvou drobného štěrku. Po několika stech metrech vypnul poručík motor. Vůz nechal stát na okraji cesty. „Dál už musíme pěšky,“ řekl.

„Poslyšte, jakou informaci vlastně potřebujete?“ ozval se podrážděně náměstek Pechar. „Myslíte si, že mám čas se tady procházet po lese?“ Ostentativně se podíval na hodinky a rozhořčeně vysunul širokou bradu. Více než kdy jindy vypadal jako sedlák.

„Hned budeme na místě,“ uklidňoval ho poručík Gail. „Josefe, jdi raději napřed,“ požádal kapitána, „ty se tady líp vyznáš.“

Náměstek zabručel, ale už neprotestoval. Zapnul si kabát až ke krku a ohrnul límec. Vykročili za sebou, shodou okolností seřazeni podle velikosti, Pechar, mírně shrbený, zamračený, uprostřed zástupu. Les byl šerý, nevlídný, poslední listy nízkého podrostu se leskly vlhkem; z půdy, místy porostlé šedozeleným mechem, čišel syrový chlad.

Kapitán Doubek se zastavil a řekl: „Tady je seník, který nás zajímá. Odtud byl zastřelen Ludvík Sika. Našli ho pod tím velkým dubem tamhle za pasekou,“ ukázal rukou.

„To je přece nesmysl!“ ozval se Pechar. „Na takovou dálku? A co to smrčí? Ten člověk by byl musel sedět na stromě, aby ho odsud bylo vidět.“

„Máte pravdu. Pachatel s tím počítal. Proto tady, před seníkem, zarazil do země rozvětvený klacek a na něj pověsil kabát a klobouk, aby svoji oběť oklamal. A podařilo se, kupodivu. Sika zřejmě uvěřil, že tu stojí…,“ vysvětloval kapitán Doubek.

„Osoba Ká,“ doplnil poručík. „Pak už to pro ni nebyl problém odplížit se podrostem blíž k němu a zastřelit ho. Ti dva zde měli zřejmě sraz. Osoba Ká měla přinést peníze a dát je na určité místo – možná že do toho velkého vykotlaného dubu. Pak měla jít k seníku a čekat, až si Sika peníze vyzvedne a dá mu tam negativy. Na detailech v této chvíli nezáleží.“

„Co je to za báchorky!“ řekl výsměšně náměstek. „S těmi byste mohl leda do filmu.“

„A přesto na tu neuvěřitelnou fintu Sika naletěl,“ poznamenal kapitán. „S největšími nesmysly obyčejně nikdo nepočítá.“

„Příliš ho fascinovaly ty peníze. Neuvažoval rozumně. To se stává moc často,“ řekl poručík. „Ale co je nejhorší: že všechno to zabíjení bylo naprosto zbytečné! Osoba Ká se dala také oklamat. Podvedli se vzájemně – a oba si vysloužili odplatu – každý tu svoji.“

„Poslyšte,“ rozčilil se Pechar, „že těm vašim výmyslům nerozumím, to je konečně jedno. Ale rád bych věděl, co já tu mám dělat!“

„Všechno bylo pro nic,“ pokračoval Viktor Gail nevzrušeným hlasem. „Fotografie, kterou Kubr se Sikou vydírali osobu Ká, byla totiž podvržená. Ve skutečnosti muž s jizvou na bradě nestál nad žádným postřeleným člověkem. Ležel tam opravdu jenom srnec.“

„Cože?“ vyhrkl Pechar.

„Byla to fotomontáž. Slepenina dvou různých fotografií: muže, který stál nad srncem – a člověka ležícího na zemi. Možná že si tam lehl sám Sika, tehdy byl ještě živý. Skutečně zastřeleným byl v té době pouze srnec. Jeden srnec proti dvěma mrtvým.“

Kapitán nespouštěl oči z Pechara, který zesinal a zapotácel se. Poručík Gail si odkašlal. „Jindřichu Pechare,“ řekl, „jsem povinen vám oznámit, že vás obviňuji z trestného činu, kterého jste se dopustil tím, že jste třináctého listopadu ranou z brokovnice usmrtil Ludvíka Siku. Tím jste naplnil skutkovou podstatu trestného činu–“

„Co je to za komedii!“ vzchopil se Pechar. „Víte dobře, že jsem byl na chatě!“

„Dnes jsme si ověřili, že jste sem v době, pro kterou nemáte alibi, mohl dorazit po zkratce.“

„Kdyby to neuválcovali, nedalo by se projet!“

„A přece jste tamtudy jel.“

„Oranicí!“

„Ne. Třináctého listopadu nebylo pole ještě zorané. Tehdy tam bylo strniště, pevné a sjízdné.“

„Samé výmysly!“ zasípal Pechar. „Nic mi nedokážete!“ Rozkročil se a rozepnul si límec. „Budu si stěžovat!“

„Z chaty jste si přivezl ten rozvětvený klacek. Setřel jste z něj sice otisky, ale nevšiml jste si krve.“

„Jaké krve?“ vykřikl Pechar hystericky. „Už jste zjistili, že nebyla moje!“

„Ovšem. Patřila mladíkovi, který se u vás na chatě pořezal. Vzpomínáte si? Vzal klacek do ruky, je na něm jeho krev. Může ho identifikovat. Kromě toho jsou na klacku vlákna z vašeho kabátu.“ Poručík Gail se zachmuřeně díval na Jindřicha Pechara, který stál bez pohybu, bez hlesu, ústa pootevřená, ruce svěšené podél těla. „Co se týká vraždy Rudolfa Kubra,“ pokračoval poručík, „bude k ní znovu vyslechnut váš syn. Jsou totiž dvě možnosti: buď jste Kubra zastřelil vy – nebo on.“

„Ne!“ Pechar vztáhl obě ruce před sebe.

„Provést jste to mohl. V sobotu večer jste si telefonicky zjistil u hospodáře program honu. Pozdě večer jste si z Prahy přivezl fiata a schoval ho někde v okolí. Pak ovšem mohl váš renault stát klidně v garáži, na očích sousedovi. Předstíral jste před ním nachlazení, ale sotva odešel, odjel jste fiatem do Šehonic. V Kubrově domku jste marně hledal negativy. Tak jste se ukryl v leči a zastřelil ho. Nebo…“ poručík se na okamžik odmlčel, „…chcete tvrdit, že to provedl váš syn? Že on zabil Rudolfa Rubra?“

Jindřich Pechar začal mechanicky vrtět hlavou. Pravou rukou šáhl do kapsy. Několik vteřin se nepohnul. Konečně zamumlal:

„Musím si – vzít prášek. Je mi špatně.“ Vytáhl z kapsy malou skleněnou tubu a vysypal si na dlaň tablety. Ruce se mu třásly. „Dejte mi to,“ řekl Viktor Gail. Prohlédl si prášky, které navenek vyhlížely úplně neškodně. „Na základě uvedeného obvinění jsem nucen vás zadržet a provést výslech,“ pokračoval monotónně. Tohle nikdy nebyla radostná fáze vyšetřování. „Zároveň požádám prokurátora, aby na vás uvalil vazbu.“ Nedíval se teď na Pechara. Nedíval se vlastně nikam. Měl pocit strašlivého prázdna.

„Že se ani nebránil.“ řekl druhý den kvečeru kapitán Doubek. „Prostě odmítne vypovídat. Co si od toho slibuje?“

„Nic. Aspoň z tohoto hlediska už zase uvažuje střízlivě. Ví, že nemá šanci. Nebo se má snad pokusit, aby vraždu Rubra svedl na svého syna?“ namítl poručík.

Kapitán zatáhl z dýmky a zahalil celou místnost oblakem voňavého kouře. „Zřejmě počítá i s tím, že Škroch ho pozná – teď, když se ho už nemusí bát.“

„Působí hlavně ten zničující pocit prohry. Všechno, za čím se v životě zoufale pachtil, je ztraceno. Postavení. Majetek. Kariéra. Pocit moci. Všechno se zhroutilo. Konec. Katastrofa. Zbyly jen trosky. Pro ty se už nebude namáhat.“

„Marně uvažuju,“ řekl kapitán Doubek, „jestli chtěl ze začátku chránit především sebe – nebo toho svého kluka.“

„A není to jedno?“ Poručík potřásl hlavou. „Nebezpečí bylo v obou případech stejné. V zájmu nějakého soukromého fanatismu jsou lidé schopni všeho.“ Odstrčil židli a vstal od stolu. „Celý život žijí jako ostatní. Pak přijde nějaký podnět, náhodná shoda okolností – a ztratí veškeré lidské ohledy.“

„Takže se z každého člověka v určité situaci může stát zločinec.“

„To netvrdím! Někdo se blátu vyhýbá – a jiného jako by přitahovalo. Třeba je to tím, že i v něm je něco měkkého.“

•

Vyšli z budovy do liduprázdné ulice a nasedli do vozu. Vysoko nad Vltavou se tyčila čistá silueta gotických věží, nevšímavých k staletím, k mizivým vášním… Vyjeli serpentinami vzhůru. Šedočerné mraky, převalující se tak nízko nad městem, že hrozily pohltit přízračný shluk betonových kvádrů na obzoru, se náhle nečekaně roztrhly a obnažily obrovitou propast temně modrého nebe, v níž se slabě třpytila vzdálená mihotavá hvězda, téměř neskutečná.

,

SMRTELNĚ JEDOVATÁ

NEDĚLE

Tráva voněla mateřídouškou, na tváři cítil dotyk polehlých metlic. Přímo nad ním v prostoru zachváceném modrým třeštěním visel bílý a hutný oblak, pozvolna se pohyboval k východu, rozplýval se v houbovitý chuchvalec na jednom konci svinutý do načechrané koule a připomínal hlavu. Představa smrti působila v těchto kulisách nepřístojně, hrubé, a přesto se plížila stále blíž s nestoudnou samozřejmostí, rozplizlé ochabování, vleklé odumírání buněk, plihnutí těla…

Přimhouřil oči proti slunečnímu jasu, dlaněmi promnul obličej. Bělavý mrak nad ním ztrácel tvar, pomalu se rozpadával, připomínal teď nepravidelný ypsilon z nějaké nedohledné matematické rovnice o mnoha neznámých.

Co vlastně vím? Dvaatřicetiletý inženýr, vedoucí oddělení ve výzkumném ústavu, ženatý, bezdětný. Nepochybně dobrá životní úroveň: třípokojový byt ve výstavné činžovní vile ve Střešovicích, nový vůz, stylová chata šedesát kilometrů od Prahy. V zaměstnání stabilizovaný, úspěšný, manželství podle všeho spořádané. Pokoušel se vybavit si podobu inženýrovy ženy, ale viděl stále jen černé vlasy a oči, tvář mu unikala, zato postava vyplula bez nesnází, vysoko nasazené poprsí, štíhlý pas, oblé boky v hladké úzké sukni… Povrch věcí, vnější zdání. Očekávání hádanky.

Posadil se. Zdálky se bouřlivě hrnul život, pohyblivý jako pruh zlatožlutého obilí prohýbající se v náporu větru. Hrstka mladíků, s nimi dvě děvčata, jedna v plápolajících červených šatech. Utrhl stéblo třeslice a chvilku je soustředěně pozoroval: drobný tmavý brouk po něm horečně pobíhal nahoru a dolů, zmateně hledal cestu k úniku.

Sotva dva metry před ním stála teď dívka v červených šatech; když k ní vzhlédl, výmluvně se usmála. Náhle si uvědomil, co mu bylo nápadné na vdově s černými vlasy, černýma očima: její ústa jako načrtnutá vláčným dotykem štětce, měkká křivka horního rtu… Konečně se vynořila celá tvář, na první pohled ne krásná, ale s čistými a jasnými rysy.

Dívka nad ním se hlasitě zasmála, s ní se rozchechtali všichni, v slunečním jasu svítila živá a teplá pokožka, nahé rameno, sametový stín. Ještě z dálky zazářily červené šaty.

Nehybné tělo mrtvého. Není to první, které jsem u kriminálky viděl, ale tohle vypovídalo i po smrti, že zaživa to musel být nádherný mužský exemplář, vysoký, svalnatý, ani smrt nepokazila souměrné rysy tváře a proporce postavy. Povrch věcí, vnější zdání… Podíval se vzhůru, ale po protáhlém mraku nebylo už ani památky. Poručík vstal, došel k úzké asfaltce a vydal se po ní k městu.

PONDĚLÍ

1

„Otrava amanitiny a phalloidiny,“ skončil poručík Gail stručný výklad. Předcházela mu vzrušená debata vyvolaná pochybnostmi o smrti inženýra z výzkumného ústavu.

„Každý rok po té jedovatici umírají desítky lidí,“ prohlásil náčelník kriminálky. Vzhlédl od stolu k poručíkovi a změřil si jeho vysokou postavu v obyčejné sportovní košili, jako by ho byl bůhvíjak dlouho neviděl. „Asi si ji pletou se zelánkou nebo s jakým čertem. A ty mi přijdeš s takovým nápadem! Nevím, proč by se zrovna nějaký inženýr nemohl splíst.“ Střetl se s poručíkovýma očima, neústupnýma jako vždy. „Ale moc času ti na to nedám,“ dodal bručivě, aby zakryl ústup.

Viktor Gail neurčitě kývl. Nedůvěřuje mi, pomyslil si, ale pro jistotu se neodhodlal mi to zarazit. Ovšem – jestli se mýlím, něco si vyposlechnu; můžu být rád, že mi k tomu přidělil Josefa.

Chodba byla dlouhá a neutěšená jako vždy. Zastavil se přede dveřmi kanceláře, ale pak energicky stiskl kliku a vešel.

Kapitán Josef Doubek se otočil od okna a kývl mu na pozdrav. Ta jeho pleška se nějak rozrůstá, napadlo bezděčně poručíka.

„Pojedeme na houby?“ zeptal se kapitán. „Myslím kvůli zúčastněnému pozorování.“

„Četl jsi záznam?“

„Samozřejmě. Jenže jsem se z něj moc nedověděl.“

„Nestačil jsem to ještě dopsat,“ vysvětlil Viktor Gail. „Místo toho jsem si promluvil s vdovou, Hedvikou Halmovou. Povoláním je překladatelka, je jí jedenačtyřicet let…“

„Podařilo se mi dokonce spočítat, že je o devět let starší, než byl inženýr Halma. A že spolu byli jedenáct let. Když se brali, ještě studoval. Moc zmeškáno neměl.“

„Halmová tehdy musela být náramně žádoucí. Ani teď nevyhlíží špatně. Je to rozhodně osobnost. Dokáže se neobyčejně ovládat.“

„Co ti řekla?“

Poručík se usmál. „Podle její informace to vypadalo zhruba takhle: V sobotu kolem jedné se inženýr Halma vypravil na chatu. Obvykle jezdívali oba, ale ona tentokrát zůstala doma, měla prý potíže se žlučníkem.“ Viktor Gail zalistoval v maličkém zápisníku. „Asi o půl druhé přijela za Halmovou její mladší sestra,“ pokračoval. „A zůstala u nich až do nedělního večera.“

„O ní taky něco víš?“

„Jmenuje se Milada Tosková. Šestadvacet let, ne počkej, sedmadvacet. Svobodná, zaměstnaná jako technická síla v Dřevotvaru.“

„Mluvil jsi s ní?“

„Zatím ne. Není k sehnání. Včera nebyla doma, ani večer. V noci jsem se tam nehrnul,“ odpověděl poručík. „A teď k průběhu událostí. Inženýr Halma se podle výpovědi své ženy vrátil v neděli kolem sedmnácté hodiny. Přivezl vrchovatý košík hub. Halmová dala skoro polovinu sousedům. Ty ostatní prý Milada Tosková očistila a nakrájela. Potom je měli k večeři.“

„Všichni tři?“

„Právě že ne. Halmová se celý den krmila pouze suchary. A její sestra odešla někdy kolem šesté, údajně měla lístek do kina. Ještě si to ověříme.“

„Nějaké houby jim tedy zbyly!“

„Pochopitelně. Zůstaly v ledničce.“

„Aspoň něco,“ podotkl kapitán. „Co nemocnice?“

„Mluvil jsem s internistou, který inženýra Halmu přijímal. Zjistili, že jde o otravu muchomůrkou zelenou. Dělali prý, co mohli, ale bezvýsledně. Ta houba je tak jedovatá, že snad většina otrav končí smrtí. Hlavně proto, že příznaky se projevují poměrně pozdě, což ztěžuje záchranu. Jed se mezitím dostane krevním oběhem do tkání a tam začne působit. Potom už nepomůže ani umělá ledvina. A to znamená obvykle konec.“

„A Halma přišel pozdě?“

„Podle toho lékaře zřejmě ano. Řekl mi, že jak otrava nakonec dopadne, záleží prý na individuální odolnosti, množství požitých hub a době, po níž se zahájí léčba. Vyslechl jsem odborný výklad, proč tak prudký jed začne působit navenek s takovým prodlením a co vlastně provádí s buňkami v těle, ale to nám moc nepomůže.“

„Kdyby lidi sbírali jenom houby, které pořádně znají!“ povzdechl si kapitán Doubek.

„Jenže Halmová tvrdí, že inženýr byl zkušený houbař! A sousedé vypověděli totéž: dostávali prý od něj houby častěji – a vždycky byly všechny jedlé. Tentokrát většinou hřiby a nějaké bedly.“

„A co zbylo v ledničce?“

Poručík Gail pokrčil rameny. „Samé známé druhy: hřiby, kozáky, žampiony, holubinky. Ani stopy po jedovaté muchomůrce.“

Kapitán se zamyslel. Bezděčně vzal do ruky dýmku, připravenou jako obvykle na odřeném stole, ale nezapálil si. „Na těch houbách byl inženýr Halma sám?“ zeptal se.

„Halmová tvrdí, že s ním na chatu nikdo nejel. V sobotu prý chtěl opravovat střechu. S ostatním musíme počkat. Poslal jsem tam předběžně podporučíka Křížka. Zatím se podívám do Halmova výzkumáku, ale nejdřív bych něco snědl. Půjdeš se mnou?“

„Děkuju. Přešla mě chuť.“

2

Načesaná sekretářka právě připravovala kávu. „Pan ředitel bude mít za okamžik poradu,“ prohlásila kategoricky. „Co jste si přál?“ V uších se jí zableskly dlouhé náušnice.

„Ta porada jsem já,“ sdělil jí s úsměvem; její sympatie si tím nezískal.

Za dveřmi, vypolštářovanými světle hnědou koženkou, se objevila kancelář velká jako taneční sál, podél zdí ji obklopovaly vyrovnané řady knihoven, zaplněných do posledního místa. Všechno tu mělo impozantní rozměry, i obrovitý stůl, za kterým se důstojně vztyčil elegantní šedovlasý muž. Úvodní formality byly stručné; ředitel věděl, o čem bude řeč, nedal najevo žádné námitky ani pochybnosti, přesto však nedokázal, nebo ani nechtěl, zastřít skrytý vnitřní nesouhlas. Měl strach o reputaci ústavu? O inženýru Halmovi mluvil tichým hlasem, přiměřeně okolnostem; mimořádně schopný pracovník, technicky nadaný, organizačně pružný, s citem pro zaměření a uplatnění výzkumu. Viktor Gail však v těch decentně ukrajovaných větách postrádal jakoukoli osobitou charakteristiku, vyhraněný postoj šéfa ústavu. Konečně se dočkal vět, které vyburcovaly jeho pozornost.

„Když byl inženýr Halma přesvědčen, že má pravdu, nedal se ničím ovlivnit. Nic ho nezastavilo.“ Byla v těch strohých slovech, v tom tónu, jakým byla vyřčena, nějaká nuance osobní zkušenosti? Nebo spíše nechuti? Ale dál už jít nehodlal; ne, nemá na mysli nic konkrétního, mínil to jenom obrazně. Ostatně líp by bylo promluvit si s někým, kdo byl s inženýrem Halmou v užším styku. Kdo ho dobře znal. Nakonec se dohodli na dvou.

První z nich byl docent Karmazín, tmavovlasý muž střední postavy; vedoucí oddělení, tedy funkčně na úrovni inženýra Halmy. „Talentovaný chlap,“ ocenil stručně zemřelého kolegu. Podíval se na poručíka zapadlýma, blízko sebe položenýma očima. „Nebyli jsme právě důvěrní přátelé, asi vám moc nepomůžu. Stejně nevím, proč vlastně…“

„Jaký byl Halma jako šéf?“ zeptal se Viktor Gail.

„Slušný, tolerantní. Dokázal vyhmátnout, co komu sedí, a sehrát všechny dohromady, aby to klapalo. Nelpěl na maličkostech. Klidně přešel nějaké ty drobnější prohřešky. Někdy… někdy byl až moc měkký, řekl bych. Nebo možná nedůsledný? To nevím.“

„Měl s někým konflikty?“

„A kdo je nemá?“ opáčil docent poťouchle. „Ale nevím o ničem, co by stálo za řeč. To svoje oddělení vybudoval vlastně z ničeho. Předtím to byla odkládačka pro ty, které nechtěl nikdo vyprovodit do důchodu. Jindřich, tedy Halma, nabral hlavně mladší lidi. Pracanty. Možná aby dělali taky za něj.“ Karmazín se zarazil. „Tohle neberte doopravdy. Někdy mi to ujede. Jindra nebyl žádný lenoch, vždyť i tu vysokou si musel vydřít.“

„Co máte na mysli?“

„Oba rodiče mu zemřeli, když mu bylo asi patnáct. Vzali ho k sobě přátelé jeho otce. A pokud vím, nenechal se prostě jen živit: vydělával si všelijak, dodělal gymnázium a šel na techniku.“

„Přátelil se tady s někým?“

Docent se nadechl a chvilku uvažoval. „Myslím, že o nikoho moc nestál. Měl spoustu známých, ale většinou mimo ústav. A taky svoje zájmy: na chatě pořád něco vylepšoval, spravoval si sám auto nebo chodil po lese. Stejně nechápu, jak se mu to mohlo stát.“

„Znáte paní Halmovou?“

„Jen zběžně. Je to velmi uzavřená paní. Dáma v tom hezkém smyslu slova. Spíš uvnitř, řekl bych.“

„A jejich manželství?“

Docent Karmazín udiveně vzhlédl. „Solidní, pokud vím.“

„Měl inženýr Halma nějaké slabosti?“ zeptal se poručík.

„Slabosti? Nevím, co máte na mysli. Jestli ženské, tak o tom nic nevím. A alkoholik taky nebyl, i když se občas rád napil.“

•

„Víc jsem z něj nedostal,“ řekl o hodinu později Viktor Gail kapitánovi. „A z toho druhého člověka jsem byl jelen. Inženýra Halmu ve všem chválil, vypadalo to, jako by ho chtěl bránit. Nebo aspoň jeho památku. Měl jsem obavu, že se mi tam rozbrečí. Takový submisivní typ.“

„Z Halmova oddělení?“ otázal se Doubek a pokoušel se zapálit dýmku.

„Ano. Inženýr nad ním asi držel ochrannou ruku. Je to utištěný, rozklepaný mužík. I jméno má takové: Kolísek. Tvrdil mi, že Halmovi všichni záviděli.“

„A co vlastně?“

„Úspěchy. Také u žen.“

„Docent Karmazín říkal přece něco jiného,“ podotkl kapitán Doubek, kterému dýmka konečně chytla.

Poručík zavrtěl hlavou. „Kolísek netvrdil, že by měl Halma nějaké pletky. Pouze to, že za ním ženy neustále běhaly. Jenže prý neměly – počkej, jak to jen nazval? Už vím: že u Halmy neměly šanci na paratrofii.“

„Na co?“

Viktor Gail se zasmál. „Také jsem se musel podívat do slovníku. Znamená to cizopasnictví.“

„Není ten chlapík trošičku –,“ kapitán udělal rukou výmluvné gesto.

„Nemyslím si, že je blázen,“ odpověděl poručík. „A řekl mi ještě něco zajímavého: asi před rokem měl prý Halma prudký spor s docentem Karmazínem. Řvali na sebe za zavřenými dveřmi, nikdo nevěděl nic konkrétního, ale klevetilo se, že šlo o nějakou choulostivou záležitost. Od té doby prý spolu mluvili jen odměřeně a hlavně úředně.“

„Třeba má Kolísek na Karmazina vztek.“

„Nic jsem nezjistil. Nechci dělat v ústavu zbytečně rozruch.“ Kapitán Doubek se podíval na hodinky a vstal. „Slíbil jsem Boženě, že dnes půjdu na rodičovské sdružení,“ prohlásil. „Aby ti to nepřišlo líto, nechám ti tady zápis, který pořídil Křížek. Příjemnou zábavu.“

Zábavné to skutečně bylo. Podporučík Křížek proslul nečitelným rukopisem, a když se pustil do psaní na stroji, podařilo se mu dospět k stejnému výsledku: překlepy, vpisy a škrty dokonale vylučovaly, aby se v jeho písemném projevu vůbec někdo vyznal. Naštěstí ve chvíli, kdy poručík pocítil nutkavou potřebu hodit jeho výplod do koše, objevil se kulatý a usměvavý Křížek ve dveřích; snad měl vrozenou vlastnost, že byl vždycky na místě, když ho bylo zapotřebí.

Okamžitě zhodnotil situaci a vlídně nabídl: „Já bych to třeba přečetl, jestli jako…“ Vzápětí se však ukázalo, že zápas s vlastnoručně vyrobeným záznamem je i pro něj poněkud náročný, takže se dohodli na ústním podání.

„Probral jsem ty chataře,“ vykládal Křížek poněkud rozvláčně, „ale inženýra Halmu v sobotu ani v neděli nikdo z nich neviděl. Aspoň to tvrdili. Ona je ta Halmova chata taky dost o samotě. Přímo v lese, dobrejch půl kilometru od ostatních. Jenom jedinej chatař je dost blízko, ale toho jsem zatím nesehnal. Zato jsem mluvil s houbařem, kterej se s inženýrem setkal.“

„A kdy?“

„V neděli ráno kolem šestý. Chvíli seděli jen tak na pařezech a kouřili. Pak se dali společně do hledání hub. Halma prej tomu houbaři nabízel, aby si loknul koňaku, ale on odmítl. Pak se nepohodli kvůli žampionům – a to je vlastně všecko.“

„Neměl inženýr v hlavě?“

„Jo, to jsem se toho houbaře samozřejmě taky zeptal. Povídal mi, že se sice nezdálo, ale určitě že to říct nemůže.“

„A to je všechno?“

Křížek na okamžik předstíral, že čerpá informace ze svého záznamu. „Ještě dvě věci, jestli k něčemu budou. Za prvý, že na tý chatě jsou na střeše vyměněný některý eternitový desky. A potom je tu taková dost divná věc: v poledne si inženýr koupil v hostinci, to je jako ve vsi, láhev piva a taky limonádu.“

„Limonádu?“

„Jo. Snad, že měl před sebou cestu vozem, Viktor Gail povytáhl obočí. Že by byl Halma takový puntičkář? V chatě se ale nenalezly žádné stopy po přítomnosti cizí osoby… Přesněji řečeno takové, které by svědčily o tom, že za ním někdo v neděli přišel.“

„Jenže tu láhev s limonádou našli plnou,“ pokračoval Křížek. „Byla tam jedna prázdná litrovka od vína, ale jenom jedna použitá sklenička. Jinak žádný nádobí, všecko čistý a uklizený.“ Podle vyjádření Halmové si její muž nikdy sám nevařil; dala mu s sebou pečené maso, asi ho snědl studené, uvažoval poručík.

„Jestli třeba moc nejedl a hodně pil,“ nadhodil rozšafně podporučík Křížek, „mohl se docela kliďánko splíst.“

„Jistě, osudná neopatrnost,“ připustil Viktor Gail. „Vyloučit ji nemůžeme,“ dodal neochotně. „K smrtelné otravě stačí jedna jediná muchomůrka zelená.“

„No a ta se mu tam mohla připlíst,“ souhlasil bezelstně Křížek. „A hned ji na chatě snědl syrovou.“

„Třeba si z ní udělal polívku,“ pokračoval neochvějně podporučík, který si naprosto nevšímal podráždění, jež jeho slova vyvolala. „A hrnec mohl potom umejt a uklidit.“

Viktor Gail nereagoval.

„Jenomže to by se ta otrava musela projevit dřív,“ usoudil Křížek po krátkém zaváhání.

„Nemusela,“ opáčil nyní Viktor Gail. „S tou houbou je všechno naopak. V nemocnici mi řekli, že výjimečně se mohou objevit příznaky také až po třiceti hodinách.“

„Tak to by hrálo,“ zaradoval se podporučík. „Protože od nedělního oběda do pondělka to až tak dlouho není.“

3

V té době seděla Hedvika Halmová u nízkého podlouhlého stolku proti svému bratrovi a pomalu míchala lžičkou v tmavomodrém šálku s úzkým zlatým proužkem; cukr už musel být dávno rozpuštěný. Jan Toska sledoval mlčky ten neuvědomělý monotónní pohyb. Když mu před dvěma hodinami otevřela dveře bytu, téměř se jí lekl, jak za posledních několik dní zestárla. Tmavé oči měla ještě větší a výraznější než dřív. A ty temné stíny pod víčky! Nečekaně se mu vybavila její dívčí podoba: hezká a nápadná, všude, kde se ukázala, budila rozruch; a co chlapů za ní běhalo! Nevěnovala jim takřka pozornost. Ale sotva se objevil Jindřich… Když šla před ním do kuchyně, zdála se mu drobnější, snad to způsobily ty černé šaty. „Přiletěl jsem prvním letadlem,“ řekl, sotva vešli do pokoje. „Hned jak jsem dostal telegram.“ Protože neodpovídala, další věty spolkl. Věděl, že utěšovat ji nemá smysl, od dětství o útěchy nestála. „Stavil jsem se doma jen na skok. Nechal jsem tam věci a hned jsem jel k tobě. Eva mi řekla jen pár slov.“ Nemohl se odhodlat, aby se jí zeptal, jak se to Jindřichovi stalo.

Začala sama. Jen stěží jí rozuměl, protože téměř šeptala. Vůbec neví, co se přihodilo. Houby přivezl z chaty, Miládka je připravila k jídlu.

„Ona je usmažila?“

„Ne, to ne. Jenom je očistila a nakrájela. Potom šla pryč – nevím už kam. Udělala jsem je s vejci.“ Přerývaně se nadechla. „Večer mu vůbec nic nebylo. Ještě jsme se dívali na televizi…“

„Kdy se to projevilo?“ zeptal se opatrně.

„Ráno si stěžoval, že se těch hub asi přejedl, ale šel normálně do práce. Odpoledne mi volal, že ho zase chytila ta jeho gastritida. A že je mu hrozně zle. Doktor ho poslal do nemocnice, vůbec mi neřekl, co se děje.“ Mluvila nyní překotně, hlas se jí chvěl. „Až v úterý jsem se… mi řekli…“

Ještě hodinu to rozebírali ze všech stran, ale na nic nepřišli. Teď tu seděli už hezkou chvíli mlčky, Hedvika sklesle, jako bez života. V duchu ji obdivoval, jak se snaží, aby se ovládla. Ale taková byla vždycky, nikdy nechtěla dát najevo, co cítí.

„Z nemocnice to ohlásili na Bezpečnost,“ řekla náhle.

„To je normální,“ vysvětlil jí. „Na to jsou předpisy. Musíš počítat s tím, že přijdou – i za tebou.“

„Už tu byli.“

„A kdo?“

„Nějaký poručík.“

„Co chtěl vědět?“ optal se zamračeně.

„Jak se to stalo… Prostě všecko.“

„A cos mu řekla?“

„Co bych měla říkat?“ Trochu se narovnala. „To samé co tobě.“

„Tys jim řekla o Miládce? Že čistila a krájela ty houby?“

Nechápavě se na něj zadívala:

„Já už ani nevím. Snad ano. Copak na tom záleží?“

Mávl rukou, jako by tím mohl zahnat nepříjemnosti. „Ale ne,“ ujistil ji rychle. „Jen mě to tak napadlo.“

Pohlédli teď na sebe, dva sourozenci vzhledem si naprosto nepodobní. Jan Toska měl světlé vlnité vlasy, šedé oči a úzký obličej s výrazným nosem. „Všecko se určitě brzy vysvětlí,“ řekl ustaraně. „Jindřich se třeba trochu napil.“

„Ráno?“ V jejím hlase zaznělo podráždění.

„Promiň! Nic jsem tím nemyslel! Je to něco jako za volantem: člověk si něčeho lokne a pak si moc věří. Pamatuješ, jak jsem jednou…“

Slabounce a smutně se usmála. Ještě je něco spojovalo, dávné porozumění z dětství. Sklopila oči, štíhlými prsty s krátce zastřiženými oválnými nehty přejela po tmavé lesklé desce stolku; zůstala na ní zamžená stopa.

Inženýr Toska bezděčně sledoval, jak se vytrácí. Bývala to taková citlivá žába, uvažoval nostalgicky, bystrá, trochu popudlivá, někdy se prala jako kluk; kolikrát kvůli mně nabančila sousedovic Frantovi, i když byl silnější! Odjakživa na mě držela, pomyslil si, a ve mně je pořád ta dětská vděčnost a respekt. „Já vím, jak ti je, Hedvi,“ použil teď oslovení z těch dávných let. Stiskl jí krátce ruku, měla ji v tom teplém dnu jako led. „Co je vůbec s Miládkou?“ zeptal se za okamžik. „Neměl bych jí zavolat?“

„Jak myslíš,“ odpověděla bezvýrazně.

Vytočil známé číslo; telefon dlouze a monotónně vyzváněl, ale nikdo ho nebral.

ÚTERÝ

1

Obřadní síň krematoria byla plná. Přišli snad všichni z výzkumného ústavu. Redaktoři a redaktorky z nakladatelství, pro které Hedvika překládá – všechny ani Eva Tosková nezná. Od katafalku, zakrytého věnci a kyticemi, vanula těžká dusivá vůně. Jindřich neměl tyhle obřady rád, považoval je za pozůstatky pohanských zvyklostí; smutek se nemá vystavovat na odiv, patří jen člověku, kterého se týká… tak nějak to říkával. Teď se nemůže bránit. Kdyby byl tušil, co ho potká, určitě by si to byl zakázal… Podívala se na švagrovou Hedviku: sedí strnule, zády se ani nedotýká opěradla. Rukou v černě rukavici si tiskne pod závojem k ústům kapesník. Pláče? Vlastně jsem ji nikdy plakat neviděla, myslí si soucitně Eva Tosková. Jenda vždycky tvrdí, jak se dokáže ovládat… Také tu mohl zůstat na pohřeb! Hedviku to jistě mrzí – nebo jí to vůbec nedošlo? Z druhé strany má vedle sebe Miládku, ale ta jí nebude nic platná, i kdyby chtěla… Z úvah ji vytrhlo hlasité vzlykání. Rakev se stuhami a květinami se neslyšně posouvala dozadu, nářek zesílil; pozvolna mizela za stěnou, která se za ní stejně nehlučně zavřela.

Hedvika Halmová se bez hlesu sesunula, tak náhle, jako by jí někdo podtrhl nohy. Zvedli ji a posadili zpátky na sedadlo. Někdo přinesl sklenici studené vody. Odhrnuli jí závoj. Eva Tosková se vyděsila: jak to vypadá? Jako by sama umírala…

Černě oděný úředník je pietně upozornil, že je nutno opustit obřadní síň. Napůl ji vedli, napůl vynesli ven. Eva Tosková drží teď švagrovou kolem ramen, druhou rukou ji podpírá. Lidé se zvolna rozcházejí. Někomu je přihlížení trapné. Někdo spěchá. Kde je vlastně Miládka? Stojí opodál, opřená o režné zdivo, dívá se upřeně do jednoho místa, víčka přivřená, jako kdyby měla každou chvilku usnout. Teď už se Eva doopravdy zlobí na svého muže. Co si teď s Hedvikou počnu? uvažuje nešťastně. Mám ji vzít k nám? Jde z ní strach: celý život žila jenom pro Jindřicha…

„Odvezu paní Halmovou domů,“ řekne mírný hlas nad ní. Vyšší hubený muž. Vůbec ho nezná. „Doktor Hálek.“ představuje se. „Známe se s Hedvikou ještě z gymnázia,“ vysvětluje mírným, příjemným hlasem.

Eva Tosková je v rozpacích. Ta nabídka přichází vhod – ale přece jen, cizí člověk. Miládka se konečně probudila a loudá se blíž. Hálek ji zdraví, zřejmé se dobře znají. Eva se v duchu stydí, jak se jí ulevilo. „Kdo je to?“ zeptá se potichu Miládky, když muž vezme Hedviku pod paží a šetrně ji odvádí.

„Zdeněk?“ protáhne Miládka a dívá se na Evu Toskovou velkýma zamženýma očima, v nichž jako by se krátce zablesklo. „Toho si přece měla tenkrát brát!“ Mluví pomalu, bezvýrazně, pořád trochu jako ve snu.

„To je on?“

„Ano. Ten chudák, co se na něj vykašlala kvůli – Jindrovi.“ Ta věta zní divně.

Eva Tosková rychle na Miládku mrkne. Sama neví, co ji na té intonaci zaráží. Určitě ta holka zase spolykala kupu prášků. „Pojedeš s Hedvikou k nim?“ Vzápětí cítí zbytečnost té otázky.

Opět ten zamžený, nepřítomný pohled. Milada Tosková zprvu neodpovídá, poté jenom zavrtí hlavou. Jak by ne, to se dalo čekat.

2

Kapitán Doubek vychází tou dobou ze dveří hostince a s povzdechem se ohlíží na přízemní budovu se silnými zdmi a malými okny, za kterými zůstal příjemný chládek; venku je vedro k udušení.

Hostinskému přišel nenadálý host, o jehož profesi neměl tušení, jako na zavolanou, a tak se v prázdném lokále rozpovídal o rozruchu, který ve vesnici způsobila smrt toho inženýra z Prahy. „Kdyby on to byl nějakej začátečník,“ vrtěl hlavou, „ale takovej vám machr! Dyť se ho lidi ze vsi chodili ptát, když si nebyli jistý, co našli! A pak najednou sebere takovou potvoru jedovatou!“

„Třeba ji nesebral sám,“ nadhodil kapitán.

„A kdo jinej, prosím vás? Ta jeho paní s ním zrovinka tu neděli vůbec nebyla! Chudinka, taková příjemná, a tohle ji potrefí.“

„Jezdil sem často sám?“

„A to ne,“ řekl hostinský, „bejvali tu přes víkend dycky spolu. I když mi teda bylo divný, na co bral v neděli taky tu limonádu.“

„Třeba čekal nějakou návštěvu,“ podotkl kapitán.

„A koho, prosím vás! I když teda povídala babka Roučková mojí starý, že ho tu párkrát viděla ve všední den, když byla s dětma na jahodách. Venku před chatou stálo jeho auto a vevnitř prej měl někdo bejt. Ale znáte báby: ty toho hnedka semelou. No, já nevím. Jestli by třeba nevěděl něco hajnej.“

Hajný buď nevěděl nic, nebo nebyl tak upovídaný. Zamračeně a neochotně prohlásil, že má jiné starosti než se koukat po chatařích, ledaže by mu v lese dělali nějaký moc velký čurbes.

„A to inženýr zase ne,“ dodal mnohem vlídněji. „On měl přírodu a les moc rád. Celý hodiny chodíval venku. Tu a tam jsme se zastavili a prohodili nějaký to slovo. Třeba co srnky a tak. On se o zvěř dost zajímal. Občas si vylezl někde na posed a seděl tam, i když ho žrali komáři.“ Hajný si nadhodil pušku na rameni a dodal: „Byl to slušnej člověk.“

Ušli při tom rozhovoru pár desítek metrů. V lese bylo ticho, slunce, prosvítající hustými větvemi vysokých smrků, promítalo na měkkou lesní půdu mihotavé obrazce. Jiný svět, zcela vzdálený tomu, proč sem přijel. Někde zatikal pták.

„To je červenka,“ upozornil kapitána hajný. „Moc zvědavej ptáček.“

„Musím se přiznat, že poznám ještě tak kosa,“ řekl kapitán.

Hajný k němu shlédl dolů. „Proč vás vlastně ten případ zajímá?“ zeptal se. „Copak to nebyla jenom nešťastná náhoda?“

„To zatím nevíme. Ovšem – byl bych rád, kdybyste se o našem rozhovoru nikomu nezmiňoval.“

„Komu bych,“ mávl rukou hajný. „Jsem na hájence sám.“ Dostali se k úzkému pruhu listnáčů, za nimi se rozevřela paseka, narůžovělé a narezlé pole metlic s rozházenými trsy vysokých zelených travin. Za pasekou se tyčil bytelný plaňkový plot.

„To je školka?“ zeptal se kapitán.

Hajný se zaškaredil. „Kdepak. Tohle patří jednomu chlapovi z města. Někde si to hned po válce vyběhal už jeho táta – měl nějaké zásluhy. Ten byl ještě docela dobrej, zato jeho syn… Ne že by tady nějak zvlášť vadil, ale je to vykuk. Takovej, co všecko má, všecko sežene a na všem vydělá. Zvlášť poslední dobou se mu vede – jako kdyby byl zdědil majlant.“ Na hajného to byl zřejmě dlouhý a nezvyklý projev. Odkašlal si, snad že mu při něm vyschlo v krku, a dodal: „Nevykládejte si to špatně, ale některý lidi prostě do lesa nepatřej! v tom to je.“

„Znali se s inženýrem Halmou?“

„Aby ne, když jsou ty chaty tak blízko sebe. I když teda, po pravdě řečeno – o čem si s ním ten pražskej inženýr mohl povídat, to nevím. Byl to úplně jinej člověk, to vám teda řeknu.“

„Jak se jmenuje…“ tady ten kapitán udělal pohyb bradou před sebe.

„Ducháč. Miloš Ducháč. Ale ve vsi mu jinak neřeknou než Duchna,“ ušklíbl se hajný.

„Přezdívky bývají výstižné,“ podotkl Doubek.

„To jo. Mně kupříkladu říkají Morous.“

Podívali se na sebe a s náhlým porozuměním se zasmáli, vysoký hřmotný muž s drsnou snědou tváří a pomenší, spíše drobný kapitán kriminálky.

O několik minut později se zastavili před jednopatrovým stavením s dřevěným balkónem.

„Hacienda, co?“ řekl hajný.

Na zasklené verandě stála řada vznosných rostlin s úzkými listy. „Kdo mu to tady přes týden opatruje?“ dotazoval se kapitán. „Jestli se nepletu, musí se tyhle kytky pravidelně zalévat.“

„On sem jezdí skoro každej večír. Někdy s paničkou, ale většinou sám. Pořád tu něco předělává nebo se reje v zemi. Jestli na něj chcete čekat, uvařil bych třeba kafe.“

3

Zatímco kapitán Doubek spokojeně pokuřoval dýmku pohodlně usazen u kuchyňského stolu, pokrytého voskovaným ubrusem, zastavil se tělnatý podporučík Křížek na kraji ulice, kam se vyšplhal od tramvaje klikatými serpentinami a po nepohodlných, nijak zvlášť udržovaných schodech. Udýchaně si odfoukl a pak se začal rozhlížet po čísle, které měl napsáno na kousku pomačkaného papíru. Vila, kdysi zřejmě honosná, se v sousedství drobnějších domků vyjímala jako mírně opelichaný bažant mezi houfem slepic. V podobných přirovnáních si Křížek, který pocházel z venkova a ze své mysli nikdy nevymazal oblíbené obrázky z dětství, velice liboval; vůbec mu nevadilo, když se mu pro ně občas posmívali.

Nyní zkoumavě pozoroval kovovou branku ztrácející se v masívních zděných sloupech vchodu. Odborník by sloh vily označil jako secesi. Křížek by ho charakterizoval nejspíš slovy: takový to stavení s cingrlátkama a podobnejma zbytečnostma. Branka nebyla zamčená, vedl od ní popraskaný betonový chodník k dubovým domovním dveřím. Doleva odbočovala dozadu za dům úzká cestička vyšlapaná v trávě. Byly tam dvě garáže a před nimi, mezi kolmo k sobě postavenými prkny, hromada písku. Ze stínu vzrostlého ořešáku svítil oranžový kočárek, na lavičce si hověla mladá žena s knížkou v ruce. Když podporučík pozdravil, roztržitě zahoupala kočárkem a teprve potom zvedla oči. Dobrácký obtloustlý tatík ji zvlášť nezaujal; hodlala hned zase pokračovat v četbě.

„Promiňte, že vyrušuju,“ začal Křížek. Rád využíval svého neškodného vzhledu, takže se snadno dovídal věci, za nimiž se jeho kolegové z kriminálky museli často usilovně pachtit. „Ale nevěděla byste náhodou, jestli tady nemá někdo podnájem k pronajmutí?“

„U nás v baráku?“ projevila konečně zájem. „To sotva. Tady bydlí hlavně rodiny s dětmi. Je nás tu jenom šest nájemníků. Ale počkejte!“ zarazila se, „možná že by… Víte, on tady umřel jeden pan inženýr a ta paní bude teďka v tom kvartýru sama.“

„Myslíte, že by vzala někoho na byt?“

Po chvilce uvažování zatřepala hlavou. „Ne. Ona by to neudělala. Nevzala by k sobě určitě ani tu svoji sestru, co sem za ní chodí. I když ne zase moc často. Naposled tu byla – no jo, předminulou sobotu. Zrovna jak pan inženýr odjel. Víte, on to byl takový fešák,“ povzdechla si upřímně. „Vždycky chodil bezvadně ohozený – i když jel třeba jenom na chatu.“

Šlo to jako po másle, takže se podporučík brzy dověděl několik zajímavých podrobností: že sestra Hedviky Halmové přijela skutečně v sobotu odpoledne, ale že zanedlouho potom zase odjela, že když odcházela, bouchla pořádně dveřmi, a že to nebylo poprvé, kdy se obě sestry zřejmě nepohodly. V neděli po ránu se však zase objevila a zůstala u Halmů celý den.

„Paní Halmové asi něco bylo, jinak by byla jela s panem inženýrem na chatu,“ dodala mladá žena se škodolibým výrazem, „protože ho pořád hlídala.“

„Ale to snad ne!“ popíchl ji Křížek.

„Bájo! Aspoň od jistý doby si na něj dávala moc pozor. Předtím jezdila pořád pryč. Dělala nějakou tlumočnici, nebo tak něco, ale potom toho nechala a už kolik let sedí pořád doma a vydělává si překladama.“

„Všude bejvá něco,“ uchýlil se podporučík k oblíbenému rčení. „A když teda říkáte, že o nějakým podnájmu tady nemůže bejt řeč, tak abych zase šel.“

Nabit novinkami spěchal pak horlivě s kopce, ani už nevnímal červencové horko.

4

I v této chvíli na tom byl kapitán lépe. Ležel na zádech, na kyprém houpavém mechu, takřka neviditelný za shlukem hustých rozložitých smrčků, pozoroval protáhlý mrak, jehož okraje připomínaly bílý lišejník, a při všem tom pohodlném čekání málem usnul. Škubl sebou, když zaslechl zvuk motoru. Z širokého průseku vedoucího od hlavní silnice prosvítala mezi větvemi stříbřitá metalíza velkého vozu blížícího se k chatě. Kapitán Doubek sledoval muže, který vystoupil z auta, otevřel bránu a zajel do garáže v rohu protáhlého pozemku. Sledoval ho, jak kráčí k zasklené verandě, chrastí svazkem klíčů a odemyká dveře s ozdobným kováním. Pak se teprve zvedl.

Muž se překvapeně otočil, když kapitán zaklepal na sklo.

Velká přízemní místnost za verandou byla zařízena napůl jako luxusní obývací pokoj, napůl jako lovecký interiér. Na zdi mezi okny visely dvoje parohy a nad krbem nehnutě zírala strnulými světly mufloní trofej s mohutnými temně šedými toulci.

„To jste ulovil sám?“ zajímal se kapitán Doubek.

Nevýrazný čtyřicátník s povadlou pletí a mírně přihrblými zády se zasmál. „Kdepak já! Mám známýho myslivce,“ vysvětloval ochotně. „On to nemá doma kam dát.“

Kapitán se za třicet let u kriminálky naučil všímat si u každého člověka všeho, co ho zvlášť charakterizovalo, a tak nyní pozorně naslouchal nepříjemnému hlasu, chvílemi přeskakujícímu do vysoké tóniny a připomínajícímu pokažený nebo rozladěný hudební nástroj.

„S inženýrem jsme se znali jen odsud,“ skřehotal Ducháč. „My chataři se lehko skamarádíme. Říkal jsem mu Jindro a on mě Miloši, ale nijak důvěrně jsme se zase nebavili. Jenom o tom, jak vylepšit chatu, okolo vozu, jaký bude počasí a jestli porostou houby…“ Zarazil se. „Takový neštěstí,“ dodal, potřásaje hlavou. „Pořád mi to nejde na rozum.“

„Že se mohl tak splést?“ navázal kapitán.

„No právě. Vždyť byl na houby takový machr! Jenže – jak se říká, i mistr tesař se utne. Jak si člověk moc věří…“ Náhle se napřímil a přimhouřil oči: „Ale jak to, že vy–“

„Případ, který není úplně evidentní, se vyšetřit musí.“

„Ale co by tu mohlo být nejasnýho? Přece si nemyslíte, že by ho někdo – tímto způsobem… To je zaručeně nesmysl!“

„V tomto případě jde spíš o formalitu. Ale když dovolíte, pro jistotu bych se vás rád na něco otázal.“

Doubkova takřka starosvětská zdvořilost na Ducháče viditelně zapůsobila. „Ale ano, já to chápu, jen se klidně ptejte!“

„Jezdíval sem inženýr Halma pravidelně?“

„Vždycky, nebo skoro vždycky, přijížděli na víkend. Někdy tu s paní Halmovou bývali i v létě, o dovolené. Zvlášť v posledních letech. Měl jsem dojem, že chtěli mít radši klid – hlavně ona.

I když si určitě mohli dopřát nákladnější dovolenou.“

„Zejména když byli bezdětní,“ řekl kapitán a bezděčně si představil své čtyři potomky. „Ale že se tu nenudili!“

Ducháč potřásl hlavou. „Paní si sem vozila nějaký psaní a Jindra, ten měl pořád co dělat. Kolem chaty je plno makání a jeho to docela bavilo. Asi se tím tady odreagovával z práce, myslím, že tam měl občas problémy.“

„Víte snad jaké?“

„O tom nemluvil.“ Ducháč se podíval oknem ven, jako by hledal inspiraci. Asi ji našel, protože pokračoval: „Hrozně rád chodil celý hodiny po lese. Okolí je tady teda krásný. Tu a tam jsme vyrazili spolu, jen tak, bez cíle. Jenže nejradši chodíval sám. Ale já moc povídám a ani jsem vám nic nenabídl. Napijete se něčeho?“

Kapitán si uznale prohlédl pestrou expozici lahví ve skleněném baru. „Je moc horko,“ podotkl. „Leda kapku minerálky.“

S orosenou sklenicí v ruce vstal a šel k oknu. V mírném větru se rytmicky komíhaly jasně zelené, svěží větve modřínů. „Opravdu je zde hezky. Hlavně ten klid… Ale udržovat takovou rezidenci musí být náročné.“

Ducháč si odkašlal a suše podotkl: „Leda pro toho, kdo má obě ruce levý.“

Nebylo těžké postřehnout, že se cítí dotčen. Na další kapitánovu otázku, zdali zná také sestru paní Halmové, odpověděl chladně: „Ona sem s nimi nejezdila, co já vím. Párkrát jsem ji potkal v lese, ale to bylo myslím ve všední den. Znám ji z fotky. Takovou krásku si jeden zapamatuje.“ Sípavě se zachechtal a znovu si odkašlal. Vypadal nyní pobaveně.

„A s kým sem přijela?“

„Tak to vám nepovím. Víme, ona je trošku máknutá. Prý s ní měli nějaký problémy, aspoň se to vykládá ve vsi.“

„Inženýr o tom nemluvil?“

„Kdepak, ani slovo! Připadalo mi, že proti ní něco má.“

„Měl nějaké nepřátele?“ zeptal se kapitán. „Nebo konflikty?“

„Už jsem vám povídal, že jsme si žádný intimity nevykládali,“ odvětil Ducháč upjatě. „Hádavý určitě nebyl. Spolu jsme vycházeli dobře.“

„Mluvil jste s ním tu poslední neděli?“

„Ne. V sobotu jsem tady nebyl a v neděli jsem ho vůbec neviděl. Totiž…,“ Ducháč se poškrábal v zátylku. „já jsem za ním chtěl zajít. Ale jak přijdu blíž k jejich chatě, slyším nějaký hlas… Zdál se mi dost rozčilený, tak jsem si řekl, že se stavím až později. Ale potom mi to už nevyšlo.“

„Byl to hlas paní Halmové?“

„Kdepak,“ odpověděl Miloš Ducháč s přesvědčivou nechutí. „Paní Halmovou bych přece poznal! Má takový příjemný alt. A určitě by tak neječela.“

„Ale byl to ženský hlas!“

„Možná že ano, aspoň jsem si to nejdřív myslel. Ale potom mě napadlo,“ zaváhal, „že to taky mohlo být nějaké dítě. Jenže tvrdit teda nic nemůžu. Neměl jsem důvod, abych tam slídil okolo,“ vyhrkl. Vzápětí se omluvně usmál: „Pardon, nic jsem tím nemyslel. A když tak o tom uvažuju, kdoví jestli tam Jindra neměl puštěný rádio.“

5

„Sedněte si přece!“ řekl Viktor Gail.

Podporučík Křížek, o dobré čtvrtstoletí starší než poručík, byl ještě zvyklý na dodržování subordinace. A mladého kriminalistu, který k nim přišel rovnou z právnické fakulty, si za těch šest sedm let, co ho znal, neobyčejně považoval; nejenom proto, že byl chytrý a hrozně moc toho věděl, ale hlavně z toho důvodu, že se nevytahoval. Taky se zbytečně nerozčiloval a vůbec toho moc nenamluvil. To na něm snad bylo nejsympatičtější. Křížek se posadil a upřel na poručíka kulaté hnědé oči. Postupně, jak zatím líčil věci, které se dověděl od mladé ženy s kočárkem, dostávaly ty oči jiný výraz, také tvář se měnila, už to nebyl ten dobrosrdečný tatík, ale zaujatý lovec na stopě. „Moc by mě zajímalo, proč paní Halmová tvrdila, že její sestra u ní byla ze soboty na neděli přes noc. I když to třeba nemusí nic znamenat. Třeba byla jenom rozčilená.“

A tak, přestože lidské ohledy mluvily proti tomu, aby ji šel zpovídat právě v den pohřbu, neměl poručík na vybranou. Energicky vstal, zapnul si knoflíky lehké košile a pokynul Křížkovi hlavou.

Z odpolední oblohy klesalo líné slunce k hradčanskému panoramatu. Šňůra aut se posouvala váhavou morseovkou od jedněch světel k druhým; teprve na Klárově se mu konečně podařilo předjet.

•

Obývací pokoj vypadal stejně, jako když zde byl poprvé, jen s jedním rozdílem: na nízkém podlouhlém stolku stála v jednoduché váze kytice temně rudých růží; místo vůně květin se však ve vzduchu vznášel cigaretový kouř, přestože okno bylo pootevřené. V slabém průvanu se měkce vlnila smetanově zbarvená záclona.

„Mám mimořádný důvod, proč jsem přišel právě dnes,“ řekl Viktor Gail omluvně.

Mlčela. Hladký jemný obličej odmítal jakýkoli soucit. Zvenku zaslechl slabé zahučení motoru. Připadalo mu, že se nešetrně vetřel do uzavřeného světa, kam náležel jenom van Gogh s rozvířeným, vzrušeným nebem a mírně ponurý Cézanne, jehož málo známá krajina visela na stěně právě proti němu.

„Zjistili jsme okolnost,“ pokračoval, „která je v rozporu s tím, co jste nám sdělila. Jde o sobotní odpoledne a večer: v tu dobu zde vaše sestra nebyla.“

Nepatrně se pohnula. Pravou ruku si položila plochou dlaní pod úzký stojací límec černých šatů.

„Není vám dobře?“ zeptal se.

Zavrtěla hlavou. Teprve nyní na něj pohlédla. „To nic,“ řekla.

Uvědomil si, že má velmi příjemný hlas, slabě zastřený.

„Nemusela bych odpovídat,“ pokračovala. „Ale nechci vám ztěžovat práci.“

Ani stopa uražené sebelítosti, vůbec se mě nesnaží dojmout, ačkoliv jí musí být jasné, že bychom ji mohli podezřívat. Nezáleží jí na tom?

„Mohli jste se ostatně zeptat Miládky. Jistě by vám řekla, jak to bylo.“ Dívala se někam mimo poručíka, jako by mluvila jen mechanicky a ve skutečnosti si neuvědomovala jeho přítomnost.

„Raději bych to slyšel od vás,“ řekl.

„Prostě jsme se nepohodly. Když mě zlobí žlučník, bývám podrážděná. Sestra se urazila a odešla.“

„Přestože vám bylo špatně?“

„Tak zlé to nebylo. A Milada hned v neděli ráno volala, jak mi je. Nebo to bylo ještě v sobotu večer?“ Hedvika Halmová chvilku zasmušile uvažovala, ale pak zavrtěla pomalu hlavou. „Opravdu si nevzpomínám. V každém případě Miládka v neděli zase přišla. Je trošku přecitlivělá. Už od dětství. Musíme s ní mít trpělivost.“

6

„Je neobyčejně krásná,“ pronesl kapitán s přesvědčením a zhluboka se napil čaje z oprýskaného hrnku. „Blondýnka, vůbec nevypadá na sedmadvacet. Úplný anděl.“

Poručík Gail se na Doubka udiveně zadíval, ale nevyjádřil se. „Ochotně mi pověděla, co jsem chtěl vědět,“ pokračoval kapitán. „Halmová prý na ni byla bez příčiny zlá, jí se to dotklo, proto se sebrala a šla domů. Potom jí ale začalo být sestry líto a mrzelo ji, že od ní odešla. Proto se tam v neděli ráno vrátila. Nemohla kvůli tomu celou noc ani spát.“

„Takže s andílkem to šlo jako po másle.“

„Ne tak docela. Měl jsem chvílemi dojem, že je duchem jinde.“ Kapitán vylovil ze zásuvky dýmku a začal ji plnit tabákem. „Jako by spolykala prášky na spaní.“

„Že by si tak brala švagrovu smrt?“

„Jak to mám vědět? Nejsem psychiatr.“

„Ona je…“ poručík Gail udělal výmluvné gesto rukou. Kapitán Doubek na něj vrhl nesouhlasný pohled. „Neřekl jsem, že by mluvila z cesty.“

Viktor Gail poklepal na hustě popsaný list papíru, který před ním ležel na stole. „Tady jsme dostali předběžnou informaci ze zaměstnání. Vyplývá z ní, že Milada Tosková je celkem dobrá pracovnice, chová se kamarádsky, ale nepěstuje žádné důvěrnosti. Píšou, že má kreslířské schopnosti a - doslova tohle: Pravidelně se zúčastňuje školení, na kterém však nediskutuje. Prima, co? To nám ohromně pomůže. Celý výplod končí sdělením, že bývá poměrně často nemocná.“

„To já jsem narazil na lepší zdroj informací,“ ušklíbl se potěšeně kapitán. „Vletěl jsem do rány Miladině sousedce. Musela na mě číhat za rohem. Byla nabitá jako leydenská láhev. Zřejmě si mě spletla s nějakým Miladiným příbuzným z venkova, protože se hned rozjela naplno. Slečna Tosková je prý teď nějaká divná, děláme si o ni starosti. Jako tenkrát, když ji nechal ten fešák, víte o tom jistě, ptala se mě, ale naštěstí nečekala na odpověď. Probrala tohle téma ze všech možných stran – a s náramným gustem. Ona se mezi náma tou známostí slečna tehdá ani moc nechlubila, on pro ni jezdil vozem, ale nikdy až před dům, asi proto, že byla ještě naživu stará paní.“

„Počkej, propána! Jaká stará paní?“ přerušil ho poručík. „Ta leydenská láhev tě nakazila.“

„Přece matka! No co koukáš? Nezapomeň, že Miládka se narodila, když bylo paní Toskové skoro pětačtyřicet! Čtrnáct let po Hedvice. Ale abych to dokončil. Ten její amant byl podle sousedčiny verze určitě nějaký ženáč. Potom prý najednou jako když utne, slečinka chodila jako boží umučení.“

„Co ti řekla Tosková o inženýru Halmovi?“

„Nic, co by stálo za řeč. Že byl moc chytrý, všecko uměl, tak nějak. Když jsem zavedl řeč na manželství Halmových, trošku sebou škubla, vykulila na mě oči a mračila se, nač prý to chci vědět? Jestli snad chci slyšet, že se k sobě nehodili!“

„Nevypadla přitom z té andělské role?“

„Ty jsi proti ní zaujatý,“ odsekl nezvykle nevrle kapitán Doubek. „A přitom jsi ji ještě vůbec neviděl!“

„Možná že právě proto,“ podotkl Viktor Gail. „Mimochodem, zeptal ses, jestli v sobotu volala Halmovou?“

„Máš pravdu, málem jsem zapomněl: volala ji, dokonce už odpoledne, ale prý nebrala telefon.“

„Přístroj mají v předsíni. Jestli Halmová spala…“

„Ale Miládka tvrdí, že se nedovolala ani večer.“

„Jak to? O večerním telefonátu se mi Hedvika Halmová zmínila! Tady něco nehraje. Ty dvě sestry…“ Poručík se zamyslel. Otevřel dokořán okno a zhluboka se nadechl. Ve vzduchu byl cítit déšť. Na protější střeše odpočívala reklama jako zapomenutá atrakce. Na okamžik měl pocit, instinktivní a pokradmý, že se mu ten případ začíná zavrtávat pod kůži jako neviditelný roztoč. Příčilo se to rozumu. A co se příčilo rozumu, neměl Viktor Gail rád. „Chybělo tak málo, a Halma nám mohl povědět, co teď tak pracně dáváme dohromady… V nemocnici zjistili otravu v pondělí odpoledne. Jejich administrativa to k nám ohlásila až v úterý.“ Obrátil se prudce ke kapitánovi. „To jsou ty hrozné mezery! Náčelník to dostal na stůl až ve středu po poledni, když se vrátil z porady. Než mě zavolal a než jsem dorazil do nemocnice, byl už inženýr v bezvědomí. Hodinu předtím, než jsem přišel, byl ještě při sobě. Šedesát minut!“ Náhle změnil tón a tiše dodal: „Teď bychom nemuseli nikoho trápit. A možná bezdůvodně.“

„To není přece poprvé, co se doplácí na zbytečné zdržení,“ poznamenal kapitán. „Asi proto, že se příliš mnoho času věnuje pitomostem.“ Krátce se odmlčel, náhle vyhlížel unaveně. „Nepůjdeš ještě domů?“ zeptal se.

Poručík Gail zavrtěl hlavou. „Mám schůzku. Se starým pánem.“

7

Doktor Novák, bývalý šéf oddělení, které po něm převzal inženýr Halma, neměl svého nástupce zřejmě příliš v oblibě. Ani to nezastíral. Na pětasedmdesát let byl obdivuhodně bystrý, ale to ještě nezaručovalo, že bude také objektivní. Z výzkumného ústavu odešel před pěti lety, ale nechuť a nelibost mají život nepochybně delší.

Viktor Gail se nevrátil přímo k vozu. Z Tomášské ulice zahnul do úzké uličky vedoucí k Zámeckým schodům. Renesanční domy protáhlo světlo lucerny do výšky, hluboké stíny roztáhly zdivo do nepravidelných obdélníků a kosoúhlých ploch; ani stopy staletí nenarušily původní tvar kamene, kámen neskrýval pod povrchem měkká a zrádná místa… Co mu vlastně řekl starý pán konkrétního?

„… Přišel k nám přímo z fakulty, když nepočítám, že asi půl roku strávil někde v podniku,“ rozpovídal se v žlutavém přítmí starodávné stojací lampy… „Hned mi bylo jasné, že Halma je šikovný mládenec, technicky nadaný a nápaditý. Také šel brzy nahoru…“

Poručík věděl, že jak doktor Novák, tak ředitel ústavu vznášeli námitky, ale když Halma obhájil kandidátskou práci, vložili se do věci z resortního ministerstva a tak se, ač byl na řadě jiný adept, stal rovnou šéfem výzkumného oddělení. Byla právě tato okolnost příčinou, že starý pán svého mladého nástupce nesnášel?

„Nikoliv, k spolupracovníkům se nechoval špatně,“ odpověděl trochu křečovitě na přímou otázku, „ochotně pomáhal, když bylo potřeba. Nevím, jak bych vám to řekl, ale někdy mi přesto připadalo, že má jen takový příjemný vnější nátěr – jako by uvnitř byl někým úplně jiným. Těžko se to vysvětluje. Snad si myslel, že jsme všichni hloupí, snad nás ani příliš nebral na vědomí. Vzpomínám si, že už na fakultě měl nějaké potíže, dokonce mu na rok přerušili studium, takže to muselo být něco vážného. Snad nějaká lehkomyslnost…“

Úzkou ulicí se kymácel opilý mladík, rozpřahoval ruce a potichu mumlal. Pokoušel se popadnout poručíka za rukáv, ale po několika marných pokusech se opřel o zeď a dal se do smíchu.

Viktor Gail přidal do kroku směrem k parkovišti na náměstí. Proti svému zvyku se rozjížděl pomalu, snad že v něm utkvěla mírná a poněkud tísnivá atmosféra onoho pokoje přeplněného starobylým nábytkem.

8

Hajný se pohyboval neslyšně, stín v měsíčním mihotání. Z okraje smrkového lesa se ozval tremolem puštík, mezi větvemi mlází se smýkl šedavý stín. Asi králík. Keře lemující cestu se zdály být popelavé, se slabým zelenavým nádechem. Před ním se objevil známý obrys Halmovy chaty, tmavý a hutný, jen střecha se místy stříbřitě leskla.

Už chtěl odbočit na úzkou stezku vedoucí k políčku s brambory a ovšem, kam se chodívali pást divočáci. Náhle zaslechl cizorodý zvuk, jako by vrzly dveře. Nemihlo se za oknem chaty světlo? Na okamžik zaváhal; mhouřil oči, nadlehčil pušku na rameni. Vzápětí se dlouhými skoky rozběhl ke dveřím. Bylo zamčeno. Obešel chatu ostražitě kolem dokola. Nikde nic. Všechna okna byla temná, zavřená okenicemi. Zkusil je postupně rukou, ale držely pevně. Odkud se potom vzal ten záblesk světla?

Polohlasně zabručel, ještě chvíli postál, ale pak zamířil zvolna zpátky na cestu. Čím víc se blížil k políčku, tím našlapoval opatrněji, stále víc a víc soustředěný, lovec na svém stezníku. Opřený o kmen silné borovice čekal takřka do jedné v noci, ale divočáci se ani neukázali.

Zatímco hajný pozorně sledoval políčko, ke kterému se, jak měsíc postupoval po obloze, pozvolna blížil stín, otevřely se u Halmovy chaty nepatrně dveře. Teprve po několika vteřinách se škvíra zvětšila a vyhlédl z ní muž v čepici naražené do čela. Když se přesvědčil, že všude kolem je liduprázdno, vyšel před chatu. Na sobě měl krátký kabát, na nohou holínky. Chvíli se zabýval zámkem, poté pečlivě otřel kapesníkem kliku i kování. Znovu se obezřetně rozhlédl a vzápětí zmizel několika dlouhými kroky v modřínové tyčkovině za chatou.

STŘEDA

1

„Už vám opravdu nemohu poskytnout žádné další informace, pane poručíku!“ Muž v bílém plášti si posunul brýle nahoru na čelo. „Přestože to byl svým způsobem výjimečný případ.“

„Mám ještě jednu otázku,“ řekl Viktor Gail. „Přišel sem za inženýrem ještě někdo jiný – kromě jeho ženy?“

„Pokud vím, tak nikdo,“ odpověděl lékař udiveně. „Paní Halmová tu byla třikrát. Poprvé v úterý ráno, ale to jsme ji k němu vůbec nepustili. Až odpoledne, když se mu trochu ulevilo.“

„Jak je možné, že se jeho stav zlepšil?“

„Při těchto otravách se to může stát, i když jen nakrátko. Jsou strašně zákeřné, jak jsem vám říkal. U inženýra Halmy bylo už pozdě na to, aby se jed z těla odstranil dialýzou a hemoperfúzí. Zahájili jsme proto léčbu krystalickým penicilínem. Jenže – jednoduše řečeno, játra a ledviny už byly příliš zasaženy. Ale abych se vrátil k věci.“ Lékař si odkašlal. „Potřetí přišla paní Halmová ve středu odpoledne. Dopoledne sem volala, mluvil s ní doktor Šíp, který měl službu. Odpoledne byla u pacienta asi dvě hodiny. To už byl velmi slabý. Nemohli jsme tomu zabránit. Přišel opravdu příliš pozdě.“

„Není to divné, že nevyhledal pomoc dřív?“

Lékař zalistoval v chorobopise. „Jeho neštěstí bylo, že měl gastriditu. Počáteční obtíže po otravě zřejmě připisoval tomuto onemocnění, takže bral nejdříve jen běžné léky. Dokonce po nich subjektivně pocítil na chvíli úlevu.“

„S paní Halmovou ve středu ještě mluvil?“ zeptal se poručík. „Ano. Stěžoval si na bolesti a ona zavolala sestru. Ale brzy na to se už dostavilo bezvědomí.“

„Pane doktore, neřekl vám inženýr Halma nic podstatného? Neprojevil údiv, že se mohl tak zmýlit?“

„Pochopte, pane poručíku!“ Internista mluvil nyní s lehkým odstínem netrpělivosti, takřka dotčeně. „Když ho k nám přivezli, bylo mu strašně zle. My nejsme odborníky na takový druh vyšetřování, jaký máte na mysli! Snažili jsme se ho zachránit.“ Viktor Gail ho chápal: lékaře musel mrzet ten neúspěch, ta zbytečná smrt. „Ještě maličkost.“ Zalistoval ve svém kolibřím zápisníku. „Původně jsem dostal informaci, že paní Halmová telefonovala ve středu časně ráno. Nikoli až dopoledne.“

Lékař udiveně vzhlédl. Brýle mu přitom sklouzly zpátky na kořen nosu. „To mě ovšem vůbec…“ Nedořekl a šáhl po telefonu.

Vrchní sestra potvrdila, že paní Halmová volala hned po ránu. „Telefon brala Máša,“ dodala.

„Zavolejte mi ji sem.“ přikázal internista. „A také doktora Šípa.“

Z této neplánované konfrontace vznikl nejdříve chaos, poněvadž doktor Šíp i sestra Máša trvali vehementně na svém a div si přitom nevjeli do vlasů. „S paní Halmovou jsem mluvil ve čtvrt na deset,“ rozčiloval se doktor. „Pamatuju si to dobře, bylo to předtím, než začala vizita.“

Sestra Máša ho zpražila pohledem, ale než se vzmohla na další projevy despektu vůči lékařově paměti, vložil se do debaty internista:

„Jak se vám, Mášo, představila ta žena, která ráno volala?“

„No řekla jenom: tady Halmová, jak se prosím vás daří mému manželovi, tak nějak. Doslova to nevím!“ odpověděla už mírněji sestra. „Taky jí bylo dost špatně rozumět. Měla takový slabý hlas. Asi plakala.“

„Slabý hlas? Plakala? Co si to vymýšlíte? Asi jste přitom spala, či co,“ kohoutil se doktor Šíp. „Ta paní, co volala dopoledne, rozhodně neplakala! Ani nekňourala. Určitě to byla skutečná paní Halmová. Už v úterý jsem ji obdivoval, jak se umí ovládat!“

„Uklidněte se,“ řekl poručík Gail, když postřehl reakci sestry Máši, která však posléze – pod vlivem jeho hlasu a hlavně pohledu – vyloudila dokonce okouzlující úsměv. „My už si s tím zmatkem poradíme.“

Když vycházel z nemocnice, zabýval se intenzívně úvahou, kdo všechno mohl vědět, že inženýra Halmu odvezli na internu; v ústavu se zpočátku domnívali, že jde o běžné žaludeční potíže, jakými občas trpěl. Plakala, slabý hlas… V zamyšlení odbočil do vjezdu pro vozidla, odkud ho vzápětí vyhnal bdělý vrátný.

2

Hedvika Halmová zvedla sluchátko a vytočila šest čísel. „Mohla bych mluvit s doktorkou Toskovou?“ zeptala se. „Ano, počkám.“ Opřela se ramenem o zeď vedle telefonu. Byla bledá, na okamžik zavřela oči. Škubla sebou, když se na druhé straně ohlásila její švagrová. „To jsem já, Hedvika,“ řekla sklesle, ale vzápětí se vzchopila. „Chtěla jsem se zeptat, jestli u vás večer nebyla Miládka.“

„Nebyla,“ odpověděla udiveně Eva Tosková. „Stalo se něco?“

„Nevím. Marně ji sháním. V práci mi řekli, že vůbec nepřišla.“

„Zkoušela jsi jí volat domů?“

„Samozřejmě. Ale nebere to.“

„Třeba je u doktora,“ nadhodila Tosková.

„Celé dopoledne?“

„Hedviko, chtěla jsem ti stejně zavolat. Co kdybys k nám dnes přišla na večeři? Jsem s dětmi sama, Jenda ještě nepřijel. A nedělej si starosti, Miládka se určitě objeví. Není to přece poprvé…“

„Jsi hodná, děkuju.“ Hedvika Halmová na okamžik stiskla rty, ale ovládla se. „Kdy se Jenda vrátí?“

„Říkal, že ve středu, nejpozději ve čtvrtek. Ale znáš ho! Dokud neuzavře nějaký kontrakt, nedá si pokoj. Takže ho čekám spíš v pátek.“ Zarazila se; vždycky si dávala dobrý pozor, aby Hedvika neměla pocit, že si na něj stěžuje. „Tak přijdeš?“ zeptala se rychle.

„Nezlob se,“ řekla Halmová svým hlubokým mírně zastřeným hlasem. „Znáš mě. Jsem raději sama. Ale jestli se objeví Miládka, snad abys pozvala spíš ji. Na tebe ona dá. Však víš, oč jde.“

„Dobře. Kdyby se ozvala, dám ti vědět.“ Když Eva Tosková zavěsila, vypadala ustaraně.

3

„Mluvil jsem s tím kádrovákem z nakladatelství,“ řekl kapitán Doubek. „Myslel jsem, že vyrostu. Nejdřív kroutil hlavou, co vlastně vyšetřujeme. Potom, jako by chtěl napravit své pochybnosti, se mě snažil zase seznámit s podrobnostmi, které pro nás nemají význam. Ale nakonec jsme se po mnoha vzájemných omluvách a ujištěních přece jen dohodli.“

„Škoda že jsem u toho nebyl,“ zahuhlal poručík, neboť se před zrcátkem zastrčeným do psacího stroje pečlivě holil.

Kapitán si prohlížel své poznámky, psané drobným úhledným rukopisem. „Ušetřím tě nepodstatných věcí,“ řekl. „Halmová pracuje pro jejich nakladatelství zhruba čtyři roky. Předtím, jak už víme, dělala tlumočnici. Jezdila hodně po republice i za hranice. Má výtečné jazykové znalosti, perfektně ovládá několik řečí. Všecky posudky, které mi ten kádrovák snesl, chválily její profesionální kvality, spolehlivost a přesnost v práci. Sám toho o ní ale moc nevěděl. Proto mi raději přihrál jednoho redaktora, který s ní často spolupracuje.“

„A bude o tvé návštěvě vykládat po celém nakladatelství. Což Halmová bezpochyby ocení.“

„Jen klid. Zmíněný redaktor je shodou okolností můj dobrý známý – kdysi jsme spolu hrávali šachy. Ručím za něj, že zbytečně mluvit nebude. Hedviku Halmovou zná dlouho, ještě z fakulty. Byli ve stejném ročníku. Vyprávěl mi to páté přes deváté, ale chronologicky to vypadá asi takhle: když Halmová vystudovala, věnovala se několik let – s ohromným zaujetím – jenom svému povolání, dřela bez přestání jako mezek. Ačkoliv ji prý obletovali muži, nejevila o ně zvláštní zájem. Byla spíš uzavřená, vážná, těžko se s někým sbližovala. Nesnášela citovou mělkost, povrchní flirty, jak se vyjádřil. Ani snad neměla žádné kamarádky. Podle něj to bylo způsobeno tím, že se musela ustavičně starat o svoji mladší sestru, s kterou prý bývaly různé potíže. Proto také vzbudilo všeobecný údiv, když se rozneslo, že se Hedvika bude vdávat a že dokonce čeká dítě.“

„S duchem svatým.“

„Šuškalo se, že šlo o nějakou známost z fakulty. Že ten mládenec byl její dávný ctitel a že to z jeho strany byla velká láska.“

„Jak se jmenoval?“

„Doktor Hálek,“ odpověděl kapitán Doubek. „Jenže potom z ničeho nic ze svatby sešlo a Halmová si dala udělat potrat.“

„Na scéně se objevil Jindřich Halma.“

„Právě.“

„Kterému v té době bylo asi jedenadvacet let. A Hedvice Halmové–“

„Tehdy se ještě jmenovala Tosková. A bylo jí ke třiceti,“ řekl kapitán.

„Tohle mi od začátku nejde na rozum,“ potřásl hlavou poručík Gail. „Že se mohla líbit takovému klukovi, lze pochopit bez potíží. Ale obráceně?“

„Já už jsem viděl mnohem nepochopitelnější věci,“ odtušil kapitán Doubek. „Zkrátka – o rok později se vzali.“

„Moment – Halma měl tenkrát na škole nějaké problémy. Podle informací z fakulty se prý věnoval volejbalu a poněkud to se sportem přeháněl, takže mu nastaly potíže se zkouškami. Hrál za vysokou školu, a dokonce ho přetahovali do nějakého střediska. Ovšem podrobnosti už si nikdo nepamatuje. Rozhodně prý měl ohromný talent. A tehdy se musel seznámit s Hedvikou. Kde, to je záhada.“

„Podle toho, co vím, volejbal nikdy nehrála.“

„Mohla ho vidět při nějakém utkání.“

„Divoké kombinace jsou tvůj obor,“ řekl kapitán Doubek. „Já jsem se jako obvykle držel při zemi a zeptal jsem se toho redaktora, jaké bylo jejich manželství. Vyjádřil přesvědčení, že spolu vycházeli dobře. Halma pro ni občas jezdil vozem, když se zdržela v nakladatelství. Jednou byli společně na nějakém podnikovém výletě – ne, počkej, kde to mám?“ Kapitán zalistoval ve svých poznámkách. „Tady: na podnikové rekreaci. Tam se k sobě chovali moc hezky a ženské osazenstvo jí od té doby takového fešáka závidělo. A samozřejmě se také začaly trousit různé drby, například proč nemají děti, ale nic určitého nikdo nevěděl.“

„Zajímal by mě skutečný důvod, proč Halmová zanechala svého cestování,“ řekl Viktor Gail. „Pochybuju…“

Než mohl dokončit větu, zazvonil na stole telefon. Kapitán Doubek ho zvedl a ohlásil se. Chvilku poslouchal, krčil přitom nos a mnul si čelo.

„Co se děje?“ zeptal se poručík.

„Zatímco jsme byli pryč, sháněl mě hajný. Vzkazuje, že včera v noci zahlédl něco podezřelého v Halmově chatě. Tak se tam šel ráno podívat. Sice bylo zamčeno a zdánlivě všecko v pořádku, ale všiml si, že přede dveřmi do chaty jsou nějaké šlápoty. A pro jistotu nám to oznamuje.“ Kapitán pohlédl na poručíka. „Pošleme tam kluky s nářadím?“

„Zajedu tam také,“ řekl Viktor Gail. „A vyfouknu ti ty tvoje lesní známosti.“

4

Doktor Hálek si přitáhl masívní popelník a trochu zbytečně dlouho do něj odklepával popel z cigarety. Pak zdvihl oči k Hedvice Halmové, která seděla proti němu v křesle, a mírně řekl: „Co je na tom špatného, že jsme si v tu sobotu vyjeli? Nemá přece smysl něco tajit.“

Nejdříve neodpovídala, zdálo se, že ani neslyšela, co říkal. Mechanicky urovnávala temné rudé růže, jež stály na stolku. „Copak na tom záleží?“ ozvala se konečně.

„Hedviko,“ protestoval naléhavě, „vždyť na to nakonec stejně přijdou! A teprve potom začnou v obyčejném výletu hledat bůhvíco.“

Zatvářila se nešťastně a znechuceně zároveň. „Nechápeš, jak mi je ta věc nepříjemná?“ řekla. „A jestli se o tom doví Miládka, vykombinuje z toho zase nějaké nesmysly. Bude tvrdit, že jsem na ni byla protivná úmyslně, abych ji vyhnala.“

Usmál se, jeho přísný hubený obličej tím nabyl příjemného vzhledu. „A neměla by pravdu? Jen se přiznej! Právě vyhlídka na celé dva dny s Miládkou tě nakonec přiměla k tomu, že jsi se mnou vůbec jela.“

Prohlédla si ho černými neprostupnými zřítelnicemi, jako by pátrala po skrytém významu jeho slov. „Já už vůbec nevím, co jsem si myslela nebo nemyslela,“ vzdychla unaveně a sklíčeně. „Jsem strašně deprimovaná, Zdeňku.“

„Tím spíš není dobře nechávat si něco pro sebe. Potáhne se to ještě déle – a nebudeš mít klid,“ řekl.

„A co mám dělat? Rozběhnout se za tím poručíkem a vyprávět mu, že jsme se byli projet?“ Bezradně mávla rukou.

„Jestli chceš, zařídím to sám,“ navrhl. „Vždyť víš, jak rád bych ti pomohl.“

Prudce se narovnala. „Jak by to vypadalo, prosím tě!“

Doktor Hálek uhasil cigaretu. „Nijak,“ podotkl suše. „Vsadil bych se, že o mně – a vůbec o celé naší historii – stejně už vědí. Rozmysli si to, Hedvi,“ dodal změněným hlasem.

Nadechla se. „Ani jsi mi neřekl, co si… o tom všem vlastně myslíš,“ pronesla váhavě.

„Nedovedu si tu nešťastnou záležitost vůbec vysvětlit,“ odpověděl zdráhavě. „Snad se Jindřich zase jednou napil víc, než byla jeho míra. Jinak by se přece nemohl tak splést.“

„Copak je možné, že by–“ Nedořekla. Mírně zbledla a znovu se zhluboka nadechla.

„Nemusel ji přivézt domů! Třeba si ji připravil už na chatě – s jinými houbami. Aspoň mně to připadá logické. V alkoholovém opojení se ledacos přehlédne.“ Doktor Hálek se zarazil a pohlédl na Hedviku Halmovou. „Promiň,“ dodal.

„Nemohu tomu uvěřit,“ podotkla tiše. „Bude líp, když půjdeš, Zdeňku. Já si musím lehnout.“

„Kdyby se něco dělo, hned mi zavolej,“ řekl ustaraně. Vstal a shlížel k ní dolů; opravdu neměl tušení, že na Jindřichovi tak lpěla.

„Jsi strašně hodný,“ zašeptala a chabě se usmála koutkem úst.

Políbil jí ruku a zavřel za sebou tiše dveře.

Dívala se za ním, jak kráčí dlouhými kroky přes ulici k vozu, jak sedí s rukama na volantu, jako by se nemohl rozhodnout, zda má odjet, nebo se vrátit. Zvedla pomalu ruku k okenní klice, ale zase ji nechala bezvládně padnout dolů.

5

„Uvnitř je otisků moře,“ hlásil poručíkovi jeden z techniků. Stál na prahu chaty a mžoural proti zapadajícímu slunci. „Ale tuhle na klice,“ ukázal rukou, „je někdo moc pečlivě utřel. Z čehož plyne, že sem vlezl nelegálně. Jenže, co je divný, zámek je nepoškozený.“

„Třeba měl šperhák,“ nadhodil Viktor Gail.

Technik na něj vrhl útrpný pohled. „To bychom přece poznali! Ne. Musel mít klíč. Klíč od těchhle dveří. To je bez debaty.“

„A co ty šlápoty, o kterých mluvil hajný?“

„Nevím, co viděl. Leda slehlou trávu. Ale na té my nic nepořídíme.“ V očích mu blýsklo. „Jediná věcička, kterou jsme našli a která by snad mohla být užitečná, je tohle.“ Na otevřené dlani držel útržek poštovní poukázky.

Poručík si ho prohlédl. Mohl být zajímavý, kdyby na něm zbylo něco víc než jen adresa odesílatele. A odesílatelem byl inženýr Halma. Z toho, komu byly poukázány peníze, zbylá jen nepatrná klička na konci řádku. „Co když tady někde zůstala druhá půlka?“ nadhodil.

„To nás také napadlo. Hledali jsme všude, kde se dalo. I v kredenci mezi nádobím.“

„Vypadá to, že někdo ten ústřižek rval odněkud násilím.“

„Právě! A přitom ho přetrhl a tuhle půlku ztratil,“ doplnil technik. „Asi mu stačila ta druhá, kde je napsaný adresát.“

„Ještě to zkusíme,“ řekl Viktor Gail a hrnul se dovnitř.

Oba technici ho s mírným despektem pozorovali. Po chvíli toho nechal. „Jste ženatý?“ obrátil se ke staršímu z nich. Když muž udiveně přikývl, zeptal se ho: „Kam byste schoval papíry, které byste chtěl zatajit před svou ženou?“

„To bych ani nezkoušel,“ odpověděl bez rozmýšlení technik. „Neměl bych šanci.“

Jeho mladší kolega slabě hvízdl. „Já bych to nacpal na takové místo, kam by se vůbec nedostala.“

Všichni tři se bezděčně podívali vzhůru. Půda byl ten správný tip. V úzkém pruhu šerého prostoru pod sešikmenou střechou nenašli sice onu chybějící část poštovní poukázky, ale zato objevili za trámkem tenký sešit v měkkých deskách, Z větší části byl prázdný, pouze dvě stránky byly popsány nesrozumitelnými značkami a čísly.

„Tady je datum,“ řekl poručík. „Třináctého třetí. Vedle něj je desítka s tečkou. A nějaké slovo jako – ucho. Podívejte se.“

Oba technici nad tím kroutili hlavami. „Tohle si žádá jedině Oldu. Ten si s tím poradí,“ prohlásili svorně. „Máme to vzít hned s sebou?“

Proti tomu poručík nic neměl. Vyšel z chaty a pomalu kráčel ke svému vozu. Ve větvích stromů hnízdil úplněk, ještě nevýrazný proti bledému nebi, připomínal nažloutlé osvětlovací těleso. Kolem dokola temná nepravidelná hmota lesa roztříštěná černavými kolmicemi stromů, odrážejících se od světlého podrostu, ale v pozadí splývajících v neproniknutelnou plochu. Všude ticho. Viktor Gail se zhluboka s požitkem nadechl svěžího vzduchu. Nedaleko od něho se nepatrně pohnula větev. Pták – nebo možná noční lovec na své výpravě za potravou. Náhle se za ním ozval šelest. Bleskurychle se přitiskl k nejbližšímu kmeni a několik vteřin nehybně vyčkával. Nevěděl, že sotva deset metrů od něj poněkud přikrčený za křovím, stojí muž v čepici a krátkém kabátě, ale byl si téměř jist, že není sám.

„Kdo je tady?“ zeptal se hlasitě a zřetelně. „Ozvěte se!“

Nikdo ho neposlechl. Přesto měl Viktor Gail stále výraznější pocit, že poblíž někdo číhá, že tají dech a mhouří oči, aby ve tmě rozeznal jeho obrysy. Potlačil silné nutkání, aby se vrhl směrem, odkud zaslechl šelestění, poněvadž pouhá představa noční honičky mu připadala směšná a nesmyslná. Přesto byl ve střehu, když se odpoutal od stromu a velkým obloukem se potichu vydal k vozu.

ČTVRTEK

1

Podporučík Křížek zkoumal obyčejnou kancelářskou obálku s adresou naťukanou na stroji. Opatrně ji otevřel a vytáhl za růžek list průklepového papíru. Vida, pisatel byl fikaný: poslal jim kopii proklepanou přes opotřebovaný kopírák. Písmena nebyla nejzřetelnější. Křížek se znova podíval na obálku – opravdu, i ta byla napsaná přes uhlový papír. To se tedy nestávalo moc často.

Zpráva byla stručná; zněla: Měli byste vyšetřit, s kým vším jezdil Halma na chatu. A měli byste sebou hodit, než se něco stane!

Samozřejmě bez podpisu. Podporučík si znovu přečetl ten stručný text. Jestlipak pisatel měnil způsob svého vyjadřování? Měli byste… Křížek měl své zkušenosti. Ale zároveň nerad spěchal s úsudkem. Vždycky se dlouho rozmýšlel, než se přiklonil k některé verzi. Dopis teď dostanou experti. Dají si s ním bůhvíjakou práci – a nakonec třeba i zbytečně, to se zase naopak stávalo moc často.

Křížek chvíli pochodoval po místnosti a třel si dvěma prsty nos. Možná, napadlo ho, že si tím psaním někdo léčí svoje mindráky a potichu se raduje, že kolem jeho hloupého výplodu se bude točit spousta dohadů. Nedalo se to vyloučit; lidi jsou někdy horší než vrtohlavé ovce.

2

Poručík Gail zaparkoval a loudal se přes Malostranské náměstí. Měl za sebou značně neklidnou noc se spoustou šílených honiček, jaké jsou možné jenom ve snu, a značně neutěšené ráno, zkrášlené rozhovorem s náčelníkem, který neskrýval ani své pochybnosti, ani svoji špatnou náladu; nejspíš ho zase jednou bolel žaludek.

Nevrle bručel, že je ze strany inženýra Tosky s jeho spoustou vlivných známostí čekají leda nepříjemnosti; že on sám nevidí zatím žádný důvod pro vznesení jakéhokoli obvinění, a ačkoliv má pochopitelně na základě dosavadních výsledků v jiných případech důvěru v poručíkovy schopnosti, na druhé straně ho zase chce upozornit, že tu celou záležitost nelze přecenit a natahovat donekonečna; atakdále.

To, že nedokázal celý případ náčelníkovi přesvědčivě vysvětlit, nebyl ovšem hlavní důvod poručíkovy nespokojenosti. Nejvíc ho rozčilovalo, že se už čtvrtý den potácí mezi různými verzemi, protože mu chybí nějaká myšlenka, báječný nápad, který by věci geniálně uvedl do souvislosti. Prozatím měl neodbytný pocit, že je sám klamán a někam vlečen a že mu přitom klíč k celému případu visí přímo před nosem.

Asfalt se mírně leskl po nočním lijáku. Viktor Gail se bojovně rozhlédl po davech turistů pokoušejících se ucpat celé náměstí a rázně zahnul do Mostecké ulice, kde to nebylo o nic lepší. Konečně kostel Panny Marie pod řetězem, barokní sousoší na Maltézském rynku. Rozhlížel se po domě s renesančními okny a dřevěnými vraty s kovovým klepadlem. Prohlédl si seznam nájemníků a svižně vystoupil do druhého patra.

Byt, v němž se za okamžik ocitl, byl domu s historickou fasádou šitý na míru: pokoj s vysokým štukovým stropem, světle hnědá kachlová kamna, stylový starožitný nábytek, originály na stěnách.

Eva Tosková ho vybídla, aby se posadil.

„V poradně mi sdělili, že vás najdu doma, paní doktorko.“ Sledoval, jak si sedá proti němu, štíhlá, jednoduše oblečená, ale osobitým způsobem elegantní.

„Žába je nemocná a babičku nemáme po ruce.“ Příjemná tvář s drobnými ústy, pěkně klenuté jemné obočí, nos o maličko kratší, než aby byl dokonalý.

„Přejdu hned k věci, když dovolíte,“ řekl zdvořile. V duchu přemítal, že by se měli znát z fakulty, byla přibližně jeho ročník; ale nemohl se na ni upamatovat. „Asi víte, proč jsem za vámi přišel.“

„Především je mi jasné, že mnou berete zavděk jenom proto, že manžel není v Praze,“ reagovala obratně. „Prosím, ptejte se.“ Otevřela kazetu s cigaretami, a když odmítl, sama si nezapálila. „Já jsem jenom sváteční kuřák,“ řekla přívětivě.

Nebyla ta vlídnost přece jen poněkud okatá? Poněkud strojená? Opřel se o vysoké rovné opěradlo. „Rád bych se od vás dověděl, jaké bylo manželství Halmových.“ Všiml si, že zpozorněla, ano, téma bylo viditelně ožehavé. „Abych to zpřesnil: jaký byl jejich vzájemný vztah?“

Bezděčně vztáhla ruku ke krabici s cigaretami, ale zase ji nechala klesnout. Několik vteřin se rozmýšlela, než se rozhodla pro okliku: „Nevím, do jaké míry jste již informován o osobnosti mého švagra. O některých… řekněme – skutečnostech.“ Upřela na poručíka bystré hnědé oči. „Abych zbytečně neopakovala, co již třeba víte.“

Je obezřetná, paní doktorka práv, zejména, aby si nepřipravila nepříjemnosti se svým mužem. „Můžeme postupovat chronologicky,“ navrhl. „Víme něco o Halmových nesnázích na fakultě. Oč vlastně opravdu šlo?“

Vzdálená minulost jí zřejmě nevadila. „Neměl nějaké zápočty a vyhodili ho od dvou zkoušek. Nevím, jak to dokázal, ale zařídil si, že mu přerušili studium, aby nemusel opakovat ročník. Chtěl si během toho roku také vydělat peníze. Měl nějaké menší dluhy, ale o podrobnostech nemám tušení. Potom se mu snad už nechtělo zpátky na školu, neměl už ani chuť se dál uskrovňovat. A v té době se seznámil s Hedvikou. Něco jako osud… Ale abych to raději zkrátila. Hedvika mu po čase navrhla, aby dostudoval, že ho zatím, řekněme, založí. Nejdřív se zdráhal, ale nakonec ze všeho byla svatba.“ Zkoumavě pohlédla na poručíka. „Zní to možná jako kýč – nebo ještě hůř, asi že to neumím dobře podat. Ale jedno vím jistě – měli se moc rádi. Říká se přece, že z vděčnosti se rodí láska,“ usmála se poněkud rozpačitě.

„Vaše švagrová měla tehdy před svatbou – čekala dítě s doktorem Hálkem,“ podotkl.

„Opravdu už víte dost.“

„Dala si přerušit těhotenství?“

„Ano.“

„Co tomu říkal Hálek?“

Pokrčila rameny. „O tom se mnou Hedvika nikdy nemluvila.“

„A manželství s Halmou?“

„Co chcete slyšet?“ zamračila se.

„Proč neměli děti?“

„Po tom potratu už je mít nemohla.“

„Halmovi to nevadilo?“

Mračila se stále víc. „Jindřich byl slušný člověk. Ohleduplný a tolerantní. Myslíte, že jí to snad vyčítal?“ Rukou uhlazovala ubrus, na kterém nebyl ani záhyb. „Hedvika se mě jednou nebo dvakrát ptala, jaké jsou podmínky, když chce člověk adoptovat dítě. Ale nic konkrétního neřekla.“

„Jaký je vztah mezi Hedvikou Halmovou a její sestrou?“ Rychle se na něj podívala, až příliš rychle. „Je mezi nimi velký věkový rozdíl, jak víte. Hedvika musela Miládce od mládí ve všem ustupovat. Musela se jí obětovat. A Miládka je… trošku zhýčkaná.“

„Proč mezi nimi vznikaly neshody?“

Zřejmě ji zaskočil, ale okamžitě se vzpamatovala. „Víte – můj manžel a jeho sestry jsou něco jako rodinný klan. Kdysi mi dal najevo, že se nemám příliš vyptávat, a já to od té chvíle respektuju. Dokonce mi to vyhovuje.“

„Jaký byl vztah mezi vaším švagrem a slečnou Doškovou?“ zeptal se. A vzápětí zíral. Byl snad tohle ten kýžený geniální nápad? Pozoroval, jak rudne; příznak, který ovlivnit nedokázala. Ale příznak čeho? Nelibosti? Nejistoty? Ano, to spíš. Viditelně bojovala mezi pocitem rodinné solidarity a profesionálním svědomím.

„Vyšetřujeme smrt vašeho švagra,“ přihodil závaží na jednu stranu vah. Pomohlo to.

„Tušila jsem, že už o něčem víte. Stalo se to v době, kdy Hedvika ještě jezdila po těch svých konferencích. Miládka – totiž Jindra se jí líbil odjakživa – tak nějak to začalo. Myslím, že on v tom měl spíš pasívní úlohu. Že se nejdřív bránil, o tom jsem naprosto přesvědčená. Ale jak vytáhla Hedvika paty, Miládka už byla u nich, že se o něj musí někdo starat. A jednou zřejmě… Ostatně já jsem u toho nebyla,“ dodala náhle podrážděně.

„Věděla o tom paní Halmová?“ zeptal se poručík. Že by inženýr byl ten ženáč, o kterém kapitánovi vyprávěla leydenská láhev?

Doktorka Tosková zřejmě usilovně uvažovala. Nakonec to vzdala. Přece jenom zvítězil profesionál. „Stejně byste na to přišli,“ řekla rezignovaně.

„Nehodlám o našem rozhovoru konverzovat s vaším mužem,“ ubezpečil ji. „Když ty informace získám od vás, ušetříte rozhodně paní Halmové trapné okamžiky.“

Kývla a slabě se usmála. „Hedvika je neobyčejná osobnost. Opravdová, velkorysá a spolehlivá. I když tak nevypadá – nebo se aspoň snaží nedat to najevo –, je velmi citlivá. Navenek byste možná řekl: tvrdý člověk. Ale je to jen kůra. V mládí ji naučili se tak ovládat. Na Jindrovi hrozně lpěla. Určitě cítila jakýsi handicap, že mu nemůže dát děti. Snad se vám bude zdát přepjaté, co vám řeknu,“ zaváhala. „Ale co se stalo s Miládkou, brala možná jako trest.“

„Ale za co?“

„Vy to nepochopíte: trest za to, že si dala vzít dítě a že opustila snoubence. Vám se takový výklad možná zdá absurdní, dnes už se věci neberou tak vážně.“

„Dnes?“ zasmál se. „Mezi Halmovou a námi přece není rozdíl generace. Ostatně to nemá co dělat pouze s věkem, ale s pojetím života. V mnohem širších souvislostech.“

Udiveně se na něj zadívala. Jestli měla na jazyku nějakou otázku, nevyrukovala s ní. „Zkrátka po čase se celá záležitost urovnala. Hedvika Jindrovi prostě odpustila.“

„A své sestře?“

„Ach, Miládce,“ řekla teď Eva Tosková zvláštním tónem. „Té odpustí nakonec každý… Hedvika s ní nejdřív dlouho nemluvila, to je pravda, ale pak Jenda, můj manžel, dal všecko postupně do pořádku. Jemu strašně záleží na tom, aby mezi nimi, sourozenci, byl soulad. Aby drželi při sobě. Snad cítí odpovědnost od smrti jejich otce. Ten totiž spáchal sebevraždu.“

Odbočila úmyslně? Nedívala se teď na něj, ale hleděla upřeně na jedno místo na vyšívaném ubruse, přehozeném přes kulatý stůl; byla na něm nepatrná skvrnka.

„A Miládka?“ zeptal se.

„Museli jsme ji doslova hlídat. Měli jsme strach, aby si něco neudělala. Totiž – Jenda měl strach. Já si myslím, že u ní nic takového nehrozí.“ Zněl v tónu těch slov nějaký nezřetelný odstín nechuti? „Spíš jsem měla obavu, aby nechodila Hedvice dělat scény.“

„Miládka – paní Halmové?“

„Byla přesvědčená, že Hedvika Jindrovi zabránila, aby si ji vzal. Že by se kvůli ní rozvedl. A že ho Hedvika donutila, aby se s ní rozešel…“

„Nebyla to pravda?“

Potřásla hlavou. „Kdepak. Jindra chtěl všechno skončit sám. Hedvika ho k ničemu nenutila. Já vím, vypadá to absurdně. Ale znám je přece všechny. A Miládka je už taková – trošku jiná než ostatní. Tenkrát jsme ji narychlo odvezli k příbuzným na Moravu, ale dlouho u nich nevydržela. Nakonec jsme ji vzali s sebou na dovolenou. A nějakou dobu pak ještě bydlela u nás.“

„A potom?“

„To už je všecko. Nestačí to snad? Po čase se uklidnila a chodila k Halmovům dál – jakoby nic. Všichni tři se tvářili, že se nic nestalo.“

„Takže podle vás pozdější neshody mezi oběma sestrami s tou záležitostí už neměly co dělat.“

„Nejsem psycholog,“ pokrčila rameny. „Jedno bych vám ještě chtěla říct; nerada bych, abyste si o Jindrovi utvořil nesprávný názor. Neměl špatný charakter. Ani nebyl slaboch. Ale neměl to lehké. Hedvika přes všecky své přednosti je jaksi příliš vážná. Na lidi kolem sebe má značné nároky. Snad že v dětství měli příliš velké nároky na ni.“

„Když se Halma ženil, bylo mu málo přes dvacet. Neodhadl, co se od něj očekává,“ podotkl Viktor Gail.

„Tolik jsem to nepitvala,“ řekla s očividným nesouhlasem. „Ale jedno je mi jasné: Kdybych já žila s Hedvikou, měla bych stále pocit, že si musím dát pozor, abych si nějak nezadala. Abych neztratila úroveň. Ne nějaký měšťácký nátěr, abyste mi špatně nerozuměl.“ Ale hledala vhodná slova.

„Vím, co máte na mysli: vnitřní hodnotu. Vážnost k životu.“

„Vystihl jste to přesně, jako byste ji dlouho znal,“ řekla. „A Jindra – to býval veselý člověk, zábavný, společenský, se smyslem pro humor… Hedvika ho milovala po svém, snad to neuměla dát ani najevo. A když si představíte Miládku, něžnou, milou, oddanou…“

„A krásnou,“ doplnil poručík.

„Já si opravdu myslím, že se Jindra dlouho a doopravdy držel, že až v nějaké slabé chvilce… Ovšem proto jsem ho nikdy neodsuzovala,“ prohlásila Eva Tosková najednou rozhodným tónem. „Kdo je vždycky nad věcí, bývá podezřelý.“

„Máte pravdu. Každý slušný člověk má nějaké slabiny.“ Znovu se na ni usmál; byla to příjemná žena, bystrá a srdečná. A že mu pomohla, o tom nebylo pochyb. „Jak zapůsobila Halmova smrt na slečnu Toskovou?“ zeptal se.

„To nevím! Od jeho smrti se u nás neukázala,“ odpověděla ustaraně. „Mám skoro strach. Je neobyčejně labilní…“

3

„Asi před hodinou telefonoval strážmistr Vorel,“ řekl kapitán. „Podle tvého příkazu sledoval včera odpoledne a dnes od rána Miladu Toskovou. Teď prý obchází jedny smíchovské jesle. Dívá se přes plot na děti. V této souvislosti upozorňuje Vorel zvlášť na to, že včera odpoledne chodila za nějakou mladou ženou s kočárkem. Když se k tomu připočtou ty jesle, je to divné.“

„Jak to, že není Tosková v práci?“

„Volal jsem tam. Řekli mi, že si na dnešek vzala volno, protože si potřebuje něco zařídit.“

„Budeš se muset za ní vypravit.“

„Ty nepůjdeš se mnou?“ zeptal se poněkud udiveně kapitán Doubek. „Zatím jsi ji vůbec neviděl!“

„Nerad bych ji vyplašil. Z toho, co mi pověděla doktorka Tosková, lze usoudit, že si jí ještě užiju.“

„Myslíš, že by se ten anonymní dopis mohl týkat jí? Ale kdo by měl zájem, aby nás na ni upozorňoval?“

„Třeba nás neupozorňuje pouze na ni,“ řekl poručík. „To by bylo až příliš jednoduché.“

„A to by ti vadilo,“ řekl kapitán. „Ale abych nezapomněl, sháněl tě Olda. Kvůli tomu Halmovu zápisníku.“

O hodinu později hloubal poručík Gail u šálku s tmavým vonícím čajem nad informacemi, které právě získal. V zápisníku bylo, podle mínění experta, proslulého v pražské kriminálce svou schopností rozluštit snad každý rukopis a poradit si s nejzamotanějšími písemnými projevy všeho druhu, vedeno nějaké prapodivné účetnictví. „Jde přinejmenším o dvě věci,“ šermoval zaujatě rukama nenápadný muž v brýlích, zvaný krátce Olda, ačkoliv se ve skutečnosti jmenoval úplně jinak. „Ta první se týká někoho, kdo musel pro Halmu vykonat nějakou práci – podle všeho nešlo o soukromou věc. U té druhé to vypadá jako přehled výpůjček a jejich splácení, i když úplně jistý si tím nejsem, protože o tom případu nic nevím.“ Následoval odborný výklad, který byl poručíkovi stejně srozumitelný, jako kdyby byl pronesen v hindštině, ale který ze zdvořilosti nepřerušoval. Pochopil z něj jen tolik, „že ty poznámky v zápisníku sice vyhlížejí na první pohled zamotaně, ale průměrné inteligentní kriminalista by si s nimi musel během určité doby poradit, kdyby si dal práci, takže by se potom experti mohli věnovat důležitějším a složitějším záležitostem.“

Viktor Gail spolkl ty lichotky bez komentáře, a teď zde seděl, popíjel svůj oblíbený hořký čaj, o kterém kapitán Doubek prohlašoval, že po takovém rejžáku by každý slušný člověk dostal infarkt, seděl a lámal si hlavu s podivným účetnictvím inženýra Halmy. Když dopil poslední kapku, šáhl po telefonu a ohlásil se u docenta Karmazina. Trpělivě vyslechl určité pochybnosti o smysluplnosti jejich rozhovoru a poté prohlásil: „Ten ztracený čas jsme si mohli ušetřit oba, pane docente, kdybyste byl při mé první návštěvě, řekněme, úplněji odpověděl na moje otázky.“ Na podrážděné zavrčení ze sluchátka už nereagoval a zavěsil.

4

Sledovala ho, jak vychází z budovy, a zamířila k němu.

„Hedviko!“ řekl udiveně. „Kde se tady bereš? Stalo se něco?“

„Po telefonu jsem tě nemohla sehnat, tak jsem raději přišla,“ odpověděla Hedvika Halmová. „Kdy jsi vlastně přiletěl?“

„Dnes v noci,“ řekl inženýr Jan Toska. „Pojedeš k nám?“

Zamířili k jeho vozu. Asfaltový chodník ještě teď, v pět hodin odpoledne, sálal nepříjemným žárem.

„Já bych s tebou chtěla mluvit o samotě,“ ozvala se, než nastoupili.

Na vteřinu zaváhal a zkoumavě, krátce na ni pohlédl. „Tak zajedeme někam do chládku. Brnknu jenom z vrátnice Evě, že se zdržím.“

•

I s otevřenými okny bylo ve voze dusno. Oba mlčeli. Jan Toska se znovu podíval na svoji sestru; z profilu vypadala mladší. Vynikala čistá křivka vysokého čela a nepatrně klenutého obočí. Jen podél úst se jí prohloubila jemná rýha, jakýsi trpký rys. Stočil volant doleva. Prostor před nimi se rozložil. Po levé straně třpytivě klouzalo slunce na zvlněných ploškách řeky, uprostřed se stáčel do oblouku pruh šedé silnice, zprava padal stín strmých skalních stěn. Tuhle cestu mám rád, pomyslel si Toska, ale vzápětí se zamračil, protože si uvědomil, že ho zcela jistě čekají další starosti. Způsobil si je sám, neměl se přehrát do role bratra, který si ví rady, který všecko zařídí. Ale měl na vybranou? Neužila si Hedvika dost zamlada, když byli naživu rodiče? Kdeco na ni nastrkali, jsi nejstarší, musíš mít rozum; jsi nejstarší, musíš jít příkladem; měla bys mít ohledy; musíš a nesmíš v monotónním sledu, který tenkrát, protože byl o čtyři roky mladší, ani nevnímal. Později to chtěl Hedvice vynahradit a možná že se mu ta autoritativní role i zalíbila, vždyť ji uplatňuje i ve svém vlastním manželství.

Za Štěchovicemi na nevysokém protáhlém vršku vystoupili z vozu. Měkká lesní cesta, hustá zeleň nízké smrkové tyčkoviny, svěží vzduch. Jan Toska s úlevou vydechl.

„Byl u mě zase ten poručík,“ řekla Hedvika Halmová zdráhavě.

„A co chtěl?“

Když mu stručně vylíčila nedorozumění se sobotním odpolednem, zatvářil se mrzutě. Čekala to. Neměla mu to za zlé.

„Taková hloupost!“ prohlásil. „Teď jim musíš připadat podezřelá!“

Zastavila se a prudce se nadechla. „To myslíš vážně?“

„Promiň,“ řekl omluvně. Chlácholivě ji vzal kolem ramen. „Jsem pekelně unavený z cesty.“

Pomalu kráčeli dál, stále hlouběji do lesa. Hedvika Halmová si odkašlala: „Je tu ale něco jiného.“ Její příjemný hluboký hlas se slabě chvěl. „Když Miládka v sobotu odešla, zkoušela jsem jí pak několikrát volat, ale nehlásila se. A přitom tvrdí, že ona volala k nám!“

„Komu to tvrdí, kruci?“ neudržel se.

„Těm kriminalistům.“

„Cože? Tak ona už zase začíná?“ Stáli proti sobě na cestě a zdrcené na sebe zírali. „Hedvi – a proč jste se vlastně nepohodly?“ zeptal se. Z jejího výrazu pochopil, že přijde něco ještě horšího.

„Začala zase s těmi starými řečmi. Že kdybych byla svolila k rozvodu, byl by si ji Jindra vzal. Že jsem pro něj moc stará a…“

„To ti vážně řekla?“ přerušil ji.

„Řekla mi toho mnohem víc, ale nechce se mi to opakovat.“

„Ví ten poručík, že se Miládka léčila na psychiatrii?“

„Já jsem o tom nemluvila. Ale myslíš, že na to nepřijdou sami?“ Zhluboka nabral dech, ale vůni lesa už nevnímal. V tváři mu nepatrně cukalo. „Dobře že to vím.“

„Jenomže to ještě není všecko,“ pokračovala Hedvika Halmová ztrápeně. „Když na mě pořád dorážela, řekla jsem jí, že vším byla vinna sama. Že je – mrcha. Já jsem to prostě nevydržela.“

„Ani se ti nedivím.“ Jan Toska si připadal jako po obrovské fyzické námaze; slabě ho bodalo v levé polovině hrudníku. „A Miládka?“ zeptal se zničeně.

„To si dovedeš představit. Křičela na mě, že byl její, že o mě nestál. Tak jsem jí řekla, že o ni také ne. A když tomu nechtěla věřit a ještě mě urážela, tak jsem jí ukázala ten anonym.“

„Jaký anonym, proboha?“

„Říkala jsem ti o něm přece. Copak se nepamatuješ? Někdo mi oznamoval, že Jindřich má jinou. Beztak to bylo od nás z práce.“

„A ona to vzala vážně?“

„Asi ano,“ vzdychla.

Takže všechna ta námaha byla zbytečná, pomyslel si zdrceně; ta zoufalá snaha všecko uhladit, udržet všecko pohromadě. „Copak jí, kruci, nedošlo, že už s ní Jindřich skončil?“ zeptal se spíš ze setrvačnosti. Sám nevěděl, na koho má největší zlost z těch tří, kteří mu komplikovali život. „Nechápu, proč zase začala vyvádět!“

„Vzala jsem jí iluzi, že ona byla jeho jediná velká láska, navždycky,“ řekla jeho sestra tiše. „Určitě stále tajně doufala, že se k ní vrátí… Že se mě zbaví.“

Pohlédl na ni, jako by ji nepoznával. „Třeba na to mezitím zase zapomněla,“ prohlásil s nadějí, ale sám jí nevěřil.

„Mýlíš se. Předevčírem mi zavolala a vykládala mi o dítěti. Že už ho našla.“

„Jaké dítě?“

„To kdybych věděla.“

„V tom anonymu bylo něco o dítěti?“

„Kdepak! Vždyť ti říkám, že vím, kdo ho psal. Určitě ze závisti. Dostala jsem překlad, na který si jedna kolegyně dělala nároky. Myslela si zřejmě, že se mi anonymním psaním pomstí.“

„Jak potom Miládka přišla na to dítě?“

„Byl by to první nesmysl, který si vybájila?“

Už toho bylo příliš. „Nemusela jsi jí tu blbost ukazovat!“ řekl podrážděně. „Mohla jsi mít rozum.“

„Samozřejmě!“ vykřikla. „Já mám mít ohledy. Já, vždycky jenom já! Nic se nezměnilo, nic!“ Třásla se jí brada.

Mohl jí opravdu mít cokoli za zlé? Muselo to v ní hlodat, od dětství, ty ústrky, věčné tancování kolem Miládky… Jiná by jí vyškrábala oči, sestra nesestra: vždyť ji chtěla připravit o manžela! Jak se tím asi prokousávala, tou zradou a zklamáním… „Odpusť, Hedvi,“ pronesl stísněně. „Mrzí mě to.“

„Nevadí,“ zavrtěla hlavou. „Oba jsme už–“ Nebyla s to pokračovat.

„Vrátíme se,“ rozhodl věcně. „Něco vymyslím. Vezmu Miládku k doktorovi. Nech to na mně.“

Šli pomalu zpátky. Křoviny na kraji lesa zčásti zakrývaly výhled, půda před nimi mírně klesala, ze strání klouzala zeleň a potápěla se dole do bledé plochy přezrálého obilí.

„Pojedeme k Miládce,“ řekl.

„Já raději ne.“

Chápal, že se jí k sestře nechce. Odvezl ji k autobusu, pak přejel most a o chvíli později míjel vršovické nádraží. Připomnělo mu to dobu, kdy ještě bydleli ve strašnickém bytě s rodiči. Teď už v něm zůstala jenom Miládka. Zůstane v něm pořád sama? Od té doby, co se rozešla s Jindřichem, lépe řečeno, co on ji nechal, nechce nikoho ani vidět. Vzpomněl si na marný pokus své ženy, která ji chtěla dát dohromady s jedním svým kolegou: skončilo to fiaskem a takřka ostudou.

Zabrzdil před nízkým vchodem. Na zápraží jednopatrového řadového domku zbyla ještě stará dřevěná lavička; sedávala na ní matka, když už nemohla na nohy. Keře růží pod okny byly pečlivě sestříhané, záhonek zářil barvami. Miládka má vkus, umělecký cit. Naši ji měli nechat, aby šla k tomu divadlu, uvažoval trpce, když vystupoval z vozu. Strašně po něm toužila. Třeba by se ty její zvláštní povahové rysy nebyly tak vyhrotily. I když tomu, po pravdě řečeno, sám příliš nevěřil.

5

Poručík Gail sepisoval záznam o druhé informativní výpovědi docenta Karmazina. Vybavil si přitom celou tu scénu, v níž docent pomalu kormidloval od nerudného tónu k mírně provinilým vysvětlením, až nakonec bodře a takřka s úlevou prohlásil: „Pochopte, pane poručíku, že nikdo nemá chuť vykládat o mrtvých nějaké – no, člověku se nechce ještě po smrti někomu uškodit. A také jsem to ze začátku nebral tak vážně. I když, mám-li mluvit pravdu, vůbec nevím, co vlastně vyšetřujete. Co se týče toho sporu, tak se týká peněz, Ano, peněz na externí spolupracovníky. Shodou okolností jsem přišel na to, že si Jindřich na jeden výzkumný úkol napsal mrtvou duši. Občas se to tak dělá. Formálně si najmete externistu, tu práci pak uděláte sám, jenomže peníze si také necháte. A ta mrtvá duše dostane svých deset procent. Ledaže by to byl takový vůl, že by za to nic nechtěl…“

Na poručíkovy další otázky docent Karmazín suše sdělil, že to zdaleka nedělají všichni, on sám například, ať mu to je věřeno či nikoliv, tohle nikdy nezkoušel, a že tyhle praktiky se sice v některých výzkumácích nebo i jinde provádějí, ale v jejich ústavu, pokud ví, jen výjimečně. A co se týče Halmy, tak u něj šlo rovněž o výjimku, poněvadž zrovna naléhavě potřeboval peníze. Když se tehdy pohádali, Jindřich se nejdřív rozčilil, ale pak slíbil, že peníze vrátí, kdyby je měl vyhrabat ze země. Poručík se pozastavil nad tou poslední formulací, docent potvrdil, že i jemu se zdála podivná, ale Halma že ji určitě použil, dokonce prý několikrát tu větu opakoval…

Vyhrabat peníze ze země, uvažoval Viktor Gail; měl nejasný pocit, že ta neobvyklá věta má nějaký skrytý význam. Roztržitě si přečetl, co zatím napsal, nastavil novou řádku a pokračoval.

Sotva skončil, objevil se jako na zavolanou kapitán. „Není nad experty!“ prohlásil bujaře hned ve dveřích.

„Jaké experty?“ opakoval Viktor Gail mechanicky, protože právě zjistil, že v posledním odstavci má nejméně pět překlepů a v jedné větě že mu chybí sloveso.

„Mykolog!“ pronesl významně kapitán Doubek. „Ohromně jsem se poučil. Ale je to zase všecko jinak. Nech už to lejstro a poslouchej!“

Poručík se teď obrátil od stroje, neboť taková rozjařenost slibovala překvapení.

„Jak je ti známo,“ pokračoval kapitán poučným tónem, „z každého pravidla existují výjimky. Což platí také o houbách. Tak třeba muchomůrka zelená může vyhlížet poněkud jinak, než předpisují příručky. Řeknu ti jednoduchý příklad: pochva muchomůrky přilne k třeni, což se stává velkým suchem a–“

„Nezkušený houbař se splete,“ vpadl poručík Gail netrpělivě. „To celkem chápu.“

„Chyba!“ prohlásil kapitán potěšeně. „Původně jsem se také domníval, že omyl může způsobit jenom neznalost. Ale mykolog mě vyvedl z bludu: osudná mýlka postihne někdy dokonce i zkušené houbaře. Spletou si muchomůrku zelenou například se žampionem!“

„Tak moment!“ Poručík odstrčil papíry a nevšímal si, že mu jeden list spadl na zem. „O houbách toho moc nevím, ale pamatuju si ještě ze školy, že žampiony mají jinou barvu!“

„Šedá teorie,“ řekl kapitán. „Ta muchomůrka je barevně velmi variabilní: najde se černožlutá, zelenohnědá, zelenožlutá – a žampiony zas bývají nažloutlé, nazelenalé a podobně.“

„Jenže snad nerostou pohromadě!“

„Právě že ano: ve smíšených lesích, kde rostou žampiony, může se zvláště v některých létech vyskytovat i muchomůrka zelená.“

„O tomhle nebezpečí asi moc lidí neví!“

Kapitán Doubek kývl. „Tu houbu mi mykolog ukázal: ohavná, odporná už na pohled. Obsahuje asi třináct druhů jedů. Všecko si z té přednášky nepamatuju. Leda ještě, že je to snad nejjedovatější potvora ve střední Evropě.“

„Kdybych vůbec někdy sbíral houby,“ řekl poručík Gail, „pak rozhodně jenom lišky a křemenáče.“

„To by ses tedy nahledal!“ Kapitán Doubek přemístil vyhaslou dýmku z jednoho koutku úst do druhého. „Pro nás je ovšem důležité, že se mohl splést i Halma. Třeba se přecenil.“

„Žampiony… Je tu nějaká souvislost. Ale jaká?“ uvažoval Viktor Gail zachmuřeně. „Dokonce si teď vzpomínám, že nějaké žampiony v ledničce u Halmů zbyly.“

6

Noční město se sobě nepodobalo. Nepodobalo se hlučné metropoli, přeplněné ve dne pohybem, otřásající se v hřmotu těžkých vozidel, zaplavované výfukovými plyny. Nabízelo chvilkovou iluzi klidu, šero romantických zákoutí, čisté přímky a křivky starobylé architektury. V serpentinách pod Chotkovými sady blýskly zezdola rozmazané obrazce světel; připomínaly bludné, pokřivené, matoucí obrazy lidské mysli.

Viktor Gail přidal plyn a rozjel se širokou třídou symetricky osvětlenou výbojkami z vysokých stožárů. V záři reflektorů se křečovitě svíjela zmatená směs útržků, jež se odmítala poskládat v přijatelnou verzi.

V inkrimovanou neděli byl pravděpodobně s inženýrem Halmou někdo na chatě; později na té chatě neznámá osoba něco hledala: existovala tu nějaká souvislost? Jisté bylo, že po sedmi letech manželství navázal inženýr Halma důvěrný vztah k sestře své ženy. Před nějakým časem nutně potřeboval peníze, snažil se je získat nikoli právě chvályhodnými prostředky a posléze prohlásil, že je vyhrabe ze země. Kromě Hedviky Halmové ho do nemocnice volala v té kritické situaci ještě jiná žena…

Faktů bylo nemnoho; všechno ostatní byly jenom dohady, víceméně fantastické kombinace, jejichž logika mohla být snadno nahrazena jinou logikou vycházející z rozdílných premis. Důležitá byla především odpověď na několik základních otázek: kde snědl inženýr osudnou muchomůrku – doma, nebo už na chatě; kdo ji sebral a zamíchal mezi ostatní houby; a pokud se nezmýlil sám, učinil tak někdo jiný nedopatřením – nebo ve zlém úmyslu? A konečně, jak se mohlo stát, že zrádná houba připadla pouze na něj, když po ní v ledničce nezůstal sebemenší zbytek a nedostali ji s ostatními houbami ani Halmovi sousedé… Největším otazníkem zůstával ovšem Jindřich Halma sám: jaký vlastně byl? A kolik pravdy se dá vůbec zjistit o člověku, o němž se dovídáme už jenom z pohledů, které nám – možná úmyslně či bezděčně zkreslené – předkládají dodatečně ti živí?

PÁTEK

1

Telefon vyzváněl neústupně. Poručík Gail se mátožně probíral s pocitem, že spal stěží půl hodiny. Zatápal po vypínači. Když zvedl sluchátko, ohlásila se služba z kriminálky.

„Nevím, jestli jsem vás měl budit, pane poručíku. Ale hrozně vás shání nějaký… okamžik: Toska. Inženýr Toska. Tvrdil, že je to naléhavé.“

Poručík potlačil zívnutí. „Co vlastně chtěl?“

„Jde o nějakou jeho sestru.“ V sluchátku zapraskalo.

„Kterou? On má dvě!“

„To nehlásil. Ale nechal tady telefon. Jestli byste ho prý mohl hned zavolat.“

„Tak moment.“ Viktor Gail se podíval na hodinky. Byly dvě. „Řekněte mi to číslo.“

•

Inženýr Toska se ozval po prvním zazvonění. Snažil se mluvit klidně, ale zřetelně k tomu musel vynaložit velké úsilí. „Volám z Miladina bytu,“ řekl. „Sháněl jsem ji od večera. Myslel jsem, že je v kině. Ale ještě v jedenáct nebrala telefon, ani později. Tak jsem si vzal rezervní klíč a rozjel jsem se k ní.“ Bylo slyšet, jak hlasitě vydechl, jako kdyby byl běžel. „Pořád ještě není doma. Přitom je tady nepořádek – a jindy má uklizeno.“ Zalapal teď po dechu. „U Hedviky také není.“

„A co u známých?“

„Takhle pozdě? Máme příbuzné, ale ti bydlí až na Moravě. Na takovou cestu by se sama nevydala. Neví ani, kde se přestupuje.“

„Co máte na mysli tím nepořádkem?“ Viktor Gail si jednou rukou stáhl pyžamo a šáhl po košili.

„Našel jsem otevřený šatník, na zemi nějaké prádlo a na gauči jsou rozsypané věci z kabelky–“

„Řekněte mi adresu,“ přerušil Tosku poručík. „Budu tam za chvíli.“

•

Sjížděl rychle k Dejvicím. Měl vtíravý pocit, že se neodvratně blíží potíže, s jakými nepočítali.

Za dvacet minut zabrzdil před řadou nízkých jednopatrových domků, tam, kde skleněnou výplní dveří prosvítalo nažloutlé světlo.

Inženýr Toska mu vzápětí otevřel.

Poručík Gail prohlédl zběžně přízemí a pak vyšel po dřevěných schodech do prvního patra. První místnost byla přeplněná staromódním nábytkem, zřejmě ji nikdo nepoužíval. V druhé se nacházela maličká ložnice. Ustlaná postel, před oválným zrcadlem převrácený taburet, dvoudílná skříň dokořán. Na zemi mezi prádlem se povaloval pomačkaný dopisní papír; nepopsaný. V komoře vedle ložničky stála poloprázdná skříňka, dva velké kufry, kožená taška, všechno mírně zaprášené.

Dole byla kuchyňka metr na metr, koupelna, obložená bledě modrými dlaždičkami, a vkusně zařízený obývací pokoj. Inženýr Toska zůstal bezradně stát na prahu.

Viktor Gail přelétl krátkým pohledem elegantní šedivý oblek, košili bez kravaty, špatně narovnaný límeček. „Teď běžte domů, pane inženýre,“ řekl. „Zařídím, co je třeba. Kdyby se snad vaše sestra objevila, volejte na tohle číslo. Vyrozuměli by mě.“ Podal mu lístek vytržený ze zápisníku.

„Mám vám dát klíč od bytu?“

„Nemám povolení k domovní prohlídce. Zatím mi stačí, co jsem viděl. Ale půjčím si tady ten šátek –,“ ukázal na věšák. „Patří vaší sestře?“

„Ano, je Miládčin.“

„Byl by tu někde igelitový sáček?“

Inženýr Toska ho musel chvíli hledat. Poručík spustil šátek opatrně do sáčku. „Neodjíždíte v nejbližší době z Prahy?“ zeptal se.

„Zatím ne. Až v druhé polovině srpna.“

Vyšli mlčky ven a nasedli každý do svého vozu. Za několik minut nechal Viktor Gail inženýra daleko za sebou a na Floře ho ztratil z dohledu.

2

O půl páté ráno seděl poručík v kanceláři a upřeně zíral na pohlednici opřenou o stolní kalendář, bylo na ní moře s nepravděpodobnými odstíny modři a skvěle žlutá pláž s barevnými skvrnami slunečníků. Uvažoval, zdali s dovolenou, kterou musel oželet – a pod jedním z takových slunečníků mohl teď ležet –, také nepřišel vlastně o něco mnohem důležitějšího. Ale raději toho přemítání nechal, neměl rád sentimentality a vůbec už ne pláč nad rozlitým mlékem – je v něm, jak praví anglické přísloví, vody dost. Rozhlédl se poněkud nepřítomně, jako by nepoznával tu odřenou skříň, starou registraturu, umyvadlo s ručníkem v koutě. Zasunul pootevřenou zásuvku a šel zamknout trezor; za ním, trochu zastrčená, visela na zdi jednoduše zarámovaná reprodukce Velásquezovy Venuše, ze zrcadla na obraze hleděla zamžená, něžná oválná tvář, naprosto nedotčená prostředím, v němž se ocitla. Viktor Gail se zase posadil ke stolu, ale na pohlednici už se nepodíval.

„Čekám jenom na tebe,“ uvítal o chvíli později kapitána Doubka. „Máme přepychový služební vůz a psovoda s tím krásným černým pejskem. Pamatuješ? Je to ten, co tě jednou samou horlivostí porazil. Mám na mysli tvoji horlivost – jak jsi tenkrát přehlédl natažené vodítko.“

Řidič obratně využíval skulin v pátečním provozu, až je prořídlý proud konečně vyplavil na méně frekventovanou výpadovku. Tachometr se vychýlil do uspokojivého úhlu, stromy podél silnice se vrhaly dozadu, za ně. Světlé plochy strnišť zachytily první sluneční paprsky a bodaly do očí. Proti nebi se zvedala hejna holubů a mizela ve světlém oparu.

Ve voze většinu času oba mlčeli. Občas se zachrul štíhlý pes se statnými plecemi, rozložený na podlaze u nohy psovoda. Poslední kilometry projížděli protáhlým klikatícím se údolím; z jedné strany stoupal za úzkou říčkou svah porostlý skupinami stromů a křovisek. Stín byl cítit příjemným chladem a nasládlým pachem zeleného porostu, hustě lemujícího nevysoký břeh.

„Četl jsem,“ řekl znenadání poručík, „že v jakémsi výzkumném ústavu, někde v Japonsku, vyvinuli diagnostické zařízení, kterým se dají zjistit veškeré skryté závady automobilu. Ten šikovný přístroj prověří stovky kontrolních bodů a okamžitě ohlásí, co není v pořádku.“

„Chceš si zařídit autoopravnu?“ zeptal se rozmrzele kapitán, neboť ho Viktor Gail vyrušil z dřímoty.

„Máš vůbec tušení, co by to znamenalo, kdybychom takovým způsobem mohli diagnostikovat lidi? Přiložil bys aparaturu na podezřelého a už by ti oznámila, co a jak. To by byla prevence! Odhalily by se potenciální zdroje zločinnosti. Jen si představ, získal bys informaci, že někdo je slaboch, závistivec a podvraťák – navíc ještě maniak s biogenetickými předpoklady pro toxikomanii, a už bys měl jako na dlani, co od něj můžeš čekat,“ vykládal Viktor Gail.

Kapitán Doubek na něj vytřeštěně zíral.

„To by bylo bezvadné!“ pronesl však obdivně mladý praporčík. „Než by mohli něco provést, už bychom je zadrželi. Například…“

„Proboha!“ přerušil ho kapitán a obrátil oči vzhůru. „Nemůžete brát poručíka ve všem vážně!“

Mladík se zachmuřeně stáhl do kouta. Pro vlastní útěchu poplácal po hlavě dřímajícího vlčáka, který okamžitě zareagoval a výhrůžně zavrčel. Viktor Gail, otočený z předního sedadla dozadu a hodlající pokračovat ve svém výkladu, koutkem oka postřehl, jak si kapitán prudce odsedl do protějšího rohu; počkal, až zachytí jeho pohled, a významně se zašklebil.

V tom okamžiku se bezdrátově dozvěděli, že pátrání po Miladě Toskové je zatím bezvýsledné, ale to už projížděli vesnicí před chatařskou oblastí a kolem prvních domků zatočili z hlavní silnice na náves.

„To je ta hospoda, kam chodíš za účelem pátrání na pivo?“ zeptal se poručík.

„Přešel jsem na rum,“ odsekl kapitán.

Psovod seděl toporně ve svém koutě, v duši rozpolcen vedví: kapitán Doubek je u pražské kriminálky někdo, o poručíkovi slyšel, jaká to má být jednička – a oni tady vedou řeči, které se vůbec nesrovnávají s představou o vzorných kriminalistech. Zatím dojeli na lesní cestu a po pravé straně minuli velkou skupinu chat. Pes natáhl krk a tlumeně zakňučel.

„Arane! Co je?“ napomenul ho mládenec, poněkud uklidněn tím, že aspoň někdo se tu chová normálně.

„Kam teď?“ zeptal se řidič.

„Ještě tak sto, sto padesát metrů,“ odpověděl kapitán. „Je tam takový okrouhlý plácek.“

Vystoupili přímo do svěží vůně smrčí a bezděčně se zhluboka nadechli. Řidič zacouval s vozem co nejdál od cesty.

„Odtud už musíme pěšky,“ řekl kapitán Doubek. „Za tou smrčinou před námi rostou duby a potom zbývá nejvýš dvě stě kroků. Za Halmovou chatou je řada modřínů s větvemi až k zemi. Když půjdeš tímhle směrem. Viktore,“ ukázal rukou, „dostaneš se k chatě zezadu. Praporčíku, vy se držte asi dvacet metrů vpravo od poručíka, a až dojdete k obrovskému dubu, zůstaňte u něj stát. Psa si vezměte nakrátko a ať ani nemukne! Já to vezmu zleva.“

„Kde máte ten šátek?“ zeptal se Viktor Gail psovoda.

Praporčík vytáhl z kapsy igelitový sáček a nechal psa, aby nasál pach. Pozorovali, jak vlčák sehnul hlavu k zemi, chvíli čenichal a otáčel se kolem dokola. Potom zůstal stát s očima upřenýma na psovoda.

„To nic,“ podotkl kapitán. „Jste tu jako záloha, pro všechny případy. Pochopil jste mě, chlapče?“

„Provedu, pane kapitáne!“ odpověděl psovod ukázněně, ačkoliv si nebyl jist, zda je to správná odpověď na tu zcela nepředpisově formulovanou otázku. Co ho naučili, bylo hlavně zacházet se psy. Díval se nejistě za oběma kriminalisty a s malým odstupem se dal do pohybu po přikázané trase, vlčáka těsně u nohy.

Poručík zůstal stát za hradbou modřínů. Opatrně rozhrnul větve a mezi nimi uviděl zadní okno Halmový chaty. Okenice byly zavřené, nikde se nic nehýbalo. Vyčkával, až mu dá zleva kapitán znamení. Za stříškou, určenou snad za provizorní garáž, byly vyrovnány do výšky dvě řady nahrubo rozřezaných polen. Nad nimi se objevila větvička a rytmicky se rozkývala ze strany na stranu. Viktor Gail se protáhl mezi hustými větvemi modřínů a obešel chatu zprava. Také na boční stěně našel zavřené okenice. Je možné, že by sem jeli zbytečně?

Kapitán už čekal přede dveřmi. Lehce kývl a opatrně vzal za kliku. Nebylo zamčeno. Potichu vešel, Viktor Gail v patách za ním. Malá předsíň byla do výše hlavy obložená nažloutlým ostěním, jež slabě odráželo světlo dopadající zvenku. Na zemi se zaleskl kovový kroužek se dvěma klíči. Kapitán ho vzal do složeného kapesníku. Dveře do další místnosti slabě zavrzaly, ale nikde se nic nepohnulo. Pruh světla zvenku přeťal tmu. Poručík vytáhl z kapsy plochou baterku, posvítil na pohovku, stolek, několik nízkých křesel. Za rohem, který tvořila stěna předsíňky, vedly nahoru poměrně příkré točité dřevěné schody. Nahoře byly dvoje dveře. V první místnosti stálo pár kusů světlého nábytku, na nízkém stolku psací stroj. Nikdo tu nebyl.

Ležela až v té druhé, na nízké pohovce, tváří otočená ke stěně. Obličej měla zabořený v malém květovaném polštářku. Několik pramenů dlouhých vlasů viselo z pohovky k zemi. Nehýbala se.

Kapitán rychle rozevřel okenice. „Co je s ní?“

Poručík, koleno opřené o hranu gauče, jí mlčky svíral zápěstí. Zavrtěl hlavou. Pak posunul palec o kousek dál. „Spí. Ale nějak moc pevně. Má hrozně pomalý tep.“

Kapitán Doubek zatím šáhl po lahvičce ležící na kulatém stolku, vysypal si malé tablety na dlaň a přepočítal je. „Chybějí jenom dvě, to snad není tak moc.“

Viktor Gail se vzpřímil a podíval se na vinětu. „Kdybys je spolkl, probereš se za týden. Podle mého soudu jí sice z těch dvou pilulek nehrozí nebezpečí, ale budeme ji asi těžko budit. Také nevíme, zda nespolykala ještě něco jiného. Odneseme ji do vozu. Musíme s ní k doktorovi.“

Psovod stál otráveně pod dubem. Když zahlédl, že přichází poručík Gail, nasadil služebně pracovní výraz. Pes mu ležel u nohou s vyplazeným jazykem; zhnuseně otočil k poručíkovi žlutavá světla, aniž se namáhal zakrýt své rozpoložení. Praporčík se snažil zamaskovat celkovou ztrátu iluzí zvýšenou horlivostí, jež se posléze přenesla částečně i na psa: vlčák se pomalu vztyčil na přední nohy, zřejmě se však nedokázal rozhodnout, zda se má postavit na všechny čtyři.

„Pane poručíku,“ hlásil psovod, „dovolte mi…“

Pes náhle vyskočil a vzrušeně zakňučel, natáhl hlavu k poručíkovi a bezostyšně mu očichával nohavice. „Lehni!“ zařval praporčík, už načisto vykolejený z naučených pravidel. Když uviděl, že sebou Viktor Gail škubl, zničeně vykoktal: „Dovolte mi – mi ohlásit, že Aran – našel tohoto živočicha!“ S pochybnostmi v tváři podával poručíkovi červené gumové zvíře se žlutýma očima; při jeho specializaci bylo vyloučeno, aby takovou obludu označil jako psa. „Vzal jsem to, jelikož jste se… jelikož byla řeč,“ opravil se psovod, který se mezitím jakžtakž vzpamatoval, „o nějakém dítěti.“

Poručík Gail vzal gumovou hračku opatrně za jedno ucho a kráčel s touto trofejí ke kapitánovi, v patách za ním praporčík s velkým tmavým vlčákem.

„Nesetřel jste otisky?“ zeptal se Doubek mladíka.

„Pro jistotu jsem to držel pouze za špičku levého – slechu,“ oznámil psovod s očividným odporem.

„Co chceš s tím úděsným čoklem?“ zeptal se Viktor Gail.

„Nechodila snad Tosková za nějakou ženou s děckem? Co když v neděli na chatě slyšel ten Ducháč–“ Kapitán se odmlčel; copak se už také dal nakazit všelijakými nemožnými kombinacemi?

Poručík Gail se k tomu nápadu nevyjádřil. „Praporčíku,“ obrátil se k mladíkovi, „dokázal byste tady v okolí najít aspoň jeden exemplář muchomůrky zelené?“

Psovod nyní lehce zrudl, buď rozpaky, nebo spíš pocitem degradace; jeho oči nabyly podobného výrazu, jako před chvílí jantarová světla vlčáka. Stručně ohlásil, že příkaz nemůže provést, poněvadž uvedenou houbu nezná a z muchomůrek by poznal pouze červenou, o které se učili ve škole.

Kapitán Doubek zatím zmizel beze slova za řadou modřínů. Když se za několik minut vrátil, držel v ruce dvě středně velké nenápadné houby. „Tak tohle je amanita phalloides,“ sdělil.

„Nikdy bych nevěřil, že jedna stačí usmrtit dvě osoby. A je jich tady dost. Nebo letos víc rostou.“

Viktor Gail si prohlížel hlízu schovanou v bílé laločnaté a nevábně vyhlížející pochvě. Když se s tímto úlovkem vrátili do chaty, začal pes trhat vodítkem a tichounce, ale vytrvale kňučet.

„Milada Tosková sem asi jezdila s Halmou,“ řekl poručík. „Od té doby má zřejmě ještě klíče. Z toho plyne, že to tady musí dobře znát. Divím se, že inženýra Tosku nenapadlo, kde by mohla být.“

„Třeba se mu nesvěřili, kam spolu jezdí,“ podotkl kapitán. „Zbývá už jen zjistit, jestli zná Tosková dobře houby… Teď ji co nejrychleji dopravíme k psychiatrovi. Přece jenom na něj došlo.“

„Musíme vzít princezně otisky a dát tu gumovou potvoru na daktylku.“

Seshora se ozvala rána. Poručík vzal schody po dvou. Milada Tosková seděla na gauči, na zemi před ní ležel převržený stolek. Omámeně se dívala do prázdna: i tak byla až neuvěřitelně krásná. Kapitán je našel, jak na sebe nehnutě zírají jeden na druhého jako na nepochopitelný úkaz. Když přišel blíž, v očích se jí objevil náznak soustředění; zdálo se, že ho poznává. Aspoň nic nenamítala, když jí opatrně oznámil, že ji odvezou zpátky do Prahy.

Praporčíka s vlčákem posadili nyní dopředu vedle řidiče. Milada Tosková, kterou vzali mezi sebe, skoro hned zase usnula. Opřela se poručíkovi o rameno, takže ho za chvíli začala brnět ruka.

„To bude hezká práce!“ podotkl rozmrzele. „Kdyby nám i nakrásně přiznala cokoliv, nikdo to nebude brát vážně.“ Trochu se zavrtěl, ale ani se nepohnula.

3

„Mám tu adresu,“ hlásil podporučík Křížek, když utichl rozruch a Miladu Toskovou na doporučení psychiatra dali převézt do nemocnice.

„Jakou adresu?“ zeptal se kapitán Doubek. Stál sehnutý u umyvadla a šplíchal si studenou vodu na obličej.

„Tý mladý paní s kočárkem, za kterou včera chodila slečna Tosková.“

„A jak jste ji objevil?“ zeptal se Viktor Gail.

„No nebylo to zase až tak těžký,“ řekl Křížek skromně, ale potěšen, že může přispět také svou hřivnou. „My jsme se strážmistrem Vorlem stáli už od rána od tři čtvrtě na šest u jeslí.“

„U jeslí?“ Kapitán se vztyčil, nedbaje, že mu studená voda stéká za košili.

„U těch na Smíchově,“ vysvětloval Křížek, „co u nich postávala…“

„Miládka!“

„Jo, právě tak. Myslel jsem, že by třeba děcko tý mladý maminky s kočárkem mohlo bejvat v těch jeslích. A náhodou to vyšlo.“

„Senzační nápad!“ řekl uznale Viktor Gail. „A dál?“

„Dál už to bylo jednoduchý. Ve tři čtvrtě na sedm tam opravdu i s tím děckem přišla, a my…“

„Vy jste v těch jeslích zjišťovali její adresu?“ přerušil ho kapitán Doubek a podíval se na poručíka.

„Ale to ne,“ odpověděl Křížek, „nechtěli jsme přirozeně dělat žádnej rozruch - mohl by jí to někdo vybreptat. Šli jsme zkrátka za ní až tam, co dělá, a vrátného jsme se zeptali, jak se jmenuje ta mladá, co zrovna prošla. A když nám řekl to její jméno, tak jsem prohlásil, že je to omyl. No a pak už nebylo těžký zjistit, kde bydlí.“

Viktor Gail uznale zíral na toho kulatého tatíka, který projevil nejen kombinační schopnost a úsudek, ale – co bylo hlavní – i dostatek prostého lidského taktu, kterým se policejní orgány vždycky chlubit nemohly.

„Co chceš, stará dobrá škola,“ řekl kapitán Doubek, jako by četl jeho myšlenky. „Jít za tím hoši z místního oddělení, rovnou by ji zatkli. I s dítětem.“

Podporučík Křížek se usmíval a vyčkával, až na něj zase přijde řada.

„Byl jste se na té adrese podívat?“ zeptal se ho poručík.

„S tím jsem čekal – až jak se rozhodnete,“ řekl Křížek. „Počítám, že by už pomalu mohla bejt doma.“

„Jak se ta maminka jmenuje?“

„Alena Pavlátová. Bydlí na Smíchově blízko metra. Tuhle je adresa,“ podal poručíku Gallovi lístek z bloku. „Psal jsem tiskacím, aby to šlo přečíst.“

Kapitán četl poručíkovi přes rameno. „Zajedeme k ní?“ otázal se.

„Já se chystám na Malou Stranu, ale můžu tě na ten Smíchov hodit,“ řekl Viktor Gail. Poťouchle se usmál a dodal: „Mám totiž schůzku.“

4

Kapitán Doubek přešel křižovatku před smíchovským nádražím a zahnul do jedné z postranních ulic. V chodbě oprýskaného činžáku se podíval na seznam nájemníků. Zazvonil u dveří ve třetím patře, ale nikdo neotevíral. Zkusil to znovu, pak ještě zaklepal, ale nemělo to žádný účinek kromě toho, že se otevřely dveře v tmavém výklenku na protější straně chodby. Rozeznával zprvu jen obrysy nevelké postavy.

„Hledáte Alenku?“ zeptala se drobná paní a přicupitala až k němu. „Jenomže ona není doma,“ nečekala ani na odpověď. „Je to tak hodina, co je pryč. Jela s chlapečkem za babičkou. Vy jste její příbuznej?“

„Ne, nejsem.“ odtušil kapitán. Vůbec se mu nezamlouvala představa, že by měl opět, jako v případě leydenské láhve, vystupovat v roli venkovského strýčka. „Já jsem měl jenom něco vyřídit.“

„Tak to vy jste přišel kvůli tomu potahu na gauč, že jo?“ dohadovala se sousedka. „Pan Vošahlík asi opravdu nemá čas, však jsem to Alence hnedka povídala.“

Kapitán odměnil její snahu neurčitým zabručením.

Zatímco se mu dostávalo obšírných informací o gauči, klíčích od bytu a zásadách správného zalévání květin, uvažoval, jak by mohl získat adresu Aleniny babičky, aniž by té řečné paní poskytl zbytečně podnět k dohadům. Opřel se ramenem o rám dveří a vzdychl; ohledy policajtovi většinou komplikují život.

„Není vám něco?“ zeptala se starostlivě sousedka, která se nezištně dřela za něj. „Nechtěl byste se napít? Nebo byste si třeba dal kafe?“

„Kávu ne,“ využil té příležitosti, „leda kapku studené vody. Potřebuju zapít prášek.“

„Propána!“ vylekala se. „Dneska je to samej infarkt. Ono je taky dusno. Táto!“ vrhla se zpátky do tmavého výklenku. Zmizela za dveřmi, ale nechala je otevřené.

Z bytu se vzápětí ozval bručivý mužský hlas a ve dveřích, kam teď dopadalo světlo, se objevila robustní postava.

Kapitán býval připraven na různé eventuality, ale tu jedinou teď právě nečekal. Stál proti němu, poznali se okamžitě.

„To jsou k nám hosti!“ pronesl muž napůl ironicky, napůl uctivě.

„Josefe Buku,“ pravil kapitán tónem, který nepřipouštěl odpor, „pro vaše vlastní dobro: neznáte mě!“

„Bez debaty,“ souhlasil muž ochotně.

Střízlivý nebyl nikdy moc agresivní, vzpomínal kapitán. Jenom když se napil; potom se vždycky nechal dostrkat do nějakého maléru.

„Co ta chudinka holka?“ zeptal se Buk polohlasem a ohlédl se za sebe do předsíně. „Snad nemá něco na triku? Vona nikdy moc štěstí neužila.“

Kapitán Doubek si ho dlouze změřil: Josef Buk, bývalý výtržník, recidivista, když se doopravdy rozparádil, neměl daleko k násilí, jakémusi příslušníkovi jednou naštípl žebro. „Ale nic, nic,“ řekl chlácholivě. „Hlavně to nekomplikujte!“

„Už jsem tady!“ hlásila udýchaně paní Buková, kterou za ním nebylo vidět. „A proč vlastně nejdete dál? Pepo, tebe taky nic nenapadne!“ poněkud nešetrně se probojovala dopředu.

„Děkuju, to není třeba,“ řekl kapitán.

Vnutila mu aspoň velkou sklenici sodovky. „Chtěl jste zapít ten prášek!“ připomněla nesmlouvavě.

Kapitán polkl jeden B-komplex a mírně se napil.

„Kdepak!“ hartusila. „To nestačí! Prášky se musejí pořádně zapíjet.“

Josef Buk zakašlal a zmizel v bytě. Kapitán přemohl nechuť, sodovku odjakživa nesnášel. Než ale dokonal tu oběť, dověděl se všecko, co potřeboval: odcházel s kýženou adresou Aleniny babičky, nadlehčován dobrým čtvrtlitrem protivné tekutiny. Když nastupoval do tramvaje, měl pocit, že mu bublinky unikají i ušima.

5

Podporučík Křížek se mračil na list papíru hustě popsaný po obou stranách. Byla to zpráva o anonymním dopise, který den předtím došel na kriminálku; z velké části obsahoval důkladný popis, jakým způsobem byla provedena analýza, jaké znaky se přitom posuzovaly, což společně s dalším odborným výkladem nezasvěcenci neříkalo dočista nic.

Teprve poslední odstavec byl srozumitelnější a pořádně zajímavý. Křížek si ho bedlivě přečetl ještě jednou. Dověděl se z něj, že dopis byl pravděpodobně napsán na starém typu stroje Mirsa Ideal, jaký se dnes už nepoužívá, že na tomto stroji bývají německé samohlásky, jakou je například přehlasované u nebo o, a že písmeno H použité ve jménu Halma bylo zřejmě dodatečně přiletováno z nějakého jiného stroje, což se odůvodňuje, jak výše uvedeno, tím a tím. Údaje o tom, že dopis byl napsán na obyčejném kancelářském papíru a s použitím běžného uhlového papíru, jaký je běžně k dostání, už nebyly tak pozoruhodné. Ale tento typ stroje…

Křížek ani nezaregistroval, že do místnosti vešel poručík Gail. Teprve na otázku, co čte tak zajímavého, sebou škubl a podle svého zvyku vstal.

Poručík přelétl zprávu. „No ne,“ podotkl mnohomluvně.

Křížek si to vyložil jako skepsi. „A razítko nám taky nepomůže, když je to házený rovnou na hlavní poště.“

„Někde ten stroj museli upravit.“

„Nebo si ho taky mohl zfušovat sám,“ namítl Křížek.

„Odneste to klukům, ať se pokusí něco zjistit,“ rozhodl poručík. Upřímně řečeno, příliš mnoho si v tomto případě od rutinní mašinérie nesliboval.

Když Křížek zmizel s papírem za dveřmi, postavil Viktor Gail na vařič konvici s vodou, ale zapomněl zastrčit šňůru do zdi. Přemítal o tom, co se dověděl od archeologů sídlících v zadním traktu malostranského paláce. Nejdříve se nemohli mezi sebou dohodnout, potom dlouho hledali v zaprášených šanonech, přičemž jejich prvotní nadšení klesalo s uplývajícím časem. Ale nakonec všechno to zmatené úsilí nepřišlo přece jenom nazmar.

„Je to jasný,“ řekl vousatý archeolog a zamával tenkým fasciklem, z kterého se vyvalil obláček prachu. „V té lokalitě se přece mělo kopat, mám dojem, že tam dokonce začali…“

„Od nás nikdo,“ vpadl mu do řeči hubený mladík se zrzavou kšticí.

„To je přece jedno,“ odbyl ho vousatec. „Tady stojí: lokalita, číslo, a tak dál. Moment – je to jasný!“ zaradoval se náhle. „Koukněte,“ ukázal poručíkovi, „tuhle je hlášení, že se tam našly nějaký starý mince. A taky pár střepů. Jo. Už si vzpomínám: kdysi se plánovalo, že se tam bude něco podnikat. Jenomže s těma plánama to obyčejně nevyjde. Vždycky jsou potom nějaký důležitější úkoly. Ale něco by tam býti mohlo, skutečně,“ dokončil nečekaně spisovně a nenápadně se přitom podíval na hodinky.

Ten podmiňovací způsob nebyl sice zvlášť povzbudivý, ale také nic nevylučoval. Jak to formuloval docent Karmazín?… Jindřich slíbil, že ty peníze vrátí, kdyby je měl někde vyhrabat ze země!

6

Na stole zazvonil telefon. Poručík Gail se nesoustředěně ohlásil, ale vzápětí řekl energicky: „Samozřejmě. Ne. Přiveďte mi ho nahoru.“

Vstal a konečně zapojil elektrický vařič. Voda se ještě zdaleka nevařila, když se ozvalo zaklepání na dveře. Příslušník zasalutoval a ohlásil, že přivedl inženýra Tosku.

„Tak ho sem pusťte,“ přikázal Viktor Gail netrpělivě. Pohlédl na příchozího, který se nerozhodně zastavil v půli místnosti. „Sedněte si,“ přistrčil mu židli.

Inženýr byl bledý, jeho obličej vypadal užší a hubenější. „Co je s Miládkou?“ zeptal se. „Manželka mi říkala, že jste jí volali.“

Poručík mu stručně, bez zbytečně drastických podrobností vylíčil dopolední události. „Zatím je na psychiatrii. Než se situace vyjasní, bylo by asi nejlíp ji tam nechat.“

„Na to nemáte právo!“ vyletěl nervózně Toska. „Není přece zatčená!“

Viktor Gail si ho udiveně změřil. „O tom přece rozhodují lékaři,“ řekl stroze. „Bylo by dobře, abychom si vyjasnili situaci.“

„Co si chcete vyjasňovat!“ vykřikl Toska. Otřel si kapesníkem čelo a hlasitě dýchal. Chvíli mu trvalo, než byl opět schopen logicky uvažovat. „Promiňte,“ řekl roztřeseným, zastřeným hlasem, „ale ty poslední události mě šokovaly.“ Podíval se na poručíka, jako by zkoumal, jestli je schopen ho pochopit. „Rodiče Miládku od dětství hýčkali,“ pokračoval už klidněji, „jednak proto, že se jim narodila tak pozdě, a jednak proto, že nebyla psychicky – úplně v pořádku. Možná že si její narození dodatečně vyčítali a chtěli jí to vynahradit…“ Zasmušile potřásl hlavou. „Myslel jsem – doufal jsem, že už je to dávno za námi…“

„Váš otec…“ začal opatrně poručík, ale Toska ho přerušil. „Chcete vědět, proč spáchal sebevraždu?“ Zhluboka se nadechl a bezděčně si šáhl na levou stranu hrudi. „Bylo to v nějaké těžké duševní depresi. Dlouho tím trpěl. Jak mi matka přiznala, pokoušel se už dřív - ale tehdy ho ještě zachránili.“ Podíval se přes stůl a dodal: „Všechny nás to poznamenalo. Zejména Hedvika se z toho nemohla dlouho vzpamatovat. Asi z nás byla nejcitlivější.“ Bylo vidět, jak nerad o těch záležitostech, za které se patrně v skrytu styděl, vůbec mluví.

„A vaše mladší sestra?“

„Byla ještě malá–“ Náhle pochopil smysl té otázky. „Ne, to ne! Nikdy by nic takového neudělala.“

„Sám jste se zmínil, že měla po psychické stránce nějaké problémy,“ řekl poručík. „Oč vlastně šlo?“

Inženýr chvilku neodpovídal. „V mládí se u ní projevily příznaky schizofrenie,“ odhodlal se konečně. „Léčila se nejdřív doma – měli jsme starého rodinného doktora –, ale potom byla nějaký čas v ústavu.“ Při těchto slovech se zatvářil, jako by se přiznával ke zločinu. „Proto o ni máme pořád strach.“

„Vztah mezi vaší mladší sestrou a inženýrem jistě narušil sesterské city,“ podotkl poručík.

„Ony si nikdy zvlášť nerozuměly…“ Toska nyní mluvil, jako kdyby ve skutečnosti přemýšlel o něčem jiném. „Když se o tom Hedvika dověděla, bylo to hrozné… Miládka strašně vyváděla. Hedvika se dostala do těžkého stresu… Tenkrát nám ještě hodně pomohl ten náš doktor.“

„A teď?“ zeptal se Viktor Gail.

„On už umřel. Asi před dvěma roky. Brzy po tom…“ Toska mávl rukou. Znenadání změnil výraz tváře. „To Jindřich!“ řekl zuřivě. „Ten byl naše neštěstí! Varoval jsem Hedviku hned na začátku, ale copak si dala říct? Mohla být vdaná, mít děti… Ale tenkrát se snad zbláznila. Ztratila úplně rozum… Mluvil jsem i s ním. Byl to tehdy kluk, ale vypadal o pět let starší. A sebejistoty měl za čtyři. Vůbec se nechtěl o ničem bavit. Že ji má rád! Že Hedvika je pro něj všecko. Takový ten blábol. Všecko! A jak dlouho mu to vydrželo?“

„Osm let, pokud vím,“ podotkl poručík.

„A co?“ vykřikl inženýr Toska. „To je snad tolik? Místo aby jí byl vděčný, nadosmrti…“

„Nikdy není vinen pouze jeden. Miládce nebylo přece patnáct, ale nejméně třiadvacet. A jestli se jí švagr líbil… Jako kdyby nebylo jasné, co dokážou ženy, když si někoho vezmou do hlavy,“ dodal mírumilovně, ale rozpoutal bouři.

„Kdo vám co namluvil?“ vybuchl Toska téměř hystericky. „To je osočování!“

Viktor Gail si v duchu představil vážnou a přívětivou tvář jeho ženy a dodatečně pochopil její opatrnost. „Nikdo nám nic neřekl,“ řekl odměřeně. „Přestaňte se laskavě rozčilovat.“ Vstal a šel k vařiči, kde se zatím skoro vyvařila voda. Naplnil konvici znovu a zeptal se: „Mohu vám nabídnout čaj, pane inženýre?“

„Děkuju, nemám chuť,“ odmítl Toska. „Zajímalo by mě, co bude s Miládkou.“

„Domluvte se s lékaři. Ale řekl bych, že v nemocnici to má nespornou výhodu: nikam neuteče.“

„Doktor mi sdělil,“ informoval poručík o něco později kapitána Doubka, „že si opatřil lékařskou zprávu z ústavu, kde se Milada Tosková léčila. Tu schizofrenii prý se u ní podařilo poměrně dobře kompenzovat, ovšem – jak jsem vyrozuměl – nějaké recidivy nelze nikdy úplně vyloučit. Zvláště při duševních otřesech a podobně.“

„Toho si Toska musí být také vědom. Jinak by asi řádil víc,“ řekl kapitán.

„I tak se chvílemi neovládl. Zejména když byla řeč o Halmovi. Toho měl určitě plné zuby.“

„A Jindřich Halma zase domácího krbu.“

„Proč myslíš?“ zeptal se Viktor Gail.

„Museli mít doma dusno. Manželka mu sice odpustila, to je pravda, ale začala si na něj pochopitelně dávat pozor. Miládka zase zdánlivě ustoupila, ale nejspíš číhala na příležitost, aby ho získala zpátky. A děti Halmovi neměli, aby je držely pohromadě.“

„Myslíš, že se chtěl rozvést?“

„Zatím tomu nic nenasvědčuje. Ale logické by to bylo.“

„To je divný nápad,“ podotkl Viktor Gail. „Nějak se mi k němu nehodí.“

Jejich debatu přerušil technik, který bez klepání vtrhl dovnitř.

„Tak vám to nesu, šerifové,“ hlaholil.

„Otisky!“ ožil okamžitě poručík.

„Jo. Na tom čoklovi jsme našli otisky dětských prstů. To zaprvé. A za druhé je na něm ještě jeden překrásný palec – přímo učebnicový. Má jenom jednu vadu: nepatří té vaší andělské krásce.“

„Co povídáš?“ žasl kapitán. „Nejsou na něm otisky Milady Toskové?“

„Ani stopa,“ potvrdil technik. „Tady to máte písemně.“

Když posel této zdrcující zprávy odešel, podívali se na sebe.

„Proč potom náš vlčák tu červenou obludu aportoval?“ vrtěl hlavou Doubek.

„Šla mu prostě v přírodě na nervy,“ usoudil Viktor Gail.

Psí záhada však ještě neměla konce. Za hodinu telefonoval vyplašený inženýr Toska, že v Miladině skříňce na peřiny našel divnou věc: červené gumové zvíře.

„Má vyvalené žluté oči?“ informoval se poručík.

„Ano, ano,“ koktal už naprosto vykolejený Toska. „Jak to víte?“ Rozkašlal se. „Vy si myslíte, že to má nějaký význam?“

Viktor Gail ho ujistil, že není důvod k znepokojení, ale že jim má pro jistotu toho živočicha přinést.

„Že by si koupila stejného?“ uvažoval nad červeným psem později kapitán Doubek.

„Třeba trpí fetišismem,“ podotkl poručík. „Ale co potom ten první čokl v lese? A proč si k tomu pronásledování vybrala právě Alenu Pavlátovou?“

„Máš pravdu,“ řekl kapitán Doubek. „Kolem Miládky je příliš mnoho záhad.“

7

Hedvika Halmová se ani nepokoušela zastírat, že jeho příchod považuje za nevítaný.

„Přišel jsem kvůli vaší sestře,“ řekl Viktor Gail omluvně. „Jak víte, není schopná výpovědi. Našli jsme ji–“

„Bratr mě informoval,“ přerušila ho.

„Popište mi laskavě tu neděli, kterou strávila u vás.“

„Proč?“ řekla udiveně. „Prostě ráno přišla, jak ostatně už víte, potom – myslím, že si prohlížela gramofonové desky. Má ráda hudbu. Poslouchaly jsme společně nové nahrávky. Možná Verdiho – ale na tom snad nezáleží. V poledne jsem udělala něco k jídlu a…“

„Proč neuvařila slečna Tosková, když vám nebylo dobře?“

Poprvé viděl, jak vypadá, když se usměje. V levé tváři měla dolíček. „Miládce bych vaření nesvěřila, kdybych se měla u sporáku plazit. Není to její silná stránka.“

„A po obědě?“

„Šla se vykoupat, protože jí doma nefungoval bojler. Já jsem si na chvíli lehla a sestra – pokud si vzpomínám – něco četla. Odpoledne jsme se byly asi na hodinu projít, jen tady, v okolí. Ale vrátily jsme se brzy, protože Miládku tlačily boty.“ Odmlčela se. Na spánku jí tepala drobná modrá žilka. „K večeru přišel manžel a ostatní už víte.“

„Byla jste v kuchyni, když vaše sestra čistila houby?“

„V kuchyni? To ne. Je tam málo místa, jen bychom si překážely. Připravila jsem talíře – ale proč se vlastně ptáte?“

„Talíře?“ opakoval po ní.

„Ano… Ach tak!“ pochopila. „Původně jsem si myslela, že Miládka zůstane na večeři. Ale ona spěchala, že má lístek do kina.“

„Musím se bohužel zeptat na něco nepříjemného: nedoufala snad vaše sestra, že se dáte se svým mužem rozvést? A že on se s ní pak třeba ožení?“

Zvedla ruku k čelu. „Já chápu, je to vaše povolání,“ promluvila tiše a třela si spánky. „Konečně, proč bych vám to neřekla. Myslím si, že tomu Milada opravdu určitou dobu věřila… Až do té doby, než jí došlo, že se jí Jindra začíná vyhýbat. Dával se před ní zapírat v zaměstnání. Sám mi o tom řekl! Jenže ona všecko připisovala mně. Tvrdila, že jsem ho k tomu přinutila. Ale já jsem ho nikdy k ničemu…“ Kvapně vstala a vyšla z pokoje. Slyšel, jak v koupelně teče voda. Když se vrátila, byla velice bledá. „Promiňte,“ zašeptala.

Viktor Gail se zatím rozhodl. „Vaše sestra sledovala v posledních dnech nějakou mladou ženu s kočárkem. Chodila za ní k jeslím. Dívat se na její dítě. Umíte si to vysvětlit?“

Upřela na něj černé oči, nerozuměl jejich výrazu, možná že v něm bylo zděšení, možná zoufalství nebo odpor. Otevřela ústa, ale nevydala ani hlásku. Konečně se vzchopila. „Miládka řekla… Já nevím. Asi je to moje vina. Hrozně mě rozčilila. Byla strašně zlá. Musel byste ji znát – dovede se někdy chovat tak, že potom už… Prostě jsem ztratila nervy.“

„Ale co se vlastně stalo?“

„V zlosti jsem jí ukázala anonym, který mi jednou přišel… A ona ho vzala vážně.“

„Co v něm bylo?“

„Že můj manžel – má nějakou známost.“

„Vy jste ho vážně nebrala?“

Zavrtěla hlavou. „Já jsem věděla, oč jde: někdo se mi tím výmyslem snažil pomstít. Ale chtěla jsem Miládku ranit. Alespoň něčím – ji potrestat.“ Zamyslela se, sotva slyšitelně vzdychla. „Pak mě to začalo mrzet.“

„Ale jak přišla k tomu dítěti?“

„Nedovedu si to vůbec vysvětlit,“ řekla a zaváhala, jako by se rozhodovala, zda má pokračovat. „Možná že jsem vás měla informovat…,“ pokračovala nejistě. „Miládka mi totiž volala, že našla – nějaké dítě. Vyptávala jsem se, oč jde, ale nic víc jsem z ní nedostala. Mluvila jsem o tom s bratrem. Jsme z ní nešťastní, ale pochopte – nechceme jí…“ Nedokončila větu. Teprve za okamžik dodala: „Mysleli jsme, že si zase vymýšlí. Nebylo by to poprvé.“

„Máte ten anonym?“

„Vyhodila jsem ho. Styděla jsem se, že jsem se nechala tak vyprovokovat.“

Chvíli seděli mlčky jako dva cizí lidé, kteří pouhou náhodou čekají na stejný vlak. Také si samozřejmě byli cizí – ale přitom všechno, co o ní prozatím věděl, je jakýmsi zvráceným způsobem sbližovalo. Stávalo se to, zejména když měl co dělat s lidmi, kteří se ocitli v nějaké tragické situaci a byli nuceni svěřovat mu věci, k jakým by se dobrovolně nikdy nepřiznali. On se musel tvářit neosobně a neutrálně a oni v něm spatřovali pouhou část kruté mašinérie, necitelně s nimi pohazující ze strany na stranu a obracející je naruby. A přitom to bylo jinak… Čím více se jim dostával pod kůži, tím více dokázal chápat jejich pohnutky, i když s nimi třeba nesouhlasil. Přesto ho, protože se museli přiznávat k pošetilým slabostem nebo trapným detailům, o nichž se domnívali, že je zbavují důstojnosti, většinou nenáviděli. Jen výjimečně se stávalo, že si z celého trudného procesu vyšetřování odnášel náznak něčeho podobného sympatii. Pohlédl zkoumavě na Hedviku Halmovou: u ní se sympatiemi rozhodně počítat nemohl, ať už se věci vyřeší jakkoli. „Nevšimla jste si na anonymním dopise něčeho neobvyklého?“ zeptal se.

Z jakých myšlenek ji to vyrušil? Zvedla oči, jako by se překvapeně ubezpečovala, že zde ještě sedí, že ještě neodešel. „Bylo mi nápadné,“ řekla konečně, „že je to kopie. Byl totiž napsaný na stroji. Také jsem si všimla, že má nějaké staré typy písmen. A ještě něco… Nemohu si vzpomenout. Co jen to bylo?“ uvažovala. „Už vím: Jedno velké písmeno bylo úplně odlišné, jako z jiného psacího stroje. Nevím, které. Nebo byla dokonce dvě?“

„Jste si tím jistá?“

„Ovšem. Jsem zvyklá psát na stroji. Číst strojopisy. To, co vám říkám, vím určitě.“

•

Poručík kráčel zvolna k vozu. Tak tedy dva anonymy, nepochybně z jednoho stroje, oba odeslané jako kopie. Z toho vyplývá, že šlo o téhož pisatele. Jakou to však dávalo souvislost? Chtěl někdo ranit – anebo varovat Hedviku Halmovou? Ale kolik toho doopravdy věděl? Že Halma měl intimní vztah k jiné ženě. A že s ní jezdil na chatu. Měl na mysli Miládku? Hodlal na ni upozornit Halmovou, poněvadž netušil, že o téhle inženýrově nevěře už ví? Výsměšné otazníky křepčily mezi spadaným listím, které hnal ulicí vítr.

Viktor Gail se rozjížděl s neodbytným pocitem, že tenhle případ se mu skutečně začíná zavrtávat pod kůži, téměř nepozorovatelně, stále hlouběji. Ale nezpůsobil si své potíže sám? Nebránil se snad od samého začátku houževnatě tomu, aby dostával přiděleny jen obyčejné násilníky, surovce, rváče? Nezajímal se snad především o normální lidi, kteří se naprosto nečekaně zapletli do maléru? Kteří v jakémsi nenadálém zatemnění mysli spáchali čin vymykající se jejich dosavadnímu způsobu života? Vždycky ho provokovala právě ona absurdnost počínání, nepravděpodobnost, že by spáchali zločin, který se k nim na první pohled vůbec nehodil…

Neujel ani tři sta čtyři sta metrů a zastavil. Stín vzrostlých stromů, tichá ulice, vzdálené drnčení tramvaje. Potřeboval si všechno v klidu promyslet. Tohle nebyla záležitost pouhého shromažďování, třídění a porovnávání faktů. Stejně jich měli pořád málo, jako by z různých míst nahlíželi maličkými otvory do velkého šerého prostoru plného pohybu a útržkovitých gest. V prvé řadě tu byl Jindřich Halma. Nerozuměl mu. Jeho životu. Jeho způsobu myšlení. Byl lehkomyslný? Neopatrný? Neprozřetelný? Nedomýšlel následky svého jednání? Anebo se prostě občas napil a šáhl vedle, ať už šlo o ženy, nebo houby v lese?

8

„Sháněl tě Olda,“ oznámil mu kapitán. „Prý se ještě zabýval těmi tvými hadry, jak pravil. Vzkazuje ti, že slovo, které Halma vepsal k některým peněžním částkám v tom svém sešitě, označuje asi člověka, od něhož si půjčoval.“

„Ucho?“ podivil se Viktor Gail.

„Oldu prý napadlo, jestli jím inženýr neoznačoval ušatce. Někoho, kdo má buď velké uši, nebo člověka, který má co dělat se zajíci. Těm se také říká ušatci či ušáci.“

„Ušatci!“ opakoval poručík. „To mi ještě scházelo.“

„Potom tě také sháněl nějaký muž. Nepředstavil se, ale tvrdil, že s tebou musí nutně mluvit. Vyptával se, kdy by tě zastihl.“

„Neřekl, oč jde?“

„Odmítl se bavit s kýmkoliv kromě tebe.“ Kapitán Doubek vytáhl ze zásuvky otvírák a vzal do ruky láhev s minerálkou. „Dáš si taky?“ zeptal se.

„Tohle?“

„Potřeboval bys něco na povzbuzení.“ Kapitán vypláchl skleničku a nalil si. „Vypadáš dost zničeně.“

„Máš pravdu, jako hrdina detektivky bych neuspěl. Museli by mě vylepšit – něco přidat, něco zamlčet. Koho by zajímalo nějaké vnitřní klopýtání…“

Než mohl Viktor Gail rozvinout tuto vzletnou myšlenku, vešel spěšně podporučík Křížek. „Dole na vás čeká nějaký muž.“ hlásil. „A nechce jít nahoru!“

„Asi se tě bojí,“ zamrkal poručík na Doubka.

„Jen ty si dej pozor, aby tě neunesli,“ doporučil mu kapitán.

•

„Doktor Hálek,“ představil se muž. „Asi jste už o mně slyšel.“ Viktor Gail kývl. „Projdeme se,“ navrhl.

Deset dvacet kroků šli mlčky.

„Tak abych začal.“ řekl konečně Hálek. „I když líp by se mi mluvilo někde u kafe. Máte-li ovšem čas.“

Usadili se u mramorového stolku v nedaleké kavárně. Poručík mezitím shledal, že muž působí sympaticky. Trochu mu připomínal přítele z dětství: kdysi plánovali, že půjdou společně na archeologii, ale uskutečnil to jen jeden z nich – a teď přehrabuje písek někde v severním Egyptě. Už nejméně dva roky se neviděli…

„O čem jste se mnou chtěl mluvit?“ zeptal se.

„Týká se to paní Halmové,“ řekl Hálek. „Totiž,“ krátce si odkašlal a napil se kávy, „my se s Hedvikou známe ještě z gymnázia. Ostatně vy o našem vztahu asi víte, i o celém průběhu událostí,“ dodal rychle. „Domlouval jsem jí, aby vám to pověděla sama. Ale je příliš uzavřená, nechce si zadat. V podstatě to třeba není moc důležité, ale v tu sobotu odpoledne, když se Hedvika nepohodla s Miládkou, jsme byli spolu. Jeli jsme trochu ven. Potřebuje to, stále sedí doma nad těmi svými překlady. Nezná nic než práci.“

„Dobře, že jste mi to sdělil,“ ujistil ho poručík. „Ušetřil jste nám čas.“

Hálek se mírně usmál, jeho hubený, až asketický obličej tím omládl. „To jsem rád,“ podotkl a s chutí se napil kávy.

„Když už jsme se seznámili,“ řekl Viktor Gail, „měl bych otázku.“

„Prosím.“

„Je ovšem mnohem choulostivější.“

„Nevadí.“ Hálek upřel na poručíka nezáludné šedomodré oči.

„Jsou to pouze dohady, tím se netajím.“ Poručík neměl chuť taktizovat. „Víte něco o tom, že by inženýr Halma udržoval v poslední době nějaký intimní vztah? Nemyslím slečnu Toskovou.“

Muž proti němu viditelně zaváhal.

„Nemusíte mi odpovídat, jestli nechcete.“

Hálek se mezitím rozhodl. „Pokud vám to pomůže… Stejně byste na to také přišli. Ať je raději všechno co nejrychleji odbyto.“ To byla racionální úvaha. Co následovalo, vyrazilo poručíkovi dech. „Jindřich Halma měl asi dvouletou známost s nějakou mladou dívkou. A nejenom to: narodilo se jim dítě. Pokud vím, zhruba před rokem.“

„Jak jste se to dověděl?“

„O tom bych raději pomlčel.“

„Od paní Halmové?“

„Ta o tom nemá tušení.“

„Víte o té mladé ženě něco bližšího?“

„Nikoliv.“

Tady už byla zřejmě hranice, za kterou nechtěl jít. Anebo opravdu víc nevěděl. „Děkuji vám,“ řekl poručík.

Když se loučili, stiskl mu Hálek pevně ruku.

9

Hajný se zastavil u bytelného plaňkového plotu. Chvíli zachmuřeně pozoroval muže v čepici, který za ním usilovně přerýval půdu; byl zabrán do práce a ničeho si nevšímal.

Hajný zabručel nezřetelný pozdrav.

Ducháč se s heknutím narovnal. „Á, to jste vy,“ řekl nevrle. „Co byste chtěl?“

„Vy tady zakládáte plantáž?“

„Jo. To se podle vás nesmí?“

„Já jsem přišel kvůli stromkům.“

„A jakým?“

„Někdo mi za mýtinou vydloubal jedličky.“

„Já jsem to nebyl!“ rozzlobil se Ducháč a třískl rýčem o zem. „Co na mně pořád máte? To bych rád věděl.“

„Jen se nezfanfrňte!“ odtušil hajný rozvážně. „Koukněte, nebylo by to poprvý. Na ty sazeničky borovic jste zapomněl?“

„Ale ne.“ řekl Ducháč smířlivě. „Ty jsem vám taky zaplatil!“

„Tady nejde o peníze, ale o zásadu! Stromky vám nepatřejí. Kdybyste přišel a řekl, že chcete nějaký koupit–“

„S těma jedličkama nic nemám!“

„No jen aby,“ zabručel hajný. „Bůhvíco tu zas rejete.“ Ducháč zvedl rýč a opřel se o něj. „Budu tu dělat skleník,“ řekl.

„A co v něm budete pěstovat? Orchideje? Jste samej kšeft.“

„Poslyšte, hajnej,“ zaskřehotal vztekle Ducháč. „Jestli mi nedáte pokoj–“

„Tak co?“ zařval hajný. „Vy mi budete vyhrožovat, vy zrovna!“ Otočil se a dlouhými kroky rázoval pryč, až mu puška na rameni poskakovala. „Škodná.“ bručel, „škodná je to…“ Ducháč za ním ohromeně zíral, pak si posunul čepici do týla a pokračoval v práci.

SOBOTA

1

Řidič zajel elegantním obloukem k benzínové pumpě a vystoupil. Kapitán se díval na jeho lehce shrbená záda, na plochou čepici, posunutou daleko z čela. Před nimi stálo pár vozů. Pumpař byl na tankování sám a sám také inkasoval.

„Stačí všimnout si té jeho napěchované prkenice a přijet sem v noci,“ bručel Doubek nespokojeně. „Potom kde se bere kriminalita! Pořád se jim něco nabízí. A vůbec, kde to vázne?“

„Sám jsi Jiřího popoháněl, abychom natankovali až cestou.“ připomněl mu poručík.

Nikdo z nich nepromluvil, ani když míjeli Dobříš; oba měli na serpentinu, po které se kdysi jezdívalo, napůl nepříjemnou, napůl tragikomickou vzpomínku… Tehdy strašlivě spěchali: chtěli dopadnout dva ozbrojené vykradače chat. A právě v těch zatáčkách před dobříšským zámkem chytili pohřební průvod. Vláčeli se za ním bůhvíjak dlouho. Ty dva potom honili o tři dny déle: lupiči se mezitím vloupali do dalších chat, takže díky nebožtíkovi vyfasovali ještě něco navíc…

Minuli příbramské haldy, z nichž úspěšně vyrážel porost. Jednou tady bude zalesněné pohoří, pomyslil si kapitán. „Je doktor Hálek ženatý?“ zeptal se poručíka.

„Není. Asi zůstal věrný Hedvice, své první lásce.“

„Domníváš se, že je tak sentimentální?“

„Řekl bych, že spíš ona je tak působivá,“ odpověděl Viktor Gail. „Když jsi odešla,“ zarecitoval, „nemohl jsem najít tobě podobnou… Proč jen jsem tě poznal?“

„Proboha,“ zděsil se kapitán.

„To je citát,“ uklidnil ho poručík. „Jen jsem ho trochu vylepšil,“ zasmál se. „Ale Hálkův vztah k Halmové asi vystihuje.“

„Stejně nechápu, proč nám nepřiznala hned, kde byla v sobotu odpoledne.“

„Ti tři sourozenci jsou vůbec zvláštní.“

„Toska vypadá docela normálně.“

„Netvrdím, že by byli nenormální! Jenom v nich někde vespod vězí něco nepochopitelného, vratkého… Pocit nejistoty. Nějaký komplex z jejich původní rodiny.“

„Skoro každý zažil něco ošklivého,“ odporoval kapitán Doubek.

„Jenomže každý člověk nesnáší katastrofy stejně. Záleží na biogenetickém základu, na duševní výbavě… A potom, následky traumat se často projeví zase jen v určitých situacích, v nějaké krizi. Teprve v té se ukáže, jak je kdo odolný.“

Poručík se otočil za kamiónem, který právě předjížděli; byla na něm vyobrazena velká modrá ryba s vyvalenýma očima. „Mě mlčení Hedviky Halmové nepřekvapuje. Je už taková, asi od dětství: nechává si všechno pro sebe. Kdysi ji to naučili – a jí to zůstalo. Neřekne, co nemusí, i kdyby si tím třeba uškodila.“

„Snad máš pravdu,“ usoudil kapitán. „Všichni máme v sobě něco, čím bychom se neradi chlubili.“

Viktor Gail sledoval, jak zdálky vyrůstá typická silueta písecké kostelní věže. Brzy nato dorazili k řece. Prastarý kamenný most, kupodivu stále přežívající otřesy moderní dopravy, snad díky poctivým žulovým kvádrům, nad ním torzo zeměpanského hradu, kontrastující s neosobními věžáky za řekou, neohrabaně vklíněnými do vlídné jihočeské krajiny. Z města vyjeli prašnou silnicí pod nádražím, několik minut zdržení před spuštěnými závorami, konečně neširoký asfaltový pruh silnice, topolová alej, rybník jako z pohlednic. Řidič jel nyní svou vlastní formuli jedna, zatáčky téměř smykem. V mírném liduprázdném okolí znělo skřípění brzd cize. Spěchali? Spěchali, spíše ze zvyku v bezděčném přesvědčení, že tam, kam přicházejí, přicházejí až příliš často s nenapravitelným zpožděním.

Nízké kopce váhavě stoupaly z krajiny, zdálky jim vybíhaly vstříc temné plochy lesů.

„Před námi už je ta vesnice,“ hlásil řidič. Plavně sklouzl svozem do zatáčky, jako by chtěl vychutnat poslední zbytky pohybu; měl před sebou dlouhé čekání.

„Vidíš ten potok?“ upozornil ho kapitán, „hned za ním zastav.“

V mělkém dolíku za kamenným mostkem bylo roztroušeno asi pět šest domků. Poručík se nijak nehrnul, aby vystoupil.

„Tvař se jako nápadník,“ doporučil mu kapitán. „Ta stará paní tady koneckonců musí žít dál.“

Viktor Gail se na něj zaškaredil, ale když zvonil u vrátek, vypadal přívětivě a uhlazeně: sportovně oblečený, pohledný, slušně vychovaný třicátník.

Z okna vykoukla kulatá dobrosrdečná tvář s prošedivělými vlasy stočenými do nemoderního uzlu.

„Hnedka přijdu,“ řekla stará paní, když se poručík zeptal na Alenu Pavlátovou. Odemkla vrátka a prohlédla si ho od hlavy k patě. „Vy se s Alenkou znáte?“

„Z Prahy. Jedeme kolem…“

„A ona vám řekla, že bude u mě,“ dopověděla. „Jenže šla před chvílí s Pavlíčkem na maliny.“

„Uděláme si pauzu!“ ozval se z vozu kapitán a vystoupil.

Na starou paní udělal jeho zjev zřejmě dobrý dojem, protože jim ochotně vysvětlila, kde vnučku najdou. „Půjdete tuhle přes mostek a dáte se do kopce,“ ukázala rukou. „Dojdete k hájence, tu uvidíte zdálky. Nemůžete ji minout. A ty maliny rostou kousínek za ní.“

•

„Mám příšerný pocit,“ obrátil se Viktor Gail ke kapitánu Doubkovi, zatímco se blížili k jednopatrové budově hájovny, jež stála před vzrostlým smrkovým lesem. „Nějaký pistolník by mi byl milejší.“

„Jen klid,“ podotkl kapitán. „Je dusno. A tím se zdá všecko horší.“

K plaňkám plotu se přiloudaly bachraté ovce a pozorovaly je bezvýraznýma očima. Na lesní cestě byl aspoň chládek. Po úzké pěšince vyšlapané zvěří se protáhli maliním, vysokým a hustým. Na pasece ve stínu mohutného smrku stál světle modrý kočárek.

Kapitán zakopl a šlápl na hromádku chrastí.

Vztyčila se, odhodila na záda pramen dlouhých hnědých vlasů a překvapeně se na ně zadívala. Dítě v kočárku soustředěně okusovalo červeného gumového psa a nevěnovalo jim pozornost.

Představili se. „Neradi vás vyrušujeme,“ začal mírně kapitán Doubek. „Vlastně nás za vámi přivedl takovýhle červený pes,“ ukázal rukou ke kočárku. „Nebo aspoň podobný – jenom neměl tak vykulené oči.“

„Asi nebyl dost nafouknutý,“ odpověděla bez rozmýšlení, ale vzápětí se zarazila. V rozpacích si přehodila bandasku s malinami z jedné ruky do druhé.

„Vy jste takového psa ztratila, pokud vím,“ pokračoval stejným tónem Doubek.

„Jak to?“ vyhrkla. „Vy jste našli tu blondýnu, co za námi v Praze pořád chodila? Já jsem si hned myslela, že ho Pavlíkovi ukradla z kočárku, když jsem byla v krámě!“ Vzápětí jí došlo, že kvůli gumové hračce by se za ní z Prahy nevypravila kriminálka. Zrudla a chytila bandasku oběma rukama.

„Vy jste už přišla o dva takové psy,“ řekl poručík Gail a bezděčně se podíval na dítě.

„To není pravda!“ protestovala spěšně, až příliš spěšně. Mračila se, ale obličej měla jako planý mák.

„Nebudeme se přít, slečno Pavlátová,“ pokračoval Viktor Gail. „Jeden z těch pejsků nás velice zajímá. Tušíte asi proč.“

„Pavlík měl jen jednoho! A když mu ho ukradli, tak jsem mu koupila jiného, protože pro něj plakal.“ trvala umíněně na svém.

„A toho druhého jste ztratila sama. Vypadl asi z kočárku. Poblíž chaty, která patří inženýru Halmovi.“

Účinek poručíkových slov byl zdrcující. Pootevřela ústa, několikrát hlasitě vdechla a vydechla, hnědé kulaté dětské oči se rozšířily. Bandasku upustila na zem, ale nevšímala si rozsypaných malin; vrhla se ke kočárku a křečovitě se chytila držadla, jako by to byl jediný pevný bod na celé zeměkouli.

„Přece jen jste si vzpomněla,“ řekl poručík neradostně; měl pocit, že teplota vzduchu vyskočila nejméně o deset stupňů. „Nejlíp bude, když nám teď všechno povíte. Hezky popořádku. A bez vymýšlení.“

Stála proti nim, tvářila se bezvýrazně. Rysy hezkého svěžího obličeje se rozpouštěly, celá vyhlížela jako ubohý zplihlý králík. Tohle nebyla divoká Salome, která za odmítnutí urputně požadovala hlavu, nýbrž nešťastná holka, vyděšená k smrti. Ale v tom to vězelo: proč byla tak vyděšená?

„Co jste dělala u Halmovy chaty?“ Když neodpovídala, dodal ostřeji: „Na tuhle otázku nám musíte odpovědět, to přece chápete sama.“

Jako by chtěla dát za pravdu nejrůznějším pochybnostem, podívala se Alena Pavlátová znenadání vzpurně na oba kriminalisty a útočně vyhrkla: „Vůbec nevím, co po mně chcete! Asi jste si mě s někým spletli!“ Hlas jí vyskočil do vysokých tónin a zněl nyní dětsky. Přimhouřila hnědé oči a umíněně opakovala několikrát po sobě: „Nic vám neřeknu!“

„Chcete tvrdit, že neznáte inženýra Halmu?“ zeptal se poručík.

Trhla sebou tak prudce, až rozhoupala kočárek, ale nevydala ani hlásku. Jen dítě se hlasitě a radostně rozesmálo.

„Kdy jste s ním byla naposled na chatě? V neděli?“

„Ale to už…“ Vzápětí si dala ruku na ústa.

„Byl mrtev, ano. Vy jste tam také nebyla minulou neděli, nýbrž o týden dřív. To ještě žil. A jak vůbec víte, že zemřel?“

Obličej měla bílý, bělejší už být nemohl.

Viktor Gail neměl rád nerovný boj. „Tak přece mluvte,“ řekl mírně. „Nechceme vám ublížit.“

Konečně jí vyhrkly slzy. „Já… slyšela jsem to… od jedné známé,“ zabreptala. Chvíli hledala kapesník. „Ona pracuje… tam… v tom výzkumáku. Já jsem na žádnou chatu–“ Vysmrkala se a utřela si oči.

„No tak, upokojte se,“ zasáhl kapitán. „Lhát skutečně nemá smysl!“

„Jmenuje se Hana Kolková. Můžete se jí zeptat!“

„Ví také o vašem vztahu k inženýru Halmovi?“

Upustila kapesník na zem. „Ne, ne!“ zaječela na samém prahu hysterie. „Nemáte… nemáte právo–“ Trochu škytla a stírala si teď slzy oběma rukama.

„Zbytečně se sama trápíte!“ řekl kapitán otcovským tónem. „Je přece jasné, že váš Pavlík je Halmův syn.“

Stáli tam všichni tři, kapitán s poručíkem na slunci, ona s kočárkem ve stínu: to byla její jediná ubohoučká výhoda. Ještě jednou se vzchopila k odporu, když jí oznámili, že s nimi pojede do Prahy, aby porovnali její otisky s těmi, které se nalezly na gumové hračce.

„Nikam nepojedu!“ křičela. „To nesmíte! Na to je zákon!“

„My postupujeme podle zákona, slečno Pavlátová,“ ujistil ji kapitán Doubek. „Předvedeme vás k výslechu, protože jste podezřelá z trestného činu. Pochopte přece: s kočárkem a dítětem nejste neviditelná. Přijela jste zřejmě autobusem. Nebude problém nalézt svědky, kteří si vás všimli. A jestli jste nic neudělala, nemáte se čeho bát!“

Sedla si na velký pařez na okraji mýtiny a postupně se uklidnila. Dítě teď kupodivu spalo. Ve větvích nad nimi se jiskřivě tříštilo slunce. U studánky za hájovnou si dlouho oplachovala oči. „Babička se nesmí nic dovědět,“ vysvětlovala ztrápeně.

•

Procedura s otisky prstů netrvala dlouho: otisk pravého palce Aleny Pavlátové se přesně shodoval s tím, který se nalézal na přední noze ošklivého červeného psa. Ten, opatřen cedulkou s jednacím číslem spisu, byl pak uložen mezi ostatní doličné předměty ve zvláštní skříni.

„Máme vás konfrontovat se svědky, kteří viděli v inkriminovanou neděli nastupovat do autobusu mladou ženu s kočárkem?“ zeptali se jí.

Mlčky zavrtěla hlavou.

2

Podporučík Křížek šel zavřít okno. Venku lilo, pravá letní bouřka. Před oknem padal proud vody až odněkud ze střechy. Po tom čtrnáctidenním pařáku se teď aspoň pořádně zavlaží. A porostou houby… Křížek se zamračil, jako by se tím nápadem byl dopustil nactiutrhání. Vrátil se ke stolu, k rozevřenému fasciklu, zatíženému napříč nůžkami s ulomenou špičkou; v posledních několika dnech se skoro zdvojnásobil.

Podporučík narovnal židli a ztěžka na ni dosedl. Chvíli převracel jednotlivé listy, až konečně našel hledaný záznam. Přitáhl si stolní lampu blíž k sobě, z náprsní kapsy vyndal brýle, ledabyle je přetřel kapesníkem a dal se do čtení. Jak se nakláněl, klouzaly mu z nosu. Sundal je a zavrtěl hlavou. Takovéhle případy neměl rád, protože vlastně nebylo, čeho by se chytil. Potřeboval, aby po sobě pachatel zanechal – třeba zdánlivě bezvýznamné a nepatrné – materiální stopy. Po těch se potom pouštěl jako lovecký pes, snad jen o něco pomaleji, ale zato vytrvale a neústupně. Tahle celá záležitost nevypadala moc nadějně, je to jako améba, jak říkával s oblibou. Ale kdoví, třeba nakonec najde něco, nač by si mohl doslova sáhnout… Rád by byl ukázal poručíkovi, že ještě nepatří do starého železa. Znovu si nasadil brýle. Přečte si to dneska znovu. A pěkně od začátku, kdyby tu měl trčet do rána.

Tak třeba hned tohle: záznam rozhovoru s houbařem, který s Halmou mluvil v neděli ráno. Křížek takřka nepoznával svůj vlastní výplod, když ho tak úhledně přepsali na stroji. Vida – málem na to už zapomněl: podle toho houbaře se s inženýrem Halmou pohádali kvůli žampionům. Podporučík jel prstem po řádcích a zastavil se u věty:… Dotazovaný na otázku, jestli Halma v tu neděli ráno sbíral žampiony, nejdříve rozhodně tvrdil, že nesbíral, ale nakonec prohlásil: Inženýr se v houbách ohromně vyznal. Měl jsem dojem, že poučuje hlavně mě, abych si dal s žampiónama pozor… Potom ještě ta poznámka, že Halma možná po ránu něco vypil…

Podporučík si zamračeně mnul nos. S povzdechem vstal a šel si uvařit bylinkový čaj. Chvíli hledal sítko zapadlé vzadu ve skříni a nespokojeně bručel. Samé dohady… Jediný fakt je, že v ledničce u Halmů žampiony zbyly, že je tudíž inženýr nakonec přece jen sbíral… A my budeme pobíhat jako splašený a nakonec to vzdáme. Odtroubíme a šlus. Podíval se z okna. Přestávalo pršet. Mezi roztrhanými mraky slabě blikala hvězda jako optimistické znamení. Křížek ji chvíli pozoroval. Konečně, usoudil s úlevou, poručík Gail přece ví, co dělá.

Voda v konvici začala bublat. Nalil ji na připravené bylinky a podíval se na hodinky. Bylo po půlnoci. Sedl si znovu ke stolu a zavrtal se do spisu.

•

Poručík Viktor Gail, na něhož Křížek tak spoléhal, sice už ležel v posteli, ale také nespal. Také on totiž přemýšlel o žampionech, jež zbyly v ledničce. Nelíbily se mu. Z nějakého nejasného důvodu v tom celém příběhu překážely…

Otevřeným oknem proudil do pokoje svěží vzduch, chladný a uklidňující, slabý svit měsíce, který se chvílemi prodíral mezi šedými, světlounkými mraky, ozářil pokaždé nevelkou mramorovou sošku a dolní polovinu obrazu v širokém rámu.

Viktor Gail vstal a rozsvítil. Stál bosýma nohama na koberci, bezděčně zvedl knihu položenou na nízkém stolku a roztržitě v ní zalistoval; neměla co dělat s jedem a smrtí a houbami, a vzápětí ji také odložil… Jestliže někdo inženýru Halmovi tu zrádnou muchomůrku skutečně podstrčil, čím je zaručeno, že v takovém šíleném jednání nebude pokračovat? Byly snad už vyřízeny všechny účty? Viktor Gail věděl až příliš dobře, jak zběsile a nepředloženě leckdy jednají i zdánlivě rozumně uvažující a normální lidé: v strašlivém a nepřekonatelném návalu nenávisti, toho párového koně lásky, nemívá rozum velkou naději.

NEDĚLE

1

„Můžete ji vyslechnout bez obav,“ řekl lékař. „Žádné nebezpečí nehrozí.“ Otevřel desky nadepsané jménem Milady Toskové. „Nemáme k dispozici všecky staré chorobopisy, takže podrobnosti bohužel nevíme. Pravděpodobně ji převážnou dobu léčil někdo soukromě.“

Do lékařského pokoje nahlédla sestra, ale vzápětí zase zmizela. Na chodbě někdo vykřikl, ozvaly se rychlé kroky, ale brzy vše utichlo.

„Nedostatečná znalost předchorobí je naše stará bolest,“ pokračoval psychiatr. „Někdy například musí lékař zahájit léčbu toxikomana a neví o něm nic víc, než že má vpichy na předloktí. Ale abych neodbočoval. U Milady Toskové je dána výrazná dispozice k duševní poruše. Jednak vrozená, jednak získaná – výchovným prostředím a okolnostmi, o kterých víte.“

„Otec?“ nadhodil kapitán Doubek.

„Jistě, ale nejenom to. Pod vlivem silných, subjektivně převážně negativně prožívaných událostí nastávají u ní zřetelné výkyvy. Je to neurotická osobnost s hysterickými reakcemi – nebudu vás zatěžovat podrobnostmi.“

„Co ty prášky?“ zeptal se poručík.

„Nezjistili jsme závislost na lécích. Jde spíše o živelné, opakované zneužívání. Jak říkám, není zde vyjádřena žádná zřetelná drogová závislost. Avšak nebezpečí jejího vzniku, zvláště u osobností s psychopatickými rysy, existuje. Je známo, že za jedince ohrožené toxikomanií lze pokládat nejisté osoby, neurotiky, psychopaty, kteří za pomoci drogy či toxické látky, to jest i běžně užívaných léků, hledají něco jako ochranu před reálným světem. Zlepšení své fyzické nebo duševní pohody. Nebo je to útěk před bolestnými událostmi, prostředím, které nemohou snést, před ranami osudu.“

„Jak je na tom slečna Tosková teď, momentálně,“ přerušil kapitán Doubek lékařův výklad, který začal připomínat přednášku pro studenty medicíny.

„Je silně depresivní, ale nic akutního nehrozí. Pokud ovšem bude pod kontrolou. Podařilo se nám navázat s ní celkem dobrý kontakt. A zklidnit ji.“

„Je podle vašeho názoru plně odpovědná za své činy?“

„V současné době naprosto,“ potvrdil psychiatr. „Z hlediska dané situace a z hlediska ošetřujícího lékaře,“ dodal šalamounsky. Když zachytil poručíkův pohled, pokračoval: „V tom směru nemůže být pochyb. Mezi námi – je také dost hypochondrická. A dokonce se pokusila simulovat duševní poruchu. Zřejmě je jí dobře známo, jak se tyhle věci projevují. Na první pohled a pro laika,“ zdůraznil, „by to muselo působit přesvědčivě.“

„Jaké užívá léky?“ zeptal se Viktor Gail.

„Psychostimulancia, pokud jsme zjistili. Zřejmě si k nim zvykla sahat při sebemenší příčině. To není ovšem pouze její případ,“ usmál se lékař nevesele. „Nemoc naší doby: vyhýbat se nesnázím, dopovat se – dělá to kdekdo.“ Pokrčil rameny. „Dítě vidí rodiče pořád s nějakými prášky v ruce. Je potom divu, že je napodobí?“ Udělal pauzu. „V každém případě budu výslechu raději přítomen,“ dodal náhle poněkud nelogicky.

„Bude to lepší i pro nás,“ řekl poručík. „My bychom třeba na nějaké divadlo skočili.“

•

Milada Tosková se tvářila mdle a unaveně, vyhlížela ospale. Vláčně usedla do křesla a něžné modré oči upřela na poručíka. V širokém, poněkud starobylém křesle působila křehce a bezmocně. Bezesporu byla, teprve nyní to Viktor Gail v plném rozsahu ocenil, neobyčejně krásná. A neobyčejně přitažlivá. Bylo tak nepochopitelné, že Halma…?

„Povězte nám, nač si vzpomínáte z posledních událostí,“ začal zatím kapitán Doubek opatrně.

Pokrčila rameny. „Mám pocit, že se mi všecko jen zdálo,“ povzdechla.

„Začněme třeba sobotou.“

„Jak víte – nepohodly jsme se s Hedvikou. Poté jsem se byla trochu projít, poněvadž mě to rozrušilo. Cestou jsem volala sestru z automatu… Několikrát – ale nebrala telefon. Ani navečer.“

„Procházela jste se tak dlouho?“ zeptal se poručík Gail.

Pohlédla na něj vyčítavě. „Ach ano… Seděla jsem na lavičce v parku… Nevím ani, jak dlouho. Copak na tom záleží?“ Sklopila oči. „Když jsem byla unavená, šla jsem potom domů. A ještě jsem zkoušela volat Hedviku. Ale nedovolala jsem se.“

„Měla obsazeno?“

Zavrtěla hlavou. „Nebrala to. Potom jsem již šla spát. Byla jsem z rozrušení vyčerpaná.“

Mluvila jako kniha, ale z těch krásných úst to znělo kupodivu přirozeně.

„A v neděli?“ zeptal se poručík.

„Vstala jsem časně. Nařídila jsem si budíka, abych nezaspala. Na noc jsem si musela vzít prášky, abych vůbec usnula. A to se potom velice těžko probouzím.“ Usmála se, jako by šlo o příjemnou a nezávaznou společenskou konverzaci.

„Takže jste brzo vstala,“ připomněl jí.

„Ach ano, málem jsem zapomněla, co chci říct… Jela jsem do Střešovic. Dopoledne jsme si přehrávaly nějaké desky, Hedvika udělala něco k jídlu – ale nevím už co.“ Podívala se na poručíka, jako by se omlouvala.

„To není důležité,“ ubezpečil ji s nepříjemným pocitem, že se jim v duchu vysmívá. „A po obědě?“

„Šly jsme se projít - nebo nejdříve sestra spala a já jsem si četla? Asi ano. Dlouho jsme venku nebyly, to vím určitě.“

„Tlačily vás boty?“

Vykulila na poručíka oči, nyní opravdu překvapeně. „Boty? Jak to víte? Ach tak, Hedvika na mě žalovala!“ Semkla vzdorovitě rty. Na kráse jí to ani v nejmenším neubralo.

„Proč hned žalovala? Nebyla to přece vaše vina.“

„Máte pravdu, nemohla jsem za to,“ přikývla spokojeně.

„Vzpomeňte si, jak probíhal nedělní večer,“ vložil se do rozhovoru kapitán Doubek, kterému tato konverzace připadala oboustranně nenormální. „Vy jste si vzala na starost houby–“

„Jak to?“ přerušila ho prudce. „Nic jsem si nevzala! Hedvika dala na stůl košík s houbami a řekla mi, abych je očistila a nakrájela. Že mi neuškodí, když také něco udělám.“

„A vy jste poslechla.“

„Samozřejmě! Čistila jsem je nejmíň půl hodiny. Pak mi Hedvika řekla, abych část nakrájela. Ostatní dala do lednice. Vlastně ne všecky – něco dala sousedům.“

„Už očištěné?“

„Já – nevím… Možná že jim je dala špinavé. Ano, to spíš.“

„Takže jste část nakrájela a dala na pánvičku.“

„Na jakou pánvičku? Nakrájela jsem je do kastrolu a sestra je potom dala dusit.“

„Jaké to byly houby?“

„Já poznám jenom hříbky a lišky a podobně. To jsem přece už říkala, že se v houbách příliš nevyznám.“ Matně se usmála a odhrnula si z čela pramen vlasů.

„Proč jste nezůstala na večeři?“ zeptal se kapitán Doubek.

„Protože o houby nestojím. A měla jsem lístek do kina. Najedla jsem se po cestě v automatu. Aspoň myslím. Nebo jsem si koupila párek v rohlíku?“ zamyslela se. „Možná.“

S párkem v rohlíku si ji nedovedl dost dobře představit. „Ale odmalička jste na houby jezdila. I s Toskovými. Za tu dobu jste se je snad naučila znát.“

Zářivě se na něj usmála. „Já jsem vždycky jen předstírala, že je – hledám. Nikdy mě to nebavilo. Nejraději jsem se procházela po lese…“ Zasnila se.

„Nedivili se, když jste nic nenašla?“

„Sem tam jsem nějakého hříbka sebrala,“ odtušila. V hlase se jí ozval slaboučký náznak podráždění.

„Vrátím se ještě k vaší sobotní procházce. Kam jste vlastně šla?“

„Proč vás to zajímá? Já už sama nevím. Ze Střešovic jsem šla kus pěšky – ano, kolem Strahovského kláštera, potom přes Petřín.“

„Tam jsou také telefonní automaty?“

„Na Petříně… ne… nevím. Ale před ním! A na Smíchově také. A už jsem si vzpomněla: na Petříně jsem seděla na lavičce. Ale na které, to si nepamatuji!“ Tvářila se nevinně.

„Když jsme u toho Smíchova,“ řekl kapitán Doubek. „Chodíváte tam často?“

„Jak to myslíte?“

„Procházela jste se tam určitě minulý týden.“

„Minulý týden?“ opakovala. Na tvářích a na krku se jí objevil slabounký náznak červeně. „To si skutečně již nepamatuju.“

„Já vám pomůžu. Postávala jste u jedněch smíchovských jeslí. Blízko nádraží. A chodila jste také za nějakou mladou ženou s kočárkem.“

Teď zrudla až k vlasům. Dupla nohou a napřímila se. „Co to je za nesmysl!“ vykřikla. Podívala se na lékaře, ale ten nereagoval.

„Není důvod k rozčilení,“ řekl kapitán Doubek. „Z ničeho zlého vás neobviňujeme.“

„To vám jistě namluvila Hedvika,“ pokračovala rozčileně.

„Co ví vaše sestra o ženě s kočárkem?“

„Já jsem za ní nechodila!“

„Ale víte, o jakou ženu jde.“

„Nemám tušení!“

„Dává dítě do těch smíchovských jeslí.“

„Jak to mám vědět? Já ji přece neznám.“

„Jen si vzpomeňte! Znala se s inženýrem Halmou. Má s ním dítě.“

„Ne!“ zaječela. „Ta podvodnice! Ona ho chtěla vydírat. To Hedvika ji navedla. Asi jí zaplatila, aby mi vzala Jindru!“ V tom, jak nyní vyslovila jméno své sestry, zněla nefalšovaná nenávist. „Jindra s ní žádné dítě neměl! To není jeho!“ Málem se zalykala.

Lékař vstal a postavil se vedle ní. „Jen klid,“ domlouval jí, čímž poněkud nevhodně zasáhl.

Vzpamatovala se. „Jindra si mě chtěl vzít,“ řekla hláskem, který se ještě trochu třepotal. „Jenomže Hedvika – ta mu to nedovolila.“

„On vám něco takového řekl?“ zeptal se kapitán Doubek.

„Ano… totiž… ne takhle přesně. Ale bylo mi to jasné.“

„Byl to přece dospělý člověk! Paní Halmová ho nemohla držet násilím, zvlášť když neměli děti.“

„To ji neznáte! Nepotřebuje násilí. Jindra – byl jí zavázaný. Nechtěl jí ublížit–“ Prudce se nadechla. „Ale já vím, že si mě chtěl vzít!“ opakovala tvrdošíjně, snad přesvědčovala sama sebe. „Chtěl mít děti!“ dodala mstivě. „A Hedvika je mít nemůže.“

„V kolik jste přišla domů?“ otázal se kapitán.

Podívala se na něj nechápavě. „Kdy?“

„V tu sobotu. V den, kdy jste se s paní Halmovou nepohodly.“

„Asi v sedm. Nebo možná o něco později.“ Už zase vypadala jemně a mile.

„Vaše sousedka tvrdí, že jste se vrátila kolem deváté.“

„Ach, paní Drápková!“ Zvedla ruku k čelu a lehce si je třela dlaní. „Nevím, proč to říká. Nemá mě ráda.“

„Proč by si vymýšlela?“

„Já… to nevím.“ Slabě se zachvěla. „Není mi dobře,“ řekla. „Chtěla bych si jít lehnout. Nemohu už odpovídat.“

„Tak zlé to s vámi není,“ vmísil se do rozmluvy lékař. Nemluvil nijak ostře, ale přesto to znělo kategoricky.

Vrhla na něj pohled, jako by ho nepoznávala. „Je mi špatně.“ Předklonila se v křesle. Krásné dlouhé vlasy jí zakryly obličej.

„Necháme toho,“ řekl Viktor Gail. „Není všem dnům konec,“ dodal záhadně. „Zatím si slečna Tosková vzpomene třeba i na to, odkud se vlastně dozvěděla, že má inženýr Halma dítě.“

Byla již u dveří, napůl zakrytá postavou lékaře, který kráčel za ní. Když zaslechla poručíkova poslední slova, zůstala stát. Obrátila se, trochu naklonila hlavu, aby na něj dobře viděla. Na okamžik se na sebe upřeně dívali, jako by se snažili odhalit, co mohou jeden od druhého čekat.

O dvě hodiny později se objevil inženýr Toska, bledý a rozhněvaný. „Nemáte právo ji trápit!“ prohlásil a tvrdě se podíval na poručíka. „Zakazuji vám, abyste ji obtěžovali!“ Vypadal neúměrně rozčileně, ruce se mu chvěly.

„Nepřehánějte,“ podotkl poručík.

„Obrátím se na vaše nadřízené. A na toho doktora podám rovněž stížnost.“

„To je vaše právo. Ovšem čekal bych, že budete mít větší zájem, abychom zjistili, proč zemřel váš švagr.“

Jan Toska na něj vrhl zničující pohled a bouchl za sebou dveřmi.

„Rozumíš tomu?“ zeptal se kapitán, který tu krátkou scénu mlčky pozoroval ze své oblíbené sedačky u psacího stroje.

„Pokud rozumím správně, tím hůř,“ odtušil poručík Gail. „V žádném případě nikomu ze zúčastněných příliš neposloužil.“ Zamyslel se. Udělal několik kroků k umyvadlu a mechanickým pohybem přitáhl kapající kohoutek. Kapitán už nepromluvil. Věděl, že ať by se nyní zeptal na cokoliv, nedostal by odpověď. Viktor Gail plul někde ve spodních vodách, hluboko pod hladinou, kde ho žádné vnější vlivy nemohly rušit.

2

Tu neděli, omytou nočním deštěm do svěžích barev, neměli zatím důvod k radosti.

Alena Pavlátová stále umíněně a houževnatě popírala, že by k smrti inženýra Halmy mohla podat jakoukoli informaci. Na všechny otázky odpovídala pokrčením ramen, nemá co říci, nic neví. Přiznala nakonec pouze věci, které se zapřít prostě nedaly. I tak toho bylo dost.

Kapitán Doubek zapnul magnetofon; chvíli všichni naslouchali dvěma hlasům, které se zprvu střídaly v krátkých větách.

„Jak jste se seznámila s inženýrem Halmou?“ ptal se kapitán z magnetofonového pásku.

„Přes jednu kamarádku.“

„Odkud ta ho znala?“

„Pracovala s ním v ústavu.“

„Povězte mi něco bližšího.“

„Nevím co. Vzal nás párkrát na chatu. Měl s sebou psací stroj a diktoval jí tam nějakou zprávu.“

„A vy?“

„No já jsem tam seděla. A taky jsem se byla projít v lese.“

„Kolikrát jste s nimi byla na chatě?“

„To už nevím. Asi pětkrát. Nebo i víc. Nepamatuju se.“

„Jezdila jste tam s ním někdy sama?“

„Nejdřív ne. Až později.“

„Později?“

„Když už – jsme se víc znali. Chodili jsme někdy na procházku. Po práci. Taky jsme byli v divadle…“ Ozvalo se zavzlyknutí. Několik vteřin bylo slyšet pouze slabé šumění pásku.

„Inženýr Halma vás přemlouval, abyste s ním jela na chatu?“

„Vůbec ne!“ Dětsky znějící hlásek zněl teď rozčileně. „Vůbec k ničemu mě nepřemlouval! Já jsem chtěla sama, aby… abychom…“ Hlásek skončil v usedavém pláči.

Viktor Gail zastavil magnetofon.

„No to mě podržte,“ řekl podporučík Křížek a rozepnul si košili, aby se poškrabal na hrudi. „Ty dnešní žáby-,“ nespokojeně zabručel. „Jak ji to doma vychovali?“ dodal pateticky.

„Jiná doba, jiný mrav,“ poznamenal poručík Gail.

„Jako by to byla jenom věc rodičů!“

„Máte pravdu, asi to na ni hrál šikovně,“ pochopil to Křížek po svém.

„Šikovně! Já bych se přikláněl k názoru, že větší iniciativu měla ona!“ odporoval kapitán. „Chtěla se vdávat! Dnes chtějí být vdané už v osmnácti. Zkrátka se do něj zbláznila a chtěla ho ulovit.“

„Ty cyniku,“ řekl Viktor Gail. „Musíš na to dialekticky: já se domnívám, že chtěli oba.“ Pustil pásek a přetočil ho o kus dopředu.

„Slíbil, že si mě vezme!“ ječel teď hlásek neobyčejně pronikavě. „Protože chtěl taky žít normálně! Mít děti – a vůbec. Doma žádný děti neměl. Říkal, že je mu třicet a že chce mít rodinu jako jiný lidi!“

„Co vám řekl, když jste mu oznámila, že čekáte dítě?“ ozval se kapitánův uklidňující hlas.

Vteřinu bylo ticho. „No, že si mě vezme,“ odpověděl hlásek trochu nejistě.

„Nenavrhl vám, abyste si dala dítě vzít?“

„To už nešlo!“ vyhrkla. „Totiž…“

„Vy jste mu o tom řekla, když už bylo pozdě?“

V odpověď se ozval zvuk živě připomínající zamňoukání.

„Tudíž jste si inženýrem Halmou moc jistá nebyla! Nevěřila jste, že by si vás chtěl skutečně vzít.“

„Když on pořád… myslel na to, aby neublížil – jí!“

„Myslíte paní Halmovou?“

„Ano,“ zakňoural hlásek.

„Zastav to už!“ řekl kapitán Doubek najednou nerudně.

„Vždyť už jsme to všecko slyšeli.“

Poručík natáhl ruku a vypnul magnetofon.

Podporučík Křížek si mnul nos. „No jo, ona je to vlastně pravda. Ty holky jsou sakramentsky mazaný. A vědí, jak na to,“ bručel. „Ženou se chlapovi do postele úplným fofrem.“

„Měla ho ráda,“ namítl kapitán. „A chtěla se vdát. To jsou dva pořádně silné motivy.“

„Copak tím, když se holce narodí dítě, si už chlapa koupila?“ meditoval Křížek. „Až tak daleko to dneska zas nefunguje.“

„Nesmíme zapomenout, že tenkrát byla sama ještě dítě,“ podotkl kapitán.

„Teď s tou dialektikou zase kapánek přeháníš,“ řekl Viktor Gail. „Pěkné dítě! Skoro rok žila s ženatým mužem. Na to, aby s ním jezdila za zády jeho ženy na chatu, byla zřejmě vyspělá dost. Pro nás je však důležitá jedna okolnost: do jaké míry spoléhala na to, že si ji vezme. A jak drastické bylo potom její zklamání, když poznala, že se k tomu nemá.“

3

Při druhém výslechu, kterého se zúčastnil i poručík, se přece jen propracovali o kus dál.

Alena Pavlátová přestala zapírat, že v inkriminovanou neděli přijela za inženýrem Halmou na chatu.

„On vás pozval?“ zeptal se kapitán.

Sklesle zavrtěla hlavou. Vůbec byla jako vyměněná; jako by postupně začala chápat, že veškeré zapírání je beznadějné. Nebo už byla prostě unavená? Určitě se jí také stýskalo po dítěti, které nechala u babičky ve vsi. „Zavolala jsem mu, že s ním musím mluvit. Nejdřív říkal, že pojedou o víkendu na chatu. Ale potom mi nechal ve schránce lístek, že v neděli bude na chatě sám.“

„Nechával vám častěji takové vzkazy?“

„Ne. To byla výjimka. On nechtěl, aby ho v baráku někdo viděl.“

„Povězte nám, jak to na chatě probíhalo,“ řekl kapitán Doubek.

„Chvíli si hrál s Pavlíkem. A ukazoval mu houby. Měl je nasbírané v košíku. Já jsem mu je chtěla udělat k obědu, ale on mi povídal, že je to zbytečné, že má s sebou nějaké maso a že si ho můžeme vzít s chlebem. Pavlíčkovi jsem s sebou vzala piškotovou buchtu. Jindra – se nabídl, že dojede pro limonádu.“

„Jen povídejte,“ pobídl ji Doubek.

Buď byla opravdu tak unavená, nebo otupělá, protože už neplakala. „Vrátil se asi za hodinu, nebo ještě později. Měl tu limonádu. Ale jíst nechtěl, že prý si dal polívku.“

„Proč jste se pak pohádali?“ zeptal se poručík.

Škubla sebou. „Ale my jsme se –,“ začala.

Přerušil ji. „Bylo vás slyšet až ven.“ řekl suše. „Nemá to cenu.“

Chvíli mlčela, svěsila hlavu. Pak začala vyprávět, tiše a bezvýrazně. „Ptala jsem se Jindry, kdy se vezmeme. Zase začal: že to nejde tak rychle, že potřebuje čas – a takové ty řeči… Ale co Pavlík? ptala jsem se ho. To má zůstat bez táty? A Jindra mi začal povídat, že Pavlíkovi nic nechybí, že se o něj stará, a to mě rozčililo.“

„Jak se o něj staral?“

„Dával mi peníze. Hodně peněz. Na Pavlíčka všecko kupoval. Kočárek, šatičky, no co bylo potřeba. Dal mi i peníze, abych je uložila na knížku. Že si za ně později koupíme nábytek.“

„Ale vy jste chtěla víc!“ řekl kapitán.

Kývla. „Copak peníze jsou všecko? Chtěla jsem… abychom byli pořád spolu.“

„A on to neuznával?“

„Pořád to odkládal.“

„Proto jste se pohádali?“

„Ano.“

Podporučík Křížek sundal z vařiče konvici a nalil do šálků kávu. Ten nejzachovalejší postavil před Alenu Pavlátovou. „Tuhle máte cukr.“ řekl.

„Jaké houby nasbíral v tu neděli inženýr Halma?“ zeptal se poručík, zatímco míchala kolem dokola lžičkou v šálku.

„Hříbky – takové ty s tou sametovou hlavou, myslím taky křemenáče – já už nevím. Vždyť já houby ani pořádně neznám!“ Lžička se pohybovala rychleji.

„Byly mezi nimi také žampiony?“

„To já nevím.“

„Copak nevíte, jak vypadají?“

„Žampiony? Takové s tím tmavým spodkem, ne?“

„Přidala jste nějaké houby k těm nasbíraným?“

Z šálku vystříkl čaj. „Ne! Co si myslíte? Byla bych přece otrávila i sebe!“ vyhrkla prudce.

„Nebyla řeč o jedovatých houbách.“

Škubla sebou, zbledla a vytřeštila na poručíka hnědé vyděšené dětské oči.

„Až podepíšete protokol, můžete jet za Pavlíkem,“ řekl. „Ale zůstaňte u babičky.“

„Kam by taky šla,“ podotkl Křížek, když se za ní zavřely dveře. „Zjistil jsem, že rodiče ji vyhnali. Už před rokem.“

„Ona pořád věřila, že si ji Halma vezme,“ řekl nečekaně poručík Gail. „Když si představím, jak za ním jede plná nadějí, a navíc s sebou vleče to dítě! Dítě s tím otřesným červeným zvířetem v ruce… Přímo tu scénu vidím, jak se žene k chatě a v rozrušení si ani nevšimne, že tu obludu cestou v lese ztratili, jak stojí na prahu a něžně, radostně a dojatě se usmívá, jak mu nese jejich dítě a tu svoji lásku, jak mu je oddaně skládá k nohám.“

„Mlč už proboha!“ přerušil ho kapitán. „Kdo to má poslouchat!“

•

Přemýšleli, dohadovali se a lámali si hlavu po celý zbytek neděle. Obrázek Aleny Pavlátové byl plný rozporů, pouze na portrétu Jindřicha Halmy přibylo pár výrazných čar.

„Zajímalo by mě, kde bral tolik peněz,“ uvažoval praktický Křížek. „Jen si to spočítejte!“ Použil ke svému výpočtu prsty obou rukou a ještě se mu nedostávalo. „I když vezmeme v úvahu, že si někdy vydělal něco navíc, ale až tak zase ne! Na tyhle výdaje aby měl dva platy. Přinejmenším.“

„Zároveň bych pochyboval, že jeho manželka neměla přehled o příjmech a výdajích,“ dotvrzoval kapitán.

„Máte oba ohromně povzbudivé zkušenosti,“ konstatoval Viktor Gail. „Já si myslím, že víc než peníze tu hrály roli komplikace, které si způsobil. Nechtěl opustit ženu, ke které ho vázalo silné pouto, obával se ranit ji podruhé – a přitom by byl strašně rád žil normálně, měl děti… A také asi trochu víc legrace.“

„Oženil se moc mladý, to je fakt,“ přidal se podporučík Křížek. „Tenkrát to všecko nedomyslel.“

„Hlavně nemohl tušit, že Halmová nebude mít už nikdy děti. Vždyť sama nevěděla, že to s ní tak špatně dopadne. Kdoví zda by se byli vůbec vzali…“ Kapitán Doubek pokuřoval dýmku, dnes mu kupodivu dobře hořela. „Čemu nerozumím, je, proč neadoptovali nějaké děcko?“

„To je kardinální otázka,“ řekl Viktor Gail.

Kapitán na něj zašilhal ze strany, ale mlčel.

„Jestli by už nic nebylo,“ ozval se do ticha Křížek, „tak abych snad šel.“

„Jasně, jen běžte domů,“ řekl poručík. „A co ty, Josefe?“ obrátil se na kapitána.

„Já bych byl pro jeden romantický noční výlet.“

„Kluci jsou na táboře, kromě Ondry – a Božena se mnou stejně zas nemluví,“ zabručel kapitán, „tak to beze mě snad přežijou.“ Usmál se a křepce vstal.

4

Romantický noční výlet to rozhodně byl. Neurazili ani třicet kilometrů, když se náhle od západu z lehké růžové pěny vytrhl namodralý chvost, který se zaoblil, potemněl a rychle se blížil. Když se za okamžik kapitán předklonil a pohlédl vzhůru, zjistil, že nebe nad nimi přestalo existovat: nahoře visel tlustý a neforemný černý vak, místy proděravělý a propouštějící nažloutlé svítící záblesky.

Jestliže si poručík toho pytle nad nimi nevšímal, pak nejspíš proto, že nespouštěl oči z tmavého nezřetelného pruhu, vzdáleně připomínajícího asfaltku, z nějž vítr zvedal v divokých nárazech spoustu prachu a písku a vrhal je proti vozu. Stromy na okraji lesa se prohnuly, jako by se chtěly poroučet přímo před kola, zdivočelé tanečnice, uhýbající v rytmu vichřice, která se ohlásila zlověstným hvizdem přecházejícím v svištivé kvílení. Někde nedaleko se s praskotem lámaly větve. Na kapotě a na střeše zavířily rychlé bubínky.

„Kroupy,“ podotkl kapitán Doubek lakonicky.

„Slyším,“ odtušil Viktor Gail. Naklonil se nad volant, ale stejně nic neviděl.

„Ještě jsme na silnici?“ zeptal se kapitán.

Nažloutlý jas provázený vzápětí ohlušujícím prásknutím ušetřil poručíkovi odpověď. Asfaltka, deštěm ztmavlá, zahýbala o pár metrů dál ostře doprava. S touto nástrahou se vyrovnali krátkým smykem a těsně nad příkopem se znovu vrhli do proudů vody, která teď vystřídala kroupy.

„Co kdybychom chvíli počkali?“ navrhl kapitán Doubek.

„Až na nás spadne strom,“ řekl Viktor Gail. „Ostatně je světla fůry,“ dodal a přimhouřil oči před oslňujícím bleskem.

Vyjeli serpentinami na kopec. Před nimi se rozvírala obrovitá škeble, přivřená seshora těžkým černým mrakem. Z nažloutlého pásu s vesnicemi a poli a zelenými lukami, ohraničeného daleko vzadu světlounkým podhůřím a zezdola lemovaného neosvětleným temným pruhem, se řinula neskutečná bělavá pára, stoupala vzhůru a pohlcovala mračna. Celé to působilo jako vidina šíleného malíře.

•

Když dorazili k hájence, bylo téměř deset hodin. Vrátka byla otevřená. Zabouchali na domovní dveře. Nikdo neotvíral.

„Ustřelíme zámek?“ vyptával se kapitán, který se dosud úplně nevzpamatoval.

„Že by tak tvrdě spal?“ vrtěl hlavou poručík Gail. „Nejspíš je někde v lese. Počkáme na něj.“

„Třeba do rána.“

Naštěstí se hajný za chvíli vynořil z lesa. Otřepal si z klobouku vodu a za dveřmi stáhl holínky. „Chytilo mě to až na druhým konci,“ vysvětloval. „Schoval jsem se do boudy, ale teďka leje ze stromů. Uvařím čaj.“

Kapitán se vsoukal na lavici za stolem. Poručík stál u okna a pozoroval tmavé větve modřínů, komíhající se proti světlejšímu nebi v nepravidelném rytmu.

„Přijeli jsme kvůli kopání v zemi,“ řekl. Sledoval, jak hajný staví na stůl baňaté hrnky, z nichž stoupala vůně bylinek.

„Kopání? No mně to bylo vlastně taky divný.“

„Jak to myslíte?“

„Vždyť pomalu převoral celou parcelu! Je fakt, že pořád taky něco sázel, ale zase ne všude. Tadyhle mám lesní med, naberte si ho do čaje.“ Přinesl z police velkou láhev od okurek, do které byla zastrčena bytelná dřevěná lžíce.

„Proč vám to připadalo divné?“ zeptal se kapitán Doubek. Chvilku zápasil se lžicí.

Hajný se na chvilku zamyslel. „Ono je těžký někoho hned podezřívat. Ale povídá se, že jsou tu v zemi zakopaný nějaký peníze. Báby pořád vykládají, že někde v okolí zahrabal někdo poklad. Tomu bych teda moc nevěřil – ale když si to dáte dohromady s tou fůrou peněz, ke kterejm přišel, všelicos vás napadne.“

„A vy myslíte, že něco našel – a prodal?“

„Aby ne! Dneska už lidi nejsou tak poctiví, jako bejvali. Dřív se taky víc báli, třeba pánaboha, že je vidí. Teďka hlavně koukají, jak přijít k penězům.“

Oba kriminalisté napjatě naslouchali úvahám, jež hajný tak bezelstně rozvíjel.

Všechno vypadalo slibně až do okamžiku, kdy vyšlo najevo, že není řeč o inženýru Halmovi.

„Ducháč?“ opakoval nevěřícně kapitán Doubek. „Vy si myslíte, že to on tady našel nějaké staré mince?“

Hajný, nyní poněkud vyvedený z míry, řekl zdráhavě: „No já jsem přeci nic netvrdil!“

„Takže jedna verze padá,“ zabručel kapitán Doubek. „A co teď?“

Viktor Gail se zhluboka napil čaje a zřejmě v něm nalezl patřičnou inspiraci. „Ducháč – mince. Mince – peníze. Peníze – Halma!“ prohlásil vítězně.

„I kuš!“ řekl kapitán.

Hajný je užasle sledoval, neboť doposud neměl potuchy, jak ve skutečnosti probíhá takové policejní pátrání, natož aby ho zažil takhle z první ruky. Teď naslouchal s otevřenými ústy složitému tříbení názorů, které kapitán zakončil výrokem:

„Fantasmagorie. Ale konečně, ty jsi tady velitel.“

Viktor Gail k němu vyslal zkoumavý pohled. Neznělo to trpce? Kapitán Doubek mu byl, nikoli poprvé za poslední dva tři roky, při vyšetřování služebně podřízen. Doposud by byl poručík přísahal, že proti tomu nemá nejmenší námitky, že je mu to dokonce vhod. Přece se nemohl v Doubkovi mýlit… Těch šest sedm let u kriminálky z nich udělalo přátele, neplýtvali slovy, a přesto si rozuměli, poněvadž se svým způsobem báječně doplňovali. Ne, je to v pořádku, ubezpečil se.

„Co dál?“ zeptal se kapitán, jako by mu chtěl dát za pravdu. „Když už jsme tady,“ řekl Viktor Gail, „tak si s panem Ducháčem rozhodně promluvíme.“

„Vyčkáme rána, nebo ho navštívíme v noci?“ vyptával se Doubek. „Ostatně – třeba už odjel. Zítra je přece pracovní den.“

„On má Duchna zrovna dovolenou,“ vložil se do řeči horlivě hajný. Odkašlal si a dodal: „Kdybyste chtěli počkat do zejtřka, tak tady můžete přespat. Vedle je pokoj s postelema. To ještě když byla naživu nebožka žena.“

Než mohl kapitán cokoli namítnout, Viktor Gail nadšeně prohlásil: „Výborně! Jsme vám moc vděční.“ Zašilhal na kapitána a významně podotkl: „Co kdyby nás na cestě zase chytla bouřka!“ Hajný vytáhl z kredence láhev bylinkového likéru domácí výroby. Když se zhoupli do postelí pod naducané venkovské peřiny, odbíjely hodiny druhou.

PONDĚLÍ

1

Ducháče zastihli, jak skládacím metrem vyměřuje záhon podél plaňkového plotu. Nevrle se obrátil, ale když poznal kapitána, úslužně zmáčkl těstovitou tvář do mdlého úsměvu.

„Měli bychom pár otázek,“ řekl Doubek. „Tentokrát se týkají spíš vás.“

„Nevím, čím bych já mohl sloužit.“

„Jistě jste slyšel, že se tady v okolí našly nějaké staré památky. Snad zbytky nádob, ale především staré mince.“

„Něco se povídalo,“ odpověděl Ducháč a odložil skládací metr. „Pojďte dovnitř.“

Na zasklené verandě sundal z hlavy čepici; Viktor Gail zklamaně konstatoval, že nemá velké uši.

„Tak nám povězte o těch mincích,“ pokračoval kapitán. Ducháč si přejel rukou bradu, podíval se úkosem na poručíka a zaskřehotal: „Já nevím, o čem mluvíte!“

„Přeryl jste postupně celý pozemek. K čemu to bylo dobré, když tu máte většinou jenom trávu a stromky?“

„Rozumíte zahradničení?“

„Odpovězte laskavě na moji otázku.“

„Musel jsem zkypřit půdu, aby tu něco rostlo.“

„Za plotem je podobná vegetace, jakou máte tady. A daří se jí zřejmě dobře i bez takové péče.“

„A proč bych nemohl překopat vlastní pozemek?“ zeptal se Miloš Ducháč výbojně.

„Nalezl jste v zemi staré mince?“

„Možná že tu něco bylo, takový zašlý krámy. Ani se nedalo poznat, co to vlastně je,“ řekl Ducháč opatrně; co když ten zatracený hajný něco vyčenichal?

„Co jste s nimi udělal?“ zeptal se poručík.

„Já? Vyhodil jsem je.“

„Skutečně?“

Ducháč viditelně znejistěl. „Co najdu na svý zahradě, je přece moje!“

„Mýlíte se. Parcelu koupil váš otec brzy po válce. Ty mince tady byly už předtím. Nesmíte si ani omylem přivlastnit věc, která není vaše. I když ji naleznete.“

Ducháč se strojeně zasmál. „Majitelé těch starých krámů jsou dávno po smrti!“

„Váš otec koupil parcelu od státu,“ řekl kapitán. „Takže jste na tom ještě hůř. Cenné nálezy vám rozhodně nepatří.“

„To jsem nevěděl!“ vyletěl Ducháč nervózně.

„Připouštíte ale, že ty mince byly cenné. Nepokoušejte se nám namluvit, že jste je vyhodil. Buď je dosud máte, nebo jste je prodal. Myslíte, že nelze zjistit, kdo je od vás koupil?“

„Někdo mě pomluvil! Na to nemůžete dát. Lidi jsou závistiví!“ „Vždyť to nemá smysl,“ řekl Viktor Gail. „Všechno nakonec vyjde najevo – a možná i další věci…“ Něco ho přitom napadlo. „Máte psací stroj?“

Ducháč zmateně kývl, překvapen tím obratem. „Chcete si něco napsat?“ zeptal se nepředloženě. Vzápětí mu to došlo.

Psací stroj byla stařičká Mirsa Ideál. Dvě velká písmena byla dodatečně přivařena z jiného typu.

„Přičteme vám to k dobru, že jste nás chtěl upozornit na různé návštěvy v Halmově chatě,“ řekl poručík. „Vaše iniciativa zasluhuje chvály, i když jste se zapomněl podepsat.“

Načisto zmatený Ducháč dřepěl zdrceně na lavici; vyhlížel jako rozbředlý sněhulák na konci zimy.

„Proč jste psal paní Halmové, že její muž udržuje nějaký jiný vztah?“ dorazil ho poručík.

„Neměla snad právo to vědět?“ zamumlal Ducháč.

„Tak náhle?“

„Jindra mě tenkrát naštval a…“ Nedořekl.

„Co vám provedl?“

„To už jsem zapomněl.“

„Chtěl, abyste mu půjčil peníze.“

„To ne! Co vás napadá!“

Poručíka jako bleskem osvítil nápad čekající tak dlouho na svou chvíli. „Inženýr Halma věděl, že jste na zahradě vykopal nějaké mince. A začal na vás naléhat.“

„Ne ne!“ breptal Ducháč překotně. „Jak by to byl věděl?“

„Vždyť je to logické. Možná že mu bylo nápadné, proč se pořád ryjete v zemi. Nebo vás dokonce přistihl! A když potom potřeboval peníze, přišel na vás, abyste mu půjčil. Možná že později požadoval stále víc – a vy jste se mu revanšoval tím anonymem.“

„To mi nedokážete!“ zařval najednou Ducháč, až mu přeskočil hlas. „Za ty pitomý mince můžu vyfásnout leda pokutu – ale do toho ostatního mě nezatáhnete!“

„Nezatáhneme vás do ničeho, do čeho jste se nezapletl sám,“ řekl poručík stroze.

„Radši si zjistěte, kdo přijel za Halmou v tu neděli!“ skřehotal Ducháč. Z čela mu stékaly kapky potu. „Kdo tam na něj křičel, že to tak už dál nepůjde! Já jsem to moc dobře slyšel, jak mu vyhrožuje, že už to nesnese! Že to buď v nejbližší době skončí, nebo–“

„Nebo?“

„Když já už jsem ten konec neslyšel! Někdo tam zabouchl okno.“

2

Inženýr Toska přecházel nervózně po obývacím pokoji. Vůbec si nevšímal starožitného nábytku, který si pořídil teprve nedávno a který nepřestával obdivovat; dokonce na něm sám utíral prach.

„Co se ti stalo?“ zeptala se Eva Tosková; jeho vytrvalé a monotónní přecházení ji vytáhlo z kuchyně, kde připravovala večeři.

Nejistě na ni pohlédl, jako by se nedokázal rozhodnout, zda se jí může svěřit. „Miládka nebyla v kině,“ řekl konečně stísněným hlasem.

„V jakém kině? Vždyť je ve špitále!“ namítla udiveně. „Myslím v tu sobotu. Den předtím, než se to… Jindřichovi stalo,“ vysvětloval netrpělivě.

„O kině byla řeč v souvislosti s nedělním večerem!“

Zamračil se. „Máš pravdu. Já už jsem ze všeho úplně popletený. Ale ta jízdenka je ze soboty!“

„Jaká jízdenka? Vyjádři se už konečně trochu souvisle!“ Poněkud teatrálním gestem jí podal lístek z vlaku.

Nechápavě si ho prohlédla z obou stran. „Odkud to máš?“ V duchu počítala. „Podle data je opravdu ze soboty.“

„Našel jsem to u Miládky. V koši na odpadky,“ řekl trochu v rozpacích.

„Cože? Ty jí slídíš po bytě?“ Evě Toskové postupně docházelo, že jde o vážnou věc: kvůli maličkostem by se její muž tak nesnížil. „A kam Miládka vlastně jela?“ zeptala se.

„Jak se zdá, tak na chatu.“

„Proboha! Ona byla v sobotu za Jindrou? A co mu chtěla?“

„To bych také rád věděl.“

„Ty myslíš, že ho šla zase… Ale to snad není možné!“ Eva Tosková si zdrceně sedla na židli. „To by znamenalo…“

„Třeba s ním vůbec nemluvila! Co když jenom obcházela kolem?“ řekl.

„Nebylo by to poprvé, co ho špehovala,“ potvrdila.

Nevrle se zakabonil. „Mohla by ses vyjadřovat poněkud…“ Nedala mu domluvit: „Teď není čas na jemnosti,“ podotkla věcně. „Miládky ses na ten výlet nezeptal?“

„Copak by mi něco řekla? Jako bys ji neznala! A vůbec by nemělo smysl ji ještě víc rozrušit.“

„Jistě,“ podotkla kousavě. „Princezna vyžaduje ohledy.“ Než mohl cokoli namítnout, vyskočila a rozběhla se do kuchyně. „Řízky! Ještě je připálím.“

Inženýr Toska sebral jízdenku, kterou položila na stůl, okamžik ji soustředěně pozoroval a poté ji začal metodicky trhat na malé kousíčky. Nevšiml si, že se jeho žena vrátila.

„Proč jsi ji zničil?“ zeptala se rozhořčeně.

„A co s ní?“

„Ty víš moc dobře: měl jsi ji dát těm kriminalistům.“

„Ještě to tak!“ vykřikl.

„Je to tvoje povinnost,“ trvala na svém. „Nesmíš zatajovat důkazy, které by případně–“

„Co mi tu vykládáš! Nejsi někde u soudu!“ skočil jí do řeči. Rozkašlal se a lapal po dechu, jako by se dusil.

„Řekl jsi o tom výletu Hedvice?“ zeptala se, aby ho nedráždila ještě víc.

„Nikomu. Kromě tebe. Ano, kromě tebe! A ty mi tu kážeš o občanských povinnostech.“

„Tak jsi to neměl říkat ani mně!“

„Evo!“ ohradil se vyčítavě.

„Evo, Evo! Vždycky jste byli sami pro sebe – všichni tři! Nikdy jste mě mezi sebe nepustili. Smířila jsem se s tím. Všecko jsi rozhodoval sám – a teď najednou…“

„Pochop, kdyby se Miládka dověděla, že jsem ji zradil…“

Eva Tosková vzdychla. Už mu neodporovala.

„Já mám strach,“ řekl náhle.

„Z čeho?“ Víc než ta slova ji zarazil jeho tón, skleslý a sklíčený.

Neodpověděl. Zůstal sedět, nepohnul se, jen si nervózně mnul ruce.

Než si rozmyslela, jak ho uklidnit, zazvonil na stolku u dveří telefon. Skoro s úlevou zdvihla sluchátko. „Tosková,“ ohlásila se. Pak zakryla sluchátko dlaní a řekla: „Volá poručík Gail.“

Zavrtěl hlavou.

„Manžel není doma,“ oznámila hlasu na druhé straně. Okamžik poslouchala. „Ano, jasně. Vyřídím mu to.“ Když zavěsila, sdělila zhroucené postavě dřepící na židli: „Chtějí s tebou mluvit. Ještě zavolají. Máš možnost si to ještě rozmyslet.“

3

Podporučík Křížek se tísnil to pondělí kolem osmé hodiny večer za stolem v malé kuchyni; před sebou na stole měl talíř s borůvkovými koláči.

„Jen si berte.“ pobízela ho řečná paní; neměla tušení, že toho času vystupuje na pražské kriminálce pod pseudonymem leydenská láhev.

„Když jinak nedáte,“ řekl Křížek skromně a zakousl se do dalšího kusu vonícího pečiva. „Takový koláče jsem už dávno nejed, to vám řeknu.“ Zapil bílou kávou mohutné sousto a utřel si ústa kapesníkem. „Kde jsme to ostali?“ podotkl po této operaci tázavě.

„No přece – jak slečnu Toskovou nechal ten ženatej elegán,“ připomněla mu hostitelka. „Byla z toho chuděrka hrozně nešťastná.“

„Aha,“ kývl hlavou podporučík Křížek. Usilovně přemýšlel, jak by se probojoval k sobotnímu večeru. Musel ještě dost vydržet, než přišly na řadu události týkající se současnosti; vynahradil si to dalším borůvkovým koláčem.

„Slečna má takovou smůlu,“ repetila leydenská láhev, když konečně vyčerpala celou minulost. „A teďkonc zase ten její švagr, pánbůh mě netrestej, taková rána!“

Křížek pohotově zachytil bezděčnou přihrávku: „Slečna Tosková teď jistě chodí tu svou sestru navštěvovat.“

„No, tak často zase ne! Naposled u ní byla tenkrát, jak se to stalo.“

„V sobotu.“

Paní pokývala hlavou. „Máte pravdu, v sobotu taky. Přišla tenkrát až někdy po deváté. Ještě jí povídám, jestli byla v lese.“

„V lese? Jak jste na to přišla?“

„Nesla si kytičku lesních jahod. Ona mi tenkrát ani neodpověděla, ale to zase u ní není nic tak divnýho.“

„Jak si můžete pamatovat, kdy se vrátila?“

„Podle rádia. A ono je to tak důležitý?“

„Vůbec ne,“ zasmál se Křížek. „Já jsem jen od nátury až strašně zvědavej.“

•

„Div jsem se nepřecpal, než jsem to z ní dostal,“ prohlásil o hodinu později. „Ale věřte mi, kdybych ten koláč odmítnul, nic jsem se nedověděl.“

„Vyšetřovací metody nesmějí být schematické,“ řekl Viktor Gail. „Škoda že jste z ní nevytáhl, ve kterém lese Miládka Tosková v sobotu byla.“

4

V tu dobu seděl inženýr Toska u nízkého podlouhlého stolku s tmavou lesklou deskou. Tentokrát odmítl kávu.

„Už takhle špatně spím,“ řekl zasmušile.

„A na co bys měl chuť?“ zeptala se Hedvika Halmová. „Vypadáš přepadle.“

„Aby ne! Mám starosti. V práci…“ a mávl rukou.

„S námi, viď,“ pohladila mu ruku.

Přemohl se a slabě se na ni usmál. „Tak jsem to nemyslel, Hedvi. Ale nevím si rady s Miládkou.“

„Teď je snad v klidu! Skoro se mi ulevilo, když ji dali na psychiatrii. Tam aspoň nic nevyvede.“

Povzdychl si. „Jenomže ona už vyvedla.“ Stručně jí vyprávěl o jízdence z vlaku. „Zřejmě se za Jindřichem hned vypravila, když věděla, že tam s ním nebudeš.“

„Copak to dnes už není jedno?“

Inženýr Toska se na ni napůl překvapeně, napůl s obavami zahleděl. „Nechápeš, jaké z toho můžou být nepříjemnosti? Co když…“

„Ty myslíš, že s ním zůstala na chatě?“ přerušila ho prudce. „To přece není možné! Vždyť druhý den ráno přišla jakoby nic.“

„Přetvařovala by se snad poprvé?“

„Ale tehdy – tehdy k nám aspoň nechodila! Přece má aspoň špetku studu! A Jindřich – víš dobře, že už o ni neměl zájem!“

„Nemluvil jsem o zájmu. Naopak. Co když ji kategoricky odmítl? Co když jí řekl, aby s ním definitivně nepočítala! Třeba ji nějak urazil – a ona…“

„Co to říkáš!“ vykřikla. „Snad si nemyslíš, že by Jindru mohla – že by mu byla dala… Ne!“ Hlas se jí změnil, tvář měla ztrhanou, jako by zahlédla něco strašného. Dokonce proti němu jako v obraně nebo z odporu vztáhla obě ruce.

„Tady nejde o to, co si myslím já. Záleží na tom, co si o tom budou myslet oni! Copak to vážně nechápeš?“ rozčilil se teď i Toska.

Chvíli na něj nehnutě zírala; na okamžik měl pocit, že opravdu nic nepochopila. Zmýlil se. Uvažovala zřejmě zase docela rozumně, protože nakonec řekla: „Kdo ti říká, že jim to máš jít povídat?“

Nadechl se: „Eva si myslí, že je to moje občanská povinnost.“

„Zbláznil ses? Eva je profesionál, vidí všechno pokřiveně. Je přepjatá. Přece ji neposlechneš!“

„Proto jsem k tobě přišel. Chtěl jsem slyšet, co si o tom myslíš ty, Hedvi.“ Na okamžik byl zase malý kluk, sousedův Franta do něj bušil pěstmi a Hedvika ho před ním zachraňovala…

„Mohl jsi přece vědět, co ti na to řeknu,“ namítla. „Miládka by určitě nic… takového neudělala.“ Na okamžik se zarazila, jako by uvažovala o dosahu tak kategorického tvrzení. „A oni by ji zbytečně trápili.“

Vděčně se na ni podíval, na tu statečnou a silnou starší sestru, na kterou bylo odjakživa spolehnutí.

„Ale co když na to přijdou sami?“ zapochyboval ještě.

„Musíme doufat, že ne,“ odtušila. Snad tomu také věřila.

„Málem jsem zapomněl,“ řekl už klidněji Jan Toska, „přivezl jsem ti cigarety.“ Podal jí kartón s dvěma červenými pruhy.

Udiveně k němu zvedla oči. „Vždyť víš, že nekouřím!“

„Můžeš je věnovat Hálkovi,“ usmál se. „Vždycky jsem mu fandil.“ Hlavně proti Jindřichovi, pomyslel si v duchu.

ÚTERÝ

Inženýr Toska neměl ovšem tušení, že hned příštího rána se dala do pohybu rutinní mašinérie, neúprosné soustrojí se zdrcujícím záběrem, převracející naruby věci a vztahy a zakusující se i do zdánlivých maličkostí. Tentokrát to nebylo nic příliš složitého: informace na nádraží, od průvodčích, pár rozhovorů, pár svědků z chatařské oblasti – všechno směřovalo k jediné pravděpodobné a dokonce jediné možné alternativě, kterou však zatím Milada Tosková, když byla požádána o vysvětlení, houževnatě popírala.

V záznamu stálo:

Jmenovaná vypověděla, že v sobotu dne 17. července odešla od své sestry Hedviky Halmové zhruba mezi jednou hodinou a půl druhou odpoledne. Nejdřív se procházela, mimo jiné také na Petříně, a cestou několikrát telefonovala své sestře. Svou původní výpověď doplňuje v tom smyslu, že si později vzpomněla, že ze Smíchova odjela metrem do Jinonic. Odtamtud šla dále pěšky do Prokopského údolí. Tuto cestu dobře zná, neboť tam často chodívala s rodiči. Pokud se jmenovaná pamatuje, nasbírala cestou nějaké lesní jahody a nevylučuje, že si část odvezla později domů. Jmenovaná připouští, že se v první výpovědi mýlila, když tvrdila, že se domů vrátila kolem sedmé. Pravděpodobnější je, že přišla později, a to možná až v osm nebo v půl deváté. Uvědomila si to proto, že po návratu, když se umyla a najedla, pustila si televizní pořad, který začínal asi ve čtvrt na deset. Co vysílali, již se nepamatuje. Domnívá se, že nějaký detektivní film. Jmenovaná popírá, že by byla v uvedené odpoledne jela někam vlakem. Výslovně popírá, že by byla odjela na chatu za inženýrem Halmou. Stojí na tom, že na uvedené chatě nebyla již delší dobu, tj. asi dva roky. Skutečnost, že byla nalezena na chatě v pátek dne 30. 7. poručíkem Galiem a kapitánem Doubkem, si údajně nepamatuje. Nepamatuje si, jak se na uvedenou chatu dostala. S inženýrem Halmou mluvila jedině v neděli 18. 7. navečer, kdy se jmenovaný vrátil z chaty.

Poručík Gail se zadíval na podivně rozházená písmena v podpisu Milady Toskové. Mezi jednotlivými písmeny byly mezery, jenom velké M a následující malé i tvořily celek.

„Mohli bychom ji konfrontovat se svědky,“ řekl kapitán Doubek. Měl na mysli dva lesní dělníky, kteří v inkriminovanou sobotu zahlédli poblíž Halmovy chaty mladou blondýnku, na niž se hodil popis Milady Toskové.

„Zatím ne,“ odpověděl Viktor Gail. Chvíli soustředěně uvažoval. „Připadám si jako honicí pes, který chce pronásledovat hned několik zajíců najednou,“ zasmál se. „Ale nejvíc mě teď přitahuje Ducháč. S ním bychom mohli zabít dvě mouchy jednou ranou.“

„Tak mouchy, nebo zajíce? To by sis měl ujasnit.“

„Chtěl bych konfrontovat pana Ducháče s Alenou Pavlátovou.“

„Myslíš, že ji pozná po hlase?“ Kapitán Doubek se tvářil skepticky. „A co může ona vědět o něm? Ledaže by ho načapala, jak právě vytahuje ze země mince.“

Takové námitky patřily k jejich osvědčené spolupráci: poručíkovy občas trochu divoké kombinace usměrňoval kapitán do střízlivějších vod. Tentokrát však selhal, poněvadž nečekaně prohlásil: „Jakési racionální jádro ten tvůj nápad má.“

„Takže jsi přece jen pro konfrontaci?“

Kapitán se zhoupl na židli a lehce pokýval hlavou. „Proč to nezkusit?“ podotkl rozvážně. „Ale ze všeho nejdřív bychom si měli promluvit s Miladou Toskovou. Kdo udělal ten poslední záznam?“

„Podporučík Kalina.“

„To se jí nedokázal zeptat, jak vůbec objevila Alenu Pavlátovou?“

„Žádal jsem ho, aby s ní probral jen sobotní odpoledne. Nechtěl jsem, aby ji příliš vyplašil. A ke konci, jak mi Kalina tvrdil, už byla stejně zas jako v mátohách.“

„Tak bychom s ní o Pavlátové měli promluvit sami. A moc bych to neodkládal,“ řekl kapitán Doubek nespokojeně.

Nic jiného jim však nezbylo. Lékař jim sdělil, že stav Milady Toskové se náhle a naprosto neočekávaně zhoršil, sám si neumí vysvětlit tu náhlou změnu.

„Nenavštívil ji někdo?“ zeptal se Viktor Gail a tvářil se, že nepozoruje kapitánovo zdvižené obočí.

Psychiatr na něj napůl udiveně, napůl dotčeně pohlédl: „Pochopitelně, že ne. Byl bych se s vámi předem dohodl.“

Trvalo dobrou hodinu, než vyšlo najevo, že Milada Tosková někomu telefonovala. Požádala, jestli si může brnknout, vysvětlovala poněkud nejistě jedna z ošetřovatelek, že by potřebovala nějaké věci z bytu.

„Komu volala?“ vyptával se kapitán Doubek.

„To jsem si nevšimla,“ pípla sestra. „Zrovna na mě někdo zvonil, tak jsem ji nechala chviličku samotnou.“

„Jak dlouho to s ní může trvat?“ obrátil se poručík Gail k psychiatrovi.

„Zatím vám nemohu nic říct. Píchli jsme jí něco na uklidnění a teď bude spát,“ řekl lékař. „Potom ji znovu vyšetřím a dám vám vědět.“

STŘEDA

1

Seděli sotva metr od sebe; neforemný, mírně přihrblý muž s těstovitou a nevzhlednou tváří a mladá štíhlá pohledná hnědovláska s vyplašenýma dětskýma očima. Byli si naprosto nepodobni, a přece měli nyní něco společného, ačkoliv to od počátku oba vehementně popírali.

V nevelké kanceláři bylo rozsazeno pět osob. Miloš Ducháč se hrbil u širší strany stolu. Alenu Pavlátovou posadili vedle něj, ale ona si nenápadně odsunula židli až na roh, jako by tím naivním gestem chtěla dát najevo, že s tím člověkem nemá co dělat.

Viktor Gail si sedl proti Ducháčovi, kapitán Doubek zabral svůj oblíbený posed u psacího stroje a podporučík Křížek se uvelebil do kouta vedle trezoru.

„Popište nám nyní podrobně, co jste slyšel nebo viděl v neděli osmnáctého července u chaty inženýra Halmy,“ vybídl Ducháče poručík.

„Ale – to už jsem přeci povídal,“ namítl muž. „Já…“ zavrtěl se na židli a nenápadně mrkl na svou sousedku.

„Řekněte to laskavě znovu. Tak, aby to slyšela slečna Pavlátová.“

„No – zkrátka jsem tam tu neděli odpoledne slyšel nějaký randál.“

„Vysvětlete to!“

„No hádali se tam!“

„Kdo? Koho jste slyšel?“

„Inženýra Halmu a nějaký ženský hlas.“

„Nikoho z nich jste přitom neviděl?“

„Jak jsem je mohl vidět, když byli vevnitř?“ Ducháč si odfoukl. „Třeba oknem. Uvedl jste, že bylo nejdřív otevřené.“

„Tak blízko jsem nešel! Nebudu nikomu čučet do okna, zrovna když… když se to zkrátka nejmíň hodí.“

Poručík Gail se podíval na Alenu Pavlátovou. Seděla, oči sklopené, oběma rukama svírala držadlo kabelky.

„Myslíte, že byste poznal hlas té ženy, kdybyste ji slyšel mluvit?“

„To těžko. Ona hrozně ječela. Takovým vysokým sopránem.“ Ducháč se ušklíbl. „Ledaže by zase tak ječela.“

„Vyslechl jste větší část té hádky. Opakujte zde, oč při ní šlo.“

„Já už si tak nevzpomínám.“

„Před čtyřmi dny jste to ještě věděl,“ připomněl mu poručík ostře. „Přestaňte už s tím kličkováním.“

„No slyšel jsem tu ženskou vyvádět. Že už toho má dost, že to tak dál nenechá… Tak něco.“

„Uvedl jste, že inženýrovi vyhrožovala: buď v nejbližší době něco skončí, anebo…“

„Jo, máte pravdu,“ uhodil se Ducháč teatrálně do čela. „Už vím. Ale v tom momentě Jindra zabouchl to okno.“

„Původně jste tvrdil, že někdo. Teď přiznáváte, že jste viděl inženýra Halmu. Kdo tam byl ještě?“

„No – počkejte, Jindru jsem viděl, to jo,“ breptal popleteně Miloš Ducháč. „Ale kdo stál za ním, to vidět nebylo.“

„Mohla to být slečna, která zde sedí?“

„Mohla – teda já nevím, nebylo vidět dovnitř.“

„Okno vede na západ a svítilo slunce.“

„Já jsem se zase tak nekoukal. Já bych vám to řek, kdybych to věděl.“

„To stačí,“ podotkl poručík. „Zatím to necháme tak.“ Otočil se k Aleně Pavlátové: „Slyšela jste, co vypověděl pan Ducháč. Můžete mu, na rozdíl od nás, přičíst k dobru, že vás nechtěl shodit. A možná že vás skutečně neviděl. Rozhodně netušil, že o vaší návštěvě na chatě už víme. Je teď na vás, abyste nám vysvětlila, jak dopadla hádka. A čím jste inženýru Halmovi vyhrožovala.“

„Já jsem nikomu nevyhrožovala!“ řekla Alena Pavlátová. „Nezáleží na tom, jak to nazveme. Budiž. Oč v té hádce šlo? Chtěla jste, aby si vás inženýr Halma vzal? Naléhala jste na něj–“

„Ne, ne!“ vykřikla.

„Pan Ducháč nemá důvod být proti vám zaujatý. Slyšel tu hádku – a my nemáme důvod mu nevěřit!“

„On lže! Lže!“ zaječela. „Já jsem se nehádala! To není pravda!“ opakovala několikrát po sobě, stále hlasitěji.

Při zvuku toho hlasu, který nyní vyskočil do vyšších poloh, sebou Ducháč škubl a vytřeštil oči. Zíral na Alenu Pavlátovou, jako by viděl zjevení, zatímco ona ječela dál, až se nakonec rozplakala.

„Vy ten hlas poznáváte,“ konstatoval Viktor Gail.

Miloš Ducháč zrudl a zaskřehotal cosi nesrozumitelného.

„Neplačte, slečno Pavlátová,“ zasáhl kapitán Doubek, kterému ta scéna začala jít na nervy. „Všechno se vysvětlí, pokud budete mluvit pravdu.“

Jako by čekala na nějaký podnět, na nějakou narážku, náhle se napřímila, zalovila v kabelce, vytáhla kapesník a utřela si oči. „To on!“ prohlásila nenávistně.

„Kdo?“ zeptal se Viktor Gail.

„Ten – člověk!“ opakovala stejným tónem.

„Tak po pořádku,“ vložil se do té podivné komedie kapitán Doubek. „Chcete nám něco povědět o panu Ducháčovi?“

„Ano.“

„Tvrdila jste, že ho neznáte.“ Kapitán vstal a postavil se vedle poručíka.

„Já ho neznám.“ Potvrdila. „Jenom to jméno. Jindra o něm několikrát mluvil.“

„Co vám řekl?“

„Jednou se od něj vrátil hrozné rozzlobený a povídal: On si myslí, že mu všecko projde.“

„Nic bližšího?“

„Něco o penězích. A že je to pěkný – takové slovo,“ začervenala se.

„Klidně ho opakujte.“

„Že je to parchant zlodějská,“ zašeptala způsobně.

Ducháč se otočil celým tělem k ní. „Co tady, hergot, bájíte, slečno!“ Podíval se na poručíka, z poručíka na kapitána Doubka a dodal: „Já nevím, co si na mě zasedla!“

„Je to pravda!“ opakovala Alena Pavlátová umíněně. „Jindra říkal, že před ním neobstojí, co není přibitý.“

„Co to vykládáš!“ vyletěl Ducháč. „Sama máš máslo na hlavě a–“

Nenechala ho domluvit. „Já že mám máslo?“ zaječela. „To vy jste dal Jindrovi tu houbovou polívku!“

„Jakou polívku!“ zařval Ducháč.

„Jo, v tu neděli! Proto pak už nechtěl obědvat, že se u vás najedl hustý houbovky! Měl jste na něj vztek! Měl jste strach, že na vás něco prozradí a–“

Ducháč se vymrštil ze židle, a teď už museli zasáhnout, poněvadž konfrontace nabyla nečekaných obrátek. Viktor Gail skočil po rozlíceném muži, který se sápal na Alenu Pavlátovou, zatímco ona – než ji kapitán s Křížkem chytili každý z jedné strany za ruku – stačila ještě svého soka bacit vší silou kabelkou po hlavě, takže mu během několika vteřin naskočila na čele boule.

Posadili je zpátky na židle, které teď z opatrnosti umístili na protilehlé strany stolu.

„Ta bestie!“ kokrhal Ducháč a rozčileně si mačkal bouli. „Tak ji vidíte, vždyť ona je schopná někoho zabít!“

Alena Pavlátová zřejmě již vybila veškerou svou energii, kterou v té strašlivé chvíli dokázala dát dohromady, protože teď už se jen schlíple krčila na své židli, s hlavou k zemi, rukama v klíně.

Viktor Gail s kapitánem už nemuseli čelit žádnému nebezpečnému měření sil. Tím nevítaným výstupem byl však přerván dramatický spád událostí a oba zkrotlí bojovníci už jenom opakovali své předchozí výroky; nic nového z nich nedostali.

„Slečno Pavlátová,“ řekl posléze Viktor Gail, „vy počkáte laskavě vedle.“ Mrkl na podporučíka. Křížek vstal, otcovsky ji vzal za rameno, doprovodil do sousední místnosti a usadil ji do staré rozvrzané lenošky; sám se uvelebil za stůl a začal se přehrabovat ve spisech. Občas na ni mrkl přes brýle, ale teď už se chovala klidně. Položila si hlavu dozadu na opěradlo, zavřela oči, vypadala, jako když spí. Jen řasy se jí neklidně chvěly a chvílemi se zhluboka nadechla.

2

„Nyní si promluvíme v klidu,“ řekl poručík Gail, sotva se za Křížkem zavřely dveře.

„Ale já – jsem vám už všechno pověděl,“ namítl Ducháč; mezitím se poněkud vzpamatoval.

„Dlužíte nám vysvětlení. A nikoliv jediné.“ Viktor Gail zapnul magnetofon, připravený na stole. „Začneme peněžními transakcemi. Vy jste si prodejem starobylých mincí opatřil větší sumu. O té skutečnosti, jak jsme se již víceméně dohodli, se náhodou dozvěděl inženýr Halma. A jelikož se z určitých důvodů dostal do finančních nesnází, požádal vás o půjčku. Shrnul jsem to správně?“

Miloš Ducháč zafuněl, ale nic nenamítal.

„Pokládám vaše mlčení za souhlas,“ pokračoval poručík. „Inženýr se nespokojil pouze s jednou částkou a naléhal na vás, abyste mu půjčil víc.“

„Tak to nebylo! To jsou všechno jenom takový dohady!“

„Zapomněl jsem vás informovat, že Halma si vedl poměrně přesné účetnictví, O půjčkách, splátkách a dalších výpůjčkách. Vedl si vás pod označením: ucho. Zřejmě jakási zkratka vašeho jména.“

Miloš Ducháč vytřeštil oči a ztěžka polkl. Na čele se mu objevil pot.

„Vy o tom účetnictví dokonce víte!“ zaútočil poručík.

Muži proti němu zaplavil pot řídké obočí; pokoušel se ho setřít hřbetem ruky. „Jak bych to mohl vědět!“ zaskuhral.

„Hledal jste v Halmově chatě zápisník s těmi záznamy. Zrovna v tu noc šel kolem hajný. Tak mluvte! Jak jste se dostal do chaty?“

„Já… totiž já jsem měl klíč.“ Ducháč zřejmě usoudil, že něco přiznat musí.

„Inženýr Halma vám ho svěřil?“

„Jednou chtěl, abych mu spravil elektriku, tak mi ho půjčil.“

„Zpátky ho nechtěl?“

„Udělal jsem si obtisk.“

„Pravda, zapomněl jsem, že jste takřka od fochu,“ podotkl poručík. „Tak mluvte: co jste v chatě pohledával?“

„Vždyť už jste to… řekl!“

„A kromě zápisníku?“

„Myslel jsem – našel jsem tam náhodou ty poukázky.“

„Náhodou! Šlo o poukázky, kterými vám Halma splácel dluh?“

„Ano.“ Ducháč se zarazil, ale pak dodal: „On chtěl mít na mě něco v ruce.“

„Žádal vás v poslední době o větší částku?“

„Totiž,“ zaskuhral Ducháč, „vlastně už jsem neměl–“

„Půjčil jste mu ji?“

„Jo, půjčil.“

„Kolik?“

„Pět tisíc.“

„S těmi se ale nespokojil. Poslední položka v zápisníku je třináct tisíc. A zřejmě ani to ještě nestačilo.“

Ducháč zachroptěl.

„Mluvte! Mlčení vám nepomůže! Kolik ještě žádal?“

„Dvacet. Ale ty jsem už neměl.“

„Jenže on naléhal dál. Nechtěl ustoupit. Je to tak?“

„No, ano,“ ještě koktal Ducháč načisto zmateně.

„Proč jste ho pozval na houbovou polévku?“

„Já… jak to, proč? Snad si nemyslíte, že… Ne! To ne! On ke mně někdy na polívku chodil – normálně! Protože – no říkal, že nikdo neumí uvařit takovou houbovku jako já!“

„Tak jste ho tedy pozval i v tu poslední neděli. Ačkoliv jste se předtím nepohodli. Není to trochu divné?“

„Chtěl jsem právě, abychom se srovnali!“ Ducháč zalapal po dechu, už jenom sípěl. „Já… Já jsem mu nic–“ Rozepnul si límeček košile.

Kapitán Doubek vstal a přinesl sklenici studené vody. „Napijte se,“ řekl. „A raději už řekněte pravdu. Stejně vyjde najevo.“

„Ale já jsem mu nic neudělal!“ vykřikl Ducháč zoufale. „Proč taky?“

„Bál jste se, že prozradí vaše kšefty.“

„Ale to přece nebyl žádný důvod, abych–“

„Lidé sahají k násilí i pro mnohem nicotnější důvody,“ řekl Viktor Gail. „Jestli už nechcete nic říct, sepíšeme protokol.“ Miloš Ducháč se chvíli nehýbal. Jeho zrudlá tvář vyjadřovala zoufalství, nebo spíš hrůzu. Postupně se trochu vzpamatoval. „Já jsem ho nezabil,“ prohlásil tiše. „Já ne.“ Podíval se bezděčně ke dveřím. „Nechtěl jsem o tom mluvit. Ale teďka… Já jsem na tý chatě našel taky dopis.“

„Jaký dopis?“

„Patřil Jindrovi. Někdo mu psal.“

„Vyjádřete se jasněji.“

„No tak teda – byl to výhrůžný dopis. Něco v tom smyslu, že člověk, který zradí, nemá právo žít. Já si to tak nepamatuju. Vypadalo to jako opsaný z nějaký knihy.“

„Ten dopis jste pochopitelně zahodil,“ podotkl Viktor Gail.

„Právě že ne!“ vykřikl Miloš Ducháč vítězně. „Já jsem si ho schoval.“

„Proč jste nám ho neukázal?“

„Já… nevěděl jsem, že by to mohlo být důležitý!“

„Kde ho máte?“

„Na chatě. Dole, ve sklepě,“ skřehotal Ducháč ochotně.

„Tak pro něj pojedete,“ rozhodl poručík. „Ne sám. Dostanete doprovod, aby se vám cestou něco nepřihodilo.“

•

„Jsi přesvědčen, že opravdu něco přiveze?“ ozval se kapitán, když Ducháč zmizel za dveřmi.

„Co by z toho měl, kdyby nás tahal za nohu?“

„A proč nám to nedal hned? Je dost mazaný, aby věděl, jakou má taková věc cenu.“ Kapitán Doubek zatáhl z dýmky a pochybovačně vrtěl hlavou.

„Nepočítal s tím, že se dostane do maléru. Takoví jako on neradi někoho shazují.“

„Lidi sice trpí falešným pocitem, že mají být solidární s těmi horšími, ale u Ducháče mi to moc nesedí.“

„Proč? Jemu jde jen o nějaké výhody nebo o prachy. Teprve teď, když mu teče do bot, je ochoten utopit kohokoliv.“

3

Na linkovaném kartotéčním lístku tři věty jako vypůjčené z některé Shakespearovy tragédie:

ZRADA BUDIŽ ODSOUZENA K SMRTI. LEČ JAK ZABÍT ZRADU? KDYŽ USMRTÍŠ ZRÁDCE.

Tyto tři věty byly napsány na stroji běžného typu.

„Přesně tohle nám ještě chybělo,“ podotkl kapitán Doubek. „Jako kdyby to celé nebylo už dostatečně bláznivé. Kde to vůbec Ducháč našel?“

„Tvrdí, že pod těmi útržky poštovních poukázek,“ řekl poručík. „Teď jde o to, zda je mezi penězi a dopisem nějaká souvislost.“

„A psací stroj?“

„Kluci už na tom pracují,“ odpověděl poručík. Odmlčel se, jako by se mu do dalších vět nechtělo. „Vypadá to na Miládku,“ řekl konečně.

Kapitán si čistil dýmku a zdálo se, že je touto činností plně zaujat. Oba věděli, co je ve hře. Za stěnou se ozval rozzlobený hlas a vzápětí práskly dveře.

„Měli by nás k ní už pustit,“ řekl Viktor Gail.

Kapitán vytočil šest čísel. Po několikaminutovém dohadování konečně položil sluchátko a kývl na poručíka. Vypravili se bez otálení.

•

Milada Tosková na ně čekala v lékařském pokoji. Seděla na nízké pohovce, nohy způsobně u sebe, levou rukou si pohrávala s drobným zlatým přívěskem. Nezdálo se, že by vnímala okolí.

„Musíte na ni pomalu,“ varoval je psychiatr ještě na chodbě, „nebo odmítne mluvit. Není to s ní tak zlé, teď spíš simuluje. Ale kdyby odmítla vypovídat, jak ji přimějete k řeči?“

Kapitán Doubek si přitáhl židli k pohovce. „Jak se vám daří, slečno Tosková?“ zeptala se vlídně.

Bolestínsky se usmála a vrhla dlouhý pohled na poručíka, který se posadil u stolu. „Už je mi líp,“ zašeptala, ale celým výrazem tváře jako by tvrdila opak.

Chvíli rozhovor působil dojmem bezvýznamné společenské konverzace. Lékař se udiveně zadíval na poručíka, ale ten jenom nepatrně zavrtěl hlavou. „Mohl bych si odněkud zavolat?“ zeptal se polohlasem.

„Můžeme jít vedle,“ řekl psychiatr.

„Když u toho nebudu,“ vysvětlil mu v sousední místnosti Viktor Gail, „může pochopitelně zase všechno popřít. Ale takové je riziko věci. Přede mnou by stejně nic nepřiznala.“

„Myslíte, že kapitán bude mít úspěch?“ namítl lékař skepticky.

Za čtvrt hodiny se kapitán Doubek objevil ve dveřích. „Slečna Tosková je unavená,“ oznámil a koutkem úst se usmál na psychiatra, ten kývl a šel za ní.

„Klidně přiznala, že ten lístek napsala na stroji sama,“ řekl kapitán. „Ale moc se neraduj. Viktore. Ten citát – nebo co to má být – si údajně pouze opsala. Avšak nikoli ze Shakespeara. Našla ho prý jednou u Hedviky.“

„To se jí hrabala ve věcech?“ zeptal se poručík.

„Asi ano. Ty tři věty prý měla Halmová napsané na dopisním papíru.“

„A komu byly určeny? Bylo tam nějaké oslovení? Jméno?“

„Právě že ne. První list toho dopisu prý byl utržený a těmi větami o zradě a zrádci začínala další stránka. Napsané to bylo rukou.“

„Kde vzala Miládka psací stroj?“ zeptal se Viktor Gail.

„Prý patřil Halmovi. Už léta ho měl buď doma, nebo na chatě. Miládka se prý nepamatuje, kde to sama opsala.“

Chvíli tu informaci obraceli sem a tam, ale nic nevymysleli.

„Že bychom si to shrnuli?“ zeptal se kapitán Doubek, když se vrátili na kriminálku.

Poručík vzal ze zásuvky list čistého papíru a minutu na něj zíral, aniž se pohnul. Pak vzal pero a napsal po levé straně nahoře dvě slova: Podezřelé osoby. Do sloupce pod tímto málo okázalým nadpisem vepsal postupně čtyři jména:

Miloš Ducháč

Alena Pavlátová

Milada Tosková

Hedvika Halmová.

Pod poslední jméno dopsal ještě po chvíli uvažování: Nikdo.

Kapitán Doubek se mu díval přes rameno. „Stále nevylučuješ, že se Halma mohl přece jen splést?“

„Vždycky jsi tvrdil, Josefe, že se nemá vynechat žádná možnost,“ řekl Viktor Gail. „I kdyby se zdála sebenepravděpodobnější.“

„Nezapomněl jsi, že splést se mohl i někdo jiný? V tomto případě bychom také neměli pachatele ve smyslu zákona.“

„Jestliže chceme být důslední, přichází v úvahu ještě jedna nuance,“ opáčil poručík. „Osoba, která Halmovi připravila tu pochoutku, nemusela vědět, jak drastické účinky má právě muchomůrka zelená.“

Kapitán Doubek neurčitě zabručel. „Pokud je tady vůbec nějaký pachatel, pak proti němu nemáš nejmenší důkaz.“

„Pachatelem je nenávist. Či přesněji řečeno: nenávist a strach. Někdy mi připadá, že se v tom směru po celá staletí nic nezměnilo. Snad pouze bezprostřední příčiny.“

Doubek pohlédl ke stropu. „Tohle meditování nám určitě pomůže.“

Viktor Gail se zasmál. „Pokud k němu přibereme žampiony.“

„Ty z ledničky?“

„I žampiony vůbec.“

„A co takhle soustředit se na otázku, kdo měl příležitost sebrat muchomůrku zelenou? Vyřadí nám to někoho z podezřelých?“ Kapitán se odmlčel. Z vedlejší místnosti bylo nyní slyšet rytmické klapání psacího stroje, někde na chodbě se ozývaly kroky. Řada všedních zvuků, které ani neregistrovali. „Jen mi stále není jasné, jak chceš komukoliv něco dokázat.“

„Co když to nevydrží sám?“ Viktor Gail vstal, bezděčně pohlédl na obrázek vedle trezoru, ale vůbec nevnímal oválnou jemnou, zamženou tvář. „Normální člověk ze sebe nevymaže, co spáchal. Je mu z toho nanic. Nedokáže s tím natrvalo žít, jako kdyby se nic nestalo.“

„Na to spoléháš?“

Poručík neodpovídal. Nepostižitelný čas uplýval téměř hmatatelně, prostor kolem nich se vyprázdnil, zůstávalo jenom směřování, neúhybná jednokolejná dráha, kterou ještě zbývalo urazit.

„Pane poručíku,“ prohlásil kapitán Doubek. „Já jsem jenom obyčejný policajt. Podle mě je na čase jednat.“

„Máš pravdu,“ řekl Viktor Gail. „Tak jdeme.“

4

Dnes neměla černé šaty. Dlouhé tmavé kalhoty zdůrazňovaly její štíhlou postavu, ale nevyhlížela v nich tak křehce.

Křišťálová váza s kyticí červených karafiátů stála tentokrát na knihovně. Na nízkém stolku s lesklou černou deskou veliký broušený popelník.

„Přišli jsme si ověřit některé nejasnosti, paní Halmová,“ sdělil poručík.

Nic nenamítala. Pohybem ruky je vybídla, aby se posadili.

Usedla proti nim, slabě vzdychla a černýma očima se podívala z jednoho na druhého. „Prosím, ptejte se,“ řekla svým příjemným, mírně zastřeným hlasem.

„Především jde o vaši sestru.“ Viktor Gail postřehl, že nepatrně ztuhla. „Volala vám v posledních dnech z nemocnice?“

„Ano,“ odpověděla zdráhavě.

„Můžete nám sdělit, co chtěla?“

„Je to opravdu nutné?“

„Jinak bych se vás neptal.“ řekl zdvořilým tónem poručík.

„Chtěla, abych jí dala všecko – všecky věci po manželovi.“

„Z jakého důvodu?“

Polkla. Nedívala se teď na ně. Dívala se na nějaké místo na stěně za nimi. „Řekla, že na ně má právo. Že jí patří.“ Odkašlala si. „Protože jí patřil – také on.“

„A vy?“

„Já?“ opáčila a slabě se zamračila. „Odmítla jsem. Snažila jsem se jí vysvětlit po dobrém,“ zhluboka se nadechla, „že ode mě nemůže nic takového chtít. Jenomže Miládka…“

„Rozčilila se?“ zeptal se kapitán Doubek.

„Strašně. Už nechtěla nic slyšet. Tak jsem raději zavěsila.“ Bezradně zvedla obě ruce a zase je nechala klesnout. „Musíte to pochopit: ona opravdu není zdravá!“

„V sobotu odpoledne, když od vás odešla, jela za vaším manželem na chatu,“ pokračoval kapitán. „Věděla jste o tom?“

Sklopila oči. „Já jsem tušila, že tam byla.“

„Napadlo vás to hned v sobotu?“

„Ne!“ odpověděla rozhodně. „Tehdy jsem neměla ponětí, co má v úmyslu. Někdy je nevypočitatelná. Byla bych se snažila jí v tom zabránit. Nebyla bych ji nikam pustila.“

„Proč?“

„To je snad pochopitelné. Pokusila bych se zabránit, aby se zase zbytečně rozrušila. Popravdě řečeno – je mi nepříjemné, že to musím říct… Ale Jindřich už jejich vztah dávno ukončil.“ Stiskla rty a pak dodala: „Miládka mu šla zkrátka na nervy. Proč, to nemusím doufám vysvětlovat.“

„Mám ještě další otázku, když dovolíte,“ řekl kapitán Doubek. „Odkdy věděl váš manžel, že s ním v sobotu nepojedete na chatu?“

„Řekla jsem mu to v pátek ráno.“

„To už vám bylo nevolno?“

V koutcích rtů jí lehce škublo, jako by se chtěla usmát. „Ne. To ještě ne.“

„Proč jste s ním nechtěla jet? Nepohodli jste se?“

„Máte do jisté míry pravdu,“ připustila pomalu. „I když jsme se nehádali, to ne. Nikdy jsme se s Jindřichem nehádali… Naše neshody se týkaly – jen jedné určité věci…“

„Jaké věci?“ vložil se do rozhovoru poručík Gail.

„Copak to dnes už není jedno?“

„Paní Halmová! Vyšetřujeme trestný čin. A klademe jen otázky, které jsou nezbytné.“

Škubla sebou. Zhluboka se nadechla a tiše řekla: „Týkalo se to – adopce. Já jsem si už dávno přála, abychom si osvojili nějaké dítě. Od té doby, co jsem…“ Nedokončila větu, slabě potřásla hlavou.

„Váš muž byl proti tomu?“

Přikývla.

„Ale z jakého důvodu?“

„Prostě nechtěl. Byl zásadně proti… Nebylo to poprvé, kdy jsme se proto… hněvali jeden na druhého. K tomu už vám nemohu nic dalšího říct. Není co.“ Hedvika Halmová se opřela dozadu v křesle a na okamžik zavřela oči.

„Nebylo vám divné, že tak kategoricky odmítá?“ pokračoval Viktor Gail.

„Jistěže bylo. Ale co jsem mohla dělat?“

„Přece vám musel podat nějaké vysvětlení.“

Zavrtěla hlavou, ale už neodpověděla.

„Dobře,“ řekl poručík. „Zeptám se vás na něco jiného. Chtěli bychom vědět, zda vaše sestra zná dobře houby.“

„Celkem ano.“ odvětila Hedvika Halmová; ani se nenamáhala zakrýt nesouhlas. „Hlavně běžné druhy.“ Vzhlédla zasmušile k poručíkovi. „Přece byste ji…“

„Žádné tvrzení jsem nevyslovil. Jste si jista, že by poznala jedovatou houbu?“

„Při sbírání?“

„Hlavně když je čistila.“

„Myslím, že ano,“ řekla nejistě. „Ale někdy… se splete i znalec. V žádném případě by Miládka nic takového neudělala úmyslně!“

„Motiv ovšem měla. A velice silný.“

„Motiv! Ach bože,“ přitiskla si obě dlaně na spánky. „Je to hrozné, nemožné podezření!“ vykřikla.

„Vaše sestra by vás tak vehementně nehájila,“ řekl Viktor Gail. „Jak to můžete tvrdit?“

„Přesvědčili jsme se o tom.“ Stručně jí pověděl o třech větách napsaných na stroji. „Prohlásila, že si je opsala od vás.“ Ohromeně, nevěřícně na něj zírala. „Ode mě?“ řekla konečně. „Ale proč by to dělala?“

„Psala jste ty věty?“

„Je to možné. Jsou asi z nějakého překladu – i když si nevzpomínám, kde by… Musí to být něco staršího. Když překládám, dělám si poznámky na každý papír, který mám zrovna po ruce.“

„I na dopisní?“

„Dokonce i na noviny. Nebo na piják. Nějaké takové poznámky bych tu snad našla,“ řekla podrážděně. „Chtěl byste se na ně podívat?“

„Není třeba. Vraťme se k věci. Vaše sestra tvrdí, že mezi houbami, které čistila, nebyly žampiony. Trvá na tom, že měla v ruce jen hřiby, křemenáče a holubinky.“

„Kde by se potom vzaly v ledničce?“ Bylo na ní znát, že se nutí ke klidu. „Miládka neměla nikdy moc dobrou paměť. Nedokáže se soustředit. Zvlášť teď…“

„Ale proč tak sveřepě trvá na svém?“

„Je už taková. Hrozně umíněná. Když jednou něco řekne, pak od toho neustoupí.“ Hedvika Halmová se zhluboka nadechla. „Ale to jí přece nemůžete mít za zlé!“

„Co vlastně proti vám má?“ zeptal se kapitán Doubek. „Chová se, jako kdybyste jí byla něčím ublížila. Je tím posedlá. Popravdě řečeno – slečna Tosková vás nenávidí.“

„Proč mi to říkáte?“ Hedvika Halmová mluvila nyní tak tiše, že jí bylo stěží rozumět. Náhle se napřímila: „Vy si myslíte, že… že se mi chtěla pomstít?“ Odmlčela se, zřejmě si tu věc potřebovala teprve sama pro sebe ujasnit. „Ne, tomu nemohu uvěřit. Měla vždycky sklon přehánět. I v trápení. Snad nebyla nikdy doopravdy šťastná – až s Jindřichem… Ten rozchod s ním ji poznamenal. Nenávidí mě, máte pravdu.“ Podívala se na zeď, na rozvířené van Goghovo nebe. „Od mládí má svůj vlastní svět. V něm je všecko jinak než ve skutečnosti. Nemůžete brát vážně, co říká.“ Několikrát potřásla hlavou. „Nemůžete si to vykládat proti ní. A teď už vůbec neví, co mluví…“

„V jedné věci se mýlíte,“ řekl Viktor Gail. „Že by nevěděla, co říká – a jaké to může mít následky. V každém případě nám pomohla. Netroufnu si posoudit, zda nevědomky – nebo úmyslně. Ale přivedla nás na ty žampiony.“

Zvedla k němu oči, černé, až nepřirozeně velké. „Nerozumím vám.“ Slabě se jí roztřásla brada.

„Tvrdila od začátku, že mezi houbami, které přivezl váš muž, žádné žampiony nebyly. Ty že by poznala. Proto jsme si ten fakt ještě ověřili.“

„A co tedy chcete slyšet ode mě?“ Její hlas zněl nezvučně, jako by se ztrácel; hlava jí klesla, celá se v křesle sesula.

„Mezi houbami v lednici žampiony byly. Vypadalo to, že se váš muž spletl, že s nimi omylem sebral také muchomůrku zelenou. Ale on v neděli žampiony vůbec nesbíral! Můžete nám vysvětlit, jak se potom objevily v ledničce?“

Nepohnula se. Neřekla ani slovo.

„Dala je tam vaše sestra?“

Škubla sebou, jako by chtěla vyskočit.

„Tak ona – nebo vy?“

Sevřela třesoucí se ruce na opěradle křesla, pomalu se opřela dozadu a zůstala tak bezvládně sedět.

„Domnívala jste se, že vám výlet s doktorem Hálkem zajistí alibi. Ale nezajistil. Poblíž těch míst, kde jste spolu v sobotu odpoledne byli, nerostou pouze žampiony, ale také muchomůrka zelená.“

Viktor Gail vstal a shlížel k ní dolů. Stále seděla bez hnutí. Vypadá jako z kamene, pomyslil si, nebo jako bez života, snad je to totéž. Rty měla sevřeny, v levém koutku úst jí slabě škubalo. Pohled strnulý, dva prázdné terče v bílém poli tváře, v níž se vyhloubily ostré rýhy, jako by ji byl přejel neviditelný zničující pluh.

„Co vám v pátek řekl váš muž?“

Konečně otevřela ústa. „Že… že nepotřebuje cizího haranta, že má – vlastní dítě…“ Jako by ta slova odříkával někdo za ni. Pravděpodobně si vůbec neuvědomovala, že mluví nahlas.

Místnost zase vypadala obyčejně, snad jen prázdnější než dřív. V obdélníku okna skomíralo pár hvězd. Na stole ležel zavřený fascikl.

„Jak jsi to vlastně dal dohromady?“ zeptal se kapitán Doubek.

„Snažil jsem se pochopit ty povahy, ty vztahy – a tu nenávist… Za určitých okolností by ho možná byli schopni sprovodit ze světa všichni čtyři. Ale ne všichni tímto způsobem.“ Viktor Gail položil ruku na spis. „A k tomu ty žampiony,“ dodal.

„Nikdy se neví napřed, co všecko vejde do hry,“ řekl kapitán. „Halmová spoléhala na to, že žampiony vždycky sbíral. Že ta muchomůrka bude vyhlížet jako osudný omyl.“

„Spoléhala?“ opakoval poručík Gail. „Já myslím, že vůbec neuvažovala rozumně.“

„Neštěstí je v tom, že lidé mají sklon přeceňovat své vlastní pocity,“ podotkl Doubek. „Že v lásce ani nenávisti neznají prostě míru.“

„Musela být zoufalá, i když to každý nepochopí. Všechno dělala pro něj, zničila si kvůli němu život. A on jí měl za zlé, že nemůže mít děti. To byla poslední kapka. Hrozila se toho, že ji opustí. Když šlo o něj, ztrácela odjakživa rozum.“

„Podle mého soudu by od ní byl stejně neodešel,“ řekl kapitán Doubek. Potřásl hlavou a dodal: „Vůbec se nepřipravila na možnost, že jí to nevyjde. Ale že se už ani nepokusila… že se ani nesnažila se z toho nějak dostat!“

„Já jsem přesvědčený, že to nakonec vzdala. Neměla sílu ani zájem se zachránit… Příliš pozdě pochopila, že si nepomohla: v tom jejich vztahu jako by ji on – svým způsobem přežil.“ Poručík Gail vstal a odnesl spis do trezoru.

•

Semafor na křižovatce blikal jediným kyklopským okem.

„Kapitáne Doubku, jste doma!“ řekl poručík.

Rozjel se pak rychle vzhůru směrem ke Strahovu opuštěnými ulicemi, v netečném svitu oranžových výbojek. Světelných zdrojů postupně ubývalo, až nakonec převážily stíny.

V polích kolem úzké silnice, obtáčející obloukem okraj města, se vzdouvala nepropustná a černá tma, mohla skrývat cokoliv, možná že někde pod tou neproniknutelnou vrstvou se odbýval urputný boj o život vyvolaný potřebou potravy; z jiného důvodu bezelstná zvířata většinou nezabíjela.

Viktor Gail stáhl okno až dolů. Dlouze se nadechl svěžího, chladného nočního vzduchu a přidal plyn. Za okamžik zmizel vůz v zatáčce.