Eduard Fiker

Čichač

Kapitola první

Bůh ví, co tohle bude za knihu.

Snad detektivka, snad utopie. Nebo snad parodie. Ale ani parodie ne. Spíše záměrný příklad sotva postižitelného rozdílu mezi nepravděpodobností a nelogičností.

To se týká zejména detektivek a přifařených odrůd, kde čtenářův zájem je plánovitě stupňován v napětí. Tedy onoho druhu epiky, která nemá zvláštních literárních ambicí, která proto snad není výživná, ale která obsahuje vitamín, nazvaný, dejme tomu, TVRDÉ R. Tedy něco, co je pro životnost normálního jedince potřebné, aby nedostal takzvané duševní kurděje. Toto přirovnání je zajisté otřesné, nemá ovšem být reklamou kdejakému braku.

Brak! Už o něm bylo mnoho napsáno, bohužel však lidmi, jejichž vrozený odpor proti lehčí četbě se datuje od nejútlejšího mládí a kteří nevěnovali čas studiu zákonů, jimiž se má tato literatura řídit. Proto je dodnes definice braku tak neurčitá.

Těch zákonů je celá řada. Některé se nápadně rozcházejí se zákony, platnými pro vážnou literaturu. Zde, jak se zdá, popletla mnohému hlavu společná výrazová forma, totiž kniha, film či drama. Můžeme a vlastně musíme uznávat i toto primitivní rozdělení prózy:

1. literatura výhradně vzdělávací (vědecká),

2. směs literatury vzdělávací, popřípadě povznášející, a beletrie (vážná literatura),

3. beletrie (zábavná literatura dobré úrovně),

4. brak (zábavná literatura špatné úrovně).

V bodě 3 je uvedeno to, co stojí za stanovení zmíněných zákonů. A jedním z nich je jistě pochopení rozdílu mezi nelogičností a nepravděpodobností.

Epika, i ta, která čerpá náměty z temnějších stínů lidského konání, může být nepravdivá, dokonce nepravděpodobná, prostě výmysl. Ale proč zavrhovat výmysly? Každý výmysl není hned ohavná lež. Někdy je to dokonce takzvaná fantazie.

Vždycky však musí být tato epika logická. Paličatí lidé i zvučnějších jmen se domnívají, že například detektivka záleží v nahrnutí senzací, o jejichž zdůvodnění se není třeba starat. Jak snadné! Tak se to tedy nahází jedno na druhé - a detektivní kniha nebo dokonce film je na světě. Proto se lehkomyslně píší recepty: “Vezmi mrtvolu, vraž tam detektiva a zlatovlasou dívku, zatřepej

Kdyby vzal navrhovatel receptu svůj návod vážně a střihl si podle něho na vlastní detektivku, napsal by prostě monstrum, po jehož přečtení by se pokládal i Leon Clifton blahé paměti za významnou postavu literárních dějin.

Mezi hořeními deseti tisíci opravdové inteligence shledáme překvapující počet přátel lehké epiky, zvláště dobrodružné. Kdo však myslí, že příkladem ušlechtilého dobrodružství je prostý popis cestováni se psy a saněmi, ten musí být také přesvědčen, že pro Eskymáka je dobrodružstvím zpráva o jízdě pražskou tramvají. “Dobrodružství” už dávno neznamená jen exotické cestování, což většina lidí neprožila. Dobrodružstvím může být i příběh, jaký popřípadě neprožil nikdo na světě - příběh vymyšlený. Proč ne?

I čtenář detektivky má svůj vkus, třeba se to mnohým nezdá. Není to on, kdo hází všecko, co zavání kriminální beletrií, do jednoho pytle. Naopak. Právě on se naučil detektivce rozumět a ví, co se pro detektivku hodí. Žádá, aby byla logická, i když málo pravděpodobná. To, co mnozí zavrhují, totiž smyšlenku, si čtenář detektivky právě naopak cení. Všechno záleží na správném chápání věci. Nehodí-li se akademickému malíři štětka na bílení, nebude si myslit, že je to zavrženíhodný, zbytečný předmět, který jen kazí jeho plátna.

Kdo chce, může o tom přemýšlet. Kdo ne, ať čte dál. Začíná se s vlastním vyprávěním.

Představme si okresní silnici, bičovanou sněhovou metelicí. Představme si, že na bílou krajinu padá večer. Za takových okolností její ráz mizí s dvojnásobnou intenzitou a směr silnice se pozná v šeru už jen podle řady patníků, trčících ze sněhu jako prsty a ubíhajících v oblouku do bílé tmy, kde se potměšile ztrácejí.

V tom nečase jdou silnicí dva lidé. Podobají se větším oživlým patníkům, protože sníh a temná barva jejich oděvů splývají v tón podobně špinavý, jaký mají patníky.

Metelice utichla, lehoučký sníh víří ve slabém větru, ale i to postačí, aby se chůze proměnila v trýzeň. Ten, který jde po levici, má na hlavě měkký klobouk.se slušným nákladem sněhu, límec zimníku vyhrnutý až k uším a jednu ruku v kapse. Druhou rukou vede v podpaží svého společníka. Lze to těžko rozeznat, ale tím společníkem je žena štíhlé postavy, o hodně menší než on.

Ohrnula rovněž límec pláště. Ústa si chrání šálou. Na hlavě má čapku, staženou na uši. Světlé vlasy, které vykukují zpod čapky, se zdají pod navátým sněhem ještě světlejší. Oba ti lidé jsou zřejmě mladí. Nemluví spolu, jen trpělivě jdou.

Po straně se zvedá kostrbatá skála, černá a bílá, na druhé straně spadá půda do nedozírně hluboké propasti. Skála je vysoká necelých devět metrů a propast klesá k miniaturnímu údolíčku malinkého potoka, který se v létě uličnicky vine jako stříbrné hádě podle silnice. Teď je zmrzlý až do dna.

Skála v ohybu silnice skýtá trochu ochrany před vířícím sněhem, který zalepuje oči, bodá nepříjemně do tváří a činí boty těžké jako podešve potápěčů.

Párek mladých lidí se na chviličku zastavuje.

“Píčku, já tu chci zmrznout,” praví dívka slabým hláskem, protože má rty promodralé zimou.

Muž, nazvaný Píček, se vzápětí narovnává. Vidíme, že má skoro dva metry, měřeno od zabořených podpatků k závěji na klobouku.

“Ksakru,” odtuší stejně slabě jako dívka, “máš skoro pravdu, Hatinko.”

“Lehněme si do sněhu, Píčku. Usneme a nebudeme nic vědět.”

“To ne,” odmítá Píček.

A plahočí se s děvčetem dál.

Už se stmívá. Dlouhán sakruje, když vráží do patníků. Hatinka se oddaně plouží a drží se ho jako klíště. Metelice houstne. Bojují s nečasem v jakémsi odhodlání, které je pochopitelné jen jim.

“Světýlko,” špitá Hatinka zmrzlou pusou a ukazuje pravou rukou dopředu.

“Vidím,” bručí dlouhán mrzutě, “to je hospoda na kraji vsi. Tam se zastavíme. Dva syrečky, chleba, pivo. Ty dva, já dva.”

“Já ne.”

“Povídám dva syrečky a pivo.”

“Já chci čaj.”

“Tak čaj.”

Světýlka vpředu jsou dvě a leží nízko, těsně při zemi. Jsou teple žlutavá. Silnice klesá k zapadlé vsi.

Píček táhne Hatinku jako kočku. Hatinka už sotva klopýtá, když se světýlka mění v opravdová okna, zastřená zevnitř průsvitnými záclonkami. Po straně záclonek uniká ostrý klín světla. Dopadá na ležící sníh a prozrazuje množství vloček, poletujících před okny jako divoké mušky.

Za Píčkem a Hatinkou leží černá tma.

Poutníčkové vyhledají díru do hospody, setřepou sníh a vstupují dovnitř.

Od stropu visí žárovka. Podle stěn stojí lavice, před nimi stoly s nenatřenými deskami. V rohu kulatý stůl, na nějž padají ošumělé karty z rukou tří letitých mužů. Jeden z nich je bezpochyby hajný. Další čtyři muži sedí na lavicích, sklenice piva před sebou. Pátý dělá karbaníkům kibice. Vousatý hajný po něm šlehá jedovatými pohledy.

Všichni projeví trochu zvědavosti nad příchodem nových hostů. Zřejmě se tu mnoho nemluvilo ani předtím. Teď se umlklo docela.

“Ale, ale,” řekne pak někdo a strčí do dlouhána, “odkudpak v tom povětří.”

To je hostinský, kulatá osoba jen ve vestě, s vyhrnutými rukávy košile. Zde je ostatně příjemné teploučko. Železná, kamna sálají narudlým žárem.

“Od Prahy,” otáčí se host. “Příští otázka, kterou nám položíte, bude co si přejeme, a pak už žádná jiná.”

Hostinský se kouká otrle, není ani nijak překvapen. Vidí, že dlouhán je ve špatné náladě. Zároveň se mu zdá, že děvčeti, které ho doprovází, je do pláče. Chudinka se celá třese. Až nebude mít tak červený nos, bude docela hezká.

“Tak ven s tím přáním.”

“Syrečky máte?”

“… stěže.”

“Co stojí jeden?”

“Korunu.”

“Doneste dva, chléb s máslem k tomu. Co stojí chléb s máslem?”

“Korunu.”

“Dobrá. Jedno pivo. Ještě jeden chléb s máslem a čaj bez. Co stojí čaj?”

“Korunu.”

“Zapadli jsme do jednotkového obchodu,” otáčí se dlouhán k děvčeti. “Tak sem s tím, starochu, a ať je to pronto. Musíme za chvíli dál.”

Píček nemá hezké oči, ale upřímné. Dívá se na Hatinku s jakýmsi tajným soucitem a začíná se široce šklebit. Hatinka už dávno ví, že je to jeho úsměv. Když se Píček směje, nabudou jeho rty tvaru tenkého, dolů vydutého rohlíku, koutky úst se hrozivě přiblíží k uším, poněkud odstávajícím, a nos nedosti ušlechtilých forem jeví snahu podívat se Píčkovi na zuby.

Lesní muž u kulatého stolu odvrací hlavu. Rozevřené karty drží v ruce.

“Sto a sedm v zelenejch!” syčí sveřepě.

Hatinka pozbývá ustrašeného výrazu. Po tvářičkách jí tečou potůčky ze sněhu, který rychle taje na světlých ručičkách. Píček jí otírá obličej špinavým kapesníkem a Hatinka smutně prská.

Nosánek jí bledne, tváře naopak červenají. Oči má Hatinka modré jako letní nebe. Mají průzračnou hloubku, protože dvojí řada temných brv na ně vrhá dlouhý stín. Hostinský staví před Píčka pivo a dívá se mladým lidem na ruce. Nejsou to manželé, nemají na levé ruce prstýnky.

“Co je to?” bručí Píček, hmataje po sklenici.

Sklenice je studená, nemůže v ní tedy být čaj, ačkoli se tekutina barvou a nedostatkem pěny podobá bledému čaji. Hatinka musí čekat, až se čaj uvaří. Hostinský staví na horká kamna olezlý plecháč s vodou a hned tam něco sype. Je to čaj, vyráběný studenou cestou. Drolí čaj mezi prsty na prášek, připomínající šňupavý tabák. Připravuje si síto, v němž jeho žena jinak cedí knedlíky. Netečně vychází ven, nedbaje pohoršených pohledů dlouhánových. Za chvíli se vrací. Svítí si do plecháče zápalkou. Hlavička se udrolí, padá do hrnku. Hostinský ji klidně uloví dvěma prsty. Hází na zem. Pak přistupuje ke stolu.

“Čajček je hned,” dívá se na Hatinku s pohnutím, probuzeným možná pomyšlením, jakou to chemikálii bude 2a chvíli chuděra pít

Sahá do kapsy kalhot a loví odtamtud hrudku másla. Informuje:

“Je na kost, ale už měkne.” Naštěstí je máslo zabaleno v nepropustném papíru. “Kam chcete to dítě ještě v noci tahat?”

Hajný u kulatého stolu zatím prohrál nejen sedmu, nýbrž i sto v zelených, a začal láteřit a spílat svým spoluhráčům. Vybuchl dříve než Píček. Hostinský koulí očima.

“No já se jen tak ptám. Počítám, že ve vsi známé nemáte.”

“Kde máte syrečky? Starejte se o syrečky.”

“Syrečky přijdou naposled. Kdo má něco v hlavě, jí moje syrečky s vatou v nose, cizince.”

Nedaleko sedí zasmušilý piják piva. Podle klihového zápachu, který se z něho line, bezpochyby truhlář.

“Půjdete-li dál po silnici,” vměšuje se do rozmluvy, “dostanete se k Chramostovu. Tam mám tetu.”

“Jaká šťastná náhoda!” kývá Píček uznale.

“Je mi dlužná za dřez.”

“Hrom do dřezu,” brumlá hostinský, opíraje se sevřenými pěstmi o stůl, “tohle mi nenapadlo. Jdete-li od nádraží a chcete-li jít dál, musíte přece k Chramostovu.”

“Proč ne? Jdeme k Chramostovu.”

Plecháč na kamnech rozčileně poskakuje, ale hostinský si ho nevšímá.

“A nebojíte se jít lesem?”

“Co bych se bál.”

Hatinka se úžeji tiskne k svému průvodci.

“V Chramostově mám tetu,” praví truhlář vyčítavě. “K večeru bych měl čas se za ní vypravit, aby mi zaplatila ten dřez. Ale musel bych jít zpátky Holí za tmy. A to bych nešel ani za tisíc dřezů. Nechám si to na neděli.”

Píček poposedl.

“Já vám ten škopkový problém řešit nebudu,” cedí skrze zuby. “Starochu, pospěšte si s tím čajem. Musíme vyrazit.”

Vousatý hajný hmátl po talonu. Chce hrát “žebráka”. V talonu jsou dva králové.

“Vy jste vozembouch,” povídá jednomu ze spoluhráčů hlučně.

“Zůstaňte tu přes noc,” hřmí mu do toho hostinský, “nechám vás oba přespat za deset korun, každého zvlášť.”

Píček se vrtí.

“Deset korun? Nedám.”

Lesní muž prohrál “žebráka” za půl třetí vteřiny.

“Tak dávejte,” praví vztekle a vstává.

Dřevěná podlaha pod jeho kroky duní, až se rozpálená kamna nahýbají.

“Poslouchejte,” mručí hajný jako medvěd, tamhle visí moje flinta. Já jsem v lese jako doma, ale když jdu Holí ve dne, rozhlížím se na všecky strany.”

“A v noci?”

Píček ho probodává hrdinným pohledem.

“V noci tam vůbec nevlezu,” dí vousáč rázně, “a vám bych to radil taky.”

Pak se vrací na svoje místo, a celá hospoda s hostinským hledí na dvojici mladých lidí podivně ustrašenými zraky.

Les, zvaný Hůl, byl strašidelný les.

Přes deseti lety v něm spáchal sebevraždu jistý obchodník, který si sem pro smrt zajel až z Prahy. Rok poté si v něm vzal život další muž pro nezhojitelnou nemoc. Potom v něm zahynul zhrzený milenec a po něm opuštěná milenka. Stromy v Holi byly obzvláště vhodné k oběšení pro všecky velikosti lidských postav. Tůň uprostřed lesa obyčejně nevydala těla těch, kdož se rozhodli do ní skočit. Tím se ušetřily pohřební výlohy, což bylo jakousi výhodou.

Les, zvaný Hůl, měl proto reklamu. Příkladu cizích sebevrahů následovali lidé místní. Říkalo se, že na sebevraždu musí pomýšlet každý, kdo projde lesem i s nejveselejšími počátečními myšlenkami. Kdo vstoupil do lesa, zvaného Hůl, s úmyslem vzít si život, měl zaručeno, že od svého rozhodnutí už neupustí. A kdo vstoupil do lesa, zvaného Hůl, s veselou myslí, v půli cesty dostal chuť na sebevraždu. Takový to byl les.

Zkoumala to i jakási psychiatrická komise. Její posudek byl tento: “Doporučujeme les, zvaný Hůl, obklíčit drátěným plotem od katastru číslo to a to až po ten a ten katastr, tak, aby byla veřejně přístupná jen okresní silnice, lesem procházející. Les, zvaný Hůl, má takzvanou vražednou psychózu, s níž se shledáváme i na některých jiných místech zeměkoule. Tato psychóza, objevená prvním sebevrahem, dosud trvá a působí i na dálku. Je to takzvaná sugesce okolí.” V dalším praví nález toto:

“Les stojí v naprosté rovině, pročež se v něm vyskytují bahnité tůně a je v něm málo zvěře. Chráněn před větry, má stromy rovné, silné a tiché. Kmeny rostou k nebesům s majestátní povýšeností nad lidským tvorem, který se v jejich příšeří prochází. Bahenní výpary vypudily všecko ptactvo. Protože v tomto lese není nikdy vítr, je les naprosto nehybný. To má vliv na mysticky strnulou tvářnost všeho rostlinstva, způsobuje zvláštní klid, který tlumí kroky lidí i zvuky z okolí. U slabších povah budí les, zvaný Hůl, dojem otevřeného, vegetujícího hrobu. V tichu a v nehybnosti vzniká snadno dojem jakéhosi zakletí. Je-li pak tento dojem spojen s nevtíranou myšlenkou na několik sebevražd, které zde byly spáchány, nemůžeme se divit, že poutník buď vyděšeně prchá nebo se odevzdává do náruče smrti, o níž již dříve přemítal jako o východisku z nesnází.”

Na světě je mnoho věcí, obklopených podivným nimbem, který vznikl nejzvláštnějším způsobem a o němž nikdo předem netušil, že vznikne. V našem případě je to tedy les, zvaný Hůl, který byl zcela nevinný po celá desetiletí, a pojednou se stal lesem duševní hrůzy.

Patrně k tomu přispělo i to, že před časem jistý četník, procházející křížem krážem tímto lesem, bodl holí do velikého, opuštěného mraveniště a zjistil, že v mraveništi leží hromádka lidských kostí. Vyšetřilo se, že je to kostra asi čtyřicetiletého muže, zavražděného před mnoha a mnoha lety ranou do hlavy.

Pak se nepřihodilo dlouho nic, až konečně se rozkřiklo, že v lese, zvaném Hůl, straší. Vypotácel se odtamtud muž, který se přiznal, že zamýšlel pro rodinné sváry spáchat sebevraždu oběšením. Ale touha po smrti ho rázem opustila, když, jak vyprávěl, ho začala honit jakási skučící bytost, která v něm budila ještě mnohem větší děs než jeho vlastní manželka, a které sotva unikl.

Les byl prohledán, ale nic nápadného se v něm nenašlo.

Rozruch trval nějaký čas. V Chramostově se pořádala tancovačka. Dva chasníci se vsadili o soudek piva, že projdou v noci Holí a zanechají někde na stromě znamení. Přiběhli zpět, bledí jako dva trojhránky taveného ementálu. Něco je v lese honilo, skuhravě na ně volalo: “Stůj!” ale jim ani nenapadlo uposlechnout. Jeden z nich to odnesl pouhým leknutím, druhý zápalem plicních hrotů, protože se trochu uhnal.

Přes odpor místního učitele se zakořenilo mínění, že některý z těch sebevrahů nemůže najít v hrobě pokoje.

Vážený čtenář se zdvořile žádá, aby to bral vážně. Ať padne jakékoli vysvětlení, takový byl skutečný stav věcí, když se k lesu, zvanému Hůl, blížili Píček s Hatinkou.

Metelice trvala, čirá tma padla na dvojici ihned, jakmile se dostali za poslední domek vesnice.

Na krok vidět nebylo. Zde však silnice vedla úvozem, kde se nemohli vychýlit ze směru. Píček zdejší krajinu znal a věděl, že silnice začne nyní stoupat a povede celý kilometr mezi dvěma řadami švestkových stromů. Pak se narovná a bude natažená jako přímka. Potom vejdou do lesa, zvaného Hůl. I kdyby na centimetr před sebe neviděli, ucítí, že jsou už v lese. Metelice ustane. V tom lese je vždycky ticho, i kdyby se kolem bořil svět.

Když překonali stoupání, Hatinka se zastavila. Píček slyšel, jak silně dýchá.

“Budeš kašlat,” řekl, chutnaje sníh, který mu v droboučkých vločkách vletoval do úst.

“Záleží na tom?” vydechla.

Sli dál, boříce se do sněhu nad kotníky. Těžko vlekli nohy. Píček svou společnici někde skoro nesl.

“Už tam budem,” říkal, “už tam budem.”

Ale to mělo ještě trvat. Připadali si jako malilinkatí tvorové uprostřed ohromné, natřásané peřiny se studeným, rozdrobeným peřím. Vítr vál slabě, ale vytrvale.

Bylo nepochopitelné, kde se vzalo tolik miliónů droboučkých, nemilosrdně chladných krystalků. Bodaly do tváří, do čela, do nosu, až pokožka otupěla, omrzávala, až se bolestná únava stala tupou a posléze i sladkou. Jen se zastavit - jen stát, usednout, ulehnout… ale dlouhán Píček nepovolil.

Blížili se k lesu, zvanému Hůl.

Náhle se trýznivý větřík utišil. Sníh začal padat jako při vánoční idyle ve filmovém ateliéru. Šlo se lehčeji, třeba se nohy hluboko bořily a těžko vytahovaly.

“Jsme na místě,” pravil Píček a na chvíli Hatinku pustil.

Hatinka si sedla do sněhu. Píček se narovnal v ramenou a vytřeštil oči před sebe, jako by mohl něco vidět. Nebylo to sice ani předtím možné, ale zde kolem nich stydla dokonalá čerň královské tmy. Tam venku se aspoň zdálo, že sníh se trochu bělá. Tady padal zmrzlý inkoust, tady se v něm brodili. Z obou stran byl les, zvaný Hůl.

“Pojď ještě kousek, Hatinko,” řekl Píček láskyplně a hmátl po ní.

Nenahmatal nic.

“Hatinko, kde jsi?”

“Tady,” ozvalo se tiše u jeho nohou, “už jsem skoro spala.”

Zdvihl ji a zatřásl jí, aby s ní dostal sníh, jímž byla asi obalena jako sněhuláček.

“Tady ještě ne, Hatinko.”

Vzdychla, opírajíc se a něj celou vahou.

“Hatinko, nechtěla bys, abychom s tím sekli a vrátili se domů?”

“Ne,” odpověděla, “ty jsi zbabělec.”

Vlekl ji dál po neviditelné silnici. Byly chvilky, kdy prostě nechávala obě nohy za sebou a dala se táhnout jako pytel otrub.

“To mě zahřálo,” podotkl dlouhán, když se opět zastavili. “Můžeme se pustit do lesa.”

Zdvihl Hatinku na ruce jako děcko, udělal čtvrtobrat a pomalu, klopýtavě zamířil stranou. Zdálo se mu, že sníh uí nepadá. Snášel se stále ve stejném množství, ale vítr už jej nehnal.

Jednou nohou hrabal Píček před sebou, hledaje oporu. Chystal se překročit příkop, počítaje s nutným ponorem do sněhu. Sjel tam najednou a Hatinka zmizela v závěji. Těžko ji nahmatal a vyškrábal se s ní na druhou stranu.

Hatinka ani nešpitla.

“Už jsem se nadřel dost,” řekl Píček zamyšleně, “postav se a zkus jít.”

Hatinka to zkusila. Šlo se jí dobře. Pod vysokými stromy nebylo mnoho sněhu. Píček ohmatával kmeny před sebou, aby do některého nenarazili čelem.

Po pěti minutách se zase zastavil.

“Dál už nemusíme jít,” zabručel.

Přitiskl ji k sobě, a chvíli tak setrvali v mlčení. Pak řekla Hatinka slabě:

“Je tu tma jako v bedně. Dělej, Píčku. Vytáhni revolver a dej mi ránu. Umřít musíme. Tohle trápení jsme si mohli ušetřit.”

Hmatala po jeho ruce. “Kde máš revolver?”

“K čertu,” zabručel, “tady.”

“Střelíš mě do hlavy?”

“To je nejlepší,” odpověděl.

“Alespoň se se mnou rozluč,” vyjekla najednou.

Kolem nich bylo to strašné ticho, o němž si lidé vyprávěli. Jen sníh zavrzal pod Píčkovou botou, když se Píček hnul.

Ale potom zapraskala někde nahoře pod tíží sněhu větev. Hatinka sebou trhla.

“Co to je, Píčku?”

“To je asi to strašidlo,” zašeptal dlouhý Píček.

Naslouchali. Vzápětí se ozvaly i jiné zvuky. Něco šustilo. I Píček dostal strach.

“Píčku, co to je?”

“Buď ticho!” napomenul ji.

Zvuky se blížily. Píček odchýlil revolver. Hatinka se silně třásla. A najednou zvuky umlkly jako když utne.

“To byl zajíc,” šeptl Píček sotva slyšitelně.

Ticho bylo horší než zvuky předtím. Něco číhalo nablízku, něco jako by pozorovalo v pekelné tmě dvojici mladých lidí, něco se tam šklebilo a hromadilo hrůzu, aby ji mohlo náhle vypustit přímo na ně. A sníh se snášel kolmo k zemi.

A už to začalo.

“Úhú!” ozvalo se černým lesem táhle.

Stromy jako by pod tím hlasem rozhýbaly koruny. Nečisté síly se daly do práce.

Hatinka se zlomila v Píčkově náručí. U nohou se mihl černý stín, spíše tušený než viděný, a zaskučel…

Chraň bůh, abychom chtěli vyprávět nějakou strašidelnou historii. Stejně by se asi nikdo nebál. Ale uznejme, že za těchto okolností se mohl Píček aspoň leknout a Hatinka omdlít.

Píček s Hatinkou cestovali do lesa, zvaného Hůl, aby spáchali společnou sebevraždu. Ale třeba pochopit, proč se ta ubohá dvojice plahočila tak daleko, když je přece mnohem pohodlnější otevřít doma plynový kohoutek nebo spolknout párek běloučkých tabletek. (Popřípadě dát si dezinfikovat byt kyanovodíkem a zůstat tam. To však je technicky obtížnější.)

Prozatím sledujme události. Uvidíme.

“Úhú” se ozvalo ještě jednou, zcela nablízku. Pak se udělalo světlo. Ne veliké. Takové, jaké může vyvinout kulatá kapesní baterka. A to světlo prozradilo, že skučící stín u Píčkových nohou je černý jezevčík s ostrým čumáčkem a s očima poněkud vyvalenýma. Za světlým kroužkem baterky Píček neviděl nic. Kroužek se kýval podle chůze neznámého rušitele. V kuželu jeho paprsků, odklánějících se na tu i na onu stranu, hustě padaly droboučké krystalky sněhu, jiskřící jako diamantová tříšť.

Pak se ozval hlas.

“Milión veverek, snad už jste to děvče nezastřelil, člověče?”

Hatinka ležela na sněhu bez hnutí. Jezevčík k ní opatrně čichal, natahuje své beztak protažené tělo, že se začal podobat tyrolskému salámu. Stál-li Píček ve sněhu nad kotníky, vězel v něm jezevčík až po bříško. Hlouběji se neponořil, spočívaje pohodlně na loďkovitém spodku svého trupu. Pohyboval se tak, že se vymršťoval ze sněžného lože jako blecha, aby znovu zapadl, a to dělal skok za skokem.

Vida typického jezevčíka a slyše hlas, propadl Píček dojmu, že má co dělat s člověkem, kterého už odněkud zná.

“Co chcete?” vyjel provinile.

“Zastřelil nebo nezastřelil?”

“Ne.”

“Tak jsem tu včas,” řekl hlas bodře a muž se zastavil. Už nebyl vzdálen více než na dva kroky.

Píčka se zmocnil vztek.

“To je pitomé,” hýbal se. “Nakonec si budete myslit, že jste nás vysvobodil z drápů smrti.”

“To si taky plným právem myslím. Schovejte svou hračku a zdvihněte tu ubožačku, ať se nenastydne.”

“Beze všeho,” řekl Píček dopáleně.

Hodil revolver do kapsy, navlékl rukavici a sehnul se pro Hatinku. Lámala se mu v náručí jako prázdný župan.

“Vás už znám,” zabručel nenávistně, “vy jste ten karbaník z dolejší hospody.”

Rušitelův hlas si Píček pamatoval z klení nad ztracenou hlášenou stovkou, při kteréžto příležitosti i sedmu vzal čert. A jezevčík stejně prozrazoval myslivce, třeba v hospodě se svým pánem neprodléval.

“Nemejlíte se,” děl ponurý hlas za kroužkem světla.

Baterka se obrátila a ozářila bytost, podobnou svatému Mikuláši, kdyby totiž svatý Mikuláš nosil na rameni flintu a místo anděla měl po boku paťatého psa.

Skutečně i starochův klobouk se štětkou, obtížený vrstvou sněhu, se v té chvíli podobal biskupské mitře. Pod kloboukem zářil narudlý, mikulášsky zarostlý obličej. Naše tradice sice obléká svatého Mikuláše do dvou křížem zdobených plátů papíru, ale severští národové mu ponechávají teplý, krátký kabátec, sepjatý v pasu řemenem, tlusté kalhoty a vysoké boty s plstěnými holeněmi. Tohle tedy byl Mikuláš severský, až na tu mitru.

“Už jsem si myslel, že jste střelil, než jsem došel domů pro psa,” bručel Mikuláš. “To by vás teď bylo kapánek mrzelo.”

“Vy jste úřední osoba?”

“Na tom nezáleží. Já jen sbírám sebevrahy.”

Píček držel Hatinku pořád ve stejné poloze.

“Vzpomínám si,” šklebil se, “že jste v hospodě nechtěl ani slyšet o návštěvě těchto míst za tmy. A nyní jste tu.”

“Ale ne jako hajný, kamaráde.”

“Tak jako co?”

“Jako strašidlo.”

Píček rozčileně odfrkl.

“Jo jo,” dodal hajný dříve, než se Píček zmohl na slovo, “já žiju ve dvou osobách. V hospodě jsem pro vás úřední osoba. Tady jsem strašidlo. Bububu. Hajný se může bát jít v noci do lesa, ale strašidlo se přece nebude klepat samo před sebou, to uznáte.”

Domluvil a mocně zafuněl. Píčka obešla hrůza.

“Blázen nejste?” zeptal se opatrně.

“Vy jste blázen,” odpověděl Mikuláš ze tmy.

“Přece nechcete, abych vás považoval za bezhlavého rytíře.”

“Bezhlavý rytíř jste vy,” zněla další odpověď, “když se tak dívám na to děvče. Naložte si ji na záda a pojďte za mnou.”

“Kam mám jít?”

“Do mé pekelné laboratoře.”

“To si rozmyslím,” řekl Píček. “Skoro je mi to milejší tady.”

Svítilna se divoce rozhoupala.

“Vy se v našem lese nebojíte, duše zvrhlá?”

“Až do vašeho příchodu jsem se nebál. Sekněte, kdo jste, ale bez legrací.”

“Moje navštívenka zní,” zařval Mikuláš, “Tadeáš Řimbaba, generální sběratel sebevrahů všeho druhu. Kdyby nebylo mne, tuhli byste tady jako dvě mrtvoly,” dodal už mírně ji.

Světlo baterky sjíždělo po schoulené dvojici shora dolů a zdola nahoru. Jezevčík se vymrštil, zapadl o kousek dál a vyštěkl. Píček se tvářil zamyšleně, Hatinka o sobě nevěděla.

“Konečně,” pravil Píček po delší úvaze, “doufám, že ve vaší pekelné laboratoři je alespoň trochu teplo.”

Záhadný Tadeáš Řimbaba vzal baterku do zubů.

“Ahám hi ohužu haháha,” pravil.

To znamenalo: Já vám ji pomůžu na záda. Stalo se, a dali se na pochod. Hatinčina hlava se klátila jako uzrálý melounek.

Hajný šel napřed a svítil na cestu. Když Píček vykročil, upadl málem na nos, neboť se mu noha zapletla do šlahounu skrytého pod sněhem. Salámový jezevčík skákal po závějích jako popálený had.

U silničního příkopu Tadeáš Řimbaba, generální sběratel sebevrahů - (hm, hm) - zastavil.

“Tady je můstek.”

Přešli můstek a dali se vlevo, tedy zpět k vesnici. Hatinka stále ani nemukala, jen se nesla na Píčkových zádech. Píček si ji přidržoval pod kolínky, a v rukou cítil teplo jejího těla i přes své rukavice a její tepláky. Hatinčiny paže visely po obou stranách Píčkova hrdla a bily ho do žaludku. Co chvíli si Píček sladké břemeno nadhodil.

Na silnici, lemované lesem, bylo ticho. Sotva však vyšli z lesa, vyrazil vítr. V blikavém světle baterky uháněly tisíce sněhových bodů jako o závod, po zemi vířil mlhovitý prach. Stopy byly ve vteřině zaváty.

Baterku zalepoval sníh a udřený Píček ztrácel pojem směru. Kdyby byl odkázán sám na sebe, docela jistě by zabloudil.

Vítr útočil z boku, po straně se vršila návěj.

A Píček se dřel. Potil se, vydychoval otevřenými ústy a vdechoval hlučně nosem. Právě chtěl zavolat na toho podivína, který o sobě tvrdil, že je strašidlo, když jezevčík začal divoce štěkat.

Před Píčkovým zrakem se objevila vysoká zeď a v ní obrovská dřevěná vrata. V šikmých rýhách se usazoval sníh, kolem se prášilo jako když je v mlýně průvan.

Hajný otevřel vrata a Píček s Hatinkou na zádech už sotva prolezl. I na dvoře - nepochybně to byl dvůr - se sníh točil, ale ne tak divoce. Píčkovi se zdálo, že zahlédl jakési roubem, potom tmavou hmotu nízké stavby, ale to všecko minuli. Hajný vytáhl z kapsy klíč, vystoupil na tři kamenné schody a otvíral dveře domku. Podle všeho to byla nizoučká, ale hodně dlouhá chalupa se střechou, která značně přečnívala zdi a kdo ví, nebyla-li došková.

Dveře se za nimi zavřely. Píček už ani necítil vlastní ruce.

“Řeknu vám, kam ji položíte,” pravil sběratel sebevrahů.

Píček klopýtl přes práh. Nosem vtáhl teplo, které vonělo medem, tabákem a hořčičným těstem. Světlo ukázalo na dřevěnou postel, nápadně vysokou a nápadně krátkou, s peřinami v modře pruhovaném kanafasu. Před postelí bylo hojně napliváno. Na zemi opřena o pelest stála dýmka s třapečkem. Někde v temném příšeří se otřepával jezevčík.

“Já rožnu,” řekl Tadeáš Řimbaba chmurně.

Píček, smrtelně unaven, dopadl na postel i s Hatinkou. Lože ukrutně zavrzalo a na zem bouchlo prkýnko. Toho si Tadeáš Řimbaba nevšímal. Takové zvuky mu nebyly ničím novým, neboť šlo zřejmě o jeho vlastní postel. Potácel se v mihotavém světle zápalky jako sněhulák. Pod ním se tvořila obrovská louže, neboť v místnosti bylo ukrutné vedro. Podobná louže stékala s Píčka i s Hatinky rovnou do kanafasu. Proti tomu už měl sběratel sebevrahů jakési námitky.

“Svlékněte ten burnus,” zaláteřil, když petrolejová lampa na stole začala ospale pomrkávat, “z toho děvčete taky, postel není vana, u všech hrbatých borovic!”

Svůj kabát pověsil na hřebík k brokovnici. Sňal i klobouk, a jeho nápadně kulatá hlava zasvítila úctyhodnou pleší.

“Zujte jí boty!” rozkázal.

Udělali Hatince jakési pohodlí. Hatinka sladce vzdychla, oči však neotevřela, růžovou tvářičku ponořila do obrovského polštáře a zdálo se, že ihned usnula.

Píček se vztyčil. Pod nízký strop se sotva vešel. Zamnul rukama a ohlédl se po veliké peci, odkud patrně přicházelo to příjemné teplo. Tadeáš Řimbaba po vy táhl knot a v místnosti se rozjasnilo. Na stěnách vyskočily fotografie v řezbářských rámečcích, jakož i barvotisk, kde byli zobrazeni myslivci, střílející na jelena podobného hubené krávě.

“Máte hlad?” vybafl Tadeáš Řimbaba.

“K službám,” kývl Píček, “ale nic nekupuju. Peníze nemáme.”

Lesní muž jen mávl rukou. Odešel do síňky a vrátil se s bochníkem chleba, velikým jako kolo od vozu. V druhé ruce měl hliněnou mísu, na níž zářil pořádný valoun másla.

Praštil s tím na stůl, otevřel hlučně zásuvku, vytáhl zabijáčky nůž a zabodl do střídky. Byl to katovský nástroj, jehož se Píček v prvním okamžiku zhrozil, neboť mohl dobře sloužit k docela jiným účelům.

“Krájejte a mažte si, co chcete,” řekl Tadeáš Řimbaba nevlídně. Otevřel v peci nějaká dvířka, vytáhl pětilitrový hrnec, postavil jej vedle chleba a ukázal na něj prstem.

“Kafe!” A dopadl hřmotně na lavici.

Píček pokrčil rameny a usadil se na židli s rozběhlými, tenoučkými nohami a se šikmým opěradlem. V opěradle byla díra záhadného účelu, o níž Píček nemohl vědět, že mívala srdcovitý tvar - než ji otloukl velikonoční rejžák.

Dva syrečky už dávno ztratily výživný účinek a Píček se pustil do Tadeášových zásob se surovou bezohledností. Sběratel sebevrahů však, otáčeje bochník na břiše jako žonglér, přece jenom dokázal uříznout si větší krajíc.

“To děvče nechtě odpočinout,” hučel plnými ústy, “na jídlo má času dost, až se probudí.”

Jedli a zapíjeli vlažnou bryndou z hrnce. Šlo to dobře až na to, že nesměli ukusovat z chleba současně, neboť v tom případě by konce obrovských krajíců narážely na sebe.

Po jídle smetl Tadeáš Řimbaba drobečky na hromádku, vstal a došel si pro dýmku. Ze zásuvky hrbaté skříně vytáhl krabičku, hodil ji před Píčka a vybafl: “Kuřte”.

Byly v ní cigarety dosti drahé, a Píček se opět divil. Na první pohled byl Tadeáš Řimbaba docela obyčejný hajný, ale tu a tam dělal úplně něco jiného, než by se od něho očekávalo.

“Doufám,” pravil Tadeáš Řimbaba, jako na dotvrzení Píčkova dojmu, “že to vaše děvče nedostane angínu. Měli bychom do ní vpašovat aspirin.”

“Kdo vám říkal, že mám s sebou aspirin?” ohradil se Píček.

“Já mám,” odtušil Tadeáš Řimbaba a štrachal se zase v zásuvce.

Hatinka prášek spolkla se zavřenýma očima. Teprve potom Píčkovi napadlo, že by to mohlo být něco jiného než aspirin. Ale nedalo se už nic dělat. Píčkovi nic podobného hostitel nenabídl. Snad tedy bylo přece jenom všecko v pořádku, neboť měl-li sběratel sebevrahů nekalé úmysly, musil by začít u něho, u Píčka, a ne ho naopak posilovat nánosem másla na parcele chleba.

Píček kouřil a hrbil se na židli. Seděl-li, vždycky se trochu hrbil, jako všichni lidé zbytečně dlouhých postav. Hajný uklízel zásoby. Vůbec nebral ohled na spící Hatinku a dusal těžkýma botama po světnici jako kůň. Konečně se usadil, tentokrát s brokovnicí v ruce a s dýmkou v ústech.

Píček se zamračil a skrčil nohy pod židli. Nebyl-li tamto aspirin, je tahle puška nabita na ostro a namíří v nejbližší chvíli na Píčkovu hlavu.

Ale nestalo se nic. Hajný pušku zlomil, podíval se hlavněmi Píčkovi drze do očí, sebral s okénka hadr a začal pušku čistit.

“Povídejte,” zamručel, “mám čas poslouchat. Řekněte mi, proč jste se chtěli zamordovat.”

Píček se proti všemu očekávání začal usmívat, ale hajný, skloněný nad puškou, to neviděl.

“To se pobavíte. My jsme se nevloupali do vašeho proklatého lesa proto, abychom se zamordovali.”

Hlaveň narazila o stůl.

“Jak se jmenujete?” zeptal se Tadeáš Řimbaba přísně.

Kosmaté šedivé obočí se naježilo a dýmka klepla o podlahu.

“Josef Pekárek,” odpověděl Píček pokorně.

“A vaše slečna?”

“Háta Bambulková. Jejímu nebožtíkovi otci nestačilo, že se jmenoval Bambulka. Ještě ji k tomu pokřtil Háta.”

“No dobrá, dobrá,” pokyvoval hajný zamračeně a přejížděl palcem lučík brokovnice. “Kdybych já byl na jméno tak citlivý, visel bych už dávno v Holi na jedli.”

Chvíli vypadal jako chycená volavka. Potom pravil otcovsky, což se k němu vůbec nehodilo:

“Každá sebevražda má, abych tak řekl, svou historii. Jaká je ta vaše?”

“Už jsem vám řekl, Artuši Alibabo, že o sebevraždě tady není řeč.”

“Jmenuji se Tadeáš Řimbaba, tisíc jelenů. Já jsem vás slyšel. Mluvili jste o smrti a bouchačku jste v ruce taky měl.”

“Vy jste divný chlap,” zavrtěl se Píček. Zašlápl pod stolem zbytek cigarety, protože Řimbaba zřejmě neuznával popelníčky. “Ale jednou polovinou bytosti jste zaručeně dobrák. Doufám, že nakrmíte taky Hatinku.”

“Pořád ještě spí, ta vaše Hatinka,” broukl hajný mrzutě. “Kde jste k ní přišel?”

“Hatinka je sirotek a živila se až donedávna jako kancelářská síla u jednoho advokáta. My jsme snoubenci.”

“Už se tak neživí?”

“Ne, protože toho advokáta zavřeli pro nějaké šmejdy. Hatinka je bez místa.”

“A vy?”

“Já jsem student.”

“Kdy dostudujete?”

“Nikdy,” pravil Píček chladně a hmátl pro další cigaretu.

Sběratel sebevrahů čekal, až si Píček zapálí.

“Vy máte rodiče, studente?”

“Já jsem taky sirotek.”

“Já taky,” řekl staroch.

“Ale já od svých čtrnácti let. Moji rodiče měli stěhovací podnik a vedlo se jim tak, jak se vám nikdy nepovede, a mně už vůbec ne. Kromě rodičů jsem měl strejce, bratra mé matky. Ten měl taky stěhovací podnik a stal se mým poručníkem.”

“A co babička s dědečkem?” mračil se Tadeáš, “taky stěhovali?”

“Na babičce s dědečkem nezáleží,” odsekl Píček podrážděně.

“Dobrá. Mluvte dál.”

“Otec si přál, abych vystudoval vysokou školu a svěřil mě se vším všudy strejci. Se vším všudy, to znamená hlavně s penězi, které jsem po rodičích měl. Nu - a není to tak dlouho, co strejc zmizel, a když se po něm pátralo, zjistilo se, že nemá nic než dluhy. Probil nejzáhadnějším způsobem všecko, své i moje.”

“Milión housenek,” řekl Tadeáš Řimbaba s podivem.

“Ještě nedávno jsem u strejdy byl. Tvářil se jako jindy. Povídám mu, koukej, strejdo, nic naplat, musím se teď starat taky o Hatinku. Plnoletý už dávno jsem, na něco ze svých peněz nárok taky mám - až budu hotov, odevzdáš mi laskavě všecko. A on, že jo, bezevšeho, nestyda.”

“To jako když vaše děvče bylo bez místa?”

Píček zrozpačitěl. “Chtěli jsme se vzít hned. Strejc mi plácal na záda, smál se, povídal, abych si z toho nic nedělal, to že se mladým lidem stává co chvilku, že jsme se zkrátka neudrželi, no.”

“V čem jste se neudrželi?”

“Vy jste to nepochopil?”

Tadeáš významně hvízdl a pochoval flintu v náručí jako dítě.

“Ano,” řekl Píček hrdinně. “Nešiřme se o tom. Nu - a druhý nebo třetí den jsme se dověděli, na čem jsme. Hatinka byla bez sebe čtyřicet minut.”

“Toho strejce ještě nemáte?”

“Je v prachu.”

Píček rozčileně popadl hrnec se zbytkem kávy a nasál chladnoucí tekutiny, jako by se chtěl opít do němoty. Pak si otřel ústa rukávem.

“Já povídám: buďme stateční, Hatinko, však se ve světě neztratíme. Ale Hatinka je zbaběleček. Šel jsem hledat místo a to se ví, hned jsem je nenašel. Srolovala záclonu a věšela se. V poslední chvíli jsem ji utrhl. Potom chtěla skočit do světlíku. Pak vlezla v šatech do vany, a kdybych byl dost rychle nevyhodil domácího, který na mně mezi dveřmi vymáhal činži, byla by si podřezala žiletkou tepny. Pustil jsem na ni studenou sprchu, tak toho nechala.”

“Zkrátka, sedl na ni, abych tak řekl, sebevražedný komplex,” pravil Tadeáš Řimbaba, dívaje se hlavní proti stropu.

“Co vy víte o komplexech?”

“Leccos.”

“Máte pravdu. Už jsem se z baráku ani hnout nemohl ze strachu, aby si něco neudělala. Nakonec mi vyčetla, že kdybych za něco stál, zemřel bych s ní, abych zachránil její dítě, ji i sebe před hanbou a bídou. Hatinka je slabá povaha.”

Tadeáš Řimbaba natáhl hlavu a snažil se dohlédnout na postel.

“Můžete pomlouvat dál,” kývl, “pořád ještě spí.”

“Však jsem jí to řekl do očí. Ale ne a ne ji přesvědčit, že nikdy nebylo zle, aby nemohlo být hůř. Ve skutečnosti jsem už sám ztrácel naději.” Píček se poškrábal za uchem. “Protože Hatinka mě tím komplexem utloukala. Šlo to s námi s kopce. Peníze docházely. A tak jsem si uvědomil, že nejdřív musím vyléčit Hatinku z její mánie a potom se teprve mohu věnovat ostatnímu.”

“Správně,” přitakal sběratel sebevrahů, strkaje mastný hadr do hlavně.

“Zbylo mi právě tak na zpáteční lístek,” pravil Píček s povzdechem, “tak jsem Hatince navrhl, že společně zemřeme, a hned byla mnohem veselejší.

“Veselá mysl je půl zdraví.”

“Ten váš les znám. Byli jsme loni na letním bytě v Chramostově. Hatinka se ho vždycky bála. Rozhodl jsem se tedy, že ji zkruším tak, aby poznala hrůzy smrti dřív, než se k ní definitivně odhodlá. Aby se jí zkrátka nezdál ten její nápad s umřením tak chytrý. To už loudila na lékárníkovi v naší ulici veronal a bádala ve starých novinách, která smrt je nejrychlejší. Ale já myslím, že umírání je horší než smrt sama, a proto jsem ji chtěl s tím děsit tak dlouho, dokud by sama nepoprosila, abychom šli domů.”

“Může bejt,” vrčel hajný, “že nakonec opravdu umře, jestli vám z toho dostane zápal plic.”

Píček se ještě více zasmušil.

“Podívejte se, jak spokojeně chrupe. To na zápal plic nevypadá. To vypadá na to, že se cítí spokojenější.”

“Inu,” zabručel Tadeáš, “záleží, jak bych řekl, na okolnostech. Někdy stačí málo, aby se člověk cítil šťastným. Musí tu vždycky být rozdíl mezi dvěma, jak bych řekl, příčkami, a člověk si toho rozdílu musí všimnout a pěkně porovnat. Někdy je ten rozdíl na společenském žebříčku výš, někdy níž, ale na tom nesejde. Lidé mají různou úroveň.”

Tadeáš Řimbaba se sklonil nad kohoutky své brokovnice a pečlivě je čistil. Píček se na něj mlčky díval. Tadeášův obličej už dávno pobledl, ale zůstal snědý. Jen nos se nějak nechtěl vzdát narudlé barvy. Tadeášův vous byl pěkný, hustý, nažloutle šedivý, u kořínků sytě kaštanový. Lebka svítila v odrazu mrkavé záře petrolej ky.

“A co si teď počnete?”

Píček pokrčil rameny.

“Já bych pro vás něco měl.” Hadr v Tadeášově ruce šmejdil jako zběsilý po zámku pušky. “Já sbírám sebevrahy už dlouho. Několik let. Smrt jim směním za něco jiného. Takovou moc mám. Můžete vydělat spoustu peněz a dostanete je do ruky hned. Váš případ se mi zdá zvlášť příznivý. Hatinku nepotřebuju. Jen vás.”

“Hrome, co to vykládáte?” podivil se Píček.

Hajný se uchichtl.

“To byste chtěl vědět. Já jsem, jak bych řekl, generálním dodavatelem sebevrahů. Každý živý člověk má při sobě něco, co mohu dobře potřebovat. Musí být jen mladý a zdravý - a to vy asi jste.”

Píček se naklonil přes stůl.

“Co je to za divné řeči, Barnabáši?”

“Tadeáši. S každým sebevrahem je vedu vždycky po večeři. To si ho začínám kupovat pro svůj, jak bych řekl, speciální účel.”

“Pro jaký účel?”

“Počkejte. Nejdřív vám řeknu, jak to u nás vlastně je. Pravda, před lety spáchal v Holi nějaký mládenec sebevraždu, ale ostatní už je úplně jinak. To jen já jsem se staral o náležitou pověst našeho háječku. Dělal jsem to tak důkladně, že jednou přijela vyšetřovat i komise z blázince. Pak se mi sem sebevrazi jen hrnuli. Dával jsem na ně pozor a lapal jsem je. Vždyť to dělám deset let, ke všem křovinám. Některého jsem přemluvil, některý mi utekl. Jenom jedna ztřeštěná ženská mi proklouzla a našel jsem ji potom mrtvou. To už je taky dávno. Skákat do tůní nikdy nikdo nikoho neviděl, jen já, a to byla lež.”

Hajný konečně zdvihl kulatou hlavu a vousy se mu naježily šťastným úsměvem.

“Poslouchejte,” polkl Píček, “jednou tam také našli v mraveništi kostlivce.”

“Toho jsem tam zahrabal osobně,” přiznal se Tadeáš Řimbaba nenucené. “Hrobník mi ho prodal za babku. Pochází ze starého hrobu, který se rušil. My potřebujeme hodně sebevrahů. Sebevrazi jsou nejlepší zboží. Já nejsem jediný dodavatel, ale opatřil jsem už hezkých pár kusů. Předloni se mi to však začalo trochu kazit. Když jsem chodil po lese, říkali, že tam straší a já jsem tomu posadil korunu vlastní hloupostí. Nějací dva blázínkové se vsadili, že do Hole v noci vlezou. Ty jsem si chtěl přidržet. Ale oni utekli a pověsti o strašidle věří lidé jako evangeliu.”

Tadeáš Řimbaba spokojeně zamlaskal.

“Jste-li zvědav, počkejte si den nebo dva. Spousta peněz pro vás, říkám, a nic nečestného. O tom si s vámi musí promluvit jiný pán než já, milión kapradin.”

Konečně byla brokovnice v pořádku.

“Chtěl byste o tom uvažovat?”

Píček se zděšeně vztyčil, nabíraje zhluboka vzduch do plic. Když se ohlédl k dřevěné posteli, všiml si, že z ní Hatinka vystrkuje hlavu. A její široce rozevřené oči měly skelný výraz velikého strachu.

Nazítří se kraj podobal stříbrné pohádce. Vítr ztichl a obloha se vyčistila. Na třpytivém sněhu ležely namodralé, vzdušné stíny, nažloutlé slunce svítilo vesele, ale ne příliš prudce, aby tu bílou krásu neporušilo. Před polozamrzlým okénkem, z něhož rozespalý Píček vyhlédl, visel dlouhý, tlustý rampouch.

Byla to ošemetná věc - vzpomenout si podrobně na včerejšek a uvědomit si, jak se tu vlastně s Hatinkou octli.

Píček spal na peci v nějakých přikrývkách jako Honza z pohádky, Hatinka chrupala v té groteskně neforemné posteli. Podivný sběratel sebevrahů odešel přenocovat do nějaké komory. Teď tu nebyl a Píček se po něm marně ohlížel.

Kdyby byl chtěl Tadeáš Řimbaba své hosty zavraždit, mohl to učinit zcela pohodlně. I když ráno dupal po světnici jako obutý hrom, Píček se neprobudil.

Na stole ležel opět ohromný bochník chleba a vedle něho mísa s máslem. O mísu byl opřen list papíru s touto škrábanicí:

Jako doma. Vařte si oběd, zásoby jsou v komoře.

Přijdu po poledni.

Řimbaba.

Nutkán jakýmsi pudem, otevřel Píček železná dvířka v peci, a skutečně tam našel pětilitrový hrnec, naplněný nazlátle hnědou tekutinou, na níž plavala mastná oka z dobrého mléka.

O snídaní tedy bylo postaráno. Hatinka ještě spala, a v záplavě kanafasu ji nebylo ani vidět; Píček tedy posnídal bez ní. Potom otřel ústa, oblékl se a vyšel ven.

Byla to rozkoš protáhnout se v čirém, štípajícím vzduchu. Dvorek byl podlouhlý, a vysoká zídka jej uzavírala jako maličký svět. Chalupu, přikrčenou pod tíží sněhu, lemovaly průsvitné krápníky. Ticho bylo světlé, radostné a dodávalo Píčkovi chuti k životu.

Za kolnou vykukovaly vršky zasněžených borovic. Jinak hájovna tvořila dokonalou oázu - útočiště před včerejší nevlídností lesa, zvaného Hůl.

Stranou proti vchodu do chalupy stála pumpa, směšně obalená slámou. Podobala se hrbatému žebráku s nataženou rukou.

Píček zahýbal její vrzající paží a z omrzlé roury vyteklo pár kapek. Opláchl si obličej a otřel jej kapesníkem. Pro dnešek to muselo postačit. Větších nároků na očistu Píček stejně neměl.

Potom se brodil sněhem k velikým vratům, přičemž si nemohl nevšimnout stop, které tu po sobě zanechal Tadeáš Řimbaba.

Vyhlédl ven do krajiny, věnčené lesem. Byla tak zářivě bílá, že si musil rukou zaclonit oči. Tam odněkud tedy v noci přišli. Malé smrčky byly skoro zaváty, pár osamělých stromů s tichou blažeností odpočívalo po včerejším zápase s ledovým větrem. Okraj lesa se zdál velmi plastický, protože za ním seděl hluboký stín a každý strom měl polovinu kmene černou, polovinu bílou. Sněhové čepice na nehybných korunách podmalovávala temně olivová zeleň a něžné modré polostíny.

Hajného stopy vedly podle zídky a ztrácely se za mírným svahem, tam, kde Píček tušil vesnici. Díry vedle stop pocházely bezpochyby od blešího skákání jezevčíkova.

Píček přitáhl vrata a věnoval se dalšímu průzkumu dvorka. K chalupě byl přistavěný chlév, kde zádumčivě přežvykovala kravka a panáčkovali dva králíci. Píček se vrátil dovnitř, prostudoval topné zařízení pece, do níž se přikládalo v předsíňce, a veselý a svěží vstoupil do světnice.

Rozcuchaná Hatinka seděla u stolu na Tadeášově místě. K její chvále nutno přiznat, že dokázala ušmidlat z bochníku krajíc bezmála tak veliký jako sám Tadeáš.

Kávu si nahýbala oběma rukama přímo z pětilitráku, což dělalo “žbrlm, žbrlm”.

“Dobrýtro,” řekl Píček jemně.

Hatinka nakoukla přes hrnec.

“Píčku,” polykala rychle, “ještě nejsme po smrti, viď?”

Její hlad vzbuzoval úžas. Píček ji pohladil po zádech a neodpovídal. Všecků teď muselo ustoupit před tou nejnezkrotnější touhou - touhou po jídle. Teprve když začínala skytat, Píček hrnec odstrčil. Ale ještě jí zbýval notný kus krajíce.

“Papej,” řekl velkomyslně, jako by jí ten velebochník sám upekl, “až se napapáš, půjdeme na tu sebevraždu.”

“Teď ve dne?” ošila se.

“No - však jsme se dost zdrželi.”

Hatinka položila krajíc na stůl máslem dospod a dala se do pláče, z čehož Píček usoudil, že po smrti už zdaleka tak netouží. Rozšklebil se od ucha k uchu.

To, co od včerejška prožili, se mohlo nazvat dobrodružstvím. A to, co je očekávalo, mělo být asi jeho pokračováním.

Píček nabádal k opatrnosti. Mohou Tadeáši fiimbabovi pěkně poděkovat a zvednout se včas, aby zpáteční lístky na dráhu nepropadly. Dokonce navrhl, aby mu poděkování zanechali na stole písemně s tím, že svůj dluh vyrovnají, jakmile jim to bude možné. Ale Hatinka se zeptala, kdy to bude možné, a Píček byl v koncích.

Potom Hatinka, posílena bohatýrskou snídaní, důležitě svraštila čelo.

“Já jsem ale zvědavá, co z toho bude. Ty se přece nebojíš?”

“To ne,” odvětil Píček hrdě.

“Podívej se,” Hatinka klepla prstíkem na Tadeášovu škrábanici, “máme si počínat jako doma. Třeba se tu dá z něčeho vařit. To se prozkoumá. A jak jsem včera slyšela, k ničemu ses mu nezavázal, pozval nás sám.”

“Ty máš vždycky bláznivé nápady,” zabručel Píček a rezignovaně zamířil ke skříni.

Vloupal se do Tadeášovy zásuvky, zmocnil se vonné cigarety a zapálil si ji. Než dohořela, shodli se na tom, že bude moudré vyčkat a Píček poslal Hatinku k pumpě, už bez starosti, že se mu oběsí na pumpovadle. Našel pro ni i ručník, a když se Hatinka učesala, přičemž se ukázalo, že si k sebevraždě vzala rtěnku, krém a pudr, vypravili se do Tadeášovy zásobárny.

Když se Tadeáš Řimbaba po poledni vrátil, viděl, že se Hatinka s Píčkem na dvorku koulují.

“Ze už jdete,” vítala ho Hatinka, “vystydne vám oběd.”

“Co máme, u sta černých zajíců?” zeptal se Tadeáš ftimbaba.

“Uzené s kyselím zelím a knedlík,” řekla Hatinka a mrskla po Píčkovi poslední koulí.

Po obědě položil strašidelný hajný sebevrahům otázku, zda ovládají hru, zvanou mariáš. Pro malou schopnost Píčkovu a naprostou neschopnost Hatinčinu od mariáše upustili, ale hned zjistili, že se Hatinka obstojně vyzná v takzvaném kaufcviku.

O peníze hrát nemohli, neboť Píček žádné neměl, a ani revolver nemohl dát do zástavy, protože byl vypůjčený. Hráli tedy o lískové oříšky, jichž generální dodavatel sebevrahů vlastnil plný pytel. Když prohrál polovinu, to jest asi dvacet jeden kilogram, praštil s kartami a závazně prohlásil, že tu blbou hru už do smrti hrát nebude. Pak oblékl burnus s úmyslem spravit si hráčskou chuť v hospodě.

“Doufám,” řekl ve dveřích, “že se u mne zdržíte alespoň do zítřka.”

“My taky,” přikývl Píček, který měl na paměti obrovský kus uzeného v komoře.

“Pán přijede zítra,” zabručel hajný, “promluvíte si s ním a pak se rozhodnete. Jezte, pijte, kuřte a odpočívejte. Já vám to nedávám z vlastní kapsy.”

Hatinka byla skoro odhodlána přijmout zde trvale místo hospodyně. Světnici uklidila k nepoznání a potom jako veverka louskala a chroupala vyhrané oříšky tak dlouho, dokud necítila, že jí začíná být špatně. Zbytek nasypala zpět do pytle, sedli si s Píčkem na lavici k okénku a dívali se ven, na šeřící se zimní krajinu. (Zapomněli jsme podotknout, ačkoli na tom valně nezáleží, že dvě okénka vedla do širokánského údolí před lesem, zvaným Hůl, neboť chalupa stála v jednom z rohů obdélníka, utvořeného zídkou.)

Nad dálkou ležela mrazivá, temně šednoucí a neprůhledná mlha. Hatince z toho bylo smutno a dala se do pláče.

Hatinka byla hodná holčička, ale příliš se poddávala okamžitým náladám. Píček říkal, že je to její jediná chyba, zato pořádná.

V Píčkovi měla Hatinka jakousi životní záštitu. Nepropadala zoufalství, dokud Píček věděl kudy kam, jakmile však sám projevil známky ochablosti, bylo zle. Proto se snažil dělat hrdinu i tam, kde mu padalo srdce do kalhot.

Dávno už oba tvrdě spali, když se Tadeáš Řimbaba vrátil z hospody. Tentokrát měl opravdu pekelný výraz, neboť nebylo mariáše, který by neprohrál. Jezevčík zmizel jako blesk pod postelí, kde pochrupovala Hatinka, aby si z něj rozzuřený pán neudělal hromosvod.

A nadešel druhý den, právě tak vydařený jako předešlý, jenže hajný zůstal doma. Učil Hatinku dojit kravku a pomáhal jí uklízet a vařit, zatímco Píček chodil po dvorku jako pán.

Krátce po obědě porušilo sněhové ticho cosi jako jemné ťukání do vysokých strun piana. Píček, který se uvolil načerpat vody, aby se postavilo na kafe, napjal sluch. Ťukání sílilo. Když se Píček vrátil do světnice, dělalo to už docela zřetelně “cilink, cilink”.

“Hej, Šimbabo, co to je?”

Tadeáš po něm hodil zuřivý pohled.

“Sáně borový jsou to,” utrhl se. “A jmenuju se Řimbaba.”

Popadl klobouk a šel ven.

Zanedlouho bylo jisté, že sáně jedou k hájovně. Tadeáš Řimbaba otevřel doširoka vrata a dovnitř se vřítil pár černých koní. Na kozlíku seděl chlapík s čepicí na uši a v korbě vezl neladně naházenou hromadu kožišin.

Píček stál s Hatinkou na prahu a tlouklo mu srdce. Kočí zastavil, Tadeáš Řimbaba se vrhl ke korbě a začal horečnatě vyhazovat kožešiny a přikrývky.

Pod nimi se objevil nesmírně tlustý člověk, mnohem širší než delší, ačkoli výšky byl zcela normální, což se ukázalo, když za zdvořilé podpory Tadeášovy vylezl z korby.

Na hlavě měl ohromnou beranici, zakrývající mu nejen uši, nýbrž skoro celý obličej. Odvalil se jako koule k chalupě, zatímco jeho kočí se zabýval koňmi.

“Ano, ano,” bručela ta koule nezřetelně, “dobrý den, Tadeáši, dobrý den.”

Byl to tedy opravdu člověk nebo aspoň mluvící medvěd. Tadeáš mlel řadu pozdravů a bylo vidět, že si hosta velmi váží. Šel za ním a stahoval s něho kožich za kožichem.

Byly minimálně čtyři. Nakonec se z nich vyloupl muž sice obtloustlý, ale ne zase příliš, navlečený v dobře šitém zimníku městského střihu. Když pak sňal obrovskou beranici, aby pozdravil dámu, za niž Hatinku bezpochyby pokládal, ukázalo se, že má na hlavě počínající pleš.a že jeho brada je zarostlá prošedivělým, podle všeho nesmírně vzdorovitým strniskem. Vypadal dobrácky, oči měl mírné, laskavé, ale energické.

“Jmenuji se Martin,” pravil, napřahuje s vlídným úsměvem pravici. Otevřel dveře a uctivě dal Hatince přednost.

“Jede sem kvůli nám?” vyrazil Píček, zadržev hajného před prahem.

“Včera jsem pro něj telegrafoval,” odtušil Tadeáš Řimbaba.

“Řimbaso…” pravil Píček vzrušeně, “já ho znám!”

“Řimbasa tu žádný není,” ohlédl se Tadeáš, “jen Řimbaba. Nedivil bych se, kdybyste ho znal.”

“Jmenuje se Edgar? Edgar Martin?”

“Jmenuje.”

“Kriminolog? Detektiv?”

“Koukám, že ho opravdu znáte. On je, jak bych řekl, soukromník.”

Píček vzdychl.

“Je to tedy on!”

Tadeáš Řimbaba mávl rukou a postrčil Píčka dovnitř. A tak se Píček znovu octl tváří v tvář vlídnému panu Martinovi, jenž měl ten vzácný dar, že na první pohled vzbuzoval důvěru.

Martin svlékl zimník. Jeho polosportovní oblek byl z dobrého materiálu a dobře ušitý. Edgar Martin si potrpěl na solidní eleganci, snad aby tím vyvážil ošumělost svého obličeje, z něhož nikdy nedokázal načisto sholit ohavné, tvrdé strnisko.

Píček byl rozčilený. Hatinka zvědavá. Snad čekala, že na Tadeášovo pozvání přijede opravdové strašidlo. Jenže pan Martin na strašidlo vůbec nevypadal. “Vy tedy, pane Pekárku,” pravil Martin usměvavě, “nemáte právě žádný přesný plán do budoucnosti?”

Byl patrně dokonale informován. Píček jen zavrtěl hlavou. Pan Martin se mu zdál Velikým Detektivem, Který Potře Každou Nepravost.

O jednom už Píček nemohl pochybovat. Byl-li Tadeáš Řimbaba generálním dodavatelem sebevrahů, byl Edgar Martin mužem, jemuž je dodával. Ale k čemu?

“Chtěl byste mít zítra sto tisíc korun, pane Pekárku?” Píček dvakrát nasucho polkl. Hatinka vykulila oči. “To je otázka, pane Martine,” odpověděl nejistě, “třeba dvakrát sto.”

“Chápu,” přikývl Martin. “Ale chtěl byste ovšem vědět, jak byste je získal. Nejsou časy, v nichž by se rozdávaly statisíce pro nic za nic, není-liž pravda?”

“Nikdy takové časy nebyly,” namítl nesměle Píček.

Martin se odmlčel, neboť Tadeáš Řimbaba se cpal mezi ně s lahví a s dvěma sklenkami ze silného skla. Světnicí prudce zavoněla borovička.

“To zahřeje, pane Martine,” řekl Tadeáš Řimbaba poníženě.

Edgar Martin poděkoval a podotkl cosi o kruté zimě. Pijákem zřejmě nebyl, ale borovičku do sebe převrátil s uspokojením.

“Víte, co je to transplantace, pane Pekárku?”

“Zajisté,” řekl Píček a jeho dušička jaksi couvla a zmenšila se.

“Toto,” pravil Edgar Martin vytahuje z náprsní kapsy složený arch papíru, “byste si měl přečíst. Čtěte klidně, není naspěch. Potom můžeme mluvit dál.”

Píček váhavě vztáhl ruku, rozevřel listinu a četl.

UJEDNÁNÍ

mezi panem (plná adresa, všecky nominalie o otisky prstů) … (Kontrahent 1) a panem E, Martinem (otisky prstů) … (Kontrahent 2).

a) Kontrahent 1 se zavazuje, že celým, svým tělem i duší se svěří vůli pana E. Martina, a to bez výhrad a bez jiných nároků kromě níže uvedených. Kontrahent 1 ručí také za to, že se nikdo z jeho příbuzných ani jakákoli jiná osoba nebude vměšovat do jeho soukromých záležitostí, a že se po případě sám přičiní, aby k tomuto vměšování nedošlo nebo aby mu bylo zabráněno či aby bylo překaženo.

b) Podmínka ad a) má platnost po dobu jednoho kalendářního roku od data ujednání. Pak může kontrahent 1 od svých uvedených závazků ihned odstoupit, má ušák možnost na základě svých nově získaných schopností jednat s kontrahentem 2 dále. V každém případě se sepíše zvláštní smlouva, která přesně stanoví další práva i povinnosti obou kontrahentů.

c) Kontrahent 1 bere na vědomí, že byl upozorněn na málo pravděpodobné, ale přece jen možné nebezpečí tělesné i duševní, které je jeho vlastním rizikem a za něž kontrahent 2 není odpovědný.

d) Jako odměnu obdrží kontrahent 1 ihned splatných 100 000 K (slovy jednostotisickorun), s nimiž může naložit podle libosti. Všecky jeho existenční záležitosti po dobu jednoho roku od data podepsání tohoto ujednání má na starosti kontrahent 2, jenž bude přihlížet k osobnímu pohodlí kontrahenta 1 podle poměrů, odpovídajících dosavadní životní úrovni kontrahenta 1, nebo i lepší, nikdy však ne horší. Nutno přitom přihlížet k bodu e), který přirozeně životní podmínky kontrahenta 1 mění.

e) Kontrahent 1 podrobí se v době, stanovené kontrahentem 2, chirurgické operaci, která nezpůsobí tělesné nebo duševní změny s výjimkou ad c). Zvláště se upozorňuje kontrahent 1, že jde o operaci ze stanoviska lékařského lehkou, že však její účinek bude pravděpodobně trvalý a nezměnitelný. Operace bude provedena graduovaným chirurgem, f) Po provedené operaci se podrobí kontrahent 1 zvláštním zkouškám a pozorování, přičemž bude přihlíženo k tomu, aby jimi nebyl namáhán více než normálně jako každou jinou prací nebo zaměstnáním. Ve svých volných chvílích nebude využívat následků operace podle svého uznání a je předem ochoten podrobit se kontrole kontrahenta 2, jakkoli organizované. Toto zaměstnání mu bude zvlášť honorováno, i v tom případě, že chirurgický zákrok nebude mít výsledek, který kontrahent 2 očekává. Měsíční gáže kontrahenta 1 bude se rovnat platu odborového přednosty. Platů bude celkem dvanáct, počínaje datem tohoto ujednání, avšak bez přídavků na ženu a rodinu a tak dále, přičemž starobní pojištění, nemocenské pojištění a důchodová daň budou placeny podle zákonitých ustanovení. Na placenou dovolenou pro tento rok kontrahent 1 nárok nemá.

g) Prémie 100 000 K podle bodu d) se berní správě oboustranně zatají.

h) Svévolné porušení tohoto ujednání podléhá soudnímu řízení tam, kde určí kontrahent 2.

i) Kontrahent 2 se zaručuje, že v plnění tohoto ujednání není nic nečestného ani protizákonného, j) Toto ujednání budiž pokládáno zároveň za revers. k) Na důkaz souhlasu se všemi jedenácti body podpisují obě strany:

Kontrahent 1 Kontrahent 2

Píček si ani nevšiml, že Hatinka čte s ním. Měl pocit, že nemá všech pět pohromadě, ale měl. Pan Martin se usmíval nejlidštějším úsměvem na světě.

“Je to velmi podrobné,” řekl konečně Píček, “ale pořád tomu nerozumím. Kontrahent 1 - to mám být já?”

“Ovšem.”

“A co chcete ze mne udělat?”.

“Psa,” odpověděl pan Martin jako by byl říkal, že chce z kousku novin složit papírovou lodičku. Ale na Píčka a na Hatinku to působilo jako bomba. Hatinka ztuhla s otevřenými ústy a Píčkovi se roztřásla kolena.

“Psssa…” opakoval. “Ze mne… Doufám, že víte, co je to pes.”

Ohlížel se po Tadeášově jezevčíkovi, ale křivonožka byl někde zalezlý.

“Viděl jsem ve svém pohnutém životě mnoho psů,” pravil Martin něžně, “některé velmi ušlechtilých plemen. Posledně zvláštní odrůdu německých černých vlčáků, výborných služebníků policie…”

“Můj ty bože! Mám být snad policejním psem?”

“Něčím takovým,” pokývl Edgar Martin a v jeho očích se objevil výraz ušlechtilého snění a posvátného svitu génia. Zimní slunce vpadlo v té chvíli jako naschvál dovnitř a naplňovalo místnost bělavou září. V postavě Velkého Detektiva bylo cosi nadpozemského.

Na světě už se ovšem zbláznilo tolik lidí, že ani za pana Martina nemohl nikdo ručit. Hatinka se po něm dívala vyjeveně. Píček s mračnou obezřelostí. Jen Tadeáš Řimbaba nejevil nejmenších známek překvapení. Seděl u kratšího konce stolu a prapodivnými zákruty třícentimetrové tužky smolil něco na kus pomačkaného papíru. Jak se potom ukázalo, byl to výkaz výdajů, které s dvojicí sebevrahů měl.

“Pes…” opakoval Martin, upíraje pohled do neurčita, “pes to byl, který mi vnukl nápad, jehož realizováním se zabývám již několik let. Pozoroval jsem sta a sta policejních psů při práci, ale můj nápad mi kupodivu šlehl hlavou až při pohledu na ubohého křížence osmi psích ras, který zvedal nohu na vycházkovou hůl skromného penzisty.”

Martinova tvář zněžněla a byla ještě vznešenější.

“Vidím toho psa před sebou…” napřáhl ruce. “Je to zvíře, jehož výška ke kohoutku je sotva třicet pět centimetrů. Má ocas jako roztažený vějíř, po těle ovčí rouno našedlé barvy a rousnatou křepelákovskou hlavu, na níž však stojí krátké, vzpřímené uši špicla…” Martinův hlas byl plný soucitu. “Nohy pudličí. Barva očí různá, jako u nejlepších dog, ale celkový dojem přátelský, byť i trochu škodolibý. Nuže, pane Pekárku - tento pária, tento pes-nepes, toto zvíře bez obojku a bez kovových známek, zvíře, které by mnohý méně zkušený zoolog pokládal za druh opice, zatoulané z brazilských pralesů - bylo mou inspirací.”

Edgar Martin svěsil ruce a potřásl hlavou.

“Zcela logické,” dodal přirozenějším hlasem. “Pohlížeje na tuto raritu, položil jsem si otázku, k čemu ten chudáček vlastně je - proč se vůbec narodil a souhlasí-li jeho existence se zákony božími, které jsou přece účelnost sama. Začal jsem přemítat o užitku psů vůbec a dospěl jsem ke klasifikaci téměř nedostatečné. Stopovací schopnost psa, hlídání objektů, význam jeho přátelství k člověku - to se mi zdá být málo, uvažujeme-li počet žijících exemplářů a to, co denně sežerou. A došel jsem k závěru, že touto protipřírodní nesrovnalostí je vinen člověk sám, neboť vždycky psa chránil a opatřoval mu dobré podmínky pro jeho množení.”

Píček ani Hatinka se neodvažovali Martinovu přednášku rušit. Tadeáš Řimbaba, který se zabýval svými počtářskými problémy, snad ani neposlouchal. Ostatně bylo pravděpodobné, že slyšel pana Martina takto hovořit již mnohokrát.

“Hle - řekl jsem si - existence psa v množství jeho žijících jedinců je posledním zbytkem projevu absolutní dobroty člověka. Nic jiného absolutně dobrého už v lidském já neexistuje. Osobní případy lásky a obětavosti týkají se jen jedinců, jsou lokální a pro posouzení ušlechtilosti celku nemají význam. Při podrobnějším rozboru najdeme v lásce každého jedince dávku sobectví. Povšechná shovívavost bez ohledu na užitek týká se opravdu jen psů. Jinak člověk, ať sám, ať organizovaný ve společnosti, se ohlíží výhradně na svůj prospěch, je egocentrista, egoista, oportunista. A protože zejména nápadně se to projevuje v poměru člověka k zvířatům, je pes pozoruhodnou výjimkou. Jiná neužitečná zvířata, chovaná v zajetí, jsou jen přechodnou a náhodnou zálibou.”

Píček chápal Martinova slova jako propagaci psa, jímž se měl stát. V hlavě mu zavířila spousta námitek, zatím se však neodvážil je uplatnit.

“Ovšem,” pravil Martin, jenž se na chvíli odmlčel, možná proto, aby brzdil své přílišné nadšení, “to, co pravím, je impulzivní úvaha, která mi tehdy kmitla hlavou a kterou bych dnes asi v některých bodech poopravil. Má tedy cenu spíše jen historickou, neboť předstihovala hlavní myšlenku - totiž nápad, jakým využít přírodních schopností psa, zanedbávaných až dosud vůbec nebo z velké části. A využít jich třeba oklikou, druhotně, jak bych řekl, ale důkladně. Měl jsem na mysli podobenství. Jak dlouho například trvalo, než se člověk naučil úsporněji využívat uhlí? Jak neobratně si počínal, když psal knihy, místo aby je tiskl? Kolik síly dostával kdysi z vodního spádu a kolik jí získává dnes?”

Martin krátce vydechl, pak usedl proti udivenému Píčkovi a jeho hlas se podobal hlasu zaníceného kazatele.

“To, co se u psů člověku nabízí a co slouží k užitku mírou tak malou, je ČICH. Pes má jistou inteligenci, která umožňuje, aby svým čichem člověku sloužil. Některá psí rasa je zvláště inteligentní, ale bohužel, člověk využívá spíše psí inteligence než psího čichu, inteligence psího individua neznamená vždycky, že toto individuum má nejlepší čich. Konali jsme pokusy, chováme živé exempláře, jejichž čich je úžasně vyvinut - ale zdá se, že křížení za účelem zvýšení čichových schopností bylo na újmu inteligence. A tak psi s úžasným čichem jsou pro nás zcela neužiteční pro svou mizivou inteligenci, ačkoli je možné, že u nich sobecky nazýváme inteligencí jen to, co se hodí nám.”

Edgar Martin se usmál a pravicí si pohladil drsnou bradu.

“Pane Pekárku, prostá úvaha vás zajisté dovede tam, kam jsem došel i já. Vše, co od psa potřebujeme, je ČICH. Inteligence má člověk pro tento účel dost. Kdyby byl například policejním psem, potřeboval by jí ze svého celkového množství částku jen nepatrnou. Vždyť jde jen o to, co by vám řekl pes. “Zde máš rukavici,* - řeklo by se psu - “Je to rukavice zločincova. Vystopuj ho.” A pes by odpověděl: “Dobrá, pane.” Čichl by ke stopě, podíval by se na vás a řekl by: “Tisíc láteř, ten chlap je pryč už nejméně pět hodin…” nebo něco podobného. Rozumějte mi, pane Pekárku. Tohle ví každý pes, který k stopě Čichne. Ale uznáte, že vám to nemůže říci, že si je vědom stáří stopy, třeba je neměří na hodiny, nýbrž na něco jiného, jinou logikou, psí logikou, kterou nemůžeme pochopit… A tak,” - Martin se nadechl - “je naším problémem: spojit čichovou schopnost psa s inteligencí a projevovanými možnostmi člověka. A mohu vás ujistit, že tento problém je již úspěšně rozřešen.”

“Na kočky jste zapomněl,” podotkl Píček trochu zlomyslně, “i v jejich existenci je zbytek lidské nezištnosti.”

“Ne už tolik,” odpověděl Martin, “neboť kočka chytá myši, a je statisticky dokázáno, že je proti psům v menšině. Snad jste slyšel, že vždycky se topí spíš koťata než štěňata.”

“Tadeáš Řimbaba,” nedal se Píček, “je typickým příkladem povolání, které se bez psa neobejde.”

Hajný od svých počtů jen zašilhal, nenamítaje tentokrát nic proti zkomolení svého jména.

“Nehádejme se,” pravil Edgar Martin, “pokusil jsem se jen vysvětlit vám postup svých myšlenek. Nejsou třeba nejsprávnější, ale vzpomeňte si, že celá věda zvaná dnes chemie, vznikla z nesprávného myšlení alchymistů, hledajících zlato. Jsme u kořene věci, pane Pekárku. A musím mluvit ještě dál, abych vám svůj objev vyložil úplně. Zřejmě máme dvojí možnost, a to buď obdařit psa lidskou inteligencí nebo člověka psím čichem. Jistě ani vy nejste na rozpacích, kterou cestu je lépe zvolit.” Píček spráskl ruce.

“Mluvil jste o chirurgii. To tedy uříznete psu nos a přišijete ho člověku?” Hatinka vypískla.

“Přesně tak to není,” usmál se Martin, hladě svou drsnou bradu, až vousiska syčela, “ačkoliv jste na správné stopě. Je to ovšem věc odborníků. Našel jsem odborníka, který se o můj nápad živě zajímal. Začal otázku studovat a provedl již mnoho úspěšných pokusů. Ani on, ani já” - Martin se zatvářil vyčítavě - “jsme si nikdy nepředstavovali, že po světě budou běhat lidé s psími čenichy. Citlivé orgány se voperují dovnitř, takže navenek nebude nic vidět. Bohužel, to je všecko, co vám o tom^ mohu říci. Nejsem lékař. Dbám jen o výsledky pokusů, nikoli o jejich provádění. “A jaké jsou ty vaše dosavadní výsledky?”

“Prakticky žádné,” řekl Martin, “alespoň ne takové, jaké potřebujeme. Zbavili jsme několik psů čichu, takže dva nebo tři z nich jsme bez obtíží naučili kouřit dýmku a pít. Přál bych vám vidět rozšoupnutého psa, pane Pekárku.”

“Přál bych si spíše vědět, jak dopadli lidé, jimž jste naroubovali psí čenich.”

“Nijak. Jeden z nich ztratil čich vůbec, a to tak dokonale, že vdechuje například s rozkoší sirovodík. Jiný trpí po operaci trvalou rýmou. To je až dosud nejhorší následek pokusů. U ostatních nenastala změna buď vůbec nebo jen dočasná. Dva nebo tři jevili nějaký čas opravdu psí vlohy. Pak citlivé čichací bradavky a buňky odrostly a byly nahrazeny normálním lidským čichem. Avšak souhrn všech pokusů nám dal důkladné poučení, a doktor Angler tvrdí, že nejbližší operace bude mít zaručeně toužený výsledek.”

“A já se jí mám podrobit?” řekl Píček, vbodávaje si kostnatý ukazovák do žaludku.

“Shodou okolností právě vy,” přikývl Martin. “Měl byste si uvědomit historický význam této skutečnosti.

Neboť obraz, který se přede mnou jasně rýsuje, je svůdný.”

Edgar Martin natáhl nohy pohodlně pod stůl a díval se Píčkovi přes hlavu.

“Jednou bude stálým a nejdůležitějším a možná jediným tělesem civilní policejní služby tak zvaná čichací brigáda. Snad se bude jmenovat i jinak, ale mě zatím jiný titul nenapadá. Jejími členy budou hrdinové, kteří se provždy věnují čestné službě zákonu. V jejich přepychovém klubu pak bude viset velká podobizna prvního ČICHAČE, totiž vaše, s příslušným nápisem. Tito lidé budou dirigováni tam, kde někdo spáchá zločin nebo přestupek. Bude-li třeba jít po stopě s nosem u země, použije Cichač zvláštního ČICHOBUSU, který jsem sám zkonstruoval a jehož model uvidíte. Je to lehátko, na něž Čichač ulehne břichem. Je poháněno motorem a pohybuje se na tankových pásech. V čele čichobusu je namontována strojní puška. Pro případ nárazu oblékne Čichač závodní motocyklovou helmu. A pojede třeba desetkrát rychleji než nejrychlejší pes, aniž užene k smrti četníka, který s každým psem musí jít.”

“Hrome,” řekl Píček, “pro tohle bych měl sklony. Jako kluk jsem se v zimě takhle vozil na pouzdře s houslemi.”

“Nuže?” pravil pan Martin potěšené, “zdá se, že se vám to začíná líbit. Nebude již kriminálních problémů, nebude detektivních záhad. Každý případ se vyřeší jako jednoduchý početní úkol. Vymizí jed lidstva - detektivní romány. Čert vezme tradici dobrodruhů. Na světě již nebude zločinu. Způsobíme převrat v. kriminologii. To je má myšlenka, pane Pekárku, to je, jak bych řekl, koruna mé životní práce. Tak chápu závratnou kariéru. Dotvrzenou nikoli hromadou peněz a světskou slávou, nýbrž užitkem, který poskytne lidstvu. Splní-li se můj sen, dostanu se nejvýš, kam jsem se mohl dostat. Ale nepřeji si, aby můj obraz visel ve společenské místnosti Čichačů.”

Tvář Edgara Martina měla výraz génia. Opět mu zářilo z očí zanícení. Píček cítil, že ho to strhuje.

“Pane Martine,” pravil zvolna, uvědomuje si důležitost svých slov, “věřím vám.”

“Proč byste mi nevěřil?”

“Protože to, co jste říkal, je příliš zvláštní. Ale budiž. Slyšel jsem o vás. Znám vás. Vím, kdo jste. Ale v případě, že bych vaši smlouvu podepsal, přistoupil byste ještě na dvě podmínky?”

“Na jaké?” zeptal se Martin klidně.

“První je ta, že byste mi ponechal čas, abych se s Hatinkou oženil. Po svatebním obřadu bych vám byl k dispozici.”

“A druhá?”

“Druhá je obtížnější. Musel byste se zavázat, že vypátráte mého strýce, který je vlastně vinen mou nynější situací, a že mi ho nejdéle do roka přivedete, to ovšem ‚v tom případě, že ho policie nevypátrá sama.”

Martin nehnul ani brvou.

“Jak se jmenuje váš strýc?”

“Eduard Kormorán. Moje matka a on byli sourozenci.”

“Povolání?”

“Stěhovací podnik v Praze - Holešovicích.”

“Stačí. Souhlasím.”

“Jste schopen ho najít?”

“Vím dokonce, kde ho hledat,” usmál se Martin. “Neměl byste nic proti tomu, kdybych vám ho přivedl dříve než za rok?”

“Naopak!”

“Je však otázka,” potřásal Martin hlavou, “zdali bude mít ještě něco z vašich peněz. Ale v tom smyslu si nekladete žádnou podmínku, doufám.”

“Ne,” řekl Píček a jeho respekt před Velkým Detektivem ještě vzrostl.

Martin vyňal z náprsní kapsy plnicí pero a psal cosi na listinu s Ujednáním. Tadeáš Řimbaba na něho civěl zvědavě, Píček se hrbil a mračil; Hatinka našla jeho ruku a ustrašeně ji tiskla.

Pak Martin přilepil do záhlaví listiny kolek a zvedl usměvavou tvář.

“Prosím,” řekl.

Píček popadl listinu, zběžně přelétl doplňky, uchopil pero, které mu Martin podával, a rázně se podepsal.

Martin odložil listinu, vzal pero, zašrouboval je a uložil do náprsní kapsy.

Pan Martin odvezl Píčka a Hatinku ještě téhož dne. Píček se s dodavatelem sebevrahů rozloučil srdečným “Nazdar, Rimbago,” načež ho Tadeáš poněkud podrážděně upozornil, že s touto adresou by mu případná pohlednice nedošla.

Edgar Martin se ztratil v záplavě kožišin a pokrývek a nebyla s ním řeč. Ve vlaku vyplatil Píčkovi menší zálohu a z nádraží odvezl dvojici taxíkem k Píčkovu bytu. Za deset minut po svém příjezdu byl Píček přinucen zaplatit činži, což učinil nadmíru radostně a vůbec byl v náladě tak dobré, že z Hatinky padaly starosti jako chrousti s lipky.

Martin slíbil, že se přihlásí nazítří, a také tak učinil. Vzal Píčka do banky a převedl na jeho konto sto tisíc korun. Píček se musel hodně snažit, aby této skutečnosti uvěřil. A přitom se Martin neopíral o nic jiného než o jejich soukromé ujednání a o cár papíru, na němž mu Píček příjem peněz potvrdil. Bezpochyby se Martin podvodu nebál. Píček ostatně věřil, že Edgar Martin dovede zatočit s jinými chlapíky než je on.

Potom spolu domluvili lhůtu, kterou Píček potřeboval ke svatbě a ke všemu, co s tím souviselo. Martin se s nimi rozloučil, ujistiv se jejich mlčením.

A nevyrušoval je, jako by pro něho neexistovali. Je však možné, že věděl o každém jejich kroku, neboť v tom se vyznal. Hatinka byla velmi šťastná a dávala to najevo radostným poskakováním. Tu a tam ji napadly obavy z budoucnosti. Přece jen si bere psa, přemítala těžce, a Píčka vroucně litovala. Píček se však bezstarostně chechtal a jenom když byl sám, škrábal se zamyšleně na hlavě.

Zdálo se mu, že tento podnik se opravdu hodí jen pro sebevrahy. A on vlastně sebevrahem nikdy nebyl.

Hatinka se obávala, aby snad Píčkův potomek nežral kosti, nedrbal se nohou a nezastavoval se u kandelábrů a patníků. Píček jí ujistil, že o prvorozenečka může být bez starosti. O dědičných vlastnostech příští drobotiny se rozhodl podrobně a předem informovat.

Potom Hatinku napadlo, že snad Píček bude v noci štěkat, ucítí-li někoho cizího na chodbě, že bude nucen nosit v tramvaji košík a platit za sebe magistrátu daň.

Píček jí vymluvil i to, a zeptal se jí, zda myslí, že by mohl být chycen nějakým vagabundem a upraven k snědku. Hatinka si to nemyslila a uklidnila se.

Najali větší byt, neboť to, v čem Píček až dosud bydlel, byla jen jakási lepší studentská díra. Postaral se Hatince o lékařský dohled a zajistil jí místo v dobrém sanatoriu.

Usnesli se také, že jedním ze svatebních svědků bude pan Martin, ale neznali jeho adresu a marně se snažili ho najít. Pan Martin bezpochyby o tu čest ani nestál. Spokojili se tedy s nějakými známými, odbyli všechno rychle na radnici a Hatinka si opět poplakala, neboť si svou svatbu představovala jinak: s dlouhým kobercem na chrámových schodech a s řadou čekajících automobilů, s kyticemi a velkolepou hostinou. Jejím poměrům to nikdy neodpovídalo, ale snila o té nádheře už od dob, kdy pod lavicí ve škole četla sešitové dívčí romány. Tam se provdala za milionáře každá myčka nádobí, jen když měla ušlechtilou duši a tělesné půvaby, třeba dočasně zanedbané.

Tři dny po svatbě je nechal Edgar Martin na pokoji. Čtvrtého dne se objevil hned zrána.

Ani jeho vlídný obličej ho nezachránil před Hatinčiným podezřením, že je ďáblem, kterému upsali duše. Píček ho usadil v pěkně zařízeném pokoji a šel se strojit, přičemž musel ustavičně se sebe setřásat rozčilenou Hatinku. Martin slyšel přes dveře a zdi její nářek a Píčkovo brumlání, ale seděl s netečností sobě vlastní. Kolikrát přece slyšel řev k smrti odsouzených nebo vytí provinilců, trápených svědomím a křížovými výslechy.

Konečně se Píček objevil. Pravil, že Hatinka omdlela a že mohou jít. Pan Martin se usmál, zvedl se a šli. Před domem na ně čekal automobil.

Od toho okamžiku přestal být Píček svým pánem. I on začínal mít dojem, že Martin je maskovaný ďábel, skupující duše. Martin seděl pohodlně zabořen v rohu taxíku, díval se přes řidiče a mlčel.

Spisovatelé, kteří nedbají věrně pravdy, mají jednu velikou obtíž. Nepřiznávají se k ní a úporně se snaží, ji překonat. Je to obtíž místopisná.

Románové figurky se pojmenují všelijak. Vzhledem k úctyhodnému množství lidí se málokdy vyskytne člověk, který by poznal, že autorovi posloužil jako typ. Ani shoda jmen není nebezpečná, a jestliže přece, podotkne se na počátku knihy, že “každá podobnost je čistě náhodná”.

Místopis však je ošemetnou záležitostí, zejména když spisovatel volí prostředí z blízkého a známého okolí. Tak tak ještě může být autorovi uvěřeno, že existuje Kadeřavá Lhota (v našem případě Chramostov) nebo se chápe, že autor kryje pravé jméno místa jménem smyšleným. Avšak nikdo z čtenářů, zejména pražských, nesmíří se s tím, že máme v Praze, dejme tomu, Pleskavou ulici. Neboť čtenář je opravdu zvláštní tvor. I když odpočátku ví, že jde o smyšlenku, Pleskavá ulice ho do duše otráví, zejména v detektivce.

Tak například vsedne hrdina příběhu do čtrnáctky a jede. Kam? Do Pleskavé ulice. Nesmysl. Čtrnáctka do Pleskavé ulice nejezdí, leda by bláznila. Zoufalý autor tedy nechá hrdinu vsednout do vozu číslo 47. Tím se však nejen nezachránil, nýbrž se zničil docela.

Loupežné přepadení v sadě u Muzea, vyloupení vily na Hanspaulce, přepadení Živnobanky gangstery a jiné roztomilosti jsou božím trestem detektivky. Proto se autoři detektivek utíkají do dalekých krajů, kde možnost kontroly je daleko menší. Nesprávně se z toho usuzovalo, že detektivky domácích autorů jsou otrocky vyráběny podle cizích vzorů. Byly, ale jen některé. Většina autorů žehrá na výhodu spisovatelů z cizích velkých měst, která mají více obyvatel než celé Čechy. Náš autor hledá v potu tváře cestu k české detektivce.

Spisovatelé vymyšlených příběhů to nemají tak lehké, jak se na první pohled zdá.

Pro svůj vlastní případ tvrdíme, že doktor Angler a jeho sanatorium skutečně v Praze existuje. Spisovatel detektivky (je-li toto ovšem detektivka) by měl nyní psát o zvonění tramvají, o spěchajících lidech a jiných sugestivních dojmech. Měli bychom najít věty jako: Taxík zahnul z Žitné ulice do Štěpánské a tiše proklouznuv kolem Alcronu, vjel na Václavské náměstí. Zastavil před semaforem, přičemž Pekárek Josef sotva tajil netrpělivost. Konečně žlutá! I ta zářila celou věčnost, než byla vystřídána barvou žele…

Tak to tedy ne. Polohu sanatoria si necháme pro sebe, čímž dosáhneme zdání pravděpodobnosti, a doktora Anglera popíšeme s nestoudností, která je na místě.

Byl to člověk asi čtyřicetiletý, nedosti dbalý na svůj zevnějšek. Od obočí k temeni neměl vlasy žádné, od temene k týlu řídké, dlouhé a nehezky vlnité. Vpředu mu chyběly dva zuby, které si kupodivu nedal vysadit. Proto se zřídkakdy smál. Ne tlustý, ne hubený, ne vysoký a ne malý. Tahy obličeje mu Rezbář-Stvořitel vyřezal energicky, a kdyby se byl doktor Angler podle toho choval, působil by dojmem učeného muže, jakým snad skutečně byl. Množství experimentů s lidmi i se zvířaty však mělo patrný vliv na jeho nervovou soustavu, takže co chvíli učinil ztřeštěný posunek, prozrazující netrpělivost nebo dokonce rozčilení.

Píčka uvítal přátelsky, Nabídl mu koňak a cigarety. Sám hodně kouřil a labužnicky pil. V rozumně vyhřáté místnosti usadil své hosty do hlubokých, jen málo odřených kožených lenošek, rozestavených kolem nízkého stolku. Příchod nové oběti svých pokusů považoval za jakousi samozřejmost.

Sám o sobě by se mu byl Píček nikdy nesvěřil. Doktor Angler nebudil ani zdaleka takovou důvěru jako pan Martin. Ale Martin si doktora zřejmě vážil, Patrně se ti dva znali už dlouho, a proto se Píček s doktorem Anglerem odevzdaně smířil.

Doktor Angler byl od počátku přehnaně srdečný. Pětkrát poplácal Píčka po zádech a ujišťoval ho o naprosté bezpečnosti a úspěchu maličké operace.

“Rozhodně ti před vámi to měli horší,” vykládal. “Tento případ bude hračka. Už netápu, už nedělám pokusy, už jdu najisto. Nepoužijeme již surového psa, nýbrž zvláštního exempláře speciálně vypěstované rasy. Ukážu vám to zvíře, jen co si trochu odpočinete.”

“Ukažte mu nejdříve psa, který umí kouřit,” řekl Martin.

Doktor Angler mávl rychle pravicí.

“Chcíp’.”

“Škoda,” řekl Martin klidně.

“Chcíp’. Pes bez čichu je jako pes z papíru. V poslední době žral všecko, nač přišel. Polínko pokládal za kost. Vychlemtal mi z gumové misky půl kila sádry, bezpochyby v domnění, že je to neslazená kaše. Nakonec se napil zředěné kyseliny sírové a bylo po něm.”

“Divil jsem se,” pokyvoval Martin, “že tu nežebrá o kalíšek koňaku. Ten pes tu totiž pobíhal volně, pane Pekárku.”

“Já vím,” řekl Píček nelogicky.

Z lidských pacientů nebyl v sanatoriu žádný. K poslední operaci došlo před několika měsíci. Vyskytli se ovšem lidé, kteří projevili ochotu k pokusu, ale doktoru Anglerovi se nehodili.

“Pro závěrečnou zkoušku našeho objevu,” pravil doktor, “je zapotřebí zvlášť dobrého individua. Vy jím patrně jste, pane Pekárku. Ale musím vás napřed vyšetřit.”

Zvedli se a doktor je vedl krátkou chodbou, ústící kolmo do jiné chodby, značně delší. Proti konci krátké chodby byl na zdi věšák. Visely na něm bílé pracovní pláště. Zvláštní bylo, že pláště vlevo vypadaly špinavější než pláště vpravo. Píček zahlédl také dva páry silných rukavic, podobných boxerským, ale s prsty. Ještě další úkaz upoutal Píčkovu pozornost: Vpravo ležel měkký, čistý koberec, vlevo sprostý, ušlapaný kokosák.

Nalevo od věšáku viděl Píček emailový nápis CANIS a pod ním šipku, ukazující dále do chodby. Opačným směrem, tedy napravo od věšáku, podtrhovala šipka nápis HOMO SAPIENS.

Nedalo se tedy pochybovat o účelném, třeba prostém rozdělení sanatoria na dvě části, pro psy a pro lidi. Doktor Angler sňal jeden ze špinavějších plášťů, navlékl jej a vedl hosty do oddělení PSŮ.

Brzy se dostali do větší místnosti, uprostřed níž stál veliký, těžký stůl s deskou ze zinkovaného plechu. Stěny, nalakované olejovou barvou, byly obloženy množstvím skříní, z nichž některou možná koupil doktor Angler u vetešníka. Ve skříních se leskly ne vždycky čisté skleněné nádobky, válely se tam nože, nůžky a kleště v nepořádku, jaký snesou jen psi. Holá dlaždičková podlaha se svažovala k malému kanálku. V koutě zívala kamna otevřenými dvířky, za nimiž byla tma.

“Sekněte mi,” pravil Píček, vzpomínaje na teplou pec Tadeáše Řimbaby, “zabýváte se také něčím jiným než myšlenkou pana Martina?”

“Ne,” odpověděl doktor Angler krátce.

Naproti vchodu do místnosti byly jiné dveře, nažloutle bílé a otlučené až běda. Jimi vstoupil obhroublý, neholeny mladý muž. Mohl to být domovník nebo topič, ale doktor Angler ho nenadále nazval asistentem.

“Dopravte sem BX tři sta dvacet dvě, pane asistente.”

Asistent se mračil, jako by ho vyrušili bůhví z jaké práce.

“Hned,” řekl a práskl za sebou dveřmi tak, že Píček ihned pochopil, proč tak úžasně oprýskaly.

Za chviličku se vrátil. Tvora BX 322 nesl na dlani jedné ruky a druhou jej přikrýval. Píček, který se domníval, že přivede něco na řetěze, neviděl v první chvíli vůbec nic. Hrubián s titulem asistenta přistoupil k zinkovému stolu a živou věc, kterou držel v dlaních, položil na plech.

Doktor Angler mrštně vyskočil, narazil břichem o stůl a v poslední chvíli zachránil zvířátko před pádem se stolu.

“Vy osle pincgavská!” zahoukal hlubokým hlasem, “kolikrát jsem vám říkal, že BX 322 vyžaduje zvláštní ošetřovatelské péče?”

“Sakra,” ošíval se asistent, “vždyť je to jako v bleším cirkuse. Dnes ráno mi strčil hlavu mezi dráty klece a jen tak že se neuškrtil, blb jeden.”

“Správně, blb,” pokývl doktor Angler, “ale má jiné výtečné vlastnosti. Pamatujte si, pojde-li to zvíře, jste synem smrti. Neboť asistentů je na tucty, kdežto BX 322 je na světě jen jeden.” Uklidnil se a obrátil se k Píčkovi. “Prohlédněte si ho. Stojí za to.”

Martin neříkal nic, ale zvláštní, nepříliš nápadný lesk jeho očí prozrazoval, že i on by patrně asistenta zabil, kdyby se tomu mrněti něco stalo.

Mrně se zřejmě přestalo bát a Píček na ně hleděl s úžasem. Byl to rozhodně nejmenší pes, jakého kdy viděl. Byl sotva větší než čínská bílá myška. Srst měl hladkou jako samet, temně hnědé barvy, ale nožky, tenčí než zápalky, skoro holé. Na miniaturní hlavě mu plandaly uši loveckého psa, čenich měl buldočí, oči jako dva korálky.

“Teď už nespadne,” řekl asistent, “teď bude stát a hloupě koukat. Chtěl byste zvětšovací sklo, mladý pane?”

“Ne,” zakoktal Píček zmateně. “Kdyby byl veliký jako ovce, byl by to příšerný pes.”

“Vskutku,” podotkl Martin, “při pozorování přírody lze zjistit, že čím větší tvor, tím ošklivější.”

BX 322 seděl uprostřed stolu a drbal se zadní pracinkou za krčkem.

“Nemá blechy,” poskakoval doktor Angler, “má mšice, zvláštní druh - bůhví kde to sebral.”

“Proč je tak malý?”

“Záměrné křížení. Je-li malý, je i jeho čichové centrum malé. Chápete tu výhodu při transplantaci na člověka?”

Píček se chytil s velikým pocitem nelibosti za dlouhý nos.

“Před týdnem mu byl rok. Jeho čich je přímo zázračný. Ucítí kus syrového masa i na padesáté čichové jednotce.”

Píček vyvalil oči.

“Čichová jednotka je měřítko, které jsem sám stanovil,” vysvětloval hrdě doktor Angler. “Vezmu-li kousek čerstvého hovězího masa ve váze jednoho dekagramu a vložím-li je do skříňky vyrobené z lipového, dobře vysušeného prkénka o tloušťce tří milimetrů, získám jednu čichovou jednotku. Pes, který ucítí maso v takové bedničce, má schopnost jedné čichové jednotky.”

Doktor Angler postavil kolmo ukazováček na desku stolu v blízkosti své psí miniatury. Zvířátko zdvihlo hlavičku, zakroutilo mocně krátkým čenichem, přicapkalo k prstu a bez rozpaků zdvihlo nožičku. Na prstě se ukázala drobná kapička a doktor Angler se zdrženlivě zasmál.

“To je jediný kousek, který dovede,” pravil, “jinak je skoro slepý a hluchý a nadmíru pitomý. Ovšem, drobeček cukru ucítí přes celou délku stolu. Václave, přineste cukr!”

Asistent zabručel a znovu práskl dveřmi. Píček viděl, jak z nich ulétla tříska.

“Když vsunu skříňku do větší podobné skříňky tak, aby mezi stěnami byla vůle tří milimetrů,” pokračoval doktor Angler, “získám měřítko pro dvě čichové jednotky. Můžete si představit, co je to za práci. Skříňky nesmějí být klíženy, nýbrž přesně falcovány.”

Asistent Václav se hlučně vraceL

Zatímco doktor Angler vzal tvorečka a přemístil ho na roh stolu, položil asistent maličký úlomek bílého cukru na protilehlý roh a odstoupil. Doktor Angler psa pustil.

“Slyšel jste už někdy, že by pes cítil cukr?” zeptal se. “Pozorujte BX 322.”

BX 322 nějakou chvíli nedělal nic. Potom zakroužil čenichem, obrátil se k protějšímu rohu a rychlostí dětského vlaku se rozběhl.

“Spadne!” vykřikl Píček.

“Ne,” odpověděl doktor Angler, “před cukrem se zastaví.”

Skutečně. BX 322 se zmocnil kousku cukru, ne většího než hrášek, lehl si k němu, přidržel si jej holými prackami a drtil jej droboučkou tlamičkou na menší kousky.

“Nemyslím,” podotkl Edgar Martin, “že by ten pes byl nějak nešťastný.”

“Za osm neděl bude otcem rodiny,” pravil doktor Angler, “fenka BY 322 je ještě o něco menší. Štěňata budeme jistě sbírat pinzetou. Až to sežere, Václave, dáte ho zpět do klece. Tady by se nachladil.”

“Dobře,” svolil hrubě asistent.

“Měli jsme psa,” doktor Angler byl neúnavný, “který nás udivil schopností jednoho sta deseti čichových jednotek. Sto deset krabic o síle stěn tří milimetrů dává na všecky strany rozměr šesti set dvaceti milimetrů, s vůlí dalších tří milimetrů mezi jednotlivými krabicemi asi tisíc dvě stě čtyřicet milimetrů, čili něco přes metr a čtvrt, přihlížíme-li k rozměrům první krabice. Taková krabice už se těžko vyrábí. Václav protestoval a tvrdil, že je někde chyba. Pan Martin pak svým vzácným bystrozrakem uhodl správný stav věcí, ještě než jsme se dostali ke krabici, zvící třípatrového domu.”

“Ten pes podváděl,” řekl Martin rozhořčeně, “mizera!”

“AA 11,” zahučel doktor Angler, “se naučil totiž poznávat krabice. Prostě věděl, že je v nich maso.”

“A tenhle?” ukázal Píček.

“Při padesáti třech stupních přestává jevit zájem,” pokývl doktor Angler.

Píček se začal třást, nevěda, zda zimou nebo rozčilením.

“Bylo by snad lepší,” prohlásil nesměle, “kdybyste se pokusil vypěstovat tak malého psa, aby se mi vešel do nosu. Neobtěžovalo by to víc než kus vaty a bylo by to bez operace.”

“To nejde,” poskočil doktor Angler, “nehledě na to, že by se možná změnil v hmyz a množil by se pak kladením vajíček, z nichž by se zakuklovaly larvy. Zde vlastně postupujeme protipřírodní cestou negativního vývoje. Dospíváme ke stavu jediného, spíše pudového smyslu, který existoval kdysi dávno, a teprve po dlouhé době u dokonalejších tvorů se rozdělil na pět normálních smyslů. BX 322 už ztrácí hmat - pohleďte na jeho netečnost k chladnu, které mu může ublížit, aniž o tom ví. Nevidí skorém nic a je téměř hluchý. Jen chuťové schopnosti jsou zachovány. Ostatní smysly jsou zredukovány na čich, a kdybychom šli ještě dále, nezůstane pravděpodobně už nic než neomylný, ale neurčitý pud k hledání potravy.”

Doktor Angler spustil učenou přednášku o podstatě čichových vlastností. Mluvil o sliznicích, hustotě drobnohledných bradavek, soustavě nervstva a o jiných věcech, jimž Píček nerozuměl ani za mák. Také Martin byl zřejmě v tomto oboru málo vzdělán a bylo by tedy zbytečné (a pro autora nebezpečné) zde opakovat všecka slova doktora Anglera.

Potom psí ordinaci opustili a Píček byl doveden do svého pokoje v jiném křídle budovy, kde měl od nynějška bydlet. Teprve pohled na čisté, bíle natřené nemocniční lůžko mu potvrdil, že ztratil vlastní vůli a stal se pokusným králíkem.

Doktor Angler ho ujišťoval, že operace bude provedena zcela bezbolestně, v narkóze, a hned mu také ukázal operační stůl. Tvrdil, že nezůstane ani jizvička a že o nepříjemných pocitech nemůže být řeči. Spíše bude prý Píček žasnout nad svými novými schopnostmi.

Nemluvilo se však vůbec o těch, kteří se před Píčkem propůjčili doktoru Anglerovi k pokusům. Jen se naříkalo, že realizování myšlenky stálo již ohromnou spoustu peněz.

Doktor Angler také představil Píčkovi dva studenty, kteří z nadšení pro věc zdarma asistovali v oddělení pro LIDI. Byli to obrýlení mládenci se vzezřením pozdějších významných vědátorů. Jeden z nich například ještě nikdy nebyl v baru, kde jsou slečny, a druhý myslil, že ty slečny jsou v první řadě umělkyně.

Jinak mělo sanatorium dosti skromnou výbavu. Dům byl pravděpodobně pronajatý a jakž takž přizpůsoben vědeckým účelům. Rozsáhlost zahrady vzbuzovala úctu, a právě tak jako dům byla rozdělena na část pro PSY a na část pro LIDI.

Pro psy vařil asistent Václav, pro lidi střídavě obrýlení studenti. Uklízet chodila stará nahluchlá posluhovačka, která svou práci dosti odbývala.

Toho dne uviděl Píček i model Martinova čichobusu, vyrobený nějakým pokoutním mechanikem. Velikost modelu byla jedna ku deseti a motor to prozatím nemělo. Martin to strkal s rozkoší po podlaze a doktor Angler ho přesvědčoval, že by pro začátek stačilo prkýnko, které by tlačil figurant.

“Ostatně věřím,” vychloubal se, “že můj Čichač bude stejně dobře sledovat stopu, pojede-li na bicyklu.”

“Nebo v automobilu,” doplnil Martin.

Doktor Angler se obrátil a uraženě odešel.

Snad byl doktor Angler géniem jednoho typu a pan Martin géniem druhého. Píčkovi se však neodbytně vtírala na mozek stará pravda, že géniové jsou tak trochu blázni. Toužil, aby si mohl promluvit s někým, kdo tu již prodělal svůj osud, ale podle všeho nikdo nebyl ochoten adresu takového nešťastníka prozradit. Čert ví, přemítal Píček těžce, zda všichni ti lidé nepomřeli. V tom případě ovšem čekal Píčkova potomka úděl pohrobka.

Proto si Píček ani nevšímal několika desítek psů, které mu ukazovali v klecích, opatřených zmatenými nápisy a čísly. Byla to podivuhodná zvířata, křížená nejnemožnějším způsobem. Některý _,měl dokonce červenou srst a na jednom rostlo něco, co se podobalo slepičímu peří. Doktor Angler mlel cosi o zcela novém vitamínu, který zvyšuje čichovou schopnost. Někteří z těch psů prý sami nastavovali zadky, aby jim mohla být dána injekce. Psí vitamín však na člověka neúčinkuje, doktor to zkoušel sám na sobě. Jediný výsledek byl ten, že nějaký čas nemohl přičichnout k čerstvé sodovce.

A to mluvení a předvádění a všelijaké poučování trvalo skoro celý den.

V noci, která následovala po chudé večeři, vrhl se Píček unaveně na bílé lůžko, a pak viděl před sebou psy, podobné rybám, a jiné, kteří poletovali ve vzduchu, sedali na stromy a cvrlikali jako vrabci. Také sám se stal psem, ale vypadal jako pelikán a klapal zobákem, když ho učili nosit v hubě noviny. Doktor Angler jezdil na osedlaném bernardýnu, dával mu k nosu syreček z hospody pod lesem, zvaným Hůl, a bernardýn měl brýle jako ti dva studenti. Pan Martin chodil po sanatoriu s bílým prostěradlem přes ramena a strašil. Tadeášův jezevčík si chytal blechy, a co blecha, to BX 322. Tadeáš mával Hatince nad hlavou velkou sekerou a řval na ni, že jí bude kupírovat uši. Pak se všecko proměnilo v sedm havranů. Píček se probudil a nevěděl, co je pravda a co skutečnost.

Dostal takový strach, že se oblékl s úmyslem prásknout do bot.

Nikdo ho nehlídal, nikdo se o něho nestaral. Ale všecky východy z domu byly pevně uzamčeny.

Píček klesl znovu na lůžko. Jak usnul, nevěděl. Ale za časného jitra ho probudil doktor Angler.

“Po snídani vás prohlédnu,” sliboval, “potom dva dny dieta a můžeme se do toho dát.”

Za doktorem vlezl do ložnice obrýlený student s podnosem. Dával pozor na cestu tak úzkostlivě, jako by šel po provaze, a přece mu z konvice na každém kroku šplíchlo.

“Spal jste oblečen,” konstatoval doktor Angler. “Bylo vám zima, co? Musí se tu zatopit. Pane kolego, přineste ze sklepa otýpku briket. S člověkem, který by měl rýmu, nemohu nic dělat.”

Píček, slyše to, umínil si v duchu, že příští noc se vysvlékne donaha, otevře dokořán okno a peřinu hodí na zem. A to rozhodnutí ho trochu uklidnilo.

Do ordinační síně následoval doktora Anglera klidně, dokonce s jakýmsi vítězným úšklebkem.

V ordinační síni ho čekalo překvapení. Dva obrýlení studenti ho zezadu čapli silou, kterou by v nich byl nehledal. Ještě by je byl setřásl, kdyby ruku k dílu nepřiložil také doktor Angler, který něco prudce plácl Píčkovi do obličeje. Píček vdechl sladkou vůni a zuřivě kopl dozadu. Poslední, co slyšel, byl řinkot rozbíjeného skla. Pak cítil, že se mu hlava roztáčí v elipse, jejíž osy jsou k sobě v poměru 1:3. Potom 1:5. Potom 1:10. V uších cítil průvan, mozek se mu zatemňoval hustou mlhou, elipsa se zvětšovala, předměty před očima splynuly v,jednotvárnou šeď, potom šeď zčernala - a dál už nevěděl nic.

Když se probudil, zdálo se mu, že spal sotva vteřinu. Zamrkal a zjistil, že kouká do stropu. Ležel na zádech, po bradu přikrytý peřinou.

Píček zvedl hlavu s pocitem zvláštní lenosti Ležel skutečně ve svém pokojíku. Tupě se rozhlížel a chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že za slídovými dvířky stáložárných kamen je červený žár. Něco mu tížilo obličej. Zjistil, že je to jeho vlastní nos - jako by v něm měl kovový kroužek. Nahmatal pásek tuhého plátna, připevněný přes kořen nosu. Nos nebolel, byl jen podivně těžký.

Píček se posadil. Na nočním stolku stál kus lepenky s hrubým nápisem:

ZAZVOŇTE

Píček zmáčkl zuřivě tlačítko, položené u cedule. Neslyšel zvuk zvonku, a proto mačkal a mačkal, až ho brala do palce křeč.

Za několik vteřin se ozval na chodbě hluk. Tak, jak pádil doktor Angler a jeho asistenti, pádí se zpravidla jen před zemětřesením. Dveře se rozletěly. Doktor Angler a tři další vpadli dovnitř jako smršť.

“Blázni…” řekl Píček huhňavě, “přerazte se.”

“Pro tohle třeba na sto kusů,” křičel doktor Angler, “jak je vám?”

“Mám hlad,” zahuhňal Píček.

“Dostanete, co hrdlo ráčí. Pane kolego, teploměr.”

“Teploměr jíst nebudu,” rozhněval se Píček. “Co jste udělali s mým nosem?”

“Všecko je hotovo. Malá ranka se vám bezbolestně hojí pod mnou vynalezenou náplastí. Tři neděle jste byl uměle živen. Tři neděle jsme z vás uměle odčerpávali… hm, popel z potravy. Co tomu říkáte?”

Píček vyvalil oči. Když trochu zašilhal, utvořil se mu na sítnici velký, rozmazaný obraz náplasti, kterou měl na nose. “Tři neděle?” huhňal.

“Ještě nějaký den přes,” pokývl doktor Angler s ďábelskou rozkoší.

“Nos mám těžký jako báň,” stěžoval si Píček. “To je jen počáteční dojem. Brzy si zvyknete. Dejte sem ten teploměr, pane kolego. Máte-li normální teplotu, můžete jíst, co chcete. Zrcadlo, pane kolego,” obrátil se k druhému asistentovi. “Ať pan Pekárek vidí, že se kromě dočasné výzdoby nijak nezměnil. Zaručuji vám, že nezůstane ani jizvička. Nuže?”

Píčkovi přejel po zádech mráz. Zadíval se do nastaveného zrcadla. Byl trochu pohublý v obličeji, jinak nic. Proužek náplasti měl šířku sotva jednoho centimetru a Píčkovu podobu vůbec nezkresloval.

“Otevřte ústa,” pravil doktor Angler a vrazil mu do nich teploměr jako nabiják. Píček koulel očima. Psí asistent Václav nahlédl do kamen a začal přikládat.

“V pořádku,” prohlásil doktor Angler. “Můžete jíst. Nač byste měl chuť?”

“Zrovna na to, co dnes vaříte.”

“Tedy je vám to jedno?”

“Ne. Chci to, co právě vaříte. Sbíhají se mi sliny. Hrome, proč pořád mluvím jako nastydlý vodník? To mi zůstane?”

“Vyloučeno. Zítra vám pročistím nos a za týden je po huhňání. Nač se vám sbíhají sliny?”

“Na telecí řízek.”

Doktor Angler se zasmál.

“Chvíli počkejte a dostanete jej. Pane kolego, skočte k řezníkovi. Máte doma strouhanou housku?”

“Hrome,” řekl Píček podrážděně, “dejte mi ten, který smažíte. Nebudu čekat.”

Doktor Angler a jeho tři asistenti se podívali na sebe.

“My nic nesmažíme,” vrtěl jeden z obrýlenců hlavou, “my dnes z úsporných důvodů vůbec nevaříme.”

“Ale já to cítím!” Píček bacil dlaní do peřiny. “Smaží se řízek a dost.”

Doktor Angler vstal, pobledlý vzrušením.

“Pane kolego, honem k tomu řezníkovi. A vy, pane kolego, a vy, Václave, do okolních baráků. Nejdéle za čtvrt hodiny musíte vyšetřit, kde se dnes smaží telecí řízek.”

“S bramborovým salátem,” houkl Píček huhňavě. “Cítím také bramborový salát. Království za bramborový salát!”

Smažený telecí řízek s bramborovým salátem si, jak se ukázalo, připravovala k obědu vdova po revizoru elektrických podniků, a to v bytě, vzdáleném přes tři bloky domů.

Když se to vyšetřilo, třásl se doktor Angler jako list. Píček jezdil rozčileně očima po peřině a začínalo ho mrazit.

“Doktore…” huhňal úzkostně, “ještě něco.”

“Co?”

“Ten řízek je na jedné straně nepatrně připálený. V bramborovém salátu je moc cibule. Smaží se to na margarínu. Teď vystříklo kousek omastku na plotnu. Fuj, to je smrad. Rozkrájená kyselá okurka leží ještě vedle…”

“Dost!” vykřikl doktor Angler, “dost, nebo se zblázním.”

“Tak tedy dost,” řekl Píček smutně, “ale ještě bych vám rád řekl, že váš asistent právě vchází do domu se syrovým řízkem, zabaleným ve starých novinách. Kde byl tak dlouho, nemotora?”

Úžasná čichová schopnost Josefa Pekárka byla prokázána nad slunce jasněji.

“Po obědě budete spát až do večera,” pravil mu doktor Angler.

“Beze všeho,” svolil Píček.

“Zítra vám dovolím opustit lůžko. Pozítří sejmu náplast. Ostatní určí pan Martin. Nevysilujte se ničím. Nezkoušejte svůj nos. Rozumíte? Mohl byste mu ublížit. Proto jsem vás držel tak dlouho v bezvědomí - abyste svůj nový orgán nenamáhal. Musí pořádně zarůst…”

“Dalo by se to nazvat roubováním?” otázal se Píček.

Doktor Angler se vztekle zamračil.

“Dalo,” přisvědčil. “Ale je v tom celá řada lékařských vynálezů, které jsou mým tajemstvím. Například dlouhotrvající narkóza, nutná pro zdárné přizpůsobení orgánu.”

“Mám pocit,” řekl Píček, “že mohu vidět se zavřenýma očima.”

“Nezkoumejte to zbytečně. Nenamáhejte nos. Neču…”

“Cítím vás každého zvlášť,” vyjel Píček. “Jednou jsem vás ucítil, a teď můžete být třeba ve skříni a budu vědět, že jste tam, a že jste to vy. Zavřu oči, a kdybyste se odplížil do kouta, budu přesně vědět, kde stojíte. Kdybyste…”

“Nechtě toho!” zařval doktor Angler s divokým posunkem.

“Dobrá,” řekl Píček a odevzdaně se položil naznak.

Edgar Martin se dostavil odpoledne, když Píček spal jako nemluvně. Zůstali s doktorem Anglerem u nízkého stolku, a pan Martin zůstal přes všechny senzační zprávy zcela klidný.

“Výborně,” pokyvoval, hladě si drsnou bradu, “výborně. Nechápu vaše rozčilení. Zatím jde všecko podle plánu?”

“To je právě to. Ještě nikdy se mi to nestalo. Je to definitivní úspěch.

“Nikdy jste ještě nedosáhl u svého objektu takové ostrosti čichové?”

“Nikdy.”

“Nikdy se necítil váš pacient lépe než tento?”

“Nikdy. Má vjemy a chování normálního člověka a pociťuje jen to, co jsem předpokládal - totiž tíhu nosu. Není to tíha, je to napětí, na něž si zvykne a které po čase částečně samo zmizí. Nejlepší výsledek…”

“Až na jednu okolnost,” přerušil ho Martin. “Všichni vaši dosavadní pacienti za nějakou dobu svou zázračnou schopnost ztratili. Nevíte, co bude s tímto?”

Doktor Angler se zarazil.

“Nevím,” přiznal, “ale věřím, že se tak nestane.”

“Rozhodně vyčkáte s dalšími transplantacemi až po řádných zkouškách s Čichačem Číslo Jedna?”

“Zajisté.”

“A kdy mi ho odevzdáte?”

“Za týden,” pravil doktor Angler po krátké úvaze.

Za sedm dní podával Edgar Martin Píčkovi s vlídným úsměvem ruku. Píček vypadal zcela normálně, jako by se s ním nikdy nic nedělo.

“Jak se cítíte?” zeptal se Martin.

“Je mi, jako by se svět kolem mne úžasně změnil,” odpověděl Píček, “nebo jako bych spadl s nebe - což je relativně totéž.”

Doktor Angler odfukoval za Martinovými zády. Od chvíle, kdy se Píček probudil z narkózy, doktorovo rozčilení se stupňovalo. Martin mu poradil, aby si popřál krátké dovolené.

“Nyní je řada na mně,” pravil Martin vlídně. “Zkoušky nějaký čas potrvají. Podám vám pak podrobnou zprávu. Jak se zdá, čeká vás obrovská práce, k níž musíte nabrat sil.”

“Mám sil dost,” ošíval se doktor. “Přestávky bych měl využít k vědeckému popsání objevu. Nemyslíte, že by to bylo prospěšné?”

“Ne,” řekl Martin určitě, “naopak. Nechceme přece, abyste se nám zbláznil. Budete lovit ryby a hrát ping-pong.”

Píček měl nyní nastoupit službu s platem sekčního šéfa, jak pravila smlouva, a to od zítřejšího rána. Martin se nabídl, že ho doveze k Hatince, která zatím dostala od svého manžela pouze jeden dopis (víc nebylo dovoleno) a horempádem na něj odpověděla.

Píček tiskl nadšeně její psaní v náprsní kapse.

“Nejvíc ze všeho mě těší,” sděloval panu Martinovi, “že už vím, jak je Hatinka cítit. Poznal jsem to z jejího dopisu.”

“Ta vůně je ovšem nepopsatelná, což?”

“Není to vůně,” kroutil Píček hlavou.

“Tedy zápach?”

“Jděte k čertu. Hatinka nezapáchá.”

Doktor Angler na svém křesle téměř poskakoval. Nervózně požádal Píčka, aby vylíčil svůj čichový dojem z dopisu. Martin však tomu energicky zabránil.

“Vše bude uvedeno v celkové zprávě, doktore. Nastupte okamžitě dovolenou. Není zapotřebí, abyste ztratil nervy jen proto, že někdo jiný nabyl čichu.”

A vybídl Píčka k odchodu.

Taxík čekal. Nebylo však jednoduché dostat se k němu, protože Píček se začal motat. “Počkejte, pane Martine,” zaprosil úzkostně.

“Je vám špatně?”

“Skoro. Potřebuji chvíli, abych se vzpamatoval. Ta ulice je hrozná.” Opřel se o svého průvodce celou vahou. “Dovedete si představit, že by vám bylo skoro třicet let a do té doby že byste nikdy neviděl, jak chodí lidé, jak jezdí povozy a vůbec jak vypadá živá ulice?”

“Dovedu si to představit,” pravil Martin mírně.

“Já mám takový pocit,” hekl Píček, který huhňal UŽ mnohem méně. “Já vidím ulici poprvé.”

“Chcete říci cítím?”

“Správně. Cítím. Představte si nejdivočejší, nejpestřejší kaleidoskop před očima. Ten mám právě v nose.”

Taxík stál u protějšího chodníku.

“Uděláme pokus,” pravil Martin. “Jděte přes ulici sám, se zavřenýma očima. Nemusíte se ničeho bát. Půjdu těsně za vámi a budu vás chránit.”

“Není třeba, pane Martine. Mohu jít sám, i kdyby celý vozový park elektrických podniků a všecky pražské taxíky si tu hrály na honěnou.” Píček se vzpřímil, zavřel oči a šel. Martin za ním.

Nejdříve se Píček obratně vyhnul pánovi s velkou aktovkou. Pak počkal, až přejde párek mladých lidí, kteří se dívali na všecko možné, jenom ne na cestu. U chodníku se Píček na okamžik zastavil, jak by učinil každý rozumný člověk, hodlající sestoupit do jízdní dráhy. Jenomže se nerozhlížel, nýbrž dvakrát vtáhl svým zázračným nosem vzduch. Pak sešel s chodníku, aniž klopýtl.

“Hrome,” pomyslil si pan Martin, “copak cítí před sebou i schod?”

Vtom Píček popoběhl a Martin se sotva uhnul dlouhé traverze, kterou nesl zaolejovaný muž podél chodníku.

Měl-li Píček skutečně zavřené oči, pak tuto traverzu cítil, kdežto Martin ve svém výjimečném, ale pochopitelném vzrušení ji ani neviděl.

Tím se stalo, že Píček unikl Martinovi na vzdálenost šesti kroků a šel pak přímo pod tramvaj. Řítila se s vršku a právě ji předjížděl velký automobil.

Martin zavolal, ale jeho hlas zanikl v řevu železných kol.

Musí ta vozidla alespoň slyšet, utěšoval se, snaže se podběhnout traverzu.

Vrazil však přímo do muže, který traverzu nesl, a byl za to odměněn několika zámečnickými nadávkami. Píček se vzdálil ještě více, a opět přidal do kroku, aby oběma vozidlům unikl.

Martin musel ustoupit k chodníku, neboť by se byl dostal pod houkající automobil. A Píček mu zmizel z očí za vysokým tělesem červeného vagónu.

Martin stál na chodníku, pot z něj lil a srdce divoce tlouklo. Nebylo myslitelné, že Josef Pekárek neotevřel oči, alespoň instinktivně.

Tramvaj přejela, i automobil zmizel, a Martin spatřil Píčka, jak nasedá do taxíku. Rozběhl se za ním a Píček mohl slyšet energická slova jiného automobilisty, který musel kvůli Martinovi brzdit. Martin na to nereagoval. Vlezl do taxíku k rozveselenému Píčkovi a přirazil sklo, oddělující pasažéry od řidiče. Taxík se hnul.

“Neříkejte, že jste měl trvale zavřené oči,” pravil. ““Měl.”

“Přešel jste lépe než já. Obávám se, že vyvedu ztřeštěnost a dám si namontovat nos doktora Anglera sám.”

“Byl byste potom nejnebezpečnější člověk na světě,” odpověděl Píček vážně. “Chtěl byste vědět, kdo se v téhle káře vezl před námi?”

“Chtěl.”

“Já taky. Je tu tak hrozná směsice lidských pachů, že se v ní nevyznám.”

“Můj pach jste zde nezaznamenal?”

“Bohužel ne.”

“To je v pořádku,” pravil Martin, “já jsem totiž šel do sanatoria pěšky. Taxík sem byl objednán.”

Chvíli jeli mlčky. Pak se Martin zeptal:

“Jak rozeznáte lidský pach od pachu neživých věcí?”

“Snadno. Právě tak jako vy rozeznáte zrakem člověka od bedny s hračkami.”

“Je tedy možno mluvit o alternativě nebo aplikaci zraku na čich?”

“Jistě.”

“Jsou některé pachy nepříjemné?”

Edgar Martin se ptal stroze, bez obvyklé vlídnosti. Tato strohost však jen maskovala pohnutí.

“Nejsou nepříjemné,” odpověděl Píček, “jsou jen konstatující. Myslím, že bych mohl čichat cokoli, aniž by se mi obracel žaludek.”

“Například?”

“Například fekálie,” vzdychl Píček. “Na druhé straně budu vnímat kadidlo nebo jinou pro člověka libou vůni bez osobního příjemného pocitu. Je-li lidský nos zčásti stvořen k tomu, aby poskytoval svému majiteli blaženost, pak je mi taková blaženost asi navždy odepřena.”

“Čichové blaženosti není na světě mnoho,” pravil Martin, “budiž vám to útěchou. Ale jak mi vysvětlíte, že jste měl blažený dojem, když jste ucítil telecí řízek?”

“V nose jsem necítil vůbec žádnou blaženost,” odpověděl Píček. “To se radoval můj žaludek, že je řízek nablízku.”

“Tedy jste jen prostě konstatoval, že se někde něco smaží?”

“Ano. Pokud jde o nos, bylo mi neutrálně. Jako byste chodil kolem severního pólu, třásl se zimou a najednou ucítil kouř. Vznikne ve vás představa tepla z úkazu, který sám teplý není.”

“Chápu,” pokývl Martin. “Něco jiného by bylo, kdybyste místo kouře ucítil na tváři přímé teplo. Pak by se to rovnalo čichovému vjemu normálního hladového člověka, který ucítí smažený řízek. Pamatujete se, že jste si naříkal na přebytek cibule v bramborovém salátě?”

“Naříkal. Já vím.”

“Vyšetřilo se, že množství cibule bylo přiměřené. Penzistka se urazila, když jsme jí slušnou formou vytkli, že to s cibulí přehání.”

“Je to tím, že můj nos teď cítí cibuli zvlášť intenzívně,” řekl Píček moudře. “Víte přece, že mi museli připravit nový salát bez cibule a jen s malým množstvím octa. Pro mne teď znamená úštipek cibule v míse salátu tolik, jako pro vás sklizeň dvou set cibulářů, vyvařená jako esence a předložená v jediné porci cibulové omáčky.”

“To se bude týkat patrně i česneku,” pravil Martin starostlivě, “a některých jiných plodin, pro výživu normálního organismu nezbytných.”

Píček se vesele zasmál.

“Doktor Angler říkal, že něco z toho dá se nahradit synteticky získanými výrobky nebo výtažky.”

“Alkohol můžete cítit?”

“Zblízka ne. Dráždí mi nos až k bolesti. Tabákový kouř také nesnesu. Přestal jsem kouřit. Nevadí, kouří-li někdo vedle mne, ale prskal bych, kdyby mi foukal dým do obličeje.”

Martin potřásal hlavou.

“Některé vlastnosti máte vyloženě psí,” podotkl a pohlédl přes řidičovo rameno na cestu.

Blížili se k ulici, kam se Hatinka se svým manželem před měsícem nastěhovala. Martin byl přesvědčen, že Píčkův čich je lepší než čich nejlepšího policejního psa. A nadto se spojoval s rozumem a citem, čímž nabýval absolutní dokonalosti - Martinův smělý sen se začínal splňovat.

Josef Pekárek si ovšem nebude libovat v očichávání stop po blížencích, jak to dělají psi. Rozkrájená cibule a jiné ostřejší pachy budou na jeho nos působit podobně jako příliš ostré světlo na oči. Lidský vkus pro sympatické nebo nesympatické pachy ztratil, ale získal nadání rozlišovat. Jeho nos oproti dřívějšku je mnohem vnímavější než oko, ozbrojené výborným triedrem.

Tak nějak si to Martin představoval, když Píček náhle odsunul přední sklo a poroučel zastavit. Taxík bystře zahnul k chodníku.

“Proč to?” otázal se Martin. “Od vašeho domu nás dělí ještě nejméně deset čísel.”

“Správně,” odpověděl Píček, “ale já cítím Hatinku. Hatinka je venku, a to tamhle za rohem. Vzdaluje se a já ji musím dohonit”

Vypadl ven a hnal se po chodníku. Také Martin vystoupil a hmatal v kapse, aby zaplatil jízdné.

Píček zmizel, nikoli však na dlouho. Za chviličku se vracel a vedl si Hatinku pod paží. Nebylo pochyby, že ji za rohem doslova vyčenichal. A Martin, pohlížeje jim vstříc, soudil, že pro lidi, opatřené nosy doktora Anglera, bude pro jejich vztahy k ostatním rozhodující trojí dojem: dojem ze zjevu, dojem z chování a dojem z pachu.

Jistě byl Hatinčin pach Píčkovi sympatický. Sympatie mezi těmito dvěma mladými lidmi byla dána již dříve delším vzájemným stykem. To bude nyní jiné, fantazíroval pan Martin. Jeho Čichač se nikdy nezmýlí v odhadu své přízně, neboť na první pohled a na první čichnutí každého spolehlivě odhadne. Proč pes, chovaný v domácnosti, rozliší často přes dvoje zavřené dveře listonoše od žebráka, jakmile jen se ozve zvonek? Proč pes, jinak necvičeny, ihned projeví k neznámé osobě buď důvěru nebo nedůvěru?

Bylo by snad prospěšné opatřit v blízké budoucnosti všecky lidi Anglerovým zázračným nosem. Škodu by z toho měli jedině voňavkáři. Neživé věci Píčkův čich prostě konstatoval - u živých bytostí prohluboval a zmnožoval poznání.

Martin se rozhodl, že si Píčka prostuduje i po téhle stránce.

Měl k tomu vzápětí příležitost, neboť Píček s Hatinkou ho pozvali na čaj.

Hatinka se usmívala trochu unaveně, i když šťastně. Soukromě si Píčkovi postěžovala, že jí žaludek neslouží a že jí někdy bývá zle. Lékař to svádí na děťátko, které Hatinka nosí pod srdcem, ale kdo ví, co v tom vězí.

Zatímco Píček s Martinem pili čaj, dostala Hatinka chuť na kyselou okurku. Měla jich doma plnou láhev. Dávala Píčkovi ukousnout, ale Píček nechtěl. Jen k okurce čichl, hned slzel.

Obsluhovala je starší žena, která byla Hatinčinou společnicí a pomocnicí v domácností. Hatinka říkala, že je hodná, ale Píček na to mlčel. Když žena stavěla konvici na stolek, Píček nenápadně táhl nosem vzduch. Žena odešla a Martin se zeptal, jak se Píčkovi líbí.

“Píček ji sám vyhledal,” řekla Hatinka, “ona má celý svazek písemných doporučení.”

“Ale ani jedno čichové,” podotkl Martin, načež ho Píček obdařil zvláštním pohledem.

Edgar Martin měl rovněž mimořádnou schopnost, mnohokrát osvědčenou, avšak říkalo se jí ČICH pouze obrazně. Tento obrazný ČICH proměnil nyní doktor Angler ve skutečnost.

Hatinka se zajímala o podlouhlý nosánek svého manžela hlavně pokud šlo o jeho formu. Konstatovala, že se nic nezměnilo, zejména ne k lepšímu. Vyjádřila pohnutými slůvky stesk nad měsíčním odloučením a otázala se Píčka, zda by jí mohl vyčenichat knoflík, který se jí utrhl s pláště při tlačenici v tramvaji a který po celé Praze nelze koupit. Potom se k Píčkovi tulila a poslouchala, jak si povídá se svým hostem. Jí osobně byl pan Martin sympatický, jenom se ho trochu bála. Píček ne. Píček se tvářil velice sebevědomě, usmíval se a Hatinku k sobě pevně tiskl.

“Můj nový nos mi každého, koho jsem znal předtím, staví do ostřejšího světla,” odpověděl na Martinovu otázku, “v tom máte pravdu. I když jsem dřív viděl dobře, nyní se mi zdá, jako bych si protřel oči.”

“Jak se vám jevím například já?” otázal se Martin.

Píček se vesele zašklebil.

“Mohu vám předvést něco ve stylu Sherlocka Holmese. Bydlíte nedaleko pivovaru.”

“Ano,” přikývl Martin, aniž projevil překvapení, “načichl jsem patrně sladem.”

“Bydlíte tam pod cizím jménem.”

“I toto lze zjistit nosem?”

“Nelze,” doznal Píček, “vím to proto, že když jsme vás hledali, žádné komisařství ve Velké Praze o vás nevědělo.”

“Ach tak.”

“A do třetice,” pravil Píček vesele, “čtete pilně noviny.”

“Proč myslíte?”

“Protože z vašich prstů vane vůně tiskařské černi a sazečem ani redaktorem nejste.”

Hatinka zdvihla hlavu a řekla Píčkovi, aby nebláznil.

“Je toho ještě víc,” triumfoval Píček, “zdá se mi například, že cítím Odol a glycerinové mýdlo. A řadu jiných pachů. Ale v těch se ještě nevyznám.”

Martin si hladil bradu. Bože, jaký tohle bude člověk, že si zapamatuje, jak voní cihla nebo platební rozkaz berní správy!

“To všechno,” pravil, “týká se, jak bych řekl, fyzické stránky věci. Vy však můžete rozpoznat i stránku psychickou. Hleďte: Vidíte například v něčích očích výraz zoufalství, radosti, starosti atakdále. Co tomuto výrazu říká váš čich?”

Píček se zarazil.

“Proč myslíte, že bych dovedl vyčenichat duševní vlastnosti člověka, pane Martine?”

“Proto,” vysvětlil Martin vlídně, “že zvířata, nadaná zvlášť dobrým čichem, to dovedou.”

“Neslyšel jsem nikdy…”

“Mýlíte se. Vezměte si psy. Nedovedou sdělit člověku své dojmy. Proto však tyto dojmy nemusíme popírat. Víte něco o orientačním smyslu psa?”

“Myslíte, když si pes namíří z neznámého místa přímo domů?” Píček se zamyslel.

“Tomu se říká orientační pud. čert ví, kde se u těch psů bere.”

“To není tak jednoduché. Kdybychom se snažili orientační smysl psa logicky vysvětlit, studovali bychom přece jenom v první řadě jeho čich - ne snad jen jeden z pěti smyslů představovaný čichem, nýbrž abstraktní součást smyslu, reflex zbystřené fyzické vlastnosti, jímž může být například orientační pud. Pak pes ani čenich nepotřebuje. Psi nás však překvapují i jinými činy. Vyjí, tuší-li neštěstí. Někdy dovedou vytušit i smrt.”

Píček mávl rukou. “Ptáci prchají a zvěř se dává na útěk, cítí-li, že se blíží nebezpečí. A mají ptáci čich, pane Martine? Co je nutí cestovat na zimu k jihu a na jaře zpátky?”

“Ptáci nemají čich,” souhlasil Martin. “Lze však u nich hovořit o bystrosti zraku. Požaduji-li na psu, aby vycítil, zda jsem zlý nebo dobrý člověk, mám právo chtít od čápa, aby viděl z Afriky na své hnízdo za komínem.”

“Máte-li zdravý rozum, pane Martine, nemůžete takové pitomosti od zvířat požadovat.”

“Klid,” řekl Martin důstojně. “Za své kriminální praxe jsem mnohokrát použil podobné logiky. Logiky, v níž například platí, že dvě a pět dává dohromady čtyři a půl. Nikdy to nevadilo, jestliže se mi nakonec podařilo tuto zdánlivou zběsilost vyeliminovat. Je stará pravda, že cesty mohou býti rozličné, záleží jen na výsledku a v mém povolání bylo vždycky možno výsledky ověřit. To je romantika mé matematiky, o které byste pravděpodobně řekl, že k ničemu nemá tak daleko jako k romantice. Zkuste tedy uvažovat tímto způsobem. Uvidíme, dostaneme-li se k cíli.”

“Mluvte dál,” pravil Píček s obavou, že se mu pan Martin zblázní před očima.

Pan Martin však vypadal úplně normálně.

“Pokud jde o zvířata, je v přírodě mnoho pozoruhodného. Člověk se naučil podle chování zvířat chránit sama sebe. Pták ani zajíc se nesnaží dát svým útěkem člověku výstrahu. Jde mu o vlastní bezpečí, na člověku mu nezáleží. Snad má schopnost vnímat radioaktivitu nebo ultrazvuky, které katastrofu předcházejí. A čím jiným by je vnímal než svými smysly, které jsou bystřejší než smysly lidské? U psů pozorujeme něco ještě zajímavějšího. Známe případy, že pes jevil úzkost, když se přihodilo jeho pánu někde daleko neštěstí. Kdoví, zdali by pes, kdyby uměl mluvit, neprozradil všecko, co ví?”

Hatinka ani nedutala. Zdálo se jí, že Píček co nevidět začne na pana Martina vrčet a cenit zuby. Ale Píček jen řekl:

“Nedal jste se příliš unést fantazií, pane Martine?”

“Dal,” připustil Martin, “ale to nevadí. Vy byste se mohl pokusit o jakýsi důkaz. Zbystření smyslů je rozhodně příčinou vzniku uměleckých děl. Neříkám, že jedinou příčinou, ale určitě tou hlavní. Není nutné, aby například malíř měl oči tak bystré, že by na sto metrů rozeznal pohlaví dospělé blechy. Bystrost smyslu, v malířově případě zraku, se musí vyvíjet jiným, řekl bych mystickým směrem. Tím se liší umělec od těch, kteří mají třeba stejné nebo i větší porozumění pro umění, ale zůstávají pouhými kritiky nebo milovníky umění. Někdy jde vývin tak daleko, že mechanická schopnost smyslu na něj jaksi doplácí. Nebyl Smetana nakonec hluchý? Hle, k čemu chci dojít. Člověk má pět smyslů. Jsou-li zrak, sluch a hmat svým způsobem vyvinutější, podmiňují talent malířský, hudební a sochařský. Slovesná umění neuvažujme… to je projev jiného druhu, nebo, chcete-li, je to projev zvýšené citlivosti centra všech smyslů. Proč by neměly i zbylé dva smysly - chuť a čich - mít podobnou vlastnost, jsou-li náležitým způsobem vyvinuty? Chuť nechme stranou - tou jsme se nezabývali. Ale čich? Ve vás, pane Pekárku, máme ohromné pole působnosti pro studium vyvinutého čichu. Říká se, že pes vidí duchy. Nebylo by však lépe říci, že ví o jejich návštěvě? Nemyslíte, že byste mohl svým nosem duchy cítit?”

Píček opatrně otočil hlavu.

“Od prahu k oknům tu není žádný duch,” řekl přesvědčivě, “leda by poslouchali za dveřmi.”

“Dobrá. Věnujte laskavě pozornost mně. Stanovte mi rozdíl mezi tím, jak jsem se vám jevil před vaší operací a tím, jak se vám jevím dnes.”

Píček pustil Hatinku, což jí nebylo dvakrát vhod. Uchopila ho alespoň za ruku.

Martin se díval na Píčka klidně, ačkoli každý jiný by měl pocit, že mu někdo prohledává kapsy nebo že je prosvěcován rentgenem. Píčkův nos jako vývěva vysával na povrch Martinův charakter.

“Skutečně,” řekl Píček po několika minutách.

“Nuže?”

“Nic jsem nezjistil,” vrtěl se Píček, “ale nemohu se zbavit neurčitých dojmů…”

“Jen se neostýchejte.”

“Voní z vás celý svět, pane Martine. Cítím kokosové mléko, gumu a cedr. Petrolej a slanou vodu. Rozpálené stroje, pach starých domů a starého nábytku, bavlnu a jiné věci. A krev, hrome! A zdá se mi, že se s vámi brzy rozloučím, že se někam ztratíte a už se neobjevíte. Cítím také čerstvý vítr, který vás unáší.”

“Dobrá,” kývl Martin klidně, “není to zlé. Čerstvý vítr ve vašem nose mě znepokojuje. Nemám v plánu se s vámi hned tak rozloučit.”

Píček pokrčil rameny. “Však je to také nesmysl,” prohodil.

“Možná, že ne,” řekl Martin, hladě svou hroznou bradu, “hodně z toho, co jste řekl, je pravdivé, i když to má formu, jak bych řekl, básnickou. A jak nyní cítíte doktora Anglera?”

“Musel bych ho očichat ještě jednou - tak, jak jsem teď očichal vás. Ale…”

“No?”

“On vrazil do mého pokoje, když jsem zazvonil,” řekl Píček přemýšlivě. “Očima jsem ho viděl takového, jaký byl předtím. Ale odpusťte…” Píček se krátce zasmál, “když jsem vtáhl nosem vzduch, zavinily to určitě chemikálie, jimiž byl jeho plášť potřísněn, zavoněl mi jako mrtvola.”

“Mrtvola?”

“Mrtvola,” kývl Píček, znamenaje, že pohovka pod ním a pod Hatinkou se zachvěla. “Nemyslím vůni tuberos a voskovic. Nemyslím ani formalin nebo tkáň, která se rozkládá. Po pravdě řečeno, necítil jsem ještě vůbec nikdy mrtvolu, alespoň ne lidskou. Jednou u nás, v Holešovicích, zalezla kočka do stěhovacího vozu a tam…”

“Pošla?”

“Ano, pošla. To byl zápach, ale na kočku jsem si v sanatoriu nevzpomněl. Nevím, jak jinak bych…”

“Tohle se mi teprve nelíbí, pane Pekárku.”

“Je to asi bláznovství.”

“Doktor Angler je přepracován.”

“Nemocen?”

“Ne, jen přepracován. Ujišťuje mě, že se cítí zdráv jako ryba. Podle lékařského vyšetření má všecky orgány zdravé, zejména srdce. Ale musí si odpočinout.”

Martin se zvedl. Najednou jako by si uvědomil, že se zdržel příliš dlouho.

“Necítil jste ještě něco jiného?” otázal se. “Kouř z lokomotivy, horkou páru nebo hořící benzín?”

“Proč bych měl cítit hořící benzín, hrome?”

“Ve směsi s pachem mrtvého, myslím. Doktor Angler pojede na venkov a musí použít dopravních prostředků.”

“Bojíte se neštěstí? Pane Martine, nebuďte dětina. Nezacházejte zase tak daleko, že byste doporučil doktoru Anglerovi jít pěšky. Ostatně nejsem si jist, zdali to byla mrtvola. Možná, že to byla nevydělaná kůže.”

“Děkuji vám. Avšak nedivte se, že za daných okolností bych nejraději viděl osobu doktorova významu ve skleníku.”

Martin se zdvořile odporoučel. Byl čas k večeři, ale Hatinčino ustrašené pozvání odmítl.

“Díky, díky,” otáčel se po svém klobouku. “Zítra v devět se pro vás stavím, pane Pekárku. Nezdržím vás víc než jak jsme sjednali smluvně. Od zítřka pro vás platí pevně stanovený počet pracovních hodin.”

Ve dveřích se ještě zastavil. Jeho výraz byl opět klidný a vlídný.

“Zítra se také shledáte se strýcem Kormoránem,” dodal, “vidíte, že své závazky svědomitě plním.”

Opustil užaslého Píčka a vyšel na chodbu. Po Martinově odchodu Hatinka podstatně zvýšila své nároky na Píčkovu pozornost a nazvala Martina strašidlem. Vyslovila přání, aby zítřkem počínaje chodil Píček řádně k obědu a staral se o svou ženu, která očekává rodinu, jak se každý slušný manžel starat má.

Píček zarazil proud její výmluvnosti sdělením, že pan Martin našel strejce Édu. Na to však Hatinka mlčela jen vteřinu. Potom se z ní vysypal proud otázek, na něž Píček nedovedl odpovědět.

Zasedli k večeři. Ta starší žena, jménem Šustrová, brousila kolem nich s talíři a s jinými nutnými rekvizitami. Píček tušil, že se chová jinak než obvykle. Bylo však přirozené, že se jí zmocňuje plachost v přítomnosti tak zvláštního domácího pána. Brzy na Hatinčin nevrlý rozkaz dala dobrou noc a odešla do svého pokojíku. Píček se vyjádřil, že by si soužití obou žen představoval jinak. Hatinka se dala do pláče. Píček ji nechal plakat a jen kolem ní kroužil nosem.

“Čichám, čichám člověčinu,” broukl, když dlouho nepřestávala.

Hatinka zvedla uslzené oči a vytkla mu, že s ní mluví jako s drakem.

“No ne,” kývl konejšivě, “ale mám z tebe dojem, Hatinko, jako z misky rtuti. Stačí ťuknout, a už se celá vrtíš.”

“Já jsem senzitivní, já za to nemohu.”

“Ty jsi výstřední. Můj nos mi to povídá.”

Hatinka se dala znovu do pláče a přerývaně řekla, že by bylo nejlepší mu do toho nosu praštit. Vzal ji tedy na klín a hladil ji po světlých vlasech.

“Něco v tom přece jenom je, Hatinko, myslím v tom, nač mě přivedl pan Martin. Rozeznávám tvou povahu, jako bys mi z ní odklopila víko. Říká se, že člověk je strůjcem svého osudu. Tomu nemusíme věřit docela, ale z velké části. Vliv vlastní povahy na budoucnost člověka je nesporný. Znám-li tedy jeho povahové znaky tak, jak je nezná a nemůže chápat ani on sám, mohu mu dokonce prorokovat budoucnost. To by bylo asi to, co pan Martin opisoval svým šíleným výkladem o lvech, kteří vidí až z Ameriky, kolik je na kostele svaté Ludmily hodin.”

“Tak to neříkal,” odporovala Hatinka.

“Když ne takhle, tak jinak. A pokud jde o tebe…”

Poněvadž se odmlčel, natáhla Hatinka ruce, objala ho kolem krku a zašeptala:

“Řekni to, Píčku, ať je to co chce.”

“Však to není zlé,” polaskal ji, “spíše naopak. Voníš mi mlíčkem a velkou loukou, která leží pod sluncem. Cítím kolem tebe vzduch čirý a čistý jako na horách. Všude je klidno, a i když se zdá, že by přes tamhleten hřeben mohla přijít bouřka, ty se máš kam schovat, bouřka se přežene a zase se vyjasní. Víš, jak voní pod nohama země, když po ní jdeš? Cítím, jako bys opravdu šla. Rozhrnuješ mladou, vysokou trávu, pak šlapeš červenou ornici, potom procházíš obilím, které zraje, a když z toho všeho vycházíš, neseš ty vůně s sebou. Pod nohama máš už jen drobné, suché kamení, ale stoupáš výš a výš. Vůně z trávy, která na tobě ulpěla, mění se ve vůni sena, pach ornice ve vůni chleba. Pořád jdeš výš. Konec tvé pouti neznám. Ale bude to asi někde hodně vysoko. Tam se zastavíš, ohlédneš se a všecko, cos nechala za sebou, uvidíš jako na malém talířku.”

Vstal i s ní, posadil ji na stůl těsně vedle vidličky a ohlédl se ke dveřím.

“Na tu Šustrovou si dej pozor.”

“Proč?”

“Páchne jako masožravá rostlina. Až bude kluk na Světě, vyčenicháme si jinou bábu.”

“Píčku…” Hatinka zapomněla pro jeden údiv na druhý, “jak víš, že to bude kluk?”

“Cítím to,” zasmál se Píček.

“Ten nos ti závidím,” vzdychla Hatinka. “Chtěla bych vidět do tebe jako ty vidíš do mě.”

Ten Hatinčin nápad Píčka překvapil, takže široký úsměv mu strnul na rtech. Opravdu - ze své vlastní podstaty nevyčenichal nic. A tak se mu najednou zazdálo tohle všecko jako těžké provinění na výroku starověkého mudrce, který razil první pravidlo lidské moudrosti: Poznej sebe sama.

Pan Martin i Píček přemítali současně o téže věci, i když každý z nich trochu jinak. Důsledky Anglerovy transplantace zřejmě nebyly jen mechanické.

Týkaly se, jak se zdálo, také duševních stavů. Pro tuto knihu je to boží dar, neboť duševní konflikty dělají z beletrie uznávanou literaturu. Není ovšem v dějinách literatury ani jediného záznamu o duševním ději, který by nejdříve procházel nosem. Je však žádáno, aby kniha přinášela myšlenky nové, a tomu se vyhovuje, neboť Píček neměl teď skoro žádnou myšlenku antikvami.

Ale ať říká kdo chce co chce, někdy mechanická stránka věci bývá pro lidskou společnost užitečnější než nehmotné výsledky filosofické. K tomu závěru došel ráno po neklidné noci pan Martin a rozhodl se, že zkoušky s Píčkovým nosem bude řídit výhradně po cestách mechanických.

S Píčkem vyšli tentokrát pěšky. Nahlas se Martin vyslovil, že je to zdravější, potajmu soudil, že to přijde levněji než taxíkem.

“Kam jdeme?” zeptal se Píček.

“Ke mně do bytu,” odpověděl Martin.

Píček sbíral po ulici pachy s pílí nadaného žáka. Pana Martina nepřetržitě znepokojoval poznámkami. Například:

“Vodu cítíte i vy. Ale já vyčenichám, kam teče, jak rychle teče, jak je hluboká a jaké jsou v ní splašky.”

Cítil železné zábradlí, uhlíkovou lampu i novou kulisu v divadle Na Slupi. Vypátral hašlerku, ztracenou na protějším chodníku. Uhodl, že fyzikárna školy je v třetím patře a že se tam právě předvádí pokus s Heronovou bání. Upozornil mimojdoucího pána, že se mu otvírá v kapse plnicí pero, a pán se rozechvěl, neboť měl na sobě novou hedvábnou košili.

Píček se věnoval své zábavné, lehce a bezděčně inspirované činnosti s plnou chutí. Martin byl z toho trochu nervózní. Nezasvěcenec by byl musel mít dojem, že si Píček neuvěřitelně vymýšlí. Píček však nemohl za to, že věděl, co si řidič tramvaje veze v termosce, ani neměl v úmyslu vysmívat se elegantní dámě v kožichu, která si v přepychově lakované kabelce nesla pytlíček lojových škvarků.

To všecko (a mnoho jiného) byly mechanické úkazy, které jinak Martina uspokojovaly. Píček však prokazoval i ono vnitřní čichací nadání, v němž Martin viděl počátky spiritismu. ,

“Tenhle člověk se před chvílí pohádal s vlastní ženou,” ukazoval Píček, “vím už, jak voní lidský hněv.”

“Jak může vonět hněv?” pravil Martin zvědavě.

“Představte si třeba, že tělo v mimořádném pohnutí začne vyzařovat neviditelné paprsky nebo alespoň vypocovat žluč,” odpověděl Píček lehkomyslně. “Jde-li o ženu, ať manželku či milenku, bude pach jiný než když půjde o představeného v úřadě. V každém tom případě prapříčina styku a povaha hádky jsou jiné a také vyměšovaná látka je jiná.”

Z chodců cítil Píček jejich radost, netrpělivost, nudu nebo jiné nálady, ačkoli se netvářili nijak nápadně. Notně však pana Martina dopálil, když ho upozornil na člověka, přecházejícího jízdní dráhu, a řekl o něm, že se jmenuje Kvampl.

Martin, jehož máloco vyvedlo z míry, se prudce zastavil a vyjel:

“Blázna vám dělat nebudu, pane Pekárku. Jak jste vyčenichal, že se ten člověk jmenuje Kvampl?”

“Já ho znám,” odpověděl Píček zaraženě a s panem Kvamplem se přátelsky pozdravilL

Píček uhodl i zaměstnání kolemjdoucích - jestliže se mu ovšem dalo věřit. Martin ostatně uměl, díky svému povolání, odhadovat lidi. Charakteristické známky, podle nichž lze soudit na povolání, nejsou jen kominické trepky nebo šoférská čepice. Ba ani ne mozoly na koncích houslistových prstů a jeho dopředu vysunuté levé rameno. Martin si všímal mnohem jemnějších detailů. Znal výraz hodinářova oka, které se často dívá nasazenou lupou do vnitřností miniaturních strojků. Dovedl odlišovat chůzi lidí, kteří pracují u stolu s těžkým pilníkem od chůze těch, kteří u stolu jen letují.

Přesto nebylo pochybností, že Píček tuto jeho pracně získanou schopnost daleko předčil.

Konečně pravil:

“Cítím pivovar, pane Martine. Škoda, že jste mě nenechal od počátku jít po svých stopách. Myslím, že bych je našel i v pouličním zmatku. Šel jste z domova přímo ke mně?”

“Nešel. Jel jsem tramvají.”

“Dobrá, nechtě mě tady jít samostatně alespoň teď. Pivovar cítím. V jeho blízkosti snad postřehnu i pach vašeho bytu.”

Martin mlčky souhlasil.

Píček šel najisto. Nedaleko pivovaru vlezl do moderního domu. Martin potvrdil, že jde správně. Vystoupili do třetího patra, nepouživše výtahu. Posléze se zastavil Píček u dveří vlevo.

“Je to tenhle byt?” ukázal.

“Je,” přikývl Martin.

Navštívenka na dveřích, potištěná úhledným písmem, hlásala prostě, že tam bydlí pan T. B. Corn.

Vstoupili dovnitř. Dobře zařízený byt měl patrně dvě místnosti, z nichž ta, kde Martin svého hosta usadil, byla obytným pokojem. Nebylo tu jiného nepořádku než rozevřené ranní noviny, pohozené na psacím stole. Nábytek byl moderní a odpovídal charakteru svého majetníka. Neprozrazoval zbytečně nic. Knihovna se chlubila několika ozdobnými hřbety, ačkoli její prostorné hloubky jistě skrývaly mnohem zajímavější věci. Deska stolu se leskla až na list novin prázdnotou. Dvířka sekretáře byla uzavřena, neboť Martin si patrně nepřál, aby se vědělo, jakému občerstvení dává přednost. Barva polštářů na křeslech a pohovce svědčila o vkusu, ale nevytrubovala jej do světa.

V koutě u okna stálo malé, tiché akvárium s olivově zelenou vodou. Občasný odlesk světla na rybím tělíčku byl jedinou známkou života v této dosti rozlehlé místnosti. A přece měl Píček dojem, že tu nejsou s panem Martinem a s rybičkami sami. Ten dojem se ho zmocnil, jakmile se posadil. A také se s ním panu Martinovi ihned svěřil.

“Správně,” odpověděl Martin, zamnuv rukama. “Je tu skutečně člověk. V ložnici.”

“Váš známý?”

“Váš. Jmenuje se Eduard Kormorán.”

Píček se jen trochu nadzvedl v křesle a strnule civěl. Ani ve snu ho nenapadlo, že by strýc Eda čekal zde.

Za okamžik se dveře opět otevřely. Eduard Kormorán vstoupil navlečen v hedvábném županu, pod nímž měl bezpochyby pyžama. Strýc Kormorán měl podle Píčkovy neuvědomělé představy vstoupit v poutech a se železnou koulí na nohou. Měl mít také výraz kajícníka. Místo toho se usmíval.

“Josefe!” napřáhl ruce, “vítám tě.”

“Eh…” řekl na to Píček.

Stárnoucí gentleman s šedivým knírkem pod nosem, pán prostřední, nepříliš silné postavy, pohled po Píčkově povzdechu maličko zkroušený, jevil stopy jisté průbojné síly. Člověk typu strýce Kormorána to musel někam ve světě dotáhnout. Bohužel spadl na dno a strhl s sebou i jiné. Píček měl na mysli jen tuto okolnost, když vstával, váhaje přijmout nabízenou ruku.

“Jste sám, strýce?” tázal se.

“S kým tu mám být?”

“S mými penězi,” řekl Píček rázně.

Strýc Kormorán hnul rameny, zasunul ruce do kapes županu a ohlédl se po Martinovi, který zcela nenápadně stál za ním.

“Říkal jsem vám, že to bude jeho první otázka,” prohodil s nepochopitelnou výčitkou.

Píček si vzpomněl na svůj nos. Vdechoval strýcův pach a cítil něco tak neutrálního, že si z toho nic nevybral. Jen snad slabý úsudek o charakteru sice tvrdém, ale mělkých zásad, o vrozených slabůstkách a malicherných vášních. Býval strýc takový? Výsledek jeho životní práce byl až do nedávná kladný. Ale Píček věděl o několika lehkomyslných ostudách, které strýc rodině natropil již před svým generálním krachem. Žádná z nich se” ovšem netýkala jeho financí.

Martin postoupil dopředu. Strýc Kormorán se vrhl do křesla a tvářil se zachmuřeně. Nedíval se na toho ani onoho.

“Slíbil jsem vám, že vás svedu s vaším strýcem,” pravil Martin svým laskavým způsobem, “nuže, zde ho máte. Přiznávám se, že to bylo pro mne lehčí než jste si asi myslil.”

“Nezáleží mi na tom, jak lehké to bylo,” odpověděl Píček urputně. “Nepostačí mi jen vidět jeho příjemný obličej. Je přece jasné, proč jsem toužil, abych se s ním shledal.”

“To se týká právě toho, pane Pekárku. Pan Kormorán je totiž zvláštní shodou okolností naším financiérem.”

“Cože?”

“Peníze, které jste dostal podle smlouvy, jsou vlastně vaše. Anglerovy pokusy přivedly pana Kormorána dočasně na mizinu. Ukrývám ho zde proto, abych ho ušetřil nemilých následků věcí, jimž se říká zpronevěra a tak dále.”

Martin domluvil klidně a právě včas. Píček vyskočil jako sršeň.

“Pane Martine…1”

“Klid. Nic nepořídíte, budete-li se rozčilovat.”

Strýc Kormorán pořád ještě hleděl zachmuřeně jinam.

“Pane Martine - znamená to, že bych se byl nikdy nevypravil do lesa, zvaného Hůl, a že bych neměl svůj nynější nos, kdyby nebylo toho, že můj strýc z mých peněz financoval váš podnik?”

“Patrně. Je to jakýsi začarovaný kruh, pane Pekárku. Mohu vás ujistit, že pan Kormorán původně vůbec nezamýšlel použít vašich peněz. Sáhl na ně, až když jsme ho přesvědčili, že konec dopadne zdárně a že si přijde pak i na své. Uvažte jen, kolik lidí před vámi dostalo po jednom stu tisíc! Jsme na dně. Byl nejvyšší čas.”

Píček si to rovnal v hlavě. Nad groteskností situace se posléze ohavně zašklebil.

“Popíral byste mé právo žádat peníze zpět, pane Martine?” otázal se.

“Nikdy,” řekl Martin. “Ani já, ani váš strýc. Zdá se však, že na jedno zapomínáte.”

“Nevím na co.”

“Na to, že jste vlastně naším společníkem. Výsledek je naprosto uspokojivý, to víte nejlépe sám. A že se vložený kapitál ohromně zúročí, za to vám ručím já.”

Martin vstal, vybídl Píčka i strýce Kormorána, a tak přece, jenom došlo k tomu, že si rozladění příbuzní stiskli ruce. Píčkův stisk byl značně rozpačitý.

“Josefe, nezlob se,” řekl strýc Kormorán zvláštním suchým hlasem, “naštěstí všecko dobře dopadá. Horší by bylo, kdyby ses byl opravdu s tím děvčetem zabil.”

“Bylo namále,” zahrozil Píček.

“Povídám, pane Martine, nemohli bychom to zapít?”

“Zajisté,” řekl Martin a otočil se ke dveřím, nikoli k baru, o němž se Píček domníval, že obsahuje baterii všelijakých lahví.

Začichal tím směrem. Necítil lihoviny. Od barové skříňky šel k jeho nosu paprsek, prorážeje s určitostí šípu všecky ostatní.

V baru byly Martinovy našpiněné košile nebo jiné prádlo. Píček to věděl tak jistě, jako by je byl spatřil na vlastní oči.

Tu však se již Martin vracel. Vypadal poněkud komicky, nesa podnos, na němž se kývala láhev nejlepšího vermutu, jediná broušená sklenka a miska s nakrájeným citrónem. Když to Martin položil na stolek před své hosty, spatřil tam Píček k svému úžasu ještě odřený nůž na otvírání konzerv.

“To máme všichni tři pít z jedné skleničky?” otázal se strýc Kormorán.

Dostalo se mu vysvětlení, že bude pít sám, neboť pan Martin ze zásady dopoledne nepije a Píček nyní alkohol nesnáší.

“A ten nůž?” ukázal Píček. “Kde máte krabici s uzeným lososem?”

“Nemám vůbec krabici s lososem,” řekl Martin. “Ani krabičku olejovek a dokonce ani oček.”

A posadil se. Odzátkoval láhev a nalil do sklenky.

“Přátelé…” pravil vlídně, “chci vás stručně o něčem informovat. Měl jsem pro pana Pekárka připraveno množství čichových zkoušek, ale jako obyčejně skutečnost změnila všecky plány. Není třeba se zdržovat, protože pan Pekárek měl již dost příležitostí osvědčit svou novou schopnost, a také ji osvědčil. Bylo například v programu očichat předmět, nalezený mezi obecenstvem na hokejovém zápasu a najít ihned’podle pachu majitele. To i všechno další je zbytečné. Teď stojíme před čichovou maturitou, která v případě úspěchu nám vynese milión.”

Strýc Kormorán se zakuckal.

“Kolik říkáte?”

“Milión.”

“A kde vězí, ten váš milión, pane Martine?”

“V tomto noži na konzervy,” odpověděl Martin a usmíval se jako neholeny, nepříliš vzhledný polobůh.

Kapitola druhá

Miliónová cena starého nože, jímž opravdu nelze vykonat nic jiného než otevřít konzervu a poranit si při tom palec, je věc, na níž vypravěč nemůže trvat. Je proto nutno doznat, že zmíněný nůž má význam podružný a poslední věta páně Martinova byla vyřčena jen kvůli lacinému efektu. Budiž zde tedy podáno seriózní vysvětlení. Podává se co nejstručněji, ačkoli ani Martin vyprávěje svým hostům následující příběh, nebyl rozvláčný.

Hlavní osoby:

Karel Kurz, finančník, 60 let, majetník dědičného bankovního závodu, skvěle prosperujícího po celé generace.

Paní Kurzová, jeho choť, 52 let, kterou Karel Kurz poznal v Egyptě na jedné ze svých přečetných cest jako sekretářku obchodního domu, do níž se zamiloval a kterou si bez rozmyslu vzal. Volil dobře až na to, že jeho manželství zůstalo bezdětné, což mu s přibývajícími léty manželku stále více odcizovalo.

Starý sluha ve vile Kurzových.

6 dam a 4 páni z velmi dobré společnosti.

Úředník pojišťovny.

Policie obojího pohlaví.

Pan Martin.

Hlavní věci (je jen jedna) a okolnosti:

Broušený diamant z Kimberley, váha 131/2 karátu, cena podle světového trhu, toho času pojištěný na 2 000 000 korun. V majetku rodiny Kurzových po dobu delší než sto let. Paní Kurzová dostala tento kámen od svého manžela jako svatební dar. Praktickou cenu tento dárek nemá. Kámen je uložen v sejfu pojišťovny. Není zasazen do žádného šperku. Pojišťovna kontroluje každou, tedy i společenskou manipulaci, kterou paní Kurzová s kamenem provádí. Těchto manipulací je ovšem velmi málo.

Děj:

Samozřejmě krádež kamene, a to způsobem tisíckrát ohmataným detektivními spisovateli celého světa. V naivním způsobu tohoto zločinu však existují; 1, Technický nápad zloděje, který záležitost činí nepochopitelnou. - 2. Malá náhoda, která ji činí ještě nepochopitelnější. - 3. Větší náhoda, která má bohužel za následek smrt člověka a - 4. Myšlenka pana Martina, snažícího se záhadu vysvětlit.

Popis události:

Karel Kurz je na dlouhé obchodní cestě v cizině. Domů přijíždí jen málokdy a na krátký čas.

Paní Kurzová pořádá za jeho nepřítomnosti malý společenský večer pro 6 dam a 4 pány, její nejbližší známí, nikoli však příbuzní. Paní Kurzová nemá v Evropě příbuzné.

Na programu večera nejsou džezoví hudebníci ani baletky z operety či zpěváci. Na programu je jen gramofon, bufet a poker. Kromě toho slib, že paní Kurzová ukáže hostům svůj diamant. Lze s ním předvádět optická kouzla. V tlumeném světle hází sta duhových odlesků. Ve světle barevných žárovek je jako zářivá pohádka.

Paní Kurzová žádá pojišťovnu, aby jí kámen poslala. Pojišťovna je velmi opatrná a prosí, aby ve vile směl být po celý večer přítomen její úředník. Výhrady ústavu a poměrná nesvoboda majetnice, pokud jde o manipulaci s kamenem, se částečně vysvětlují tím, že pojistný poplatek je malý. Pan Kurz totiž nerad vyhazuje peníze zbytečně.

Pan Martin, jenž právě nedávno s pojišťovnou pracoval na jistém případě, uvoluje se za nevelký honorář doprovázet úředníka do vily. Činí tak hlavně ze zvědavosti. Bufet ho plně uspokojuje, hodinová partie pokeru mu přinese slušnou výhru.

Diamant leží v pouzdře uprostřed nevelkého stolu a hosté se kupí kolem. Nikdo se až dosud kamene nedotkl.

Náhle zhasnou světla. Ve tmě kámen zmizí, což Martin pochopí ještě dříve, než se opět rozsvítí. Podle nejlepšího svědomí zařizuje Martin ihned všecko potřebné.

Nikdo nesmí vyjít. U hlavního vypínače polapí úředník pojišťovny starého sluhu, jehož patrně zloděj podplatil. Tento sluha se hroutí rozčilením a umírá na srdeční mrtvici, aniž může promluvit slůvko. Jinak by byl asi pachatele prozradil.

V podezření jsou všichni hosté paní Kurzové. Nikdo ze služebnictva, které v kritické chvíli nebylo přítomno. Přivolaná policie obojího pohlaví velmi důkladně prohledá 6 dam a 4 pány, zatímco paní Kurzová omdlévá hanbou. Posléze jsou hosté odváděni, aby byli prozkoumáni rentgenem. Martin, úředník pojišťovny a dva detektivové zůstávají v hale vily, aby všecko převrátili naruby.

Tu však Martin k svému nesmírnému údivu nachází drahocenný kámen prostě pohozený na koberci. Ví zcela jistě, že tam neležel. Pachatel se ho vzdal buď dobrovolně nebo náhodou. Úmysl Martin vylučuje. Vzhledem k okolnostem nemohl se kámen octnout v žaludku zlodějově a nemohl být vrácen na koberec z obavy před rentgenem, neboť to nelze provést nenápadně, i kdyby se pachatel nakrásně vyznačoval zvláštní schopností polykací a vyvrhovací.

Martin hádá, že za tmy se zloděj zmocnil kamene holou rukou - nikdo neměl v té době rukavice - a vsunul jej do připraveného úkrytu. Náhodou potom kořist odtud vypadla.

Martin počítá i s jinými variacemi, popřípadě s motivem jiným než je prostá krádež, ale tolik se mu zdá jisté:

a) kámen byl uzmut holou, rozčilenou rukou, která byla jistě na dlani zpocená. Zlodějův pach tedy na kameni dosud lpí;

b) vyšlo-li by najevo, že kámen se našel, uklidní se zločincovo svědomí a bylo by marné po něm pátrat!;

c) z kriminologického hlediska bude však velmi zajímavé případ do detailů osvětlit.

Martin nenápadně bere kámen do čistého kapesníku, vzdaluje se a za necelých devadesát minut se ocitá kámen ve vzduchotěsně zaletované plechové krabici, velikosti dlažební kostky.

Martin ví, že práce s policejním psem, který zde nemůže sledovat přímou stopu, by neměla žádoucí výsledek, i kdyby stupeň čichové ostrosti psa vyhovoval. Ví také, že doktor Angler dokončuje své pokusy a tvrdí, že čichač bude mít zaručeně padesát AČJ (Anglerových Čichových Jednotek), zatímco nejlepší německý ovčák jich má jen kolem dvaceti. Martin také chápe, že úřady by asi neprojevily dosti porozumění pro jeho fantastický postup.

Dopouští se tedy vědomě přestupku proti platným zákonům a jedná podle svého vnitřního zákona. Ukládá diamantovou konzervu do svého baru ve svém bytě mezi našpiněné prádlo a přijímá pozvání pojišťovny a policie, aby se zúčastnil pátrání.

Pojišťovna vyplácí pojistnou prémii dva milióny korun. Policie celého světa je v permanenci. Martin intenzívně pátrá po pachateli, ale bez výsledku. Paní Kurzová je zničena, obávajíc se hněvu svého manžela. Dva milióny ani zdaleka nenahrazují pravou cenu kamene.

Podle Martinova názoru není pro pátrání důležité, je-li kámen na světě čili nic, dokonce snad je lépe, že Martin ví něco, co neví ani sám pachatel. O nějakých výčitkách svědomí tedy nemůže být řeči, tím méně, že Martin si nehodlá kámen ponechat. Ostatně dospívá k přesvědčení, že pravou povahu tohoto případu nemůže zjistit nikdo jiný než Anglerův Cichač. Když pojišťovna prohlásí, že je ochotna za nalezení kamene a dopadení pachatele vyplatit jeden milión, je Martin zcela spokojen, neboť on kámen skutečně našel, i když prostě na koberci, a on také doufá, že najde pachatele. Společnost Pro Výrobu Čichačů pak zaznamenává první zisk, který však ještě nebude krýt celkové investice.

Postup je jednoduchý. Josef Pekárek otevře krabici a zapamatuje si pach, konzervovaný na kameni. Jde jen o to, aby Martinův předpoklad nezklamal. (Míní se předpoklad o zvýšené činnosti potních žláz na dlani zlodějovy ruky.) Potom v Martinově doprovodu obejde Píček deset hostů paní Kurzové. Učiní nenápadně to, co by patrně policejní pes nesvedl. Označí podle pachu zloděje, a Martin najde už snadno způsob, jak uhodit, aby rozbil ořech.

Pan Martin tedy s naprostým klidem sleduje Píčkovo čichové studium. Píček má nos v krabici, rozříznuté starým nožem na konzervy, a je vidět, že svůj úkol bere vážně.

Potvrzuje se Martinova idea. Pach tu je. Nesporně pach lidský. Píček tvrdí, že si ho bude pamatovat do smrti a že se nemůže mýlit v osobě, pro niž je tento pach charakteristický.

A vzápětí uvádí Píček závažnou okolnost, která záhadu případu objasňuje o čtyřicet procent. Je to fakt, že pach, který na diamantu ulpěl, je pach ženy a nikoli muže.

Posléze jsme se tedy přece jenom dostali k detektivce. Můžeme dokonce hádat na osobu pachatelovu.

Uvidíme však, jak dalece nám na samotné detektivní hádance záleží, aby se snad neušklíbal ten, kdo pachatele uhodl. Cena za správné řešení se proto nevypisuje.

Po Píčkově vyjádření, že krádež spáchala ŽENA, vzal Martin diamant, položil jej do plechovky, přirazil víko, se slovy, že ještě toho dne plechovku opět zaletuje, a zavřel ji opět do baru mezi špinavé prádlo.

Rozumně uvažováno, byl to úkryt mnohem bezpečnější než sejf pojišťovny. Panu Martinovi udržovala pořádek v bytě posluhovačka, kterou si pečlivě vybral. Měla praxi z úklidu redakcí velkého pražského deníku a úzkostlivě se chránila hodit do koše jakýkoli cár papíru, pro normálního Člověka úplně bezcenný. V Martinově baru se povalovaly kromě zaletované plechovky také uražené těžítko a knoflík od létacích dveří. Ale svědomitá bába, přenechávajíc úvahu o důležitosti těchto předmětů jiným, nikdy nedopustila, aby se octly s nějakým Martinovým tričkem v neckách. Ani ve snu ji nenapadlo, že knoflík a kus těžítka jsou v baru jenom proto, aby pomáhaly plechovce vypadat nevinně.

Martin se vyznal v lecčems. Dovedl například letovat jako klempíř a věděl, čím to je, že po vytočení pěti číslic na telefonním aparátu ozve se obyčejně (ne vždycky) ten pravý. Jediné, co ho poněkud vychýlilo z rovnováhy, byl případ Josefa Pekárka. Avšak i to už nyní zvládl, a Píček sám nejlépe cítil, jak podléhá jeho vedení.

Martin rýsoval program příštího dne. Byl to program velmi jednoduchý neboť se skládal jen z několika očichávacích návštěv, přesto jej však podrobně neprobrali, neboť náhle zazněl zvonek.

Strýc Kormorán se polekal. Martin ho uklidnil, žé to nemůže být policie, a obrátil se k Píčkovi.

“Cítíte tu návštěvu?” otázal se.

Píček odpověděl:

“Cítím.”

“Jsou to dva lidé?”

“Dva,” podivil se Píček. “Snad nemáte už také Anglerův nos, pane Martine?”

“Mám svůj vlastní nos,” ujistil ho Martin. “Co mi o nich můžete říci?”

“Jeden je značně starší. Mladší stojí vzadu, starší zvoní. Oba přicházejí odněkud z venkova.”

“Odkud z venkova?”

“To nevím,” řekl Píček podrážděně, “myslím, že z lesa.”

“Výborně. Jsem přesvědčen, že byste poznal i ten les, kdybyste byl měl nynější nos už tenkrát. Je to les, zvaný Hůl, a ti dva jsou tamní strašidla. Očekávám je právě dnes.”

Martin konečně vykročil, aby návštěvu vpustil, nebof zvonek řinčel jako zběsilý.

“Pane Martine,” zvolal Píček, “je to snad dokonce Azachiáš Rimryba?”

Martin se usmál: “Ne. Je to Tadeáš Řimbaba.”

“A ten druhý?”

“Nový sebevrah, kterého Řimbaba ulovil. Nařídil jsem mu, aby ho přivezl sem, protože kvůli vám jsem se nemohl vzdálit. Ten ovšem už nedostane sto tisíc jako vy. Vůbec se zdá, že přestaneme lovit sebevrahy…” Martin zvýšil hlas, neboť Tadeáš Řimbaba kopal do dveří. “Nyní jsme pány my, adepti se nám jen pohrnou, a budeme si vybírat. Výsledky Anglerova bádání se uveřejní, získá se úředně povolená koncese atakdále. Sbor dobrovolných čiehačů bude mít organizaci podobnou organizaci Sboru dobrovolných hasičů - s tou odchylkou, že nebude možno nikdy ze Sboru vystoupit.”

Strýc Kormorán se chytil za hlavu.

“Pane Martine, otevřete už?”

“Není naspěch,” odpověděl Martin klidně, “Řimbaba ví, že ho očekávám. Od dveří se nevzdálí.”

“Ale rozbije je.”

Za chviličku pak návštěva vstoupila. Byl to skutečně Tadeáš Řimbaba, generální dodavatel sebevrahů. Provázel ho mladý, sotva pětadvacetiletý muž ryšavých vlnitých vlasů a průhledně bílé, nečisté pleti. Byl štíhlý jako slečinka, což bylo vidět i pod silným raglánem. Tvářil se skromně a zdvořile a rozhodně nebyl venkovan.

“Posaďte se,” řekl Martin.

“Milión prašivek!” zaklel Tadeáš Řimbaba. “Co dělá vaše Hatinka?”

Martin je nechal, aby se přivítali. Potom vzal Píčka pod paží a odváděl ho.

“Není třeba, abyste se zbytečně zdržoval,” pravil mu v předsíni, zavřev za sebou dveře, “máte volno až do zítřejšího rána. Co říkáte tomu mladíkovi? Co z něho cítíte?”

“Nespolehlivost,” odpověděl Píček bez rozpaků. “Nechtěl bych mu ubližovat, ale něco jako špatný charakter. Znáte vůni brlohů, kde člověk za málo peněz může získat všelijakou nemoc a kde se vám hned při vstupu nechce na nic sáhnout?”

“Znám,” pokývl Martin, “ale divím se, že ji znáte vy.”

“Hned mě to praštilo přes nos,” přešel Píček jeho poznámku. “Vsadím se, že toho mládence nevedly k sebevraždě citové motivy. Určitě to bylo něco jiného. Defraudace nebo tak.”

Martin se ohlédl po zavřených dveřích.

“Zdá se, že my dva spolu leccos dokážeme, pane Pekárku. Ten chlapík byl patrně nějakým inkasistou nebo agentem.”

“Proč hádáte na inkasistu?”

“Protože vy hádáte na finanční nepořádky. Všiml jste si jeho vlasů? Jsou namačkané kolem hlavy, což dokazuje časté používání klobouku. Ten člověk má klobouk na hlavě od rána do večera, ačkoli budí dojem úředníka. To by naznačovalo pochůzky s lepším posláním. Nějaký zvláštní mechanický pach necítíte?”

“Jeden malý,” řekl Píček zamyšleně. “Kdyby cestoval s nějakými vzorky, určitě bych to rozeznal.”

“A on zatím nosívá jen aktovku.”

“To jsem chtěl říci, aktovku. Jak to víte?”

“Vnitřní strana jeho levého rukávu a levá kapsa raglánu jsou přiměřeně opotřebované. Vy cítíte kůži. Já zase vím, že nosil aktovku pod paží, nejen proto, že nebyla velká, ale proto, že obsahovala cenné věci, nebo dejme tomu peníze. Dobře, pane Pekárku. Děkuji vám a zítra nashledanou. Navštívíme dámskou část hostů paní Kurzové.”

Píček přišel k obědu včas, ale oběd nebyl. A nebyla ani Hatinka ani paní Šustrová. Na elektrickém sporáku se sice něco smažilo, na prkénku našel Píček trochu rozkrájené zeleniny. Ale jinak to vypadalo, že obě ženy náhle všeho nechaly a utekly, jako by jim hořel nad hlavou strop.

Píček zmobilizoval své čichové schopnosti a zjistil, že Hatinka a paní Šustrová nejsou daleko. Nos ho pak vedl do suterénu a našel tmavé dveře, na které zaklepal, divě se, co tam Hatinka pohledává. A byla to právě Hatinka, která mu přišla otevřít.

“Safra,” řekl Píček, “tady je nemocnice.”

“Staré paní začalo být najednou špatně,” vysvětlovala Hatinka rozčileně. “Ještěže šla paní Šustrová do sklepa pro brambory. Ale už je jí lépe.”

“Komu?”

“Paní Hlavaté. Je u ní lékař. Pojď dál, Píčku.”

“Je-li u ní lékař, nemáme tu co dělat. Pojďte vařit oběd. Nemáš se rozčilovat takovými věcmi, Hatinko.”

Suterénní byt byl tmavý a vlhký. Obývala jej vdova Hlavatá. Teď ležela na lůžku a skláněl se nad ní lékař. Paní Sustrová namáčela obklady a Hatinka jen tak překážela. Za Píčkem vrazila do bytu domovnice, kterou předtím lékař poslal pro něco do lékárny.

“Nic to není,” řekl lékař, “jen přechodná srdeční slabost. Odpočine-li si, bude zítra ráno jako rybička.”

Hatinka a Píček šli nahoru a Píček bručel.

“Ta stará paní se mi nelíbí,” pravil, “ať si doktor říká co chce.”

“Láry fáry,” mávla Hatinka rukou, “každému se někdy udělá špatně. Chtěl bys jí prorokovat něco špatného?”

“Nechtěl,” odtušil Píček nedbale.

“S tím masem je to horší,” ukázala Hatinka. “Měl jsi pravdu, Šustrová je masožravá rostlina. Půl kila hovězího, které přinesla od řezníka, váží doma jen čtyřicet deka. Já si to budu počítat. Copak u nás! Ale ona vedla kuchyni také jednomu knížeti a pěti velkostatkářům.”

Hatinka se točila bystře kolem sporáku, takže Píček na ni hleděl se stoupající zálibou. Za chvíli je však vyrušila paní Šustrová. Řekla, že paní Hlavaté je lip a že už nepotřebuje žádnou zvláštní péči.

Po obědě si šel Píček odpočinout, neboť cítil únavu. Vůbec se mu zdálo, že po Anglerově operaci bývá více unaven než dříve. Toho odpoledne tomu přišel na kloub.

Měl totiž příliš živé sny, které ho znepokojovaly a budily. Zavinoval to jeho nos, zaznamenávající intenzívně i ve spánku různé pachy. Tak například začal cítit přes zeď benzín ze sousedova zapalovače a hned se mu zdálo, že závodí s Caracciolou na Mercedesu. Nebo k němu zavál pach vepřového škvarečku a hned osobně pásl moře chrochtajících prasat. Pach osamělých nočních chodců v něm budil představu tlačenice na fotbalovém zápase.

Zjistiv tyto okolnosti, vsunul si Píček do nosu dva kousky vaty, a hle! Usnul jako nemluvně.

K večeru vyšel s Hátinkou na malou procházku. Udivil ji vyprávěním o návratu strýce Édy a o diamantu paní Kurzové.

Potom se vrátili domů, mírně povečeřeli a uložili se k spánku. Marně však Píček doufal, že s vatou v nose stráví pokojnou noc.

Naopak neusnul vůbec, převaloval se, a posléze probudil i Hatinku. Posadila se, rozsvítila malou lampičku a zeptala se rozespale:

“Kouše tě něco, Píčku?”

Posadil se rovněž a začal se hrabat ve vlasech.

“Hatinko, já tě nechci strašit, ale skoro se mi zdá, že bych měl zdvihnout nos ke stropu a výt jako pes.”

“Pročpak?” lekla se Hatinka.

“Hatinko, vzbuď paní Šustrovou, at se jde podívat na tu vdovu dole, cítím něco… něco jako, hm…”

“Co cítíš?”

“Jako že by ta babka měla do rána umřít. Vzbudil bych Šustrovou sám, ale třeba je v noční košili, a to bych nechtěl vidět.”

“Já vstanu,” řekla Hatinka ochotně a už shazovala nožky s postele. Navlékla župánek, vklouzla do trepek.

Když se vrátila do ložnice, svlékal Píček pyžama se zřejmým úmyslem ustrojit se jinak.

“Kam jdeš, Píčku?” vybuchla hned na prahu.

“Musím ven,” zabručel. “Jak jsem vytahal vatu z nosu, cítím pořád toho zrzavého kluka. Míhá se kolem, jako by někam utíkal, A naopak pach pana Martina stojí jako vzduch v zazděné hrobce.”

“Píčku…”

“No, neboj se. Počkám, až se Šustrová vrátí. Ať tu zůstane s tebou. Hrome,” čichal ve vzduchu, “kde je Picbaba? Necítím ho.”

“Myslíš Řimbabu?”

“Toho. Strejc Éda se mi taky nelíbí. Něco se pálí. Jako by ftimbaba čistil flintu. Nezastřelil s ní nikoho, hrome?”

Hatinka se začala třást. Píček ji nedbale poplácal po zádech. Nemohl se vyznat ve svých čichových vjemech, které byly zřejmě reminiscentní a dílem se rozkládaly v jakési prvky, z nichž se tvořila skupenství jiného významu, posunutá do budoucnosti.

Byl napolo oblečen, když se objevila paní Šustrová s vyčítavým výrazem,

“Letěla jsem tam zbytečně,” oznamovala, “a taky zbytečně jsem ubožačku burcovala. Spala, řekla, že se cítí jen trošku slabá, nic víc, a že se z toho vyspí.”

“Lehni si taky, Píčku,” poradila Hatinka, ale Píček nedbaje úzkostlivých pohledů své ženušky, vyrazil do noci. Spěchal ulicemi, dokud se mu nepodařilo zastavit taxík. V domě, kde bydlel Martin měli domovnici, což není v Praze žádnou zvláštností. Otevřela neznámému pánovi, ale mezi dveřmi rezolutně prohlásila, že U nich žádný Martin nebydlí. Píček tedy jmenoval pana Corna. To bylo něco jiného, stálo tp však hotově vyplacených deset korun, než domovnice přijala návrh, aby ho doprovodila nahoru.

Za dveřmi s T. B. Cornovou navštívenkou se Píček zastavil.

“Proč nezazvoníte?” zeptala se podezřívavě domovnice.

“Buďte zticha a nevyrušujte,” osopil se na ni.

Zázračný čich ho upozorňoval na něco zvláštního. Píček cítil krev.

Chytil domovnici za ruku.

“Možná, že vás pošlu pro strážníka,” syčel jí do ucha, “zdá se, že jste poctivá a spolehlivá ženská. Jakmile křiknu, utíkejte. A teď zazvoníme.”

Domovnice hlasitě polkla, nevědouc, co si má o tom myslet.

Uvnitř se nehnulo nic ani po druhém zazvonění. Nikdo se neplížil ke dveřím, protože by ho byl Píček ucítil, i kdyby se pohyboval jako duch. A přece strýc Kormorán a pan Martin byli zcela jistě uvnitř. Tadeáše Řimbabu, ani jeho nově uloveného sebevraha Píček necítil.

“Máte rezervní klíč, paní?” zeptal se.

“Mám, ale…”

“Tak pro něj dojděte. Honem. Půjdeme dovnitř. Oba. Nebojte se, já nejsem zloděj.”

“A co tedy jste?” vyjekla.

Strčil do ní. Letěla ke schodům a hlučně sbíhala dolů.

Za chvíli, která se Píčkovi zdála nekonečná, něco klaplo a zahučel výtah. Píček se chvěl před Martinovými dveřmi docela jako pes, trýzněný úzkostlivou nedočkavostí.

Z výtahu vylezla domovnice v doprovodu rozložitého chlapa, který nemohl být nikdo jiný než její manžel. Měl na sobě odřený zimník a šoural za sebou dva páry bílých tkalounů od podvlékaček. “Co se děje, pane?” otázal se hlučně.

“Otevřte ten byt,” ukázal Píček.

“To nejde tak rychle.”

“Povídám, otevřte. Neuděláte-li to, padne odpovědnost na vás. Či se mne snad bojíte?”

“To ne,” řekl domovník s jistotou, “ale otvírat byt jen tak, to nejde. Já teda otevřu. Ale běda vám, když tento… Však si vás udržím. Je dole zamknuto?”

“Je,” zablekotala domovnice.

Chlap vsunul do dveří malý klíček. Bezpochyby chtěl vstoupit první, ale Píček ho předběhl. Chlap narazil do dveří a s klením se řítil za Píčkem. Domovnice vykřikla.

Píček nepotřeboval ani rozsvítit. Jeho čich rozpoznal ležící tělo i to, že jde o tělo Martinovo. Křičel jako na lesy: “Rozsviťte! Rozsviťte!”

Stalo se a Píček vyjeveně hleděl do bledého obličeje, ošklivě ozdobeného zaschlou krví. Martin ležel tři metry ode dveří, s pořádnou ranou na temeni hlavy.

Domovnice hrůzně zaječela.

“Běžte pro strážníka,” křikl Píček.

Domovník, halasně projevuje svůj mužný úlek, zvedl Martina a nesl ho do ložnice. Světlo z předsíně ji osvětlovalo velmi nedostatečně. Přesto však bylo vidět úžasný chaos. Čichové vjemy se křížily jako změť kosmických paprsků. Pach odsunutého nábytku, rozlitá láhev vína, prasklá dvířka skříňky, natržená pokrývka…

“Pozor!” houkl domovník, “vrah tu třeba ještě někde číhá!”

“Vrah tu není,” odpověděl Píček určitě, “leda by byl vrahem strejc Éda.”

Domovník nic nechápal, ale Píček se už řítil do pokoje.

Otočil vypínačem. V koutě se něco zoufale pohybovalo. Byl to strýc Kormorán, svázaný prostěradlem a kusy Martinova prádla do uzlíčku. V ústech měl pořádný roubík. I tady byl hrozný nepořádek, snad ještě větší než v ložnici. I zde se bláznivě křížily všemožné pachy. Ale jeden z’ nich byl zřetelnější než ostatní, trčel tu jako traverza. Byl to pach zrzavého mladíka.

Píčkův nos vnímal s úžasnou intenzitou ostré výpary. Zrzavý mladík se při své špinavé práci pořádně zapotil.

Zmítající se strýc Kormorán to patrně mohl dosvědčit. Ale marně čekal, že se synovec k němu vrhne a osvobodí ho. Píček se vrhl k otevřenému baru, odkud visely smutně dva rukávy hedvábné košile - jako ruce člověka, který byl zastřelen při jízdě na koni a uvízl nohama v třmenech.

Píček začal horečně hrabat ve zbytcích prádla. Nahmatal otevřenou plechovku a řízl se o rozřezané víko do ruky. Skříňka byla prázdná, diamant byl pryč a na plechovce ulpěl pach zrzavého mladíka.

Píček se otočil po strýci Kormoránovi, který se přestal zmítat a jen koulel očima. Postavil se proti němu, zaťal pěsti a strčil je do kapes.

A jak se díval na strýce Kormorána, všiml si strýc podivné změny v jeho očích. Probleskoval v nich údiv a něco jako zděšení.

Náhle se otočil a rychlostí blesku vytáhl ruce z kapes. Strýc Kormorán nemohl vidět, co dělá, zahlédl jen, že dlouhá postava mladého muže jaksi zakolísala, jakoby se chtěla složit na zem.

To, co Píček našel v kapse vlastního saka, byl diamant paní Kurzové.

Strážník, lékař, policejní komise, vyšetřování a ošetřování, superkomise. (V důsledku výslechů komise.) Zvláštní, vysoce postavený pán od policie. Senzace s Píčkovým nosem, naštěstí okamžitě ututlaná. Vyhazov dvou zvědavých novinářů. Všecko prozrazeno. Jinak přísně důvěrné.

Ale o diamantu ani muk.

Píček totiž vsunul kámen do kapsy a skočil k strýci Kormoránovi, aby ho zbavil pout. Odmotal z něho dvě prostěradla a tři utržené rukávy košil. Zbavil ho roubíku, strýc Kormorán se vztyčil, zamotal se a upadl.

Píček ho nechal ležet, neboť mocný hlas domovníkův ho volal z ložnice. Martin přišel k sobě. Ležel naznak a na hlavě měl mokrý ručník.

“Ještě nikdy…” řekl přerývaně, u… se mi tohle nestalo.”

Vraštil čelo, ale nenaříkal, že ho něco bolí.

“Běžte do pokoje,” řekl Píček domovníkovi, pochopiv, že Martin s ním chce mluvit o samotě, “je tam osoba, která rovněž potřebuje pomoci,”

Muž poslechl bez odporu a Píček se sklonil nad Martinem.

“Kámen máte v kapse, pane Pekárku…”

“Já vím,” řekl Píček, “před chvílí jsem ho našel. Jak to, že…”

“Nikdo o něm nesmí vědět,” řekl Martin, “nikomu se nezmiňujte ani slovem. Ani policii… Zítra jděte sám, paní Kurzová vám řekne adresy. Řekněte jí, že jste můj pověřenec. Řekněte Kormoránovi, aby mlčel o všem, co se týká kamene. Ať se tváří, že neví, co tu ten mladík hledal…”

“Ten ryšavý?”

“Ano,” přisvědčil Martin s námahou. “Doufám, že mi rozumíte. Všecko ostatní asi praskne. Vem to čert…”

“Ale jak se mi kámen dostal…”

“Já jsem vám ho tam vstrčil. Ach, jak dobře jsem udělal!”

“Neřekl jste mi nic…”

“Tušil jsem dávno, že po diamantu někdo pase. Mám nos… Když jste měl tak nepříjemný dojem z toho zrzka, chtěl jsem vám říci, že máte kámen v kapse, ale vtom zrzek otevřel dveře. Hledal klozet. A měl divné oči. Vy jste spěchal a já jsem vás raději nezdržoval. Věděl jsem, že kámen najdete.”

“Dost, pane Martine. Nesmíte se namáhat. Rozumím vám. Přejímám odpovědnost.”

Martin nedůvěřoval nedobytným pokladnám, ale věřil plechovce mezi špinavým prádlem a pak Píčkově kapse. Byl to Systém Nenápadnosti. Ale co kdyby Píček kapsy nevyprázdnil a Hatinka odevzdala jeho oblek i s diamantem paní Šustrové k vyklepání? Ne. Hatinka by předem kapsy pečlivě prohledala. Možná (ale Hatinka taková neubyla), že by našla diamant, aniž by chtěla dát oblek vyčistit. Ani to by nevadilo. Před Hatinkou neměl Píček tajemství a Martinovi ani nenapadlo žádat ho, aby jí nic neříkal.

Píček se hnal do pokoje.

“Nechtě toho člověka a spěchejte k panu Martinovi,” nakázal, “potřebuje vaší pomoci.”

“K jakému Martinovi? To je pan Corn. A kdo je tohle?”

“Neptejte se zbytečně,” strkal ho Píček.

Pak začal zničenému strýci vyhrožovat bezohlednou pomstou, zmíní-li se jen slovem o diamantu nebo o tom, co Martin vyprávěl. Strýc se zapřísáhl, že bude mlčet. Píček mu neřekl, kde se diamant nachází, ale strýc si byl jist, že ho zrzavý mladík nenašel.

“V tom je zase nějaká genialita toho kouzelníka,” mínil Martina. “Viděl jsem přece na vlastní oči, jak vkládal diamant do krabice…”

“Dost o tom,” zakřikl ho Píček.

Ještě před příchodem strážníka se Píček dověděl, co se vlastně stalo. Ryšavý mladík měl být poslán k Anglerovi do sanatoria a zatím tam čekat. Projevil až nápadnou ochotu podrobit se všemu, co se s ním bude dít, ačkoli nevěděl, co to bude. Odmítal sdělit své jméno i důvod, proč se odhodlal k sebevraždě. Strýci Kormoránovi se to nelíbilo, kdežto Martin prý se tvářil zcela bezstarostně.

Dole v domě byl telefon, jímž se Martin snažil dovolat do sanatoria. Nedovolal se, neboť doktor Angler se svými asistenty odjel již včera na venkov a asistent Václav neměl v oddělení pro PSY telefon. Do sanatoria byl tedy vyslán osobně Tadeáš Řimbaba a odtud pak dostali telefonickou zprávu, že mladík je očekáván. Řimbaba se již nevrátil, protože šel k nějakým svým pražským příbuzným.

Pak se udělalo zrzavému mladíkovi zle. Tak zle, že Martin mu běžel shánět kokain. Ano - vyprávěl strýc Kormorán s hrůzou - ten mladík tvrdil, že je kokainista. Martin má zvláštní legitimaci, která ho opravňuje i k horším věcem, než je koupě bílého šňupečku.

Martin, nepochopitelně k mladíkovi povolný, odcházel s úsměvem, který se zdál trochu podezřelý, ale strýci Kormoránovi řekl: Jsem zvědav, co z toho kluka vyleze. A vylezlo. Ryšavec vytáhl na strýce Kormorána automatickou pistoli a svázal ho do kozelce.

Martina, když se vracel, křísl hned u dveří do hlavy něčím tvrdým, co to bylo, zjistila policie: těžký profesionální zabiják. Zrzek tedy přišel na návštěvu s pozoruhodnými věcmi v kapsách. A bylo mu sotva pětadvacet let a napohled byl křehký, nesmělý a zdvořilý jako panenka. Tím patrně oklamal i Martina, i když Martin tušil, že s mladíkem není všecko v pořádku.

Zrzek prý hledal a hledal, vyhrožoval, Martina však se zeptat nemohl, protože Martin se nehýbal a ten holomek se asi domníval, že ho zabil. (Ostatně strýc Kormorán se to domníval taky.) Ze strýce vytáhl přiznání o plechovce, ale nic víc. Nakonec utekl, boje se asi, že by mu zavřeli dům.

Nebyla to zásluha strýce Kormorána, že mluvil rychle a stručně, nýbrž zásluha Píčkova. Když přišel strážník, nepadlo už o diamantu ani slovo.

A pak se Martinův byt hemžil neuvěřitelným množstvím lidí.

Protáhlo se to až do rána bílého.

Píček byl uvolněn s výhradou, že bude kdykoli k dispozici. Ačkoli se snažil spíše utajit neobyčejnou vlastnost svého nosu, shlíželi na něho páni s podezřelým zájmem a mnoho z jeho výpovědí si zapisovali. Strýc Kormorán byl zatčen a tvářil se zoufale. Pranic nepomohlo Píčkovo prohlášení, že odvolává svou někdejší výpověď, rovnající se trestnímu oznámení. Strýc Kormorán prý byl dlužen také jinde.

Na doporučení policejního lékaře musel Martin do nemocnice, ale podle vyjádření jednoho z pánů byl také policejně zadržen, neboť přechovával individuum, hledané spravedlností.

Martin, jemuž se asi příšerně točila hlava a jenž o sobě chvílemi věděl a chvílemi ne, na tuto novinku prostě nereagoval. Když ho odnášeli, měl oči zavřené. Vsunuli ho do ambulance jako husu do trouby a odfrčeli.

Strýce Kormorána se ujal strážník a byt byl ponechán péči svižné komise, která snímala otisky prstů, fotografovala a protokolovala.

Tadeáš Řimbaba byl vyzdvižen od svých příbuzných a pro Anglera si jel zvláštní detektiv. Na policii se octli jeho tři astistenti, pak bába, která uklízela sanatorium, i ta, která měla na starosti Martinův byt. Hatince se omluvili, že ji obtěžují, ale přesto i ona musela říci svoje.

Bláznivá noc, která přešla v bláznivé ráno, změnila se v bláznivé poledne. Teprve asi ve čtyři hodiny odpoledne dostal se Píček domů ke své poděšené žínce.

“Naše dítě,” pravil chmurně, “bude mít určitě psotník.”

Jednu chvíli se začal proklínat.

“Měl jsem počkat do rána. Snad by byl pan Martin zatím neumřel. Takhle jsem potřeboval domovnici a domovnice rovná se poplach. Mám dojem, že mi Martin mou horlivost vyčte. Bylo by mu určitě milejší, kdyby si mohl léčit svou bouli doma.”

Píček měl pravdu. Následky byly nepříjemné. Prozrazení Anglerova tajemství tak dalece nevadilo. Stejně se měl svět co nejdříve s objevem seznámit. Koneckonců už se leccos proslýchalo. Policie sama však dosud svou kořist na pospas veřejnosti nevydala. Těch několika všetečných reportérů se snadno zbavili. Jednoho vykázal Píček od vlastního prahu tak rázně, že ubožák našel klobouk o dvě patra níž.

“Pan Martin se uzdraví,” mumlal Píček, “a necítím ho jako trestance. Také o strýci Kormoránovi mám dojem, že z toho vyklouzne, i když zatím nevím jak. Všecko ostatní teď závisí na mně. Zrzka ucítím spolehlivě na kilometr. Dej Bůh, abych někde zachytil jeho pach. Měl jsem za ním běžet hned, já hlupák! Byl bych šel po jeho stopě jako pes. Teď je pozdě i pro sto tisíc psů.” Otočil se k Hatince. “Tu věcičku nech tam, kam jsem ji dal.”

“Ano,” pípla Hatinka.

Diamant se válel mezi jejími tretkami z bižuterie. Byl tam například náhrdelník z kamenů mnohem větších, jenomže zelených. Páně Martinův Systém Nenápadnosti.

Píčkovu přítomnost na policii si vyžádali také následujícího dne. Sešel se tam s doktorem Anglerem, velmi nervózním, a s jeho pacienty. Doktor Angler vztekle svědčil o finanční účasti strýce Kormorána. Koulel očima, když mu sdělili, že zařízení sanatoria bude patrně zabaveno pro pohledávky na panu Kormoránovi.

“Nevadí, pánové, nevadí,” gestikuloval, “doufám, že na základě výsledků své vědecké práce snadno seženu i větší kapitál. Moje zvířena však musí být z exekuce vyňata.”

Krčili rameny.

“Máme porozumění, pane doktore. Věřitelem je také pan Pekárek. Ať uplatní svoje nároky.”

Tak se stalo, že Píček musel navštívit právního zástupce a pobídnout ho k činnosti, směřující vlastně proti strýci Kormoránovi.

Přísně vyslýchán byl také Tadeáš Řimbaba, jehož povolání generálního dodavatele sebevrahů se nechtělo pánům líbit. Zamíchal se do toho i majetník lesa, zvaného Hůl, který to myslil se svým katastrem dobře, a jemuž bylo už dlouho proti srsti, že tam má strašit.

Po zrzavém mladíkovi se slehla země. Všecko, co úřady podnikaly, bylo přesně organizováno a vysoce účelné, a přece měl Píček dojem velkého zmatku.

Konečně se zdálo, že hladina se trochu uklidnila.

“Zítra dopoledne zajdu k paní Kurzové,” hlásil Hatince. “Je možné, že se trochu zdržím. Řekněme pro všecky případy, že budeme obědvat až ve tři hodiny.”

“To poobědváš sám, Píčku,” vzdychla utrápená Hatinka, “ve tři už nebudu doma.”

“A kde budeš?”

“Musím na pohřeb. Paní Hlavatá přece umřela toho rána, jak jsi jí to prorokoval…” Hatinka se otřásla. “Ani sis toho nevšiml.”

Píček si jen mlčky hmátl na svůj nos.

Paní Kurzová měla původně rozkošné dívčí jméno, které před lety vyslovoval Karel Kurz něžně a rád. Říkali jí Effim. Nyní po tom jméně nebylo už ani památky.

Píček se jí představil jako Martinův pověřenec. Byl |jí trochu oslněn nebo alespoň překvapen. Dvaapadesátiletá dáma ve střevíčcích s vysokými podpatky, s kotníky stejně štíhlými jako v šestnácti letech. Měla-li paní Kurzová trochu pomalejší pohyby než tehdy, pak to jen výborně harmonovalo s její půvabnou důstojností a nikterak to nedokazovalo stáří. Maličko unavený pohled velkých temných očí, málo znatelné vrásky kolem nich silný pramen našedlých vlasů, o jejichž barvení asi nestála, bylo všecko, co svědčilo o jejím věku. Když se obrátila k Píčkovi zády, aby mu posloužila cigaretami, které pak zdvořile odmítl, hleděl Píček na její postavu s obdivem. Mohla zmýlit ještě leckterého seladona.

Avšak důležitější byl Píčkův dojem čichový. Vzezření paní Kurzové, dodnes nesporně exotické, klamalo; a to možná nejen pokud šlo o datum narození. Čich však zradit nemohl, Píček z něho snadno vyeliminoval vkusný parfém, který pro něho neměl cenu.

Z paní Kurzové vanula především jakási nespokojenost nebo snad i obava před něčím, a stálé starosti. Píček, maje při každém vdechnutí skvělou příležitost ke studiu, lapal vůně velmi pečlivě. Cizokrajnost, která nemohla zmizet jako její dívčí jméno, zaznamenal ihned. Poněvadž si však pamatoval vůně z parku, kde maminky prováděly své potomstvo, nabýval stále určitějšího podezření, že tato žena je matkou. A přece pan Martin tvrdil, že paní Kurzová nedala svému muži žádné dítě. Tento čichový dojem však byl přehlušen jiným, mnohem důležitějším a tak významným, že mu Píček v první chvíli ani nevěřil. V přítomností paní Kurzové totiž rozeznal bezpečně pach, který ulpěl na diamantu.

Přirozeně neočekával, že šest dam ze společnosti paní Kurzové bude z konkurence vyřazeno tak rychle. Překvapení, které zažil, mělo značný vliv na plynulost jeho řeči, takže koktal.

Vůně myrhy po staletí doprovázela Posvátnost - patrně proto, že ji člověk náhodou objevil pro tento účel, jako ostatně tisíce jiných věcí na světě, které jsou rovněž dílem náhody. Vnitřní podstata myrhové vůně je snad zároveň podstatou nejušlechtilejší Vznešenosti, kdo ví, a Píčkovi se zdálo, že tuto vůni cítí.

Lze-li cítit trpkost, pak cítil Píček také trpkost. Kdyby byl zavřel oči a jen vdechoval, byl by měl dojem, že sedí v temném muzeu starých vykopávek, skrčenců a mumií. Za vysokými zaprášenými okny muzea je však cítit prudké, spalující slunce. Považoval-li svůj vjem za symbolický, pak tuto ženu obestíralo tajemství, věznící ji nikoli před volným, svěžím vzduchem, nýbrž před něčím, co bylo horké jako jižní slunce. Egyptské? Možná.

Do tohoto muzea jakoby vnikal paprsek, filtrovaný sklem. Ulpěl na hluché podlaze jako zlatá nit, ale má podivně nazelenalou barvu, skoro sinavou. Je to pokřivený, nenormální paprsek. Analýzu dojmů si však Píček nechává na pozdější dobu. Nebojí se, že je zapomene.

Neklamal-li ho nyní nos, pak tato podivuhodná žena je zlodějkou vlastního diamantu. Pan Martin se nezmínil o tom, že by prohledávali i paní domu. Snad je to nenapadlo. Byla to paní Kurzová, která přemluvila starého sluhu, aby jí pomáhal. Když zhasla světla, vzala kámen z pouzdra a držela jej v ruce. Mohlo se potom lehce stát, že jí kámen vyklouzl z vlhké dlaně a že nenašla odvahu ho sebrat. Motiv? Dva milióny pojistného. Který čert v tom vězel, že na to geniální pan Martin nepřipadl?

“Můj muž,” řekla vtom paní Kurzová s jemným pohybem ruky.

Píček se vzpamatoval. Hleděl do tváře robustního, vysokého muže, který přímým držením těla a bystrostí očí přemáhal statečně svou šedesátku.

Měl husté šedivé vlasy, hlava, jako vytesaná z kamene. Byl to prostě strýc Kormorán v mnohem energičtějším vydání.

Avšak pro Píčkův nos měl pach nepříjemný, sobecký I a nebezpečný. Píček z něho cítil sopku, o níž je těžké I uhodnout, kdy začne soptit.

“Pověřenec pana Martina…” řekl ten muž zvučně. | “Dobrá. Jste ten, který má tak dobrý čich?”

“Co víte o mém čichu?” zeptal se Píček, přemáhaje údiv.

“Dobrý finančník ví všecko,” odpověděl Karel Kurz, “ale myslím, že jste přišel pozdě. Co byste tu chtěl vyčenichat?”

Karel Kurz byl zřejmě zvyklý přehlížet lidi, s nimiž se stýkal. Mluvil skoro neuctivě, i když se snažil být společenský.

“Nic…” řekl Píček klidně, “přišel jsem se zeptat paní Kurzové na adresy jejích někdejších hostů. Pan Martin se musí na čas případu vzdát.”

“Měl se ho vzdát už dávno,” odtušil bankéř, ,,k ničemu to nevede. Četl jsem, že byl ve svém bytě přepaden?”

“Byl,” přisvědčil Píček.

“A vy že jste byl při tom.”

“Nikoli. Náhodou jsem…”

“Já vím. Ale co mohl zločinec u pana Martina pohledávat?” Karel Kurz blýskl temnýma očima.

“Bohužel nevím. Tuto otázku si klade i policie, ale ani pan Martin ji nedovede zodpovědět. Patrně se útočník zmýlil.”

Karel Kurz se vyptával s nepříjemnou důsledností na strýce Kormorána a na doktora Anglera. Opakoval několikrát, že neměl tušení o Martinových záměrech, ačkoli Píček nevěděl, proč by to tušení měl mít.

“Seznámili jsme se s panem Martinem dosti důvěrně. Kdyby se byl přiznal, byl bych ho financoval - alespoň později. To, co zničilo vašeho strýce, mohl bych já lehce postrádat. Rozumíte, pane Pekárku? Kdyby potřeboval do dalších pokusů peníze, ať se obrátí na mne.”

Bankéř vstal a podal Píčkovi ruku.

“Zdržím se teď nějaký čas v Praze,” dodal, “téměř celý měsíc. Hleďte, ať toho pan Martin využije.”

Pak odešel po dubových schodech, vedoucích z rozměrné haly do patra, a někde nahoře jeho těžké kroky zanikly.

Píček se radoval aspoň z jedné věci: i když jeho výjimečná schopnost byla prozrazena, zůstávala pro svět pouze vlastností mechanickou. Avšak Píček den ode dne více věřil i metafyzické orientaci svého smyslu. Měl chvíle, kdy se toho lekal. A opět jiné, kdy se domníval, že se stává něčím větším než je obyčejný člověk - snad tibetským lamou nebo čím.

Potřeboval být nyní sám, aby vše uvážil. A také chtěl navštívit pana Martina. Čekal už jen na seznam hostů, dokonale zbytečnou věc, kterou měl vyhotovit tajemník paní Kurzové.

Jakmile měl papír v ruce, ihned se zvedl. V poslední chvíli ho napadlo, aby přece jenom položil paní Kurzové otázku, která ho pálila skoro celou hodinu na jazyku.

“Řekněte mi ještě, madam…” pravil. “Nemáte rodinu, že?”

“Nikoli,” odvětila s lehkým úsměvem.

Potřásl hlavou.

“Slyšel jsem někde, že ano.” A nespouštěl z ní oka. “Kolik let vám prosím bylo, když jste se vdávala za pana Kurze?”

Úsměv zmizel.

“Dvaadvacet. Je to důležité?”

“Možná. Velmi rád bych věděl, jak jste žila do svých dvaadvaceti let, tam dole v Egyptě, myslím,”

Úmyslně nečekal na odpověď, ale všiml si, že mu paní Kurzová zapomněla podat ruku. Byla bledá a decentně nalíčené rty se chvěly.

Zamumlal pozdrav a odcházel ke dveřím. Na prahu se otočil a uklonil se. Paní Kurzová stála na místě jako socha.

S hlavou plnou vířících myšlenek letěl do nemocnice.

“Musím ihned mluvit s panem Martinem,” řekl.

Odpověděli, že je to naprosto vyloučeno.

“Pana Martina přivezli před chvílí z operačního sálu…” Píček poslouchal s pootevřenými ústy. “Zjistilo se, že má prasklou lebeční kost. Nejdříve za týden, pane.”

A tak se tedy Píček sebral a spěchal k Hatince.

Samozřejmě že Hatinka byla před ryšavým mladíkem varována. Klidu jí to nepřidalo. V noci se jí o diamantu zdálo a ve dne nejmíň stokrát otvírala zásuvku s tretkami, aby se přesvědčila, že tam kámen ještě je.

Píček se vrátil domů podivně zamyšlen. Před paní Šustrovou řekl jen to, že panu Martinovi museli klížit lebku. Po straně na Hatinku zamrkal na znamení, že toho ví ještě víc.

Podařilo se jim Šustrovou vyhodit, a Hatinka chytila Píčka za loket.

“Píčku - ona je také celá nervózní, a já trnu strachy, aby mi tu věc neukradla. Sám říkáš, že není spolehlivá. Dnes mi přinesla kilo horší mouky a počítala ji jako tu lepší. Každý den provede něco takového.”

Píček nervózu obou žen spolehlivě cítil. Paní Šustrová v jeho domácnosti jen překážela. Tvářila se, že si ničeho nevšímá, ale měla za ušima. O briliantu ovšem nevěděla.

“Říkala, že se tě bojí, Píčku,” stěžovala si Hatinka, “kdyby prý měla kam jít, dala by na hodinu výpověď, a abych se na ni nezlobila. A já bych byla opravdu radši, kdyby šla.”

“Chceš zůstat sama?” obořil se na ni Píček.

“Klidně,” kývla Hatinka statečně, “nějaký čas ještě mohu. Ani doktor proti tomu nic nenamítá.”

“Já budu teď velice zaneprázdněn,” prohlásil Píček, “a vůbec se ze mne asi stane na čas protiva. Tenhle nos mi byl čert dlužen. Martin si nechá pohodlně rozbít lebku a člověk aby se ulítal. Všecko visí na mně.”

“Tak proč si toho tolik bereš, Píčku?”

“Už jsem řekl,” utrhl se Píček. “Jde také o naše peníze. A dnes jsem se dověděl věci, pro které toho prostě nechat nemohu.”

Položil sevřenou pěst na stůl.

“Zakouřit si člověk nemůže, víno mu nechutná, od česnečky utíká…” (Píček dříve k smrti rád jedl česnečku.) ,,Vyskočil bych z kůže, když si pomyslím, že to všecko jsem si pořídil za vlastní peníze. Jen ať tam strejce nechají třeba sto let! Jen ať dají Martina do želez! Angler se stejně jednou zblázní. Na každého dojde!”

“Nekřič tak, Píčku,” řekla Hatinka s úzkostí.

“Eh…” mávl rukou, “běží o tebe a o dítě. Zdědí po tobě třesavku a první jeho slovo nebude ‚máma’ ale ‚diamant’. Uděláme to jinak,” rozhodl se náhle, “Šustrová dostane plat za dobu, na kterou jsme to s ní smluvili, a ty zítra navštívíš doktora. Vezmou tě do sanatoria dřív. Potřebuješ klid. Kdyby tě nechtěli přijmout, vyložíme jim, že máš z muže čuchacího pinčla. Větřím shon. Budu asi shazovat celé zástupy lidí se schodů, budu asi řvát a třískat dveřmi…”

“Dnes se tu po tobě ptali dva páni s fotoaparátem.”

“Tak vidíš.”

“A co uděláš s diamantem?”

“Buď zůstane tam, kde je, nebo si ho vezmeš s sebou do sanatoria. Kdybys ho například zahrabala do kelímku s pleťovým krémem, je o něj postaráno zcela v duchu Martinových zásad.”

Když se vrátila paní Šustrová, oslovil ji Píček tak rázně, že zavrávorala. Proti návrhu, aby ihned odešla, nenamítala nic, naopak se zdálo, že se jí ulevilo. Ihned se vzdálila, aby sbalila svých pět švestek.

Píček chodil po pokoji, který měl být jeho pracovnou, ale kde se zatím nedalo nic účelného zařídit, protože se nevědělo, co se tam vlastně bude dělat. Přemýšlel. Nejdříve o zrzavém mladíkovi, který pásl po drahokamu. Jak se ten chlapík dověděl, že má hledat kámen u Martina, bylo Píčkovi téměř jasné. S největší pravděpodobností ho tam poslala paní Kurzová. Ze všech lidí, kteří tehdy mohli kámen na koberci najít, pravděpodobně jen Martin mohl nálež zatajit. Hosté by se toho sotva odvážili, nehledě na to, že pro tak sprostou a naivní krádež byli příliš vznešení. (Píček s údivem četl v jejich seznamu zvučná jména.) Ostatní byli od policie, která se dívá na milión stejně chladně jako na kaluž krve.

Paní Kurzová hádala tedy na pana Martina a snažila se tajně svou chybu napravit.

Když Píček došel ve svých úvahách až sem, kdosi zazvonil. Píček nadskočil, než však doběhl do předsíně, nesla mu paní Šustrová podlouhlou obálku. “Dopis pro vás, pane Pekárku, na potvrzení.” Muž před dveřmi měl na hlavě úřední čepici a voněl tak kancelářsky, jako by byl horou starých fasciklů.

Uvnitř obálky vězela úřední obsílka, zvoucí Píčka k návštěvě toho a toho čísla v patře tom a tom na zítřejší devátou hodinu dopolední. Tištěná poznámka “Nedostavíte-li se, budete předveden” byla sice přeškrtána, ale i tak budila obsílka respekt.

Píček strčil obálku vztekle do kapsy a vrátil se do pokoje.

Hatinka se dobrodružství s podpisováním doručovacího lístku nezúčastnila, ani se Píčka nezeptala, oč šlo. Dověděla se to pak od paní Šustrové. Píček přemýšlel dál. Zrzavý mladík kámen nenašel, protože hned poté došlo k policejní prohlídce mnohem důkladnější, a také důkladně vylíčené v novinách, mohl jsi být jist, že kámen v Martinově bytě opravdu není. Nebyl-li na hlavu padlý, musel (společně s paní Kurzovou) připadnout na možnost, že drahokam má Píček. Bylo třeba udělat důrazná bezpečnostní opatření.

“Pro všecky případy vezmu zítra kámen s sebou,” oznámil Píček Hatince. “Pozítří už můžeš být v sanatoriu a bude klid.”

Tak došlo k zajímavé situaci: Píček měl stanout před policejním úředníkem, Šedivějícím starostmi o osud diamantu, právě s tímto diamantem v kapse. Ale doufal, že se dokáže tvářit jako neviňátko.

Vlastní program měl ovšem jiný. V půl deváté ráno zatelefonoval do dejvické vily paní Kurzové. Po jistých průtazích a vyptávání ji dostal k aparátu a požádal ji o soukromou, velmi důležitou rozmluvu na odpoledne. Paní Kurzová určila čtvrtou hodinu, a Píček byl odhodlán přijít, i kdyby se mezi Dejvicemi a Pranou 2 otevřela sto metrů široká propast. Cestou na policejní ředitelství znovu přemítal: Paní Kurzová je zlodějkou vlastních miliónů. Vnitřně je neklidná, starostlivá a dokonce nešťastná. Existují stíny minulosti. Zároveň však z ní Píček necítí nízké a nečestné pohnutky, ba právě naopak. A neklame-li ho nos, má paní Kurzová dítě. Měla dítě. Když se o tom Píček zmínil, bylo její chování rozhodně podezřelé.

Píček svému nosu věřil den ode dne víc. Ale fakt o dítěti paní Kurzové si musil ověřit nejen jejími rozpaky. Tušil, že tato otázka má na další vývoj rozhodující vliv.

V kanceláři číslo to a to v patře tom a tom mu zdvořile podal ruku elegantní muž vybraného chování, představil se jako doktor Pacák (kdož to mohl rozluštit z jeho hrozného podpisu na obsilce!) a nabídl Píčkovi židli.

Začal o zrzavém mladíkovi, nikoli však v přímé spojitosti s nešťastným diamantem.

“Podle výpovědi doktora Anglera máte znamenité čichové schopnosti, pane Pekárku,” začal klidně, natahuje nohy pod stůl, “zdalipak byste dovedl jít po stopě té které osoby jako pes?”

Píček se zamračil.

“Viděli jste, doufám, Martinův Čichobus,” odpověděl.

“Ovšem.”

“Je určen právě pro tuto službu.”

“Domníváte se, že byste měl úspěch, kdybyste se pustil po zločincově stopě hned po události v bytě pana Martina?”

Píček se rozhodl být opatrný. A jak se potom ukázalo, udělal dobře. Od první chvíle měl totiž dojem, že za upřímnými slovy policejního úředníka vězí nějaký záměr. S diplomacií se na Píčka nesmělo. Jeho nos ho včas varoval.

“Nevím,” pokrčil rameny. “Byl bych musel dostat nějakou věc toho mladíka, abych ji očichal. Pan Martin měl v úmyslu provést se mnou řadu zkoušek. Bohužel k nim nedošlo.”

“Tyto zkoušky by mohly být provedeny i bez pana Martina,” pravil doktor Pacák slušně a nenápadně.

“Myslíte?” divil se naoko Píček.

“Ano.”

“Domnívám se, že na něco takového má právo jenom pan Martin.”

Doktor se přátelsky zasmál.

“Teoreticky. Připomeňme si některá umělecká nebo i technická díla, která se musela stát majetkem celku, i když na ně měl právo jedinec.”

Aha, pomyslil si Píček. Této rozmluvě asi předcházela důkladná porada všelijakých kapacit!

“Také je tu jiný důvod,” řekl doktor a s přehnanou nenuceností se rozhlížel po stropě, “a to ten, že každý Čichač, jak tomu říkáte, musí být pod příslušnou kontrolou. Představte si člověka špatného charakteru, který by získal vaši schopnost. Nabízí se přece mnoho způsobů, jak jí zločinecky využít…”

“Pokud vím,” řekl Píček mrzutě, “pan Martin měl úmysly naprosto poctivé.”

Doktor Pacák bolestně vzdychl.

“Nesporně. Známe pana Martina. Je to velmi vážená osobnost. Mnohokrát nám prospěl v případech zvláště obtížných. Tím více se nás tedy nyní dotýká, že v případě pana Kormorána jednal proti zákonu. Chcete-li, můžete v tom vidět důkaz, jak veliké nebezpečí skrývá tato geniální myšlenka - nebezpečí, jež si nelze ani předem představit. Je to prostě něco nového s novými, nevypočitatelnými možnostmi, a proto se nedivte zájmu úřadů.”

“Ale…” nedal se Píček, “v případě pana Martina šlo jen o opatření kapitálu. Nevidím v tom nic tak zlého, aby se to na druhé straně desetkrát nevyvážilo výsledkem.”

“Pan Martin se měl obrátit na úřady hned.”

“To určitě. Všude by ho pokládali za blázna.”

Doktor Pacák se chviličku tvářil zamyšleně. Potom pravil: “Prostě, pane Pekárku, tato věc má takový význam, že přestává být soukromou záležitostí pana Martina. Bylo rozhodnuto ji zmonopolizovat jako tabák nebo železnice. Jednali jsme již s doktorem Anglerem. Je ochotnější než vy, který jste konec konců jen jeho pokusným objektem. Doktor Angler je dokonce nadšen. Obdrží pro svou práci podmínky, o jakých se mu ani nesnilo. Ve výdajích nebude omezován. Jeho asistenty budou opravdoví vědátoři a nikoli jen dva ubozí studenti. Usídlí se v důstojném ústavě…”

“A jeho soukromá úmluva s panem Martinem?”

“Ale bože! Právnicky ani nemá význam. Doktor Angler sám uznává, že se zřetelem k veřejnému zájmu nemůže na úmluvě s panem Martinem trvat.”

“Doktor Angler je šílenec!”

“Nervově je dosti vysílen. Ale není třeba vidět hned šílenství v okolnosti, že se žene do práce jako drak. Dokud je čas, musí odevzdat své vzácné poznatky jiným.”

V Píčkově mysli se to rovnalo čisté zradě.

“Pan Martin bude odškodněn ve výši, která se úředně stanoví,” dodal doktor Pacák, “rovněž pro vás jsou již navrženy podmínky. Nemyslím, že by se vás používalo V praxi. Vy jste prvním, vzácným exemplářem, a je jisté, že vás bude doktor Angler stále potřebovat. Otázka kapitálu, který vám váš strýc tímto podivným způsobem zpronevěřil, zůstává ovšem vaší soukromou záležitostí. Mohu vám jen slíbit, že se vám všeobecně půjde, jak se říká, na ruku. Zvířena a sanatorium doktora Anglera byly zatím uchráněny od náporu věřitelů. Všecko se řeší speciálním způsobem, jak si ostatně taková věc zasluhuje.”

Píček uznával, že přednášení vlastních názorů by tady bylo zbytečné.

“Dáte si mě do klece hned?” otázal se urputně.

“Kdo mluví o kleci?” zasmál se doktor přátelsky. “Až si to řádně rozmyslíte, uznáte sám, že nelze jinak.”

“Nemám právo na soukromý život normálního občana?”

“Jednak nejste normální občan,” řekl doktor Pacák, “a za druhé to, co nás u vás zajímá, je jen váš nos. Kdybyste ho mohl nechat na strážnici, jako nechávají strážníci obušky a revolvery, když odcházejí ke svým rodinám, bylo by to něco jiného. Vám bude prostě zakázáno užívat čichu mimo službu. Nebudete z toho mít škodu. Způsob vašeho života se ovšem vyřeší speciálními o předpisy. O tom vám ještě nemohu nic říci, neboť nic není pevně stanoveno. Prozatím jste volný. Zavoláme vás, až to uznáme za vhodné. Myslím, že to bude doktor Angler, který pro vás dostane plnou moc.”

“Pěkně děkuju,” řekl Píček a vstal.

Vypotácel se ven ve strašlivé náladě. Snad ho tedy čekal osud středověkých kleštěnců, u nichž se kastrací dosahovalo sopránových hlasů pro chrámové sbory. Bylo to totéž. Zbožný účel na újmu jedince.

Z toho se musel dostat. Šel ulicí s hlavou sklopenou I a do chodců nevrážel jéhom proto, že ho podvědomě vedl čich. Byli na světě muži, kteří si naočkovali nemoc, j aby ji na sobě mohli studovat. Byli hrdinové, kteří hladověli, aby poznali, jak dlouho člověk vydrží bez potravy. Byli lidé, odříkající se světa Vstupem do kláštera nebo vydávající se všanc smrtelnému nebezpečí. Lidé, jimž upadly ruce působením neznámých paprsků, které zkoumali. Byli ošetřovatelé malomocných, umírající sami malomocenstvím. Byli lovci jedovatých hadů, nadšenci, ochotní nechat se vystřelit na měsíc; odvážlivci, plavící se v gumové kouli niagarskými vodopády.

Ale Píček nebyl hrdina a do tohohle spadl jako štěně do vody. Kdyby byl ponechán normálnímu vývoji, byl by žil klidně a nenáročně. Nebyl by rozmnožil zděděné jmění, ale také by je byl nepromarnil. Na všecko by byl hleděl střízlivě. Neměl geniálních vzletů, ale také se nepokládal za hlupáka. Dokonce si byl vědom toho, že svět by zahynul, kdyby v něm žili samí géniové. Píček prostě oceňoval onen druh lidské svobody, která záleží poctivé, normální práci. Netoužil být ničím zvláštním lebo vynikajícím, ba střežil se toho, protože neměl talent. Nechal jiné, aby se starali o světový vývoj.

Píček tedy nebyl románovým hrdinou, tím méně detektivně románovým hrdinou. Jeho dobrodružství začalo tím, že se spustil s Hatinkou. Už tomu se hrozně divil, a když se dověděl o zpronevěře strýce Édy, považoval to za neštěstí. Odhodlání postarat se sám o sebe a vyléčit Hatinku ze sebevražedného komplexu nebylo žádným hrdinstvím, nýbrž jen přirozeným projevem touhy po měšťáckém pořádku. Ostatní jaksi přišlo samo sebou.

Rozmluva s doktorem Pacákem mu postavila do správného světla jeho budoucnost, tak odlišnou od všech dřívějších představ.

Chytil se za nos a byl by jej nejraději zahodil. Ale to nešlo.

Postěžoval si Hatince, která s ním plačtivě Souhlasila, nazývajíc ho svým drahým morčátkem. To mu dodalo.

Začal vážně závidět svým předchůdcům, kteří po čase čichovou schopnost ztratili.

Podle Anglerových údajů je policie našla a pozvala je k podrobné rozmluvě. Byli z nich vesměs normální lidé, kromě tří případů. Jeden se totiž před časem vrátil k myšlence na sebevraždu. Tentokrát se mu to zdařilo a pěkně ho pohřbili. Druhý čich vůbec ztratil, ale nic si z toho nedělal. Třetí, který trpěl chronickou rýmou, podal na doktora Anglera žalobu.

Píčkova počáteční radost z nového nosu tedy rapidně mizela. Už se nebavil očicháváním chodců na ulici a určováním jejich nálad a obsahu kapes.

Diamant ve vlastní kapse však mu připomínal odpolední návštěvu u paní Kurzové. Chtěl využít těch několika dní volnosti, které mu ještě zbývaly, ke splnění svého úkolu. Představoval si, že co nejdřív ho doktor Angler uvězní jako jednoho ze svých psů. A asistent Václav ho bude ze zvláštní misky krmit.

Paní Šustrová opustila Hatinku několik hodin před tím, než se Píček vypravil do Dejvic. Hatinka přijala opětné napomenutí, aby nikoho nevpouštěla, dokonce se měla vyhnout i obyvatelům domu.

Sloužící uvedl Píčka do haly dejvické vily. Diamant byl obalený kouskem vaty, ležel v krabičce na dně Píčkovy kapsy.

Jenomže hala byla prázdná. Sloužící se zastavil a zdvořile řekl:

“Pan Kurz prosí, abyste k němu laskavě zašel, dokud milostivá paní nebude připravena vás přijmout.”

Píček pohlédl na hodiny nad krbem. Ukazovaly přesně čtyři.

“Dobrá.”

Sluha ho pak vedl nahoru po dubových schodech, šel s ním chodbou, vyzdobenou velikými obrazy, a zaklepal konečně na jakési dveře. Už na chodbě zaznamenal Píčkův nos povědomý, třebaže slabý pach, ale zastavit se nemohl. Dveře se otevřely.

Karel Kurz se přehraboval v nějakých listinách na rozlehlém psacím stole, a energicky skousával tlustý doutník. Pracovna byla plná tabákového aroma. K Píčkovi vzhlédl dosti přátelsky.

“Tak co?” oslovil ho dobrosrdečně. “Zase budete trápit mou ženu?”

Píček hned neodpovídal. Jak nasál nosem vzduch, ucítil mezi tabákem a charakteristickou vůní drahého koberce ještě jiný pach. Ten, který ho zarazil už na chodbě. Byl to pach zrzavého mladíka.

Při druhém vdechnutí věděl zcela jistě, že se nemýlí.

“O trápení nemůže být řeči,” odpověděl konečně, přijímaje nabízené křeslo, “paní Kurzová se už sama dost natrápila.”

“Jak to myslíte?” zeptal se bankéř.

Píček pokrčil rameny. Bylo povinností Karla Kurze, aby řekl, co má na srdci, protože Píček od něho vlastně nic nechtěl. Tušil totéž, co dopoledne u doktora Pacáka. Karel Kurz měl něco za lubem, nezdálo se však, že by to chtěl prozradit, jako to potom učinil doktor Pacák.

“Poslouchejte, mladý muži,” pootočil se v židli, “nesporně vás pan Martin pověřil, abyste ho zastupoval. Dal vám nějaké direktivy?”

“Neměl na to čas,” odpověděl Píček.

“Snad vám alespoň sdělil, kam až ve svém pátrání dospěl a jaké měl výsledky. Myslím, že byste se přede mnou neměl tvářit tajuplně. Já jsem okradený. Uvědomte si to.”

“Považuji za postiženou osobu vaši paní choť.”

“Dobře, ale týká se to také mne. Nač se jí chcete ještě ptát?”

“Na něco, co bude sama sotva ochotna vám sdělit.” Píček si to nemohl odpustit. “Nezdržuji vás?”

“Ne,” řekl Karel Kurz zuřivě. Bezpochyby nebyl zvyklý, aby mu lidé odporovali. “Ptal jsem se, jaká je vaše teorie o krádeži briliantu a divím se, že s tím nechcete ven.”

“Stále táž, pane bankéři. Nemohl bych vám říci nic jiného, než co vám řekl pan Martin.”

“Nechcete mi naznačit ani nejslabší hypotézu, kde kámen nyní je?”

“Ó ano, přejete-li si.”

“Nuže?”

“Kámen je zde, ve vaší vile,” zazubil se Píček od ucha k uchu, mysle na vlastní kapsu.

Robustní bankéř na něj pohlédl s hněvivým podezřením.

“Děláte si ze mne blázny,” propověděl posléze. “Chcete mluvit s mou ženou, počkejte na ni laskavě v hale. Sbohem.”

Sáhl zase po svých papírech, Píček se mlčky uklonil a vyšel na chodbu.

Ty dvě okolnosti - pach zrzavého mladíka a zřejmá starostlivost Karla Kurze - ukazovaly na spojenectví obou manželů, pokud šlo o aféru briliantu. Karel Kurz se zajisté pohyboval v takových finančních výškách, že dva milióny byly pro něho zanedbatelné. Byla-li však přece jenom pojistná prémie vylákána podvodně, pak to mělo nemilý výsledek, diamant se skutečně ztratil.

Pach zrzavého mladíka dosud slabě vanul v chodbě. Zrzek patrně seděl nedávno na témže křesle jako Píček, ale zdržel se déle.

V chodbě, kde kroky tlumil koberec, nikdo nebyl. Když došel Píček k dubovému schodišti, pach se ztrácel. Píček se zastavil. Vzpomněl si na Martinův Čichobus a tiše padl na všecky čtyři. Zachytil pach lépe. Lezl rychle, s nosem skoro u země, chodbou zpět. Čichl k prahu a s překvapením zjistil, že zrzek kráčel na druhou stranu chodby. Pustil se tedy tam.

Za chviličku mu svitlo. Na druhé straně byl postranní východ. Skleněné dveře vedly na verandu, která měla pohodlné schodiště, klesající dolů do zahrady. Betonová podlaha verandy byla čistě vymetena, ale dole v zahradě spatřil Píček na sněhu dvoje zřetelné stopy. Jedny vedly k vile, druhé od vily. Byly to stopy člověka a mohly to být stopy zrzavého mladíka.

Dál se o to Píček prozatím nezajímal. Nepozorovaně se vrátil k dubovému schodišti a nenucené sešel do haly.

Tam pak čekal už jen malou chvíli. Paní Kurzová přišla klidná a důstojná jako minule. Její pohyby byly plavné, volné, ale nikoli unavené.

“Jsem vám k službám, pane Pekárku,” pravila příjemně a dokonce se neznatelně pousmála.

“Nebudu vás příliš obtěžovat,” odpověděl Píček. “Váš pan manžel věděl, že jste mi povolila schůzku?”

“Ano.”

“I když jsem vám řekl, že jde o záležitost velmi důvěrnou?”

“Nemám před svým manželem tajností,” odpověděla paní Kurzová o poznání chladněji.

“Snad přece,” naklonil se Píček odvážně. “Pana Kurze velmi zajímalo, co od vás chci. Co mu odpovíte, bude-li se vás ptát?”

“Pravdu.”

“Pochybuji.”

Jejich pohledy se zkřížily. Pohled paní Kurzové se chvěl jako rozpálené vlákno žárovky, a Píčkův nos rozeznával její strach.

“Ptejte se, pane, dokud mám trpělivost vám odpovídat.”

“Tady ne,” Píček zavrtěl hlavou. “Shora by nás mohl někdo zaslechnout.”

Paní Kurzová vztáhla ruku po zvonku. Objevil se sluha. Píček se začal důvodně obávat vyhazovu, ale tentokrát ho nos zklamal.

“Jsem s tímto pánem v salónku, Petře,” řekla paní Kurzová, “vyřiďte to pánovi, kdyby se po mně ptal.”

Pak se zvedla a Píček ji následoval.

Dveře za nimi zapadly. Paní Kurzová ukázala na židli.

“Nuže?”

“Prosím,” řekl Píček zdvořile. “Ve vašem nejlepším zájmu opakuji otázku, kterou jsem vám položil již jedinou. Máte rodinu?”

Tentokrát asi byla lépe připravena. Usmála se odmítavě a maličko podrážděně.

“Řekla jsem vám už jednou, že nikoliv.”

“To je lež,” vyjel přímo.

Nyní se mohla stát jen dvojí věc. Buď paní Kurzová vstane a ukáže na dveře, nebo se zlomí. Stalo se to druhé.

Položila ruku na prsa a přivřela oči. Byla najednou stará a unavená. Na čele naskočily vrásky, koutky úst klesly. “Proč to chcete vědět?” vydechla.

“Nechci to vědět,” odpověděl Píček tvrdě, “vím to. Ale…” zmírnil tón, “jsem při vás. Myslím, že vás může zachránit jenom upřímnost - upřímnost ke mně. Máte syna?”

Otevřela oči. Leskly se jako v horečce.

“Počkejte na mne zítra touto dobou v Denním klubu,” řekla tiše. “Víte, kde to je?”

“Vím,” přisvědčil. “Dobrá, platí.”

“Do té doby nikomu ani slovo - slibujete?”

“Myslíte, že jsem vyděrač?”

Paní Kurzová sklonila hlavu a nechala ho odejít bez rozloučení. Zmizel co nejtišeji.

Když vyšel z vily, kráčel až tam, kde byl plot přerušen mřížovými vraty. Za nimi viděl nějakou stavbu, bezpochyby garáž, a stranou zahradníkův domek. Zrakem sledoval stopu člověka, který těmito vraty dnes prošel tam i zpět. Zrzek. Na jeho stopách nebylo nic zvláštního. Patrně ani policie by se v nich nevyznala, i kdyby ji sem Píček přivedl. Ale bůh ví, co by tím všecko pokazil.

Píček zkusil vrata. Bylo zamčeno. Zrzka, byl-li to on, nikdo nedoprovázel. Zrzek měl tedy vlastní klíč.

Na zděném sloupu u vrat bylo tlačítko zvonku. Pokud mohl Píček rozeznat, vedly dráty k zahradnímu domku.

Píček se obrátil a vyšel z vily. Podnikat cokoli do zítřejší rozmluvy s paní Kurzovou nemělo smysl.

Když čekal na tramvaj, cítil podivný neklid, skoro jako oné noci, kdy Martin ležel ve svém bytě s rozbitou hlavou.

Hledal-li zrzavý mladík diamant a byl-li ve spojení s Karlem Kurzem, pak to, co měl Karel Kurz za lubem, týkalo se jeho, Píčka. Dostat se do cizího bytu a všecko tam prohledat nebylo pro zrzka nic těžkého. A z toho plynuly všecky Píčkovy obavy.

Píček seběhl z refýže a spěchal ke stanovišti taxíků. Hatinka přece byla sama doma.

Píčkova netrpělivost rostla s každým metrem. Nos jako by ho tahal za sebou.

“Šlápněte na to,” nahnul se k řidiči, “co byste říkal dvacetikoruně přídavku?”

To zapůsobilo. Taxík frčel ulicemi a Píček se uklidňoval. Bylo mu, jako by jel na nádraží k vlaku a pohledem na hodinky zjistil, že dojede včas.

Na prahu domu se jeho tušení změnilo v přímý čichový vjem. Ve výtahu byl vjem silnější. A před dveřmi bytu Píček zcela spolehlivě cítil pach zrzavého mladíka.

Ten lotr byl uvnitř.

Píčkovi se rozklepala kolena. Ani se neohlédl, není-li někým pozorován. Poklekl tiše k prahu a sál nosem vzduch. Pak se vztyčil. Bylo třeba najít vhodnou skulinu výše - tam, kde podle fyzických zákonů proudí ohřátý vzduch z bytu ven. Píček vystoupil na špičky.

Jako by viděl dovnitř. V této chvíli tam byl zrzavý mladík, nikoli však Hatinka. Suchý pach jako po zvířecím pachu a zvláštní vůně ze směsi klihu, smoly, praskajícího dříví a politury, již Píček v duchu nazval Bolestí Nábytku, dokazovaly, že uvnitř se děje něco podobného jako před krátkým časem u pana Martina.

Proto si tedy Karel Kurz dal Píčka předvést. Potřeboval se asi přesvědčit, že skutečně není doma, zatímco zrzka poslal hledat diamant.

Kromě popsaných pachů cítil Píček ještě jiný, tak neurčitý, že nevěděl, odkud pochází. Pamatoval se však, že jej cítil, když seděl v Kurzově pracovně.

Nyní si musel poradit co nejlépe sám. Volat policii se mu nechtělo z mnoha důvodů. Vzpomněl si také, že strýc Kormorán mluvil o zrzkově revolveru.

Tentokrát však šlo o Hatinku. Bylo již řečeno, že Píček nebyl žádný hrdina, ale že ho osud v poslední době stavěl tváří v tvář věcem, jejichž řešení se nemohl vyhnout.

Vytáhl z kapsy plochý klíček a tiše jej vsunul do zámku. Tlumil dech a snažil se ovládnout rozčilení. Zrzek byl proti němu střízlík. Měl sice revolver, ale Píček cítil, že by pro Hatinku neustoupil ani před namířeným dělem, natož před nějakou pistolkou.

Naštěstí dveře ani nevrzly. Vstoupil a neslyšně za sebou zavřel. Pachy mu vletěly do nosu jako roj divokých včel. Dovedl je však přesně roztřídit.

V předsíni plálo světlo. Dveře do obývacího pokoje byly pootevřeny. Píček neměl čas přemýšlet, jak se ten chlapík dostal do bytu a kde je Hatinka. Rozhodně tu neležela pohozena s roubíkem v ústech jako strýc Kormorán. To by ji byl Píček ucítil.

Jinak cítil všecko. Čichem poznal, že zrzek stojí právě u knihovny. A sluch zaznamenal jeho zběsilou činnost. Knihy dopadaly na zem. Všecko, co zrzek našel, házel za sebe. Měl málo času.

Píček slyšel i jeho vzdechy a supění. V celých mracích se valil do předsíně pach lidského rozčilení a úzkosti. Vetřelcova zoufalost působila na Píčka blahodárně. Uklidnil se. Jeho hněv se zformoval v pevný kvádr, připravený k dopadnutí.

Stanul na prahu, nadechl se a zařval ze všech sil:

“Ruce vzhůru nebo střelím!”

To mělo strašlivý účinek. Štíhlá postava odskočila od knihovny a zdálo se, že upadne. Píček ještě nikdy nikoho neviděl takhle se leknout.

Jedním skokem se dostal k mladíkovi dřív, než si zrzek uvědomil co se děje. Popadl ho, otočil ho, zkroutil mu ruce dozadu a ohnul ho do oblouku. Mladík se nebránil.

“Mizero!” řekl Píček zlostně a nakopl ho kolenem.

Pak jím smýkl na zem a klekl mu na záda.

“Máte revolver?” řekl Píček a třásl s ním, div z nevytřepal duši.

“Pomoc…” vyjekl mladík, “pro - prosím vás…”

“Máte revolver, ptám se?”

“Ma - ma…”

“Kde? V které kapse?”

Jednou rukou sevřel Píček zrzkova zápěstí, druhou mu vjel do pravé kapsy raglánu. Měl štěstí. Nahmatal zbraň a vytáhl ji.

Dále zatím nehledal. Snad ten mizera neměl s sebou celý arzenál! Nejvýš ještě zabiják, jako tehdy u Martina.

Vyskočil.

“Vstaňte!” zavelel ostře.

Zrzek poslechl. Teprve nyní si Píček s úžasem všiml, že zrzek není zrzavý, nýbrž černovlasý. Zároveň pochopil ten podivný pach, který zachytil již u Kurze. Byl to pach vlasového barviva.

Mladík klečel, opíraje se rukama o parkety. Tvářil se, jako by se probouzel z knockoutu.

“Vstaňte,” opakoval Píček, mávaje revolverem, “nebo vám pomohu.”

Mladík se snažil vstát. Nohama klouzal po shrnutém koberci. Když se konečně postavil, stál sotva lépe než poloprázdný pytel. Vlnité, černé vlasy mu padaly do čela. Oči klopil k zemi. Stěží se dalo uvěřit, že tato hromádka neštěstí přemohla strýce Kormorána a rozbila panu Martinovi lebku.

“Tak, tak,” řekl Píček u vědomí své převahy. “Co máte v ostatních kapsách?”

Odložil revolver na stůl, nevěda ani, je-li nabit či nic, přistoupil k mladíkovi a šmátral mu ve všech kapsách. Mezi několika nevýznamnými věcmi, které tvoří kapesní výzbroj každého člověka, zajímal Píčka jen perořízek, železný boxer a nemotorný klíč.

“Kdybych vás s tím praštil do hlavy!” zahrozil mu boxerem, “co byste tomu říkal, násilníku?”

Mladík škubl hlavou.

“Pane, prosím vás…”

Rty se mu třásly a byl velmi ošklivý.

“Měl jsem tu ženu,” zahřměl Píček, “vlastní ženu. Co je s ní? Mluvte, nebo vás zaškrtím.”

“Nic s ní není…” hekl mladík, “nic jsem jí neudělal…”

“Kam jste ji zašantročil? Tohle vám přijde draho.”

“Já jsem ji jenom poslal…”

“Kam jste ji poslal?”

Mladík ustrašeně couvl před Píčkovou pěstí, ozbrojenou kovovým boxerem. Klopýtl a padl na pohovku jako slaměný panák.

“Je v jedné nuselské kavárně. Řekl jsem, že jí vzkazujete, aby tam na vás počkala.”

“Vy jste ji tedy vylákal z domova?”

“A - ano… Nic se jí nestalo. Čeká na vás…”

Píček spráskl ruce.

“Bože, on ji pošle do Nuslí, aby se mohl vloupat do bytu!”

“Já jsem…”

“Hledal diamant,” doplnil Píček zuřivě. “Osle. Nenašel jste ho u pana Martina, nenajdete ho ani tady. Pracujete na vlastní pěst nebo vás někdo navedl?”

“Já za nic nemohu. Já jsem chudák. Bankéř Kurz…”

“Bankéř Kurz vás poslal?”

“Ano.”

Píček se díval jako bůh pomsty. Zdálo se mu však, že tento kluk je pouze obětí vlastní špatnosti.

“Dobrá! Do které kavárny jste poslal mou ženu?”

Zrzek řekl adresu a Píček věřil, že mluví pravdu. Vůbec jeho vyprávění vypadalo věrohodně. Trhaně vylíčil, jak zazvonil u dveří. Hatinka ho nepustila. Vydával se za číšníka z té kavárny. Opravdu měl bílý límeček, černého motýlka a pod raglánem černé sako.

Všecka energie jako by z něho rázem vyprchala.

“Počkal jsem, až odejde…” sténal nešťastně, “potom jsem vešel do domu, otevřel byt…”

“Čím, čím?” řekl Píček hlasem, jakým by asi začimčaroval vrabec velikosti menšího autobusu.

“Klíčem.”

“Pravým klíčem?”

“Ano.”

“Kde jste ho vzal?”

“Je to ten rezervní, který zůstává u domovníka,” řekl zničený mladík.

“Snad vám ho nevydali, člověče?”

“Mně ne. Vydali ho… vydali ho paní Šustrové.”

“A hrome!” podivil se Píček. “Kolík za to dostala?”

“Tisíc korun.”

“Tak dostane ještě něco. Přinejmenším měsíc nepodmíněně. A co vy? Zač to děláte vy?”

“Za nic!” odpověděl mladík a zakroutil hlavou. “Já jsem oběť.”

Píček se zeptal po klíčku. Ležel v předsíni na skříňce pro kartáče.

“A jak se jmenujete?”

“Neřeknu. Za nic na světě neřeknu,” zmítal se mladík.

“Jste pitomec,” řekl mu Píček věcně. “Máte za sebou loupežné přepadení, těžké ublížení na těle a vloupání. Ještě jsem neslyšel, že by se policie nezajímala o jméno takového ptáčka.”

Mladík sebou trhl.

“František Bukovský,” zamručel.

“Jak?”

“Bukovský.”

“Kde vás sehnali manželé Kurzovi? Vypadl jste z trestnice?”

“Já znám jen pana Kurze.”

Chodil ke Karlu Kurzovi zadem. Cožpak o něm paní Kurzová opravdu nevěděla? Píčka zarážel rozdíl pachů.

Mohlo se říci, že pach paní Kurzové je pozitivní, přesto, že byla zlodějkou diamantu. Pachy Karla Kurze a tohoto mladíka byly zřejmě negativní. Sedla vrána k vráně.

“Co jste zač?” utrhl se Píček, “myslím zaměstnání!”

“Teď nic než zloděj,” vzdychl František Bukovský.

“A dřív?”

“Býval jsem výběrčím měsíčních splátek na životní pojistky.”

Píček užasl, jak správně to s panem Martinem hned tenkrát uhodli.

“Proč jste toho nechal, co?”

“Ztratily se mi nějaké peníze. Měl jsem být udán pro zpronevěru, ale pan Kurz…”

“Pan Kurz vás z toho vytáhl pro vlastní a ještě horší plány, což?”

“Ta pojišťovna je jeho. Jsem nešťastný člověk. Dostal jsem se na šikmou plochu. Kurz do mne strčil a já jsem letěl dál. Kurz slíbil, že mě neudá, když pro něho udělám tuhle práci…”

“Najít diamant?”

“A - ano.”

“Poslal vás k panu Martinovi?”

“Ano. A potom k vám. On to všecko zavinil.”

Píček si pohladil bradu.

“Nu…” řekl už klidně, “váš pan Kurz se pořádně mýlí. Je vůbec záhadou, proč mu napadlo, že diamant má pan Martin. Neříkal vám o tom nic?”

“Neříkal. Nic nevím.”

“Myslíte, že byste kámen našel u mne? Nebuďte k smíchu.”

“Nevím,” opakoval mladík a krčil nešťastně rameny.

“Svlékněte si zimník,” poručil Píček, “je vám horko, jak pozoruji. Na policii nepůjdeme, alespoň ne hned. Půjdeme k panu Kurzovi, ale také ne hned. Předpokládám, že s ním máte schůzku.”

“Mám ho navštívit zítra dopoledne v Dejvicích.”

“Dobrá, půjdeme tam spolu. Ta aféra se bude vyřizovat soukromě, Františku Bukovský. Svlékněte si také to číšnické sako. V zájmu vašeho pohodlí bude dobře, uvolníte-li si i ten tvrdý límec.”

“A proč?”

“Hrome, neptejte se.”

Mladík nechal ležet části svého obleku na pohovce a Píček ho táhl do ložnice. František Bukovský pletl nohama a pošlapal si vlastní klobouk.

“Špinavá práce!” vztekal se Píček rozhlížeje se po nepořádku, který mu zde nezvaný host natropil. “Vy jste zvíře, pane Bukovský. Lehněte si na postel. Honem.”

Sebral ze širokého manželského lůžka pokrývky a hodil je bezohledně na podlahu.

“Já si mám lehnout…”

“Řekl jsem to jasně!” vyjel Píček a strhl prostěradlo. “Naznak!”

“V botách, prosím?”

“Třeba v botách. Nebuďte najednou plný ohledů!”

Z prádelníku vytáhl Píček další dvě prostěradla a surově je roztrhl. Ustrašenému mladíkovi začínalo být jasné, co ho čeká.

Píček svázal pruhy prostěradel, obtočil je kolem kotníků všech čtyř okončetin Františka Bukovského a spolehlivě zauzlil v hlavách i nohách lůžka, takže mladík zaujímal polohu ukřižovaného. Nemohl se ani hnout.

“Roubíku vás ušetřím,” řekl Píček, prohlížeje své dílo. “Můžete tedy volat o pomoc, chcete-li. Rozumí se, že byste tím přivolal vlastní zkázu. Já si prozatím také nepřeji, aby se do toho vložila policie. Rozhodně bude nejrozumější, odevzdáte-li se osudu.”

Píček vsunul do kapsy revolver, sebral v předsíni klíček a vyšel z bytu.

Správcová mu potvrdila, že paní Šustrová si od ní klíček vypůjčila, ale ještě jej nevrátila. Hatinka o tom ví. Šustrová asi na klíček zapomněla a odnesla jej s sebou. Prý nějak přirazila dveře nebo co, a nemohla se dostat dovnitř.

“Se Šustrovou budu mluvit,” prohlásil Píček, “o klíč jí řeknu.”

Pak spěchal k telefonní budce. Zavolal kavárnu v Nuslích a za chvíli mluvil s Hatinkou.

“Čekám na tebe před domem, Hatinko,” ryčel do telefonu. “Seber se a hned jeď zpátky.”

“Co dneska blázníš, Píčku?” zeptala se Hatinka, “proč mě honíš po světě?”

“Já tě nehoním,” řekl Píček záhadně a zavěsil. Když se Hatinky dočkal, sdělil jí, že má prozatím po bydlení. Choval se podivně a Hatinka pojala všelijaká podezření. Šetrně jí sdělil pravdu.

“Nastává perná doba, nemusíš při tom být, Hatinko. V každém manželství se vyskytnou chvíle, kdy i nejlepší žena překáží. Půjdeš přímo do sanatoria. V bytě už tě nechci vidět.”

“Ale já tam mám věci, Píčku!”

“Dobrá, řekneš mi, co potřebuješ, a já ti to obstarám. Není třeba, aby tě ranila mrtvice. Sklo v sekretáři prasklo. Ten francouzský amorek je na cucky. Podprsenky se válejí po zemi jako hadi a z ložního prádla jsou cáry.”

“Prokristapána!”

“Neboj se, já to dám do pořádku. Ale ty musíš pryč, nebo nechci vidět, co se nám to vlastně narodí.”

“A ty budeš spát doma ve společnosti toho…”

“Ovšem, daleko spokojeněji než jinde. Pojďme!” Popadl ji pod paží a šli.

Píček padl na stopu tajemství, které ho cele zaujalo, rozluštění, po němž. se ubohý pan Martin dosud marně pídil, leželo na dosah ruky.

Hatinka se usadila v sanatoriu. Píček slíbil, že ji navštíví co nejdřív. Odcházel spokojen. Pachy, které účinkují na nosy obyčejných smrtelníků, neměly pro Píčka význam. Zato cítil ústav a lidi, kteří jej vedli. A byl více než spokojen.

Zítra sebere přebarveného zrzka a navštíví s ním Karla Kurze. Odpoledne promluví s paní Kurzovou. Do večera bude přesně vědět, na čem je. Potom už snad bude možno mluvit s panem Martinem. Telefonickým dotazem zjistil, že Martin ještě nemůže přijímat návštěvy, že však jeho zdravotní stav se utěšeně lepší.

S propocenou košilí se Píček vrátil k zajatci. Ke své spokojenosti ho našel v tomtéž stavu, v jakém ho opustil, leda snad ještě více skleslého. A ochotného říci všechno.

Například o paní Šustrové. Zrzek to s ní vyjednal sám. Přebarvení vlasů bylo nápadem Kurzovým. Než se Bukovský do svých zločinů pustil, odstěhoval se z podnájmu, kde dosud bydlil. Vystřídal od té doby již dva hotely. Klíč od zahradních vrat dejvické vily skutečně měl.

Šustrové zatím nehodlal Píček nic vyčítat. Dojde-li na ni, tedy až v poslední řadě.

“Zítra se mnou půjdete docela klidně,” řekl Píček, když krmil svého zajatce skrovnou večeří. “Ani vy, ani Kurz si patrně nepřejete, aby se o vašich spádech dověděla policie. Ale uznáte-li to za dobré, prosím.”

“Půjdu klidně,” slíbil zajatec, “modlil jsem se celou tu dobu, co jste byl pryč, abych se z toho dostal. Začnu nový život.”

Sliby na Píčka neplatily. Čich ho přesvědčoval, že takzvané kažení lidí špatnou společností je jen půdou, v níž zlé sémě rychleji vzklíčí. První společností jedince vůbec je rodina, která jako taková má největší vliv na jeho vývoj. Ostatní společnosti si pravidelně vyhledá individuum samo a na ně to pak popřípadě svádí. Podle Píčkova úsudku mohl být tento František Bukovský narozen mezi cikány právě tak dobře jako v přísné, poctivé maloměstské rodině. Jeho povaha čekala jen na příležitost. I když nyní úplně upřímně pronášel slova o nápravě, hnal ho k tomu patrně jen momentální strach, neboť jeho pochybený charakter byl cítit pořád stejně.

Opačným příkladem - přemítal Píček - byla paní Kurzová. Nepochybně se dopustila zločinu, ale Píček ji cítil kladně. To znamenalo, že lze o ní použít přísloví (jinak velmi nevhodného): Kobyla má čtyři nohy a přec někdy padne. Prostě u ní nesprávnost byla podobnou výjimkou jako u Františka Bukovského šlechetný čin.

Uprostřed svých úvah Píček spokojeně usnul, maje ve svém citlivém nose dva řádné kusy sterilní vaty. Ráno zjistil, že jeho zajatec se ani zdaleka tak dobře nevyspal, ale neměl čas ho litovat.

“Uvařím snídani a rozvážu vás, abyste se najedl,” slíbil, “pak vyrazíme.”

Obarvený zrzek jen vzdychl.

Píček ještě nebyl zdaleka hotov se snídaní, když se rozdrnčel zvonek. Píček se zamračil. Rozhodl se, že nepůjde otevřít, a mlel kávu dál.

Zvonek však drnčel v jednom kuse, a protože se mohlo dít všelicos, odložil Píček přece jen kávový mlýnek a potichu se plížil ke dveřím. Sotva však přiložil oko ke kukátku - ozval se za dveřmi hlas.

“Jen otevřte, pane Pekárku, jen otevřte. Musím s vámi mluvit.”

Píček poznal doktora Anglera. Nikdo mu dnes nebyl méně vítán než on.

“Co chcete, u všech čertů?” zabručel.

“Pusťte mě a uvidíte. Přicházím úředně. Myslím, že nemáte právo mě odmítat.”

Doktorův hlas zněl velmi podrážděně. Opravdu s nervy doktora Anglera to bylo čím dál horší. Píček tedy otevřel.

“Pojďte do kuchyně,” zval ho mrzutě, “do pokoje se nesmí.”

Doktor Angler to nechápal jako nevážnost ke své osobě. Trhavým pohybem se rozhlédl.

“Pan Martin je nemocen,” začal, rozhodiv ruce.

“To já vím,” odtušil Píček. “Chtěl byste trochu kávy?”

“Máte-li dobrou, prosím, černou, ano?”

“Mléko ani nemám,” řekl Píček, “pijete mnoho černé kávy?”

“Ano, co je vám do toho.”

Rozepjal zimník s kožišinovým límcem, posunul klobouk do týla a divoce přecházel po kuchyni.

“Pan Martin nemůže v pokusech s vámi pokračovat, pane Pekárku!”

“Zatím ne. Spěchá to?”

“Velmi. Mám povolení ujmout se pokusů sám. Jsem k tomu ochoten.”

“Ale já ne!” osopil se Píček a zatočil zuřivě klikou mlýnku.

“Jak to ne? Neexistuje snad smlouva, kterou jste podepsal?”

“Tu jsem uzavřel s panem Martinem.”

“Já jsem jeho zástupce.”

“S tím nesouhlasím. Ostatně doktor Pacák se vyjádřil, že smlouva postrádá právního podkladu. A teď nemám čas.”

Doktor Angler se zastavil.

“Úřední rozhodnutí…”

“Až je budete mít písemně,” přerušil ho Píček.

“Žádám vás, abyste šel se mnou. Musím provést měření. Dokončil jsem stavbu nového přístroje. Čichovou jednotkou již není krabice s jedním dekagramem masa, nýbrž různé esence, čichané na měnitelnou vzdálenost labyrintem trubic. Není to už pro psy, ale pro lidi. Nemám jiný exemplář kromě vás, tak pojďte.”

“Abyste se nezklamal,” řekl Píček, “myslím, že můj čich byl nejsilnější první den. Potom jsem si asi zvykl nebo jsem nepozorný. Nezdá se mi, že bych měl nějak výjimečný nos.”

Doktor Angler stál několik vteřin jako bez ducha.

“Chcete tím říci, že svůj čich ztrácíte?” řekl konečně.

“To zrovna ne. Ostatně, to si přeměříte. Ale dnes ne, prosím vás.”

“Právě dnes musím…”

“Posaďte se,” zašklebil se Píček, “snad nehoří. Káva bude hned. Máte rád sladkou?”

“Hořkou!” vykřikl doktor Angler nenávistně.

Klesl na židli jako strašlivě vyčerpaný člověk.

“Neměl byste mi dělat obtíže,” drmolil suchými rty, “nutně vás potřebuji.”

“Na co?”

“Pan Martin měl v plánu využít vás prakticky. To je nesmysl. Ukvapenost. Jste prototyp, vzor! Musíte být stále k dispozici. Nastěhujete se do sanatoria.”

“A co byste říkal ke všem čertům tomu, kdybych požádal nějakého chirurga, aby mi vaše zázračné sliznice vyoperoval nebo vypálil?”

“Toho se neodvážíte! Dostal jste sto tisíc…”

“Nebuďte k smíchu. Byly to mé peníze. Proč vás nezavřeli, jako to slibují panu Martinovi, hergot?”

“Já jsem nevěděl, že má u sebe vašeho strýce!”

“To můžete jenom tvrdit! Pokud vím, je ve vazbě i Guláš Kimbaba.”

“Já za to nemohu!”

“No dobře, ale pamatujte si, že do toho, co se se mnou bude dít, mám taky co mluvit já.”

“Vy tedy odpíráte…”

“Neodpírám, říkám jen, že dnes nemám čas. Bydlíte stále ještě ve starém sanatoriu?”

“Prozatím ano.”

“Slibuji vám tedy, že se k vám zítra dostavím a obětuji vám dost času, abyste vyzkoušel svůj nový přístroj | nebo cokoli chcete.”

“Proč ne dnes? Postačí mi dvě nebo tři hodiny.”

“Ani půl.”

“Jste sám proti sobě!” doktor Angler nadskakoval na židli. “Říkáte-li, že si svým nosem nejste jist, musíte se nechat proměřit co nejdříve.”

Píček před něho postavil šálek horké kávy a poplácal |ho po rameni.

“Já se nikdy do ničeho nehrnu,” pravil rozvážně. “A pročpak vy jste neposlechl pana Martina a nepopřál si několik týdnů dovolené? Já vím, vytrhli vás z toho. Ale můžete…”

“První pokus,” řekl doktor Angler jako by Píčka vůbec neposlouchal, “udělám tak: První den jste přes tři bloky cítil kompletní oběd vdovy po revizoru elektrických podniků. Budeme to opakovat s jinými potravinami. Například hovězí na divoko. Co říkáte hovězímu na divoko?”

“Nedělejte mi laskominy,” zašklebil se Píček.

Doktor Angler vypil naráz vařící kávu;

“Teď ale,” řekl Píček, “nezlobte se a plavte. Mám tu návštěvu, známého z venkova. Musím s ním k zubaři. Celou noc prokřičel. Zítra nashledanou.”

“Dobře. Ale nepřemáhejte svůj nos. Vezměte si kus vaty a napusťte ji tímto roztokem,” doktor Angler hbitě vytáhl blok a plnicí pero. “Napíšu vám to. Dostanete to v každé lékárně. Nechoďte mi bez vaty v nose na ulici!”

Rychle naškrábal něco, co se nedalo přečíst, vytrhl to a podal Píčkovi.

“Dobře,” kývl Píček, ohlížeje se po koši na odpadky.

Kuchyni už zrzek nestačil zdemolovat. Vládl v ní proto poměrný pořádek až na to, co tam prováděl Píček jako slaměný vdovec.

“Zítra vás budou možná volat na policii,” pravil doktor Angler, když ho Píček strkal ke dveřím, “ale nevymlouvejte se mi na to a přijďte.”

“Proč by mě už zas volali?”

“Protože zachytili stopu po tom ryšavém vrahovi a dopadnou ho možná ještě dnes. Pak by došlo ke konfrontaci.”

“Sakra,” polekal se Píček, “jak to?”

“Má to jistou souvislost,” gestikuloval doktor netrpělivě. “Z jednoho podniku bankéře Kurze zmizel před časem člověk, který se tomu ryšavému nápadně podobá. Říká se, že si jako zaměstnanec nepočínal poctivě. Bylo by zapotřebí, aby se to konečně vyšetřilo.”

Píček se rozpačitě drbal v zátylku. Zrzek už byl druhým předmětem, který se nacházel v jeho péči, a ostatní svět o tom neměl tušení.

“Jmenuje se Bukovský,” dodal doktor Angler, “nějaký čas už ho hledají proto, že se jim zdá, jako by byl spáchal sebevraždu. Bankéř Kurz prý mu jeho nepoctivé jednání osobně vytýkal. Skutečně ho Řimbaba nachytal ve svém lese, ne?”

“Nenechte se tím rušit,” řekl Píček a definitivně ho vystrčil na chodbu.

Pak teprve se mohl sám nasnídat a nakrmit i zajatce. Značně ho poplašil sdělením, že policie už o něm ví.

“Máte to s Kurzem napůl,” potěšil ho. “Dovezu vás k němu, a asi vás tam nechám, a dělejte si co umíte.”

Vlastně už Píček věděl všecko. Znal zloděje kamene, měl kámen i pachatele loupežného přepadu. Bylo jeho povinností běžet s tím zateplá na policii, a přece to nemohl udělat. Pana Martina by pak asi skutečně zavřeli - pro zadržování diamantu. Milión náležel Martinově společnosti právem. Byl pojišťovnou přislíben za dopadení pachatele a nalezení kamene. To obojí už bylo na světě, ale rozhodnout o tom mohl jedině pan Martin.

Zajímavé bylo, že kámen nebyl pojištěn žádným z ústavů, na kterých měl Karel Kurz finanční účast.

Avšak Píčkův čich zrazoval před přímým udáním i z jiných, dosud málo zřetelných důvodů. Píček doufal, že se v nich vyzná po svých dnešních návštěvách.

Po snídani, upevniv zase uvolněnou ruku Františka Bukovského, seběhl dolů k telefonu. Promarnil tři koruny, než dostal spojení přímo s bankéřem.

“To je dost,” zavrčel nezdvořile. “Tady Pekárek. Očekávejte mou návštěvu, nejdéle za hodinu.”

“Nejste příliš náročný?” zeptal se bankéř a asi se tvářil hrozně.

“Naopak,” odpověděl Píček, “přivedu vám někoho, kdo 1c vám měl dnes přijít sám.”

“Nerozumím.”

“To nic, vážený pane. Začáteční písmena jména toho člověka jsou F. B., F jako František.a B jako Bukovský. Zvláštní znamení: chlapík je černovlasý jako havran. Už ho poznáváte?”

Telefon chvíli mlčel, ale Píček byl trpělivý. Potom se ozvalo:

“Haló, jste tam ještě?”

“Jsem,” řekl Píček.

“Přijďte tedy. Čekám vás.”

“Hlavním vchodem nebo zahradou?”

“To je jedno.”

“Vaše paní není doma, co?”

“Hrome, pane Pekárku, zdá se, že předčíte i samotného | pana Martina. Přijďte, prosím.”

Klaplo. Píček zavěsil rovněž.

A za chvíli vyvedl Píček zdřevěnělého zajatce ven. Příliš se s ním nechlubil. Kývl na nejbližší taxík.

Obarvený zrzek nepromluvil cestou ani slovo. Límec měl vyhrnutý až k uším a tvářil se, že je mu všechno jedno.

Píček ho vytáhl z taxíku před mřížovými vraty dejvické vily a poručil mu, aby otevřel. Vystoupili na terasu, aniž si jich kdo všiml, a dostali se bez překážek do domu. Nevšímavost zahradníka, který je přece musel z okének svého domku vidět, jakož i nezajištěné dveře z terasy dávaly tušit, že Karel Kurz vydal určité příkazy.

Píček zaklepal na dveře bankéřovy domácí pracovny. Samozřejmě byl bankéř uvnitř, očekával je, ale Píček marně pátral nosem po nějakém rozčilení. Robustní milionář jen odložil doutník a vyzval je, aby se posadili.

“Prazvláštní společnost!” řekl s přimhouřenýma očima.

František Bukovský se začal hrozně stydět. Měl hlavu skloněnou k zemi, jako by vůbec nechtěl pohlédnout Kurzovi do očí a jako by od něho čekal ránu bičem.

“Počítáte do této společnosti jistě i sebe,” odpověděl Píček. “Dokonce jste hlavní osobou a osnovatelem. František Bukovský to tvrdí.”

“Co tvrdí?”

“Že jste ho poslal hledat diamant.”

“Ano,” přisvědčil bankéř nenucené a sáhl po svém doutníku.

Píček neseděl tentokrát shrbeně. Spíše naopak. “Je vám asi známo, jak si počínal,” řekl ostře. “Zranění pana Martina je obzvlášť vynikajícím výsledkem vaší činnosti.”

“Mé?” zeptal se bankéř udiveně. “Jděte. Chcete snad tvrdit, že jsem to byl já, kdo uhodil pana Martina do lebky?”

“Ne-li vy sám, tedy vaše pravá ruka.”

“Ale ale. Špatně chápete, pane Pekárku, i když máte tak znamenitý čich. Naprosto jsem nenakazoval panu Bukovskému, aby třískal své bližní zabijákem. Také ode mne nedostal radu, aby se vloupal do cizího bytu. Nedostal vůbec žádný návod, který by byl v rozporu s vaším smyslem pro právo. Byl jen požádán, aby našel určitou věc, a bylo mu řečeno, kde ji má hledat. Co v tom vidíte zlého?”

“Podívejme se!” mlaskal Píček podrážděně, “vy jste se na mou návštěvu náramně dobře připravil.”

Z bankéřova pohledu zářila v této chvíli velkomyslná shovívavost a vědomí dobré možnosti úniku. Karel Kurz byl úhoř, který dovedl ze všeho vyklouznout a jehož prozíravost byla jedinečná. To, co právě předváděl, bylo patrně jen malou ukázkou jeho obratnosti ve velkém. Hlučně se zasmál. “Nejsem lupič, pane Pekárku, ani takový, který za sebe posílá jiné. Ať o tom vydá svědectví Bukovský sám.” Mladík se neodvážil zdvihnout hlavu. “Vy jste mě poslal…” zamumlal. “Co dál?”

“Abych přinesl od pana Martina diamant…”

“Je to krádež?” bankéř se obrátil k Píčkovi.

“Jde-li o vaše vlastnictví, pak podle všeho ne,” odpověděl Píček hněvivě. “Vaše chytráctví však zklamalo v odhadu místa, kde je třeba kámen hledat. Částečnou vínu na způsobu hledání páně Bukovského nepopřete.”

“Popírám ji docela,” řekl bankéř důrazně.

Tu se zavrtěl obarvený zrzek.

“Povídal jste, abych přinesl kámen za každou cenu…” a odvážil se pohlédnout na Karla Kurze.

“Za každou cenu, ale na váš účet,” pravil bankéř. “Nikoli na můj. Na výsledku záleželo, zdali vám odpustím vaše dřívější provinění čili nic. Prostředky jste si vybral sám, a to špatné, jak konstatuji. Neměl jste úspěch. Neodpouštím vám tedy nic. Jste defraudant a dostanete se za mříže, milý pane Bukovský.”

“Jak? Co říkáte? Vy byste se odvážil…”

Píček otevřel údivem ústa. Bluf Karla Kurze se mu zdál příliš smělý.

“Za mříže, pane. Zpronevěřil jste osmnáct tisíc devět set dvě koruny patnáct haléřů a prohýřil jste je s jistou lehkomyslnou ženštinou.”

“Za mříže! Dostanete se tam se mnou, vy… vy…”

“Uvidíme,” řekl Karel Kurz, trochu se nahnul přes stůl a zazvonil.

Obarvený zrzek funěl, drtil rukama svůj beztak pomačkaný klobouk, koulel očima a zdálo se, že se na bankéře vrhne.

Naproti tomu bankéř zachovával železný klid. Píček, I zmatený neočekávaným obratem, poznával základy úspěchů tohoto výtečníka. Byly to jeho nervy, schopné udržet nepředstavitelnou tíhu i otřesy a nárazy všeho druhu.

“Řeknu všecko, co o vás vím!” zaječel mladík, “nebudu vás šetřit! Byl bych blázen, abych…”

“Prosím.”

“Zničím vás! Hodím vám oprátku na krk! Jak můžete být tak drzý a vyhrožovat, že mě…”

Diskrétně vstoupil sluha. Klika jen slabě cvakla, ale rozzuřený mladík to postřehl. Ani se neohlédl, jen se zbaběle přikrčil a zmlkl. Úlek mu zarazil slova v hrdle.

“Pošlete sem toho člověka,” pravil Karel Kurz.

Píček uvažoval: Vyvíjí se to směrem, který budí dojem jedině možného řešení. S mladíkem se něco stát musí, ať žvaní na policii o diamantu co chce. Píček měl kámen v kapse a nebál se o něj. Jen strýc Kormorán by mohl něco nadrobit. I kdyby však nakrásně byl přinucen k doznání, že diamant v plechovce viděl a že o něm zrzkovi řekl, přece jenom tam kámen už nebyl a pan Martin může nad tou fantazií nejvýše potřást bolavou hlavou. Strýc Kormorán však jídal vtipnou kaši. V případě nouze prohlásí, že ze strachu před zrzkem si úkryt kamene vymyslil. Ostatně mu Píček výslovně nakázal, aby se o diamantu nezmiňoval.

Jakési nebezpečí hrozilo v této chvíli také přímo ze strany bankéřovy. Karel Kurz si mohl vzpomenout na Píčkův vtip při poslední návštěvě a mohlo ho napadnout, že Píček má diamant s sebou. Ale prozatím se nic nestalo. Karel Kurz věnoval všecku svou pozornost obarvenému zrzkovi. Nenuceným pohybem odhrnul několik listin. Pod nimi ležela perletí vykládaná automatická pistole.

“Poslouchejte,” řekl mladík přiškrceně, “tohle nemyslíte vážně. Zkoupáte se víc než já. Nebudu mlčet. Říkám vám, že nebudu mlčet. Pro koho jste poslal toho sluhu?”

“Detektiv,” řekl Karel Kurz stručně. “Pan Pekárek byl tak laskav, že mě upozornil na vaši návštěvu, objednal jsem si tedy policii včas.” Pohlédl přes mladíkovu hlavu. “Zde jsou. Ano, jen vstupte. Je to úlovek, který stojí za to.”

Mladík vyskočil a zalapal po vzduchu.

“Hleďme,” řekl muž ve dveřích, “pán si dal udělat přeliv?”

“On…” zakoktal zrzek, ukazuje na Karla Kurze, “on mě navedl.”

Karel Kurz jen pokrčil rameny.

“Pojďme,” pokynul detektiv. “Je to všecko, pane Kurzi?”

“Zatím ano.”

Píček se poškrábal na svém pozoruhodném nose. Bankéřova odpověď zněla mnohoznačně.

A v tom začal František Bukovský vztekle zlořečit a nadávat. Jestliže byl předtím bledý, nyní zezelenal jako tráva. Nadskakoval, hrozil rukama, prskal a byl úžasně sprostý. Píček mrkal a Karel Kurz nehnul ani brvou. Netrvalo to ostatně dlouho. Zkušený detektiv uchopil mladíka za límec, zacloumal jím a mladík ztratil dech. Ještě se chvíli škubal, ale pak si uvědomil svou bezmocnost. V očích se mu objevily slzy.

Tohle vezměte s sebou,” řekl Píček, marně se snaže, aby byl tak klidný jako Karel Kurz.

Detektiv strčil do kapsy zrzkův revolver a železný boxer, jako by to byly dvě hrušky.

“Nashledanou,” rozloučil se.

Píček zbystřil. Nashledanou! Rozumělo se samo sebou, tímhle to neskončilo.

Detektiv vytáhl delikventa přes práh a dveře se zavřely. Píček řekl:

“Teď nebudeme mít dlouho pokoj. Ani vy, ani já.”

“Není pomoci,” odpověděl bankéř a smetl revolver do zásuvky.

“Proč nevzal ten člověk s sebou také nás?”

,’,‘Nebuďte netrpělivý. Můžeme být obesláni teprve po výslechu Bukovského. Telefonoval jsem na policii, že mi Bukovský oznámil návštěvu. Nic víc. O vás nepadlo ani slovo.”

Píček se tvářil nelibě.

“Budete toho litovat,” zakýval hlavou.

“Pochybuji. Poslal jsem ho hledat diamant, to je pravda. Na určitou adresu. Slíbil jsem mu, že v případě úspěchu mu jeho poklesek odpustím. Neměl úspěch, není tedy odpuštění. Zcela logické a spravedlivé. Volil protizákonné cesty. Musí za mříže.”

“Protizákonné cesty? Vsadím svůj nos, že jste o nich věděl a že jste je předem schvaloval.”

Karel Kurz přimhouřil oči.

“To můžete říkat jenom beze svědků, pane Pekárku. Jinak si dejte pozor. To je přátelská rada.”

“Jděte na kolo se svým vyhrožováním!” vybuchl Píček. “Bukovský byl u vás ještě po tom, když málem zabil pana Martina a uškrtil strýce Kormorána. A vy jste neuznal za vhodné na něj upozornit policii.”

“Mýlíte se. Nebyl u mne.

“Tak? Nikdo ho neviděl?”

“Nikdo ho neviděl.”

“Má klíč od vrat,” zašklebil se Píček, “poradil jste mu, aby si dal přebarvit vlasy. Poslal jste ho ke mně do bytu. Já sám jsem našel stopy na sněhu v zahradě…”

“Jak víte, že to byly jeho stopy?”

“Můj nos v této aféře také něco znamená,” rozohnil se Píček. “Je dokonce ze všech nejdůležitější. Bukovský byl u vás i jindy. Nejméně dvakrát mezi dneškem a datem, kdy přepadl pana Martina.”

“Proč myslíte?”

“Protože včera jste ho poslal ke mně, ale nemohl jste ho poslat k holiči, aby si dal obarvit vlasy. To si dal udělat předtím. Váš zahradník nebo domovník či kdo to je, také není slepý…”

“Někdy vidí velmi špatně, pane Pekárku.”

“Leda by byl zaslepen penězi.”

“Příčiny bývají různé,” řekl bankéř přátelsky. Odmlčeli se a hleděli na sebe. Píček pátravě, s tajenou zlostí, Karel Kurz s chladným klidem, který Píčkův nos zaznamenával jako pach, chráněný izolační vrstvou. Píček si vysvětloval vjem lidských nálad vyzařováním nebo vypařováním charakteristických látek či paprsků, ale tento člověk byl proti tomu imunní. Nedovolil prostě svým náladám, aby se ho zmocnily.

“Snad se bude někdo i domnívat,” pravil Karel Kurz po chvílí, “že tato záležitost mi způsobí určité potíže. Chci zdůraznit, že není vítězství bez jistých ztrát. Mé ztráty budou malé. Mám dobrého advokáta. Nakonec z toho vyjdu beze škody. A byl bych vyšel ještě lépe, kdybyste se do toho nebyl vložil vy. Ale i to je prozatím rozřešeno. Bukovského nelituji. Neosvědčil se.”

“Máte poněkud divné názory,” zavrčel Píček. “Ale chápete je, doufám?”

“Přiznáte se, že slídíte po diamantu paní Kurzové. Ale nepřiznáte se, že jste schvaloval metody svého pomocníka - a ať bude ten člověk tvrdit o vás cokoli, všecko patrně zůstane bez důkazů.”

“To je velmi pravděpodobné.”

“Ale já jsem nepřišel proto, abych dal Bukovského uvěznit,” rozčílil se Píček znovu, “nýbrž proto, abych se vás zeptal, z jakého důvodu považujete pana Martina za zloděje.”

“Nikdy jsem neřekl, že ho považuji za zloděje.”

“Ale myslíte si to.”

“Myslím si, že pan Martin kámen má anebo měl,” pravil Karel Kurz s jistotou, “a to z určitých důvodů.”

Zabubnoval lehce prsty na desku stolu. “Měl byste ty důvody znát.”

“Poznám je dříve či později,” řekl Píček sebevědomě.

“Věřím, a proto by bylo nesmyslem je nadále tajit. Jestliže jste objevil, že Bukovský pracuje pro mne, učinil jste velký krok kupředu. Máte právo být informován. Tedy především je tu krádež cenného předmětu - ale není zloděje.”

“Pan Martin není zloděj,” řekl Píček paličatě.

“Dobře, ale zlodějem nejsem ani já, ani moje žena. A také nikdo z těch, kteří by mohli být podezříváni. Říkám to jasně: Není zloděje v pravém slova smyslu. Rád bych vám sdělil něco důležitého, abyste nedělal ukvapené nepříjemné závěry.”

“Pro vás nepříjemné.”

“Ovšem. Můžete si to nechat pro sebe nebo to rozšířit dál, na tom nezáleží. Ovšem v případě vaší nediskrétnosti byste kompromitoval především pana Martina.”

“Pročpak?”

“Protože by pak leckoho mohlo napadnout, že kámen má pan Martin. Byl jsem v cizině, když se kámen ztratil. Pojistka zněla na jméno mé ženy a jí také pojišťovna vyplatila dva milióny korun. Po svém návratu jsem se dotazoval na ty peníze, protože s dvěma milióny se už dá hospodařit. Zmizely - stejně jako diamant. A tak jsem jednoduše dospěl k závěru, že má žena k něčemu ty dva milióny potřebovala, a proto krádež inscenovala sama.”

Karel Kurz se díval Píčkovi do očí, ale marně v nich hledal alespoň náznak překvapení.

“Mluvte dál,” řekl Píček, “tohle já už dávno vím.”

“Vy to víte! A - jak, prosím vás?”

“Dedukce podobná vaší. Nuže?”

“Vy to víte,” opakoval Karel Kurz, jako by se mu na vteřinu zastavily myšlenky, “to je jediná věc, kterou jsem se vám rozpakoval sdělit. Dobrá. Mohu vám tedy říci že se mi má žena k inscenaci krádeže přiznala.”

“To není pěkná věc,” pravil Píček starostlivě.

“Není. Chtěl jsem zjednat nápravu. Věděl jsem, jak zmizel kámen, ale nedověděl jsem se, jak zmizely dva milióny pojistného.”

“Paní Kurzová vám to neřekla?”

“Paní Kurzová mi to odmítla říci. Dejme tomu, že potřebovala dva milióny. Dejme tomu, že by mě o ně požádala. Ona ví stejně dobře jako já, že by je dostala, kdybych věděl, k čemu je potřebuje. Jelikož mi to paní Kurzová nemohla nebo nechtěla sdělit, volila jinou cestu. Potom použila peněz tak, jak potřebovala, chtěla mi sdělit, že diamant má, že ukraden nebyl. Já pak jsem měl vyřešit ostatní - to jest,” bankéř stáhl obočí, “oznámit pojišťovně, že kámen je na světě a vrátit dva milióny, ovšem ze své kapsy. Anebo jsem neměl vrátit nic a kámen nadále tajit. Nebo konečně udat svou ženu. Myslím, že na mém místě byste si z těchto možností snadno vybral.”

“Nevím, co pro vás znamenají dva milióny,” podotkl Píček, “na tom nezáleží.”

“Mohl bych je obětovat a také bych je asi obětoval,” řekl bankéř lehce. “Pojišťovně by se řeklo, že zhasnutí světel zavinil sluha, který trpěl srdečními záchvaty, což je ostatně pravda. Náhodou se při pádu zachytil vypínače. Bohužel se ten dobrý muž rozčílil tak, že ho skutečně ranila mrtvice. Někdo snad chtěl ve tmě kámen chránit, a v rozčilení jej shodil se stolu - snad právě paní Kurzová. Kámen pak někam zapadl a nyní byl nalezen pouhou náhodou. Tím by byla aféra skončila, jen já bych byl o dva milióny chudší.”

“Je to tedy jasné,” řekl Píček nevinně.

“Ještě ne. Moje paní držela kámen v ruce, když ho ostatní hledali. Přivolané policii nenapadlo, aby prohledávala okradenou. Paní Kurzová vsunula v příhodné chvíli kámen do kapsy a později ke svému zděšení zjistila, že jí odtud vypadl. Ztratila jej.”

“Inu,” vzdychl Píček, mysle na spolehlivost své vlastní kapsy, “dovedu si představit, jak může vypadat kapsa na dámské večerní toaletě.”

“Ovšem. Pochopíte, že se mi moje žena přiznala bez váhání. Probrali jsme všechny okolnosti, a zjistili jsme, že kromě dvou detektivů profesionálů zůstal v hale jen pan Martin. Došli jsme tedy k závěru, že kámen sebral pan Martin.”

“Nesmysl.”

“Nikoli, pane Pekárku, logika. Zajímal jsem se o pana Martina. Zajímal jsem se také o to, kam přišly dva milióny pojistného, ale na tom nezáleží…”

“Ne,” souhlasil Píček, který doufal, že se o tom odpoledne dozví od paní Kurzové.

“Dal jsem pana Martina stopovat. Poznal jsem jeho speciální zájmy a konečně jsem poslal defraudanta Bukovského jako vnadidlo do lesa, zvaného Hůl. Nedostal ode mne instrukce, aby pana Martina zabil. Slíbil jsem mu jen, že ho ještě zvlášť odměním.”

“Byl jsem svědkem toho, jak jste ho odměnil,” zašklebil se Píček.

“Nevykonal svůj úkol.”

“Nemohl ho vykonat. Kámen hledejte jinde. Rozhodně ne u mne. Má-li ho pan Martin, mně se s tím nesvěřil. Vaše dedukce je znamenitá, ale bohužel falešná.”

Píček povstal, protože tu viditelně ani čichatelně neměl už nic na práci a dokonce se obával, aby ho ten lišák do něčeho nezatáhl. Karel Kurz stále seděl. Píček na I něm spolehlivě rozeznal jistou nespokojenost.

“Stopa je dobrá, pane Pekárku.”

“Odevzdejte ji tedy policii,” řekl Píček ledabyle. “Sám nejlépe víte, že to v zájmu cti svého jména nemohu udělat.”

“To je právě to,” řekl Píček vlídně a podal mu sám přes stůl ruku, ačkoli byl mnohem mladší a mnohem méně vážený. Ale měl svůj nos, který ho nad prohnaného finančníka povyšoval.

Tři mocné faktory pracovaly toho dne na Píčkově dalším osudu.

Z nich nejmenší význam měla výpověď Františka Bukovského. Z jeho přiznání se policie dozvěděla, že muž, který seděl v soukromé pracovně pana Kurze, byl Josef Pekárek. A začala tedy Píčka shánět.

Dalším faktorem byla činnost doktora Anglera. Doktor Angler pomlouval. Líčil Píčkův odpor tak, že vznikl dojem, jako by si Píček chtěl nechat svůj výjimečný čich jen a jen pro sebe. A to na základě svého přesvědčení, že sto tisíc korun, které dostal, jsou jeho vlastní peníze. Spleť paragrafů dokázala, že Píček se na to nemůže odvolávat, a úřady a soudy byly ochotny akceptovat, stížnost, která si činila nárok na jistá preventivní opatření.

A třetí, nejsilnější faktor, bylo úřední povolení seznámit s čichovou senzací veřejnost. Ze všech podniků na světě vůbec pracují noviny nejrychleji. Když se Píček vracel po obědě z restaurace domů, jeho nos ho už zdálky varoval.

Blok, v němž bydlil, byl obsazen hlučícím zástupem.

Píček se prozřetelně otočil a prchal. S nebezpečím života vskočil do rozjeté tramvaje a koupil si lístek, aniž věděl kam. Za Píčkem naskočil jiný mladý muž, který se málem přerazil o vlečňák a jemuž průvodčí řádně vynadal. Už už chtěl zazvonit, aby dal řidiči znamení a mohl vysypat skokana na dlažbu. Skokan se však nedal. Vytáhl jakousi legitimaci, něco zašeptal a jelo se dál.

Toho si Píček naneštěstí nevšiml. Vystoupil a když se konečně usadil v malé kavárničce, měl skokana proti sobě.

“Pst,” pravil, maje v rukou blok a tužku, “buďte rád, že o vás vím jen já. A teď si vyberte. Buď spustím povyk a za chvíli máte na krku deset tisíc zvědavců, nebo mi odpovíte na několik otázek a máte pokoj.”

Píček pohoršené vtáhl nosem vzduch. Samozřejmě, z toho chlapa byly cítit noviny. Žehral na svou nepozornost. “Ptejte se,” zahučel.

Mladý muž se rozčileně představil. Ukázalo se, že pracuje pro nějaký ubohý plátek. Interview s Josefem Pekárkem mohl tomu plátku přinést úžasný zisk.

Výslech byl podrobný. Píček slíbil reportérovi celkem pětkrát, že ho nadosmrti zabije. Kdy jste se narodil, kdy jste se oženil, jaké kravaty rád nosíte a tak dále. Dobrodružství v lese, zápletka se strýcem a tak dále.

O hlavní věci řekl Píček kromě jiného toto:

“Pověsti jsou silně přehnané. Zpočátku se zdálo, že můj čich je výjimečný, ale je sotva nadprůměrný. A zdá se, že jej den ze dne ztrácím.”

Reportér tomu neměl chuť věřit.

“Naopak, pane Pekárku. Kolují o vás úplné legendy.

Můžete prý docela spolehlivě určit totožnost člověka na pět kilometrů.”

“To se říkalo,” připustil Píček. “Měl jsem například cítit čerstvý štrůdl z Prahy až do Berouna. Takové hyperboly jsou nesmysl.”

“Prosím… snad bychom neměli zdůrazňovat, že se j domníváte, jak by váš čich…”

“Jste reportér nebo žvanil, který cpe lidem do krku

I senzační hlouposti?” zasyčel Píček. “Žádám, abyste uveřejnil jen pravdu. Činím vás odpovědným. Přečtu si váš plátek slovo za slovem. A běda vám, najdu-li písmenko lživé.”

Mladého muže poněkud udivila Píčkova skromnost, ale i tak mohl být spokojen, neboť získal řadu dosud neznámých podrobností. “Dovoluji si částečně vám rozumět, pane Pekárku,”

I loučil se. “Bojíte se přílišné popularity. Záleží vám na tom, aby zájem o vás poklesl. Chápu, že vás to obtěžuje. Podle vašeho přání srazím vaši čichovou schopnost kam až to bude možno. Zároveň si však budu pamatovat všecky ty hyperboly, jak to nazýváte, a použiji jich, až vám to bude více vhod, a to jen z oficiálních zpráv.”

“Spánembohem, vy protivo,” mávl Píček pravicí. Reportér vyletěl jako splašený, ani kávu nezaplatil. Píček obětavě vyrovnal účet a hleděl, aby byl rovněž č co nejdřív. Nedůvěřoval novináři, který mu snadno mohl poslat na krk menší či větší stádečko kolegů. Tři hodiny poté opisovaly již všecky listy reportérovu zprávu z plátku, a nastala honba za Píčkem.

Píček si koupil v drogerii černou pásku na oko, u holiče si opatřil falešný knírek, který mu za mírný poplatek hned přilepili. A vydal se na cestu k Dennímu klubu. Přišel tam v půl čtvrté a měl dost času přečíst si |v novinách o sobě.

Reportér držel slovo. V referátu byť poněkud nadneseném se zdůrazňovalo, že patrně ani tento pokus doktora Anglera nebude mít trvalou cenu. Pětkrát vytrhli Píčkovi noviny z ruky. “Bylo by to volné, prosím?” A když je konečně odložil, šly na dračku.

Ve čtyři hodiny a pět minut se dočkal paní Kurzové. Samozřejmě že ho v první chvíli nepoznala.

“Odpusťte,” pravil, “začínám mít přímo edisonovskou popularitu.”

Usadili se tak, aby byli co nejméně rušeni.

Paní Kurzová ani neodložila kožich. Nechtěla se patrně dlouho zdržovat. “Co chcete za mlčení, pane Pekárku?” zeptala se.

“Za mlčení o čem?” zeptal se, mrkaje na ni jedním okem.

“Vy víte. Za mlčení o mém synu.”

Píček se napil čokolády a odpověděl:

“Za to mlčení chci nejpřesnější informace. Předpokládám, že máte na mysli diskrétnost vůči panu Kurzovi.”

“Ano.”

“Dobrá. Spolehněte se. Včera jste mě považovala za vyděrače, a dnes ho ze mne chcete udělat. Mně nejde o peníze. Váš syn pro mne má význam jen ve spojitosti s aférou třinácti karátů.”

Paní Kurzová pohnula nervózně rty.

“Chápete,” doložil Píček, “že by pro mne nebylo nemožné vyšetřit všecky okolnosti, které se vašeho syna týkají. Zastupuji pana Martina. Myslím však, že bych musel dohlédnout až do Egypta, a to vyžaduje času. Nejde tedy o nic jiného než o,urychlení…”

“Do Egypta…”

“Tuším, že váš syn je o něco starší než vaše nynější manželství, madame.”

Paní Kurzová neodpovídala. Šálku, který před ní postavil číšník, se ani nedotkla.

Píček se k ní naklonil. Tlumeným hlasem ji upozornil, že ví, kdo původně diamant ukradl. Doufal, že tím přiměje paní Kurzovou k povolnosti. Jeho nos zachytil její pohnutí. Píček ji pak dorazil svou informovaností o starostech Karla Kurze.

“Chápu, že jste se mu nepřiznala, kam peníze přišly. Ale já to vím. Má je váš syn. Ovšem nejsem dalek podezření, že pan Kurz rovněž vaše dva milióny stopuje. Bude-li mít úspěch…”

“Bude-li mít úspěch, je zle,” řekla paní Kurzová sklesle. A opět vypadala stará a unavená jako včera.

A pak se Píček dověděl všecko. Paní Kurzové se v době, kdy ještě nosila jméno Effim, narodil syn. Bylo jí tehdy osmnáct let. Otcem dítěte byl jistý egyptský lékař, který zanedlouho zemřel na horním Nilu na choleru. Effim nebyla za něho provdána. Ve svých dvaceti letech se seznámila s Karlem Kurzem. Zamilovala se do něho, nevěřila však, že by o ni měl někdy vážnější zájem, a neřekla mu o svém dítěti. Po čase jí učinil nabídku k sňatku. Znamenalo to pro ni skvělou budoucnost. Nenašla odvahu svěřit se mu s existencí dítěte. Vzala pak syna do Evropy, opatřila mu výchovu v jisté rodině a nechala ho studovat lékařství, pro něž jevil po otci vlohy.

Píčkův nos vnímal z jejího tichého vyprávění mateřskou lásku.

Manželství paní Kurzové nebylo požehnáno dětmi, a to její touhu po synovi ještě zvětšovalo. Řekla-li paní Kurzová, že její syn je jedním z nejšlechetnějších lidí na světě, musel tomu Píček věřit. Mladý lékař vyrostl v Evropě. Dvě nebo tři prázdninové cesty podnikl do své vlasti, do Egypta. Miloval Egypt nezkrotnou silou lásky a obětavosti, zděděnou po otci. “Je zasmušilý a krásný,” pravila o něm paní Kurzová. Na jedné z řídkých schůzek oznámil své matce, že odcestuje do Egypta nadobro.

Tvrdil, že jí zde překáží. Paní Kurzová však znala pravý důvod. Chtěl jít ve stopách svého otce, prospět ubohému lidu. Jeho otec v této bitvě padl. Syn chtěl pokračovat. Znal poměry v Egyptě, znal bídné zařízení nemocnic, malou péči vládnoucích Angličanů, prospěchářství, které ničilo lid, z něhož vyšel.

Chtěl bojovat za nápravu. Jeho snem byla síť zdravotních stanic, moderní nemocnice, výchova k hygieně.

Paní Kurzová nevěřila v uskutečnění jeho snů. Tušila na konci jeho snažení bolestné zklamání, únavu a snad i smrt, zároveň však věděla, že mu jeho nadšení nevymluví. A musela ho nechat, aby odjel.

A rozhodla se opatřit mu peníze. On sám ovšem nevěděl, že je získala podvodem.

O dalším mluvil malý svazek dopisů, který paní Kurzová vyňala z kabelky. Píček ihned postřehl jejich cizokrajnou vůni. Docházely na adresu zdejších pěstounů a byly psány česky.

Dva milióny byly již investovány do stavby velké nemocnice. Přiložené fotografie ukazovaly i syna paní Kurzové, nápadně podobného matce. Mladý lékař založil tam dole vlasteneckou společnost, kterýžto čin měl úspěchy - hlavně asi proto, že u jeho kolébky ležely dva milióny základního kapitálu.

“Je krásný,” řekl Píček, pohlížeje na fotografie, “ale není smutný, jak jste tvrdila.”

“Nyní ne,” odpověděla zamyšleně. “Jeho sen se splňuje.”

Píček pročítal dopis za dopisem. Všiml si téměř básnického zanícení mladého lékaře. Ten člověk nevěděl nic o starostech své matky, nic o původu peněz. Proč by nemohla manželka velkého finančníka vydat dva milióny?

“Co by se asi stalo,” pravil Píček, “kdyby tohle všecko vyšlo najevo?” Paní Kurzová vzdychla.

“Především by pojišťovna žádala zpět své peníze,” odpověděla, “za druhé - můj muž by je odmítl vyplatit a patrně by mi i zakázal obětovat briliant. K tomu má právo, a já znám jeho povahu. Pro mého muže není nic svatého kromě jeho vlastního zisku. Začal by mě doopravdy nenávidět. Až dosud mě jen trpí, protože se domnívá, že jsem vinna tím, že jsme bezdětní. Lékaři už ho často přesvědčovali o opaku, ale on nevěří. Má bohužel po ruce důkaz.”

“Jaký důkaz?”

“Myslí, že je otcem. Ale byl podveden. Znám tu ženu.”

“Váš důkaz je lepší,” řekl Píček zasmušile, “a má akademický diplom.”

“Dal by se se mnou rozvést a mého syna by žaloval o navrácení peněz. Tak by to asi dopadlo, pane Pekárku.” Píček jí vrátil dopisy. Ve chvíli, kdy nebylo pochyby, že tato žena mluví tak upřímně, jak upřímně snad nemluvila už více než třicet let, bylo Píčkovi, jako by měl celé její nitro před sebou.

Natáhl se na židli se spokojeným úsměvem. Jeho nos byl opravdu vzácná věc.

“Připadám si jako člověk, který dovede rozlišit špatné věci od dobrých,” pravil. “Ten, kdo má normální nos, to považuje za snadné. Ale snadné to není.”

Vstal a zahleděl se na paní Kurzovou.

“Buďte klidná, pokud bude záležet na mně, nikomu do smrti neřeknu, kam se poděly vaše dva milióny. Můžete-li, spalte ty dopisy. Práce vašeho Egypťánka je taková, že stojí i za to, aby matka ztratila syna.”

Uklonil se a odcházel. A jeho nos se zdvihal tak vysoko, že zapomněl cítit vrchního číšníka, který byl určen k inkasování útraty.

Je vážné podezření, že paní Kurzová zaplatila účet za Píčka, a to daleko vkusněji, než Píček za reportéra bulvárního plátku.

Opatrně, postranní ulicí, plížil se Píček k svému domovu, pátraje zdálky svým znamenitým nosem po situaci.

Necítil již vzrušený zástup. Když pak obezřele vykoukl za rohem, zjistil, že ulice má normální vzhled. Před vchodem do domu, v němž bydlil, viděl jakéhosi muže. Byl to detektiv, který si dnes dopoledne přišel ke Karlu Kurzovi pro obarveného zrzka.

Píček myslil, že není radno se mu vyhýbat, a zamířil k němu přímo.

“S dovolením,” řekl ten muž vlažně a odhrnul klopu kabátu, pod níž měl jakýsi znak, “čekám na vás.”

“Jaké je vaše přání?”

“Abyste dal pryč tu ohyzdnou pásku. Kazíte si jen oči. Mám vás pozvat k doktoru Pacákovi. Ne hned,” dodal dobromyslně, “zítra ráno v devět, ne?”

“Dobře, v devět,” vzdychl Píček, “ačkoli mám jiné povinnosti.”

“Já vím, ale nebojte se. Doktor Angler tam bude také a můžete si s ním promluvit.”

“Děkuju,” řekl Píček a chtěl vejít do domu. Detektiv ho zadržel.

“Četl jste už dnešní noviny?” otázal se účastně. “Jedny,” odpověděl Píček, “sám jsem to diktoval.”

“Něco vyšlo už i jinde, s vaší fotografií, s fotografiemi doktora Anglera, Edgara Martina a tak dále. Měl jste tu spoustu zvědavců.”

“Já vím.”

“Museli jsme na to pozvat uniformovanou stráž.”

“Děkuju, děkuju.”

“Ta zpráva v novinách vám však vaši slávu trochu pošramotila. Prý to není takové, jak se o tom povídalo.”

“Dávno ne,” mávl Píček pravicí.

“Vida, vida. Já vždycky říkám, že továrna, ve které se dělají z komárů velbloudi, je lidská huba. Rozumnému člověku se ani nezdá možné, že by něco takového…”

“Úplně správný názor. Nashledanou.”

“Okamžik. Směl bych vás doprovodit nahoru? Bukovský prý vám tam nějak přestavěl nábytek.”

Píček vzdychl.

“Zajímáte se o to úředně?”

“Úředně. S ohledem k vám, rozumí se. Doktor Pacák vám vzkazuje, abyste se nezlobil.”

“Bezevšeho.”

Trvalo to skoro hodinu. Detektiv si dělal poznámky, mluvil o náhradě škody, o civilní žalobě a o jiných věcech. Píček ho poslouchal na půl ucha.

“Jak to přesně bylo, řeknete panu doktoru Pacákovi,” pravil detektiv při loučení. “Já mu podám zprávu ještě dnes. Kdepak máte paní manželku?”

Píček řekl.

“Tak dobře. Myslím, že teď už budete mít pokoj. Kdyby vás někdo obtěžoval, zavolejte strážníka. Veřejnost má sice právo být informována, ale doktor Pacák řekl, že by toho mohlo být dost.”

Potom se muž konečně poroučel. Píček těžce klesl na pohovku a složil hlavu do dlaní.

Připozdívalo se už, když se zdvihl s pocitem hladu a s vědomím, že musí navštívit Hatinku. Na chodbě postávali zvědaví nájemníci. Uzenářství, kde si dal dva párky, bylo najednou plné, ale bylo tam takové ticho, že párek v Píčkových zubech praskal jako leydenská láhev velikosti sudu. Za sebou ucítil Píček povědomý pach. Patřil onomu reportéru bulvárního plátku. Píček se ani neohlédl, strčil nedojedenou housku do kapsy k diamantu, zaplatil a zmizel.

Nastrouhaný křen mu čpěl do nosu přes tři ulice. Sanatorium ovšem nerado povolovalo tak pozdní návštěvy. Píček si musel vyžádal rozmluvu s šéflékařem a ohánět se mimořádnými okolnostmi. Pravil, že by chtěl své ženě sdělit osobně cosi velmi důležitého a že se dlouho nezdrží.

Pak mu byla návštěva povolena. Zároveň se však šéflékař zajímal o jeho nos, a Píček byl nucen více než půl hodiny odpovídat na jeho otázky, a co horšího, tvářit se přitom vlídně.

I teď se Píček z pochopitelných důvodů snažil zmenšit význam svých čichových schopností. Když mu lékař navrhl, aby po čichu našel Hatinčin pokoj, motal se chvíli jako dítě v bludišti a posléze s provinilým úsměvem prohlásil, že ho klamou ostatní pachy sanatoria.

Šéflékař se znal osobně s doktorem Anglerem, chválil jeho vědeckou práci, prohlásil, že Angler jistě dojde jednou k cíli, třebaže i tentokrát je trochu zklamán, a slíbil Píčkovi nejlepší péči o jeho ženušku.

Konečně padla Hatinka Píčkovi do náruče a plačky prohlásila, že je jí smutno.

“Tak něco vyšívej,” poradil jí Píček, “ty pořád jen brečíš.”

“Nechci vyšívat,” řekla Hatinka s odporem.

Požádala ho, aby jí přinesl z domova rádio, že si bude hrát, dokud jí to nezakážou, a nějaké knihy. Měla i jiná přání, takže Píček si to musel sepsat.

“A teď bych taky něco chtěl já,” pravil, vytahuje z kapsy krabičku od zápalek, “tohle vezmi k sobě alespoň přes zítřek. Mám dojem, že by mi to zítra překáželo.”

“Co s tím tady budu dělat?” naříkala Hatinka.

“Nic. Strč to do kabelky a mysli si, že jsou to opravdu sirky. Dlouho ti to nenechám.”

Ze sanatoria odcházel Píček s neveselými myšlenkami. Místo aby se rozplývali něhou nad čepečky a košilkami, museli čelit tvrdé skutečnosti. Vším byl vinen strýc Kormorán. Proč měl nyní Píček myslit na syna paní Kurzové více než na svého?

Večer strávil balením věcí pro Hatinku. Ráno se oblékal s mocnou touhou skočit zpátky do postele, ještě pošpiněné zrzkovými botami, a spát až do poledne. Ale nešlo to.

Věci pro Hatinku nechal u vrátného. Beztoho ještě spala. A spěchal k doktoru Pacákovi.

Už za dveřmi cítil známé pachy. Kromě doktora Pacáka byli v místnosti doktor Angler, František Bukovský s červenou páskou vyšetřovance na paži, hlídán dozorcem, dále bankéř Kurz, strýc Kormorán a paní Šustrová. Ta seděla v koutku a tiše vzlykala. Na tváři jí schly krokodýlí slzy. U dveří stál detektiv, který včera prohledával Píčkův byt.

“Jdete poslední,” přivítal Píčka doktor Pacák.

“Dělal jsem co jsem mohl,” odpověděl Píček a klesl na židli, kterou mu detektiv podstrčil.

Doktor Pacák se tvářil ještě ustaraněji než posledně. Vyšetřování přítomných měl za sebou. O Karlu Kurzovi si třeba leccos myslil, ale na kůži se mu nemohl dostat. Jak se ukázalo, nezapíral Karel Kurz své podezření, že kámen tehdy našel pan Martin, ale tvářil se ovšem, že neví jak. Toto nařčení doktor Pacák rozhodně odmítl. Karel Kurz naoko uznával nevhodnost své domněnky, proto prý o ní nikde nehovořil.

Kombinace Karla Kurze byla správná. Podezření, že Martin diamant má a že jej popřípadě odevzdal Píčkovi, nemělo žádný podklad. Strýc Kormorán se zachoval moudře. Prohlásil, že byl nucen lhát o přítomnosti diamantu v Martinově bytě ze strachu před zrzkovým revolverem.

Vytklo se mu ovšem, že se při prvním výslechu o ničem takovém nezmínil, ale strýc Kormorán začal ze sebe dělat pomateného a prohlásil, že na to v tom rozčilení zapomněl.

Františka Bukovského označil bankéř jako svého soukromého detektiva. Nad upřímným podivem doktora Pacáka jen pokrčil rameny.

“Každý má svůj vkus v řešení osobních záležitostí,” pravil.

Doktor Pacák se vyjádřil, že si to podrobně prozkoumá a že bude brána v potaz rozhořčená výpověď Františka Bukovského. Karel Kurz odpověděl, že je to namístě, že však, jsa velmi překvapen záštím pana Bukovského, odevzdá tu celou záležitost svému právnímu zástupci. Naprosto nic nevěděl o tom, že František Bukovský podplatil paní Šustrovou, aby mu umožnila vloupat se do Píčkova bytu. Je jen pravda, že mu poskytl jistou peněžní částku na nutné výdaje.

Zrzek se rozzuřil tak, že ho museli vyvést na chodbu. Zatímco byl venku, ukázal ledově chladný bankéř na Píčka.

“Jestliže mě tento pán zažaluje pro urážku na cti, budu to považovat za přirozený důsledek svého jednání,” pravil. “Totéž platí o panu Martinovi. Ale stále ještě se domnívám, že diamant má jeden z nich.”

“Vaše domněnky musejí z něčeho vycházet,” řekl doktor Pacák zamračeně, “proč to tajíte?”

“To “něco” je dosti chabé, ale existuje,” odpověděl bankéř. “Při své poslední návštěvě pan Pekárek prohlásil, že diamant je v mé vile. To nemohlo znamenat nic jiného, než že jej má s sebou.”

“Chacha!” smál se Píček nucené a cítil horko až za ušima.

Doktor Angler se na to tvářil jako na dětskou hru, která zdržuje od psaní úkolů. Nervózně podupával špičkou boty a všecky svaly v obličeji mu hrály netrpělivostí. Diamant se ho netýkal.

“Diamant se nenašel v bytě pana Martina,” pokračoval Karel Kurz, když Píček prohlásil, že jeho vtipu bylo špatně rozuměno, “a nenašel se ani v bytě pana Pekárka. Byt pana Pekárka ovšem nebyl prohledán tak důkladně jako byt Martinův. Řekl jsem, že se domnívám, že pan Martin odevzdal kámen panu Pekárkovi. Pan Martin leží v nemocnici, v jeho oděvu by tedy byl kámen již dávno objeven. Ale což v šatech pana Pekárka?”

“Uf,” řekl Píček pohoršené, “jste posedlý myšlenkou, že mám diamant u sebe?”

“Uráží vás moje domněnka, pane Pekárku?”

“Jak zákon káže, pane.”

“Byl byste ochoten dát se ihned prohledat?”

Píček se zašklebil od ucha k uchu.

“U mne nic nenajdete.”

“Pak to bude urážka v pravém slova smyslu. Nespokojíte-li se mou omluvou, jsem ochoten poskytnout vám přiměřenou satisfakci.” Píček zdvihl ruce.

“Hledejte,” pravil, “a prohledejte důkladně i můj byt. Dám vám klíče.”

Potom tedy Píčka prohledali, ovšem bez výsledku. Bankéř nehnul ani brvou. Píček se široce šklebil. O prohlídku bytu Karel Kurz nestál. Zdálo se, že přemýšlí. Píček se obával, aby ho nenapadlo, že kámen má Hatinka. Kurz byl starý lišák. Rozhodl se, že diamant ještě dnes vezme zase k sobě.

Po skončení prohlídky, kterou ohleduplně prováděl známý jíž detektiv, vypovídal Píček o tom, jak ve svém bytě dopadl Františka Bukovského. Na výtku, proč ho ihned neodevzdal policii, odpověděl, že se tak stejně stalo hned následujícího dne a že považoval za moudré bezprostředně a nenadále konfrontovat Bukovského na základě jeho výpovědi s Karlem Kurzem. K tomu neměl právo. Pan Martin však, rovněž osoba neúřední, někdy dělával podobné věci, aniž kdo něco proti tomu měl. A Píček se jaksi považoval za jeho zástupce.

Doktor Pacák kroutil hlavou. Hloupá - doslovně tak se vyjádřil - krádež diamantu prý prakticky ani nemůže mít tolik kombinací.

“Máme schopné lidi,” pravil, “jimž bude tento případ svěřen. Upozorňuji na vážné následky pro toho, kdo zde něco tají nebo překrucuje.” To zřejmě platilo Karlu Kurzovi a Píčkovi. “Zatím vám děkuji, pánové.”

“Uctivá poklona,” řekl Píček a hrnul se ke dveřím.

“Ještě okamžik,” zadržel ho doktor Pacák, zatímco doktor Angler prudce vyskočil, “považuji za svou povinnost oznámit vám, pane Pekárku, že pan Kormorán, váš strýc, je propuštěn, neboť i ostatní věřitelé upustili od trestního oznámení.”

“Dobře,” řekl Píček chladně a na strýce Édu se ani nepodíval.

“Věřitelé totiž doufají, že nepřijdou zkrátka, vložil-li pan Kormorán peníze do tak dobrého podniku. Proto jsme vlastně dovolili uveřejnit zprávu o práci doktora Anglera. Na páně Kormoránovy věřitele to mělo velmi dobrý vliv.”

Prosadil to strýcův zchytralý advokát, který se touto dobou už hádal s věřiteli o jejich podílu na zisku. Většina věřitelů najednou nechtěla peníze zpátky.

“Dále,” pravil doktor Pacák, “bylo přihlédnuto k zásluhám pana Martina i k tomu, že pan Kormorán není již vlastně stíhán, což pana Martina zbavuje trestních následků.”

“To rád slyším,” pokývl Píček.

“Zaměstnavatel Tadeáše Řimbaby odvolal své námitky a proti Tadeáši Řimbabovi bude postupováno jen pro zneužití úřední moci v zájmu veřejného pořádku. Bude vyšetřován na svobodě. Totéž proti panu Martinovi.”

Píček mávl rukou. To nebude tak zlé, pomyslil si. Kdyby praskla ta věc s diamantem, bylo by mnohem hůř.

“Trestní řízení se prozatím zavádí jen proti Františku Bukovskému a Anně Šustrové,” řekl doktor Pacák přísnějším hlasem, zavíraje svazek listin.

“Ježíšmarjá,” zalkala paní Šustrová.

Karel Kurz se zdvořile poroučel. Rozdíl mezi jeho situací a situací Bukovského a Šustrové se nezdál docela spravedlivý, ale dokazoval, oč je Karel Kurz mazanější než ti dva.

Píčka se chytil strýc Kormorán z jedné strany a doktor Angler z druhé.

“Doufám,” řekl doktor Angler rozčileně, “že mě nyní doprovodíte. Kolega z porodnice mi telefonoval. Prokázal jste tam prý ostudnou neschopnost. Musíte mi vyložit…”

“Doufám,” pravil Píček, obraceje se k strýci Kormoránovi, “že vaši věřitelé si nebudou dělat nároky na podíl z Martinovy společnosti.”

“Vy blázne!” cloumal jím doktor Angler. “A co jste to říkal novinářům? Proč lžete, že váš nos…”

“Nelžu,” utrhl se Píček hrubě.

“To by bylo dobře, kvůli těm chlapům, co jsem jim dlužen,” řekl strýc Kormorán z druhé strany, “měli by po nadšení.”

“A vás by zavřeli znova.”

“Nezavřeli. Můžeš si lámat hlavu proč.”

“Já si vás proměřím!” křičel doktor Angler, až chodby duněly. “Byl jsem k tomu úředně vyzván. Uvedeme ty novinářské žvásty na správnou míru. Zdá se, že mi chcete vyklouznout, pane Pekárku. Toho se varujte!”

“A i kdyby,” vyjel vztekle Píček. “Račte počítat. Sto tisíc jsem dostal ze svých vlastních peněz. Zbytek, o který jsem přišel, by se mohl klidně považovat za královský honorář za přimontování nosu, o který jsem vlastně nestál. To je můj názor, doktore, a bude-li nutno, postavím se s ním před nejvyšší soud. Prozatím jdu s vámi a spánembohem si mě přeměřte. Své peníze budu chtít ale zpátky,” osopil se na strýce Kormorána, “mám-li dělat pokusné morce pro nic za nic. Pan Martin mi líčil budoucnost jinak, s tímhle souhlasit nebudu, nehledě na to, že to s mým čichem není ani zdaleka tak dobré, jak se původně zdálo.”

Doktor Angler ho chytil za rukáv a nervózně jím škubal. “Pojďte, pojďte,” opakoval se sevřenými zuby, “tamhle je taxík.”

Nechali strýce Kormorána stát.

V sanatoriu doktora Anglera očekávalo Píčka podivné překvapení.

Nerad se sem vracel, všecko se mu protivilo. Nic se tu nezměnilo. Byli tu tři Anglerovi asistenti i tabulky, označující oddělení pro PSY a pro LIDI. Nový Anglerův výzkumný ústav byl teprve ve stavu zrodu.

Tím překvapením byl Karel Kurz, který Píčka s doktorem předjel o celých patnáct minut a nyní na ně čekal v doktorově kabinetu.

“Co tu děláte?” vyjel doktor Angler.

“Vítám vás,” odpověděl Karel Kurz zdvořile.

“Já vás nikoli,” rozčiloval se doktor Angler, “já vás vyhodím.”

“Trpělivost. Chtěl jsem vám jen oznámit zajímavou novinku. Skoupil jsem totiž všecky pohledávky na panu Kormoránovi a dal jsem znovu zřídit konto pana Pekárka.” Obrátil se k Píčkovi: “Nechybí vám ani haléř. Pokud to neodporuje ustanovení vašich pánů rodičů, je vám jmění k dispozici. Samozřejmě je už nadále nespravuje pan Kormorán. Bližší vám řekne sirotčí soud.”

Píček i doktor Angler stáli jako řezbářské výrobky. Mluvil-li Karel Kurz pravdu, pak to především znamenalo že je jediným a přiměřeně vlivným financiérem pokusů.

.Děláte si z nás blázny,” řekl konečně doktor Angler.

Karel Kurz pokrčil rameny.

‚Nemám k tomu nejmenší důvod. A neměl byste se 1 ziobit. I pro vás znamenaly finanční starosti obtíže, to je přirozené. Nyní jste jich zbaven.”

“Poslouchejte,” křičel doktor Angler, “nemluvte mi o finančních starostech. Nemám žádné, čichač je dnes financován monopolně. Jděte k šípku se svými akciemi.”

“Jak si představujete, doktore, že člověk mého postavení se nechá kýmkoli připravit o ovoce svého obchodu? Mé peníze vždycky budou v tomto podniku hrát význačnou roli, i kdyby do toho zasáhlo deset států.”

Píček se hrozně mračil. Bude tedy i nadále ctrokem muže, proti němuž se vlastně spojil s jeho ženou? Tomuto výtečníkovi má být odevzdáno značné procento výtěžků, například z miliónu, který si sliboval pan Martin od diamantové aféry? Karel Kurz byl nepřemožitelný. Píček cítil ponížení, ale ovládl se.

“Doktore,” dotkl se Anglera, “nic se nestalo. Úmluvy se prostě přenášejí na pana Kurze.”

“Zajisté,” pokývl bankéř, “žádný z vás o nic nepřijde.”

“Kašlu na peníze,” běsnil doktor Angler.

“Pan Martin bude jiného názoru,” řekl Karel Kurz chladně, “a pan Pekárek rovněž. Pan Kormorán se patrně vrátí ke svému stěhovacímu podniku. Některým lidem nesvědčí, pokoušejí-li se dostat nad svou úroveň. Pokud jde o vás, doktore Anglere, jste génius. Vaší vědecké práce se obchodní stránka věci vůbec nedotýká a měl byste si to uvědomit. Důkazem mé důvěry k vám je značný kapitál, který jsem do vaší práce investoval.”

“To je pravda,” řekl doktor Angler a zdálo se, že se úplně uklidnil.

“Nuže - měl byste mě přijmout jako přítele. Zajímám se o vaši práci i z jiných důvodů než ze zištných. Můžete provést čichové měření pana Pekárka přede mnou?”

“Nemohu,” odsekl doktor, už zase zuřivý.

“Můžete,” pravil Píček, připadaje si jako chudá mrtvola v hodině patologie, “jinak se mu vůbec nepodrobím.”

Doktor Angler se podíval na Píčka, bankéř na doktora a doktor zavyl:

“Pojďte!”‚

Na chodbě navlékl bílý plášť, přivolal dva obrýlené studenty a vkročil do velké místnosti.

“Cítíte něco?” osopil se na Píčka.

“Nějaké voňavky,” řekl Píček lhostejně.

Uprostřed místnosti stál zvláštní přístroj, na němž psí asistent Václav něco montoval. Skládal se z hadovitě zkroucených trubic o různých průměrech. Trubice se všelijak proplétaly a všechny ústily do roury, která se ztrácela ve zdi. Na trubicích bylo množství uzavíracích kohoutů, umístěných v různých místech. Některé trubice sahaly ke stropu, jiné se kroutily od zdi ke zdi. Mezi vším se potácel jeden asistent se štaflemi.

“Těmito rourami ženu dvě různé vůně smíšené v libovolném poměru z různé vzdálenosti,” vysvětloval doktor Angler. “Čichač stojí ve vedlejší místnosti, kde ústí roura, a zaznamenává své pocity.”

Druhý pokoj byl mnohem menší. Stěny byly natřeny nějakou sklovitou hmotou. Proti dveřím stál ohromný větrák s vrtulí velikosti bezmála aeroplánové. Roura ze sousední místnosti vyúsťovala v jakousi bakelitovou nálevku. U ní visela deska s nesčíslnými otvory, v nichž byly zasazeny lahvičky se skleněnými kohoutky.

“Lahvičky obsahují směsi dvou aromatických látek v odstupňovaném poměru,” syčel doktor Angler. “Čichač musí nejen postřehnout vůni vůbec, nýbrž také určit její druh, to jest poměr směsi. Po určité úvaze jsem volil dvě látky, podle mého soudu nejvhodnější.”

“Které?” otázal se Karel Kurz tónem zvědavého turisty.

“Jedna se nazývá Trinitroterciérbutyltoluol.”

“Jak?”

Doktor Angler po něm mrštil zlým pohledem.

“Jak jsem řekl. Druhá je protokatechualdehydmethylether.”

“Neslýcháno!”

“Chcete znát chemické vzorce?”

“Chraňbůh.”

Píček se díval netrpělivě po stropě.

“Nejdříve,” obrátil se k němu doktor Angler přísně, nejdříve se musíte naučit rozlišovat vůni trinitroterciérbutyltoluolu od vůně protokatechualdehydmethyletheru. To je snadné.”

“Myslíte,” ušklíbl se Píček.

‚Ano. Poznáte totiž, že protokatechualdehydmethylethér není nic jiného než heliotropin čili piperonal, a že trinitroterciérbutyltoluol voní pižmem. Prosím, pojďte sem. Pan Kurz se smí dívat, nesmí však překážet.”

Píček se postavil k nálevce a jeden z asistentů spustil větrák.

A doktor Angler lezl po zemi pod trubicovými hady, otvíral a zavíral kohoutky, řval a proháněl své asistenty, Píčka i sebe. Velký Karel Kurz se jakoby zmenšil a zdálo se mu, že je tu úplně zbytečný. Asistent Václav práskal dveřmi, až se sanatorium třáslo v základech.

To a hučení větráku velmi ztížilo možnost dorozumívání. Doktor Angler znervózněl a také Karel Kurz ztratil svůj obvyklý klid. Naproti tomu Píček byl jako kus ledu. On jediný věděl, jak zkouška dopadne.

A dopadla, jak sám chtěl.

V téže době zastavil u sanatoria doktora Anglera pomalu jedoucí taxík. Pomalu jedoucí proto, že jeho pasažér ještě nesnášel otřesy.

Z taxíku vystoupil pan Martin, zaplatil jízdné a pohnutě se rozhlížel.

Na hlavě měl obvaz, který mu dočasně sloužil místo klobouku. Na bradě se mu ježilo nevyholitelné strnisko. Pan Martin byl trochu přepadlý, ale duševně svěží.

Pomalu došel do kabinetu. Našel tam doktora Anglera, sedícího zničeně s hlavou v dlaních, a rozpačitě se šklebícího Píčka.

“Pane Martine! Jste to vy?”

“Pomalu, hochu,” řekl Martin, “nejsem ještě ve své kůži.”

A dotknuv se opatrně Píčkovy pravice, přisedl ke stolu.

“Nu, Anglere, co je s vámi?”

Doktor Angler se na něj díval skelnýma očima.

“Raději jste sem neměl chodit,” řekl ochraptěle.

Karel Kurz byl již dávno pryč. Po neúspěšné zkoušce, kdy doktor Angler zoufale lomil rukama a Píček krčil rameny, Karel Kurz bez pozdravu odešel.

“Úplný krach,” řekl doktor Angler sklesle. “Když jsem se domníval, že zklamal můj nový přístroj, utekli jsme se k starému krabicovému způsobu. Tenhle chlap,” a doktor ukázal nenávistně na Píčka, “nemá schopnost ani tří čichových jednotek.”

“Hleďme!” řekl Martin, zkoumaje Píčkův obličej, “noviny tedy mluvily pravdu?”

“Tenhle chlap,” opakoval doktor Angler, “který kdysi ucítil smažený řízek přes tři bloky, necítí dnes ani uzenáče z protějšího hokynářství. A představte si,” doktor se rozeřval nezdravým smíchem, “že bankéř Kurz skoupil všecky akcie čichacího sboru.”

Martin zachoval klid. Hladil pokojně svou kaktusovitou bradu. Něco věděl, něco ne.

“Bohužel jsem byl na čas vyřazen z provozu,” mluvil pomalu a nepříliš hlasitě, aby se nenamáhal, “a za tu dobu se přihodilo mnoho věcí. Našel jste zlodějku diamantu, pane Pekárku?”

Doktora Anglera vůbec nezajímalo, zdali Píček hledal zlodějku diamantu či novou planetu v souhvězdí Oriona.

“Nenašel jsem nic,” odpověděl Píček urputně.

“Jak to?” otázal se Martin, stále si hladě bradu.

“Nerozeznal jsem nic. čichal jsem znovu k diamantu. Marně. Chtěl jsem vám to sdělit, ale nepustili mě k vám.”

“Mám to chápat tak, že vaše čichová schopnost oslábla?”

“Bohužel, pane Martine, musíte to tak chápat.” Martin chvílí mlčel. Doktor Angler vyrazil bolestný sten.

“Není tedy naděje, že bychom zlodějku našli, pane Pekárku?”

“Tímto způsobem nikoli. Diamant vám odevzdám, dělejte si s ním co chcete. Má ho Hatinka. Nezapomeňte, že Kurz vás podezřívá.”

A zase mlčeli. Pak se doktor Angler vzchopil.

“Musíte dovolit,” vyjel na Píčka, “abych váš nos prozkoumal chirurgicky. Jsem si jist, že se to podařilo. Co jste dělal se svým nosem, nešťastníce? Kam jste ho strkal?”

“Řezat nos mi nebudete,” odmítl Píček rázně, “to jsme si neujednali.”

“Jako byste měl radost, že má Kurz pohořet!” křičel doktor Angler. “Vy starý blázne!”

“Vy jste starší blázen,” pohněval se Píček. “Kurzova škoda je má útěcha.”

“Vrátíte sto tisíc!”

“Milerád. A zřeknu se také gáže sekčního šéfa.” Píček se obrátil k Martinovi, který jen mrkal, protože ho z toho křiku bolela ovázaná hlava. “Pane Martine, vyložte mu laskavě, že je-li tu někdo vinen nezdarem, je to on a nikoli já. Nemohu za to, že nerozeznám jeho trylisignalieoly na sto kilometrů. Nejsem vinen, že jsem podle pachu z diamantu nevyčenichal zlodějku.”

“Nu dobře,” pravil Martin chlácholivě.

“Já jsem vinen?” rozkřikl se doktor Angler, “já, který jsem snad nejsvědomitější vědec na světě? Hrom do vás!”

“Do vás!” vrátil mu to Píček.

“A pročpak,” ozval se Martin mírně, “pročpak jste nenastoupil zdravotní dovolenou, doktore?”

“Do pekel s vaší dovolenou.”

“Slibte mi, že odjedete hned zítra. Na horách je krásně, osvěží vás to. Přistoupíte pak ke studiu s novými silami a s klidem, který to vyžaduje…”

Doktor Angler jen mávl rukou. Jeho bílý plášť zavoněl Píčkovi chemikáliemi.

“S čichači je konec,” vrčel doktor Angler.

“Neukvapujte se. Jen zbabělec nechává práci nedokončenou. Poslechněte mě, Anglere, a jeďte. Nemyslete na nic. Vezměte si s sebou koš co nejlehčí literatury. Odpočívejte.”

Doktor Angler vyrazil ze dveří.

“Neposlechne vás,” řekl Píček.

“Chtěl bych, aby uposlechl,” řekl Martin vážně a vstal.

“Vyzvedněte tu věc,” dodal, “přijdu si pro ni do vašeho bytu v pět hodin. Hodí se vám to?”

“Jistě.”

“Tedy nashledanou v pět. Ne, nedoprovázejte mě. Jděte raději sám. Chtěl bych ještě mluvit s Anglerem.”

Píček sebral kabát a klobouk a v mizerné náladě vyšel ven. Bylo to moc najednou. Karel Kurz, ovládající celý ten senzační objev! Paní Kurzová, která nesměla být zrazena spravedlnosti!

Hatinka měla tentokrát ze svého manžela ještě menší radost než posledně. Diamant mu však odevzdala s potěšením.

“Staneme se normálními lidmi, Hatinko,” pravil jí při loučení, “budu hledět, aby můj nos pro mne neexistoval - kromě případů, kdy to bude opravdu nutné. Nebudu si nic vyčítat. Ať si pan Martin udělá s diamantem co chce, mě to nezajímá. Zkusili jsme dost. Nikdo nemá škodu kromě Kurze, a tomu to nevadí, ten si něco podobného už dávno zasloužil. Hrome,” zašklebil se, “zdá se, že pan Kurz nechtě napravuje svými penězi chyby, které se staly. Na jedné straně staví v Egyptě nemocnici, na druhé nám vrací spokojený život. Inu, nelze všecky lumpárny potrestat světskou spravedlností.”

Hatinka dobře nechápala Píčkovu filosofii, proto raději mlčela.

“Ty a já jsme na světě jediní, kteří znají kompletní pravdu,” poplácával ji Píček. “Mám takový dojem, jako by pánbůh dobře věděl, co dělá, když nedovolil, aby se člověku vyvinul čich jako psu. Nemám pravdu?”

“Máš, Píčku,” pípla Hatinka stísněně.

Když ji Píček opouštěl, jeho nálada byla téměř skvělá.

V pět hodin zazvonil Edgar Martin.

“Zde máte tu věc,” řekl Píček a štítivě před něho položil diamant, “je u boha, co s tím teď budete dělat.”

“Poradím si,” řekl Martin a zamyšleně míchal lžičkou čaj, ačkoli jej zapomněl osladit.

“Mluvil jste ještě s doktorem Anglerem?”

“Nemluvil. Doktor Angler se vydal na nějakou divokou procházku. Až dosud prý mu to k uklidnění nervů vždycky postačilo.”

Martin popíjel hořký čaj. Zeptal se, jak se vede Hatince, a mluvil o počasí. Bylo to tak nenápadné, že Píček začal větřit. Konečně Martin přiznal, že jeho návštěva má i jiný účel než převzetí diamantu.

“Rád bych vám vrátil váš čich,” řekl, odsunuv prázdný šálek.

Píček se rozpačitě zašklebil.

“To byste těžko dokázal.”

“Lépe než doktor Angler,” usmál se Martin přátelsky, (a bez chirurgického zákroku. Proč nemluvíte pravdu, pane Pekárku?”

“Já… přece mluvím pravdu, pane Martine.”

“Zapomínáte, že ta věc s diamantem byla pouhou zkouškou. Nevěříte přece, že bych si nevšiml tak nápadné věci, že totiž nikdo neprohledal paní Kurzovou?”

“Domníváte se, že diamant vzala paní Kurzová?”

“Nedomnívám se to, nýbrž to vím jistě, a vy rovněž. Já jsem to zjistil úsudkem, vy čichem, ale výsledek je stejný. Sledoval jsem dokonce cestu dvou miliónů, které byly paní Kurzové vyplaceny, a zjistil jsem místo jejich určení. A to dávno předtím, než jste zasáhl vy.”

“Kde tedy zmizely?”

“V Egyptě,” řekl Martin.

Martin byl muž, jehož bystrost neutrpěla ani ranou do lebky. Píček se díval do země. A velice se styděl.

Martin pokračoval. Vyšetřil, že paní Kurzová má v Egyptě syna a co ten syn tam dělá.

“Je to všechno velmi jednoduché. Vy, pane Pekárku, jste však našel i problémy vnitřní. Dobrá. Domnívám se, že se ve vás zkombinovaly dva vlivy. Jedním je prostě ten, že na případ paní Kurzové pohlížíte jinak než jako normální detektiv…”

“Vy ovšem jste normální detektiv, pane Martine,” přerušil ho Píček, “alespoň pokud jde o názor na pohnutky činu.”

“Kdož ví,” odpověděl Martin. “Druhý vliv, který na vás působí, je účast Karla Kurze na našem výzkumu a konečně veřejný zájem, který, chápu, je vám nepříjemný.”

“Všechno je jinak,” zasmušil se Píček. “Vy jste mi ukazoval Čichobus a sliboval kriminální zajímavosti.”

Martin to připustil.

“Ale uvažte,” podotkl, “že nic na světě nedopadne přesně tak, jak to plánujeme. Rozumný člověk je na tyto odchylky připraven. Vy dnes litujete, že máte výjimečný nos. Hrozíte se nepohodlí. Utíkáte od našeho ujednání, ačkoli se už nemůžete vymlouvat na to, že jsme vám zaplatili vašimi vlastními penězi. Karel Kurz…”

“Za to ho právě nenávidím, pane Martine.”

“Chápu. A tím spíše jste ochoten chránit před ním paní Kurzovou…”

“Naše smlouva platí jeden rok,” nedal se Píček, “ale jak to teď vypadá, platila by do nekonečna. Na co mám své peníze, které bych byl měl vždycky, kdyby nebylo vás; A nemusel jsem zažít, co jsem zažil. Mám právo…”

“Je tu také jiné právo, právo paní Kurzové,” řekl Martin mírně. “Kdybych vás ujistil, že nikdy nevyužiji svých znalostí proti paní Kurzové…”

“Byl byste výborný člověk. Ale zbývá ještě pořád to moje právo.”

“Výborně. Myslím, že se dohodneme. Pokud jde o paní Kurzovou, mohu jí pomoci tím, že pošlu diamant pojišťovně. To znamená, že paní Kurzová bude nucena vrátit dva milióny pojistného. Protože je nemá, zaplatí je s kyselým obličejem její manžel. Není však vyloučeno, že Karel Kurz vystopoval syna své ženy, ale určitě se neodváží vymáhat na něm peníze, protože by tím odhalil rodinnou aféru.”

“Paní Kurzová je jiného názoru,” zabručel Píček.

Martin se usmál téměř otcovsky. “Vidím, že jste se dostal ve vyšetřování hodně daleko. Marně byste zapíral. Tohle vás prozradilo.”

“Vem to čert,” rozzlobil se Píček. “V té době jsem svůj čich ještě mohl mít. Upozorňuji vás, že Kurz ví, kdo diamant se stolu ukradl.”

“Ať ví.”

“Ale tvrdí, že neví, na co jeho žena ty peníze potřebovala.”

“Možná, že lže, možná, že mluví pravdu. To není důležité. František Bukovský bude potrestán a Karel Kurz ztratí dva milióny, které vlastně své ženě k svatbě dal. Symbolický dar se změní ve skutečný.”

“On však také skoupil všechny akcie Čichacího sboru.”

“Z toho škodu mít nebude, spíše naopak.”

“Hleďme. Myslím, že záleží na mně…”

“Právě. Vy však svůj nos nezapřete, pane Pekárku.”

Píček se nasupil. Na Martina to však neplatilo. Byl zvyklý na tvrdší oříšky.

“Chtěl bych vám udělat menší přednášku,” pravil laskavě, “na téma o Vyšších Cílech Člověka.

Jedinec, pane Pekárku, který dbá výhradně na své osobní blaho, má pravdu do okamžiku, kdy si nemůže koupit to, co potřebuje a co lze dostat jen darem. Jsou na světě lidé, jejichž údělem je prospívat celku bez ohledu na sebe. Mnohem více je však egoistů, kteří se mnohdy vymlouvají na svou malost a nemohoucnost. Dejme tomu, že jste takový. Že vaším ideálem je pohodlně tloustnout a v neděli hodit žebrákovi do klobouku groš k uspokojení svědomí. Ale dejme tomu, že vás osud postaví na koleje, stoupající strmě do výše. Nemáte sílu překonat to stoupání, odmítáte však ty, kteří jsou ochotni vám pomoci, a zbaběle seskakujete z těchto kolejí na jiné, které vedou do fádní roviny. Nevím, zdali je to dobré přirovnání, ale dejme tomu dále, že nikdo kromě vás nemá vhodný rozchod pro ty koleje. Nestoupá tedy nikdo. A vy se bojíte závrati. Jenže,” Martin vzdychl, “někdy je třeba vystoupit vzhůru a rozhlédnout se, abychom poznali, odkud třeba přichází sopečné dunění. Kdo se však rozhlédne, když vy jste odmítl stoupat a nikdo jiný stoupat nemohl?”

“To je úplný nesmysl, pane Martine, odpusťte,” rozčílil se Píček, “pročpak přirovnáváte můj nos k nějakým strmým kolejím?”

“Každé srovnání kulhá,” řekl pokorně Martin.

“Vyšší cíle člověka nemají s mým nosem co dělat.”

“Naopak. Vyšší cíle jsou různé - ale nesporně jedním z nich je, být obecně užitečný. Šlechetnost, kterou projevujete k paní Kurzové, nedostačuje. Je podivné, že uznáváte obětavost jejího syna, ale sám nejste ochoten řídit se podle jeho vzoru.”

“Musel byste mi vysvětlit, v čem vidíte užitek mého nosu kromě užitku v policejním pátrání.”

“Jakže? Byl byste skutečně tak slepý, že byste před sebou neviděl nic než detektivku? Pane Pekárku, budete-li trvat na tvrzení, že svůj čich ztrácíte, svedete doktora Anglera ze správné cesty a způsobíte, že se už podruhé k cíli nedostane…”

“Mluvte raději o prospěšnosti mého nosu, pane Martine.”

“Nic jiného nemám na mysli. Co může ubohému slepci nahradit zrak lépe než výborný čich? Co může varovat havíře v dolech před přítomností zrádných plynů lépe než náš Čichač? Jaké byste měl pocity, kdybyste mohl zachránit před smrtí několik set horníků a nezachránil je? Můžete pochopit, jaký význam má zázračný čich v potravinářství? V přírodě? V orientaci? V továrnách? Sám víte, že jste zachránil jistému člověku nový oblek před inkoustem z plnicího pera. To je ovšem maličkost Ale dojedete si vůbec představit, kde všude najde Čichač příležitost být užitečný? Byl by měl výbuch sopky Mont Pellée na Martinique v roce devatenáct set dva za následek tak strašnou katastrofu, kdyby byl přítomen Čichač? Musela by se za spoluúčasti Čichače hledat přírodní bohatství tak namáhavě? Nerozeznal by Čichač vznikající požáry, blížící se bouře a prchající svítiplyn? Neusnadnily by se například chemické problémy?” Martin se zarazil. Dýchal rychle a tváře mu zbledly. “Nenamáhejte se, pane Martine,” řekl Píček, “myslím, že jste mě přesvědčil.”

Sebral kabát a klobouk a jeli k doktoru Anglerovi.

Cestou měl Píček podivný pocit, jehož se nemohl zbavit. Snad na něho tak zapůsobila Martinova slova.

Martin mlčel.

Konečně zastavili před sanatoriem.

“Pan doktor je u svého přístroje,” řekl obrýlený asistent, “zakázal si jakékoli vyrušování. Ale myslím, že vy k němu můžete.”

“Riskujeme, že nás vyhodí i s vaší dobrou zprávou,” pravil pan Martin a jeho tvář zářila.

Píček naopak byl stísněn. Mechanicky roztáhl ústa k úšklebku, který by ani Hatinka nenazvala úsměvem.

Kráčeli chodbou k známým dveřím.

“Klepat snad nemusíme,” řekl Martin a otevřel.

Doktor Angler visel uprostřed jednoho ze svislých trubkových hadů. Hedvábná šňůra byla napjata v příšernou svislici a doktorova hlava se klonila v ostrém úhlu k hrudi. Chodidla nohou byla natažena k zemi, a celek budil dojem slaměného panáka, vystaveného v kulaté kleci.

Kapitola třetí

Tím musí tento příběh skončit, a bylo by zbytečné dopodrobna vysvětlovat, proč.

Kdyby snad skončil jinak, ohlížel by se už leckdo po Čichačích ve svém okolí. Takto “doktor Angler vzal své tajemství s sebou do hrobu”.

Josef Pekárek nebránil pověstem o tom, že jeho čich se změnil v normální. Jak s ním zachází v soukromí, není známo, protože se tím nechlubí.

Pravda je, že tehdy odvrátil zděšený zrak od oběšence až po hodné chvíli, neboť pohled na mrtvého mu byl přece jenom milejší než pohled do Martinových vyčítavých očí. Ale pak Martina vůbec nespatřil. Martin učinil tichý krok zpět. Symbolický krok, který byl zároveň výrazem jeho generálního ústupu.

Zmizel, a Píček ho už nikdy nespatřil. A tak se vlastně naplnila obě Píčkova tušení. To, v němž viděl pana Martina mizet, i ono, v němž cítil z pachu chemikálií na Anglerově pracovním plášti smrt.

Diamant byl vrácen pojišťovně neznámým odesilatelem a Karel Kurz zaplatil dva milióny.

Technicky není detailů, které by zůstaly nevyřešeny. O ostatním platí to, co bylo řečeno na začátku. Není to detektivka, není to parodie, není to společenský ani dobrodružný román, tím méně román generační. Je jen trochu utopistický.

A nemá happy-end. Má místo něho zklamání. Jak dalece nám stojí za to, abychom s panem Martinem projevili účast? Asi vůbec ne. Vždyť je to pouhá smyšlenka.