Zdeněk M. Veselý

Člověk u klíčové dírky

1.

JMENUJI SE DENISA

Včela vnímá červené květy jetele, nepochybně se jí líbí, ale míjí je bez povšimnutí. Zkušenost ji přesvědčila, že nemá dost dlouhý sosáček, aby do nich dosáhla, a ať už jsou její pocity jakékoliv, nezbývá jí, než aby tu lahůdku přenechala lépe vybaveným čmelákům.

Nekonečný dav spěchajících chodců unášel po Zeilu nenápadného pětatřicetiletého muže. Anonym plul v anonymním proudu mezi strmými betonovými a skleněnými břehy, lemovanými třpytem obchodních výloh a pyramidami lákavého zboží. Otakar Jangl tu honosnou výstavu lidské dovednosti vnímal, avšak míjel ji bez povšimnutí.

Blížilo se k jedenácté. Ranní opar se už dávno rozplynul a slunce začínalo připalovat, jako by ani nebyl teprve konec května. Jangl se chystal zamířit na druhou stranu ulice, která teď ležela ve stínu, a u nejbližšího přechodu pro chodce se zahleděl na panáčka na světelném semaforu.

„Prosím vás, udělal byste mi malou laskavost?“ zaslechl kultivovaný, avšak nepatrně rozechvělý alt. Malá ženská ruka se váhavě dotkla jeho paže.

Jako vytržený ze sna pootočil hlavu. Setkal se s prosebným pohledem chrpově modrých očí a s omluvným úsměvem na krásně modelovaných rtech.

Dvacet tisíc žen se tady ve Frankfurtu nad Mohanem živí nebo si přivydělává zjevnou či tajnou prostitucí, psaly včerejší noviny a jistě neměly důvod přehánět. Některé z těchto žen jako by měly živnost napsanou na čele, nebo snad spíš v očích, ve výrazu, v chůzi, v posuncích i oblečení. Jiné se však líčí a strojí jako dámy z nejvybranější společnosti. A podle toho se i chovají.

Starorůžový kostým mladé ženy s chrpovýma očima stál patrně víc, než Jangl vydělal za měsíc, a na její prsten se safírem, náhrdelník a na kabelku z krokodýlí kůže by patrně pracoval celý rok. Mohla se taková sexuální pracovnice na vysoké úrovni profesionálně zajímat o člověka v konfekčním saku s oblýskanými rukávy a v praním zažloutlé košili?

Ne. To je vyloučené. Anonym na Zeilu se na krásnou neznámou přátelsky usmál. Zřejmě ji to povzbudilo.

„Nezlobte se, že vás takhle přepadám,“ s trochou rozpaků si přihladila vlasy, „ale octla jsem se právě ve velmi tísnivé situaci.“

„Rád vám pomohu, bude-li to v mých silách. Co pro vás mohu udělat?“

„Jestli vám to nebude proti mysli… kdybyste se tvářil, jako že k sobě patříme. Jen na chvilečku.“ Dlouhé řasy, snad pravé, snad umělé – to by mohl říci Hynek – přikryly oči.

Jangl se na mladou ženu podíval s netajeným obdivem.

„Škoda že jen na chvilečku.“

Dívka v starorůžovém kostýmu vzala s pousmáním na vědomí jeho galantní povzdech.

„Opravdu jen na okamžik. Jen co dojdeme ke křižovatce, mám za rohem vůz. Těžko vám teď mohu vysvětlovat …“

„Co byste vysvětlovala,“ sáhl Jangl ochotně po příležitosti, která ho mohla na pár krátkých minut vytrhnout ze skličující samoty, zvlášť když ona příležitost na sebe vzala tak přitažlivou podobu. „Jistě máte důvod.“

Dívka se do Jangla zavěsila a přimkla se k němu. „Víte, aby to působilo věrohodně,“ vysvětlovala. „Není vám to nepříjemné?“

„Naopak,“ zcela upřímně řekl Jangl. Na své pravé paži cítil dotek ženského těla a nostalgicky vzpomněl, že už je tomu hodně dlouho, kdy se naposledy takto vedl s elegantní společnicí. „A ještě příjemnější by mi bylo, kdybych mohl,“ nedopověděl a vzal neznámou kolem pasu. „Určitě takhle působíme mnohem věrohodněji, nemyslíte?“

Mladá žena se pobaveně usmála a zamířila k nároží. Kráčeli volným krokem lidí, kteří se nepotřebují pachtit za minutami. Na rohu dívka pohlédla k černé limuzíně v postranní ulici. „Ten peugeot… A podívejme!“

Kolem vozu se důležitě procházel strážník. Když se dvojice přiblížila k autu, policista se podíval nejprve na Jangla, jako by přemítal, jestli tak obyčejný člověk může patřit k poslednímu modelu peugeotu. Pak se zahleděl na jeho neobyčejnou partnerku.

„Stojíte v druhém parkovacím pruhu déle než hodinu,“ vybral si nakonec přece jen Jangla, přeměřil si ho chladným úředním pohledem a začal šmátrat po pokutovém bloku.

„Promiňte, inspektore, ale to je můj vůz.“ Žena se safírovým prstenem významně zazvonila klíčky a hřejivě se na policistu pousmála. „Měla jsem tu nějaké řízení – na mou duši mi nenapadlo, že se tak dlouho zdržím.“

Ruka s blokem se nerozhodně zastavila a muž v uniformě pomalu roztával na výsluní chrpových očí, které jako by se doprošovaly jeho rytířské ochrany a pomoci. Nakonec před nimi kapituloval.

„Příště si dejte pozor,“ řekl domlouvavě a zasalutoval. „Příjemnou cestu.“

„No vidíte,“ vzdychl Jangl, když se posadil vedle řidičky do jasně červeného čalounění z pravé kůže. „Já už bych v tuto chvíli platil padesát nebo kolik marek.“

„To víte, tak už to chodí, svět je nespravedlivý i v detailech,“ řidička nastartovala a její oči pozorně sledovaly postranní zrcátka. V tváři mladé ženy se objevilo napětí, po chvíli je však vystřídal uvolněný úsměv. „Myslím, že už je všechno v pořádku. Je to také vaše zásluha,“ obrátila se k Janglovi. „Mohu vás někam odvézt?“

„Snad proto, že už sedím ve voze?“

„Ale jděte! Skutečně jste mi velmi pomohl. A kromě toho jsem vás zdržela.“

„Jen na pár vteřin. A navíc nebylo od čeho, mám dneska volný den. Vlastně jsem se jen tak bez cíle procházel po městě a zabíjel čas. Pomalu jsem se chtěl vrátit domů.“

„Kam domů?“ řidička ještě jednou v postranních zrcátkách obhlédla ulici a zasunula rychlost.

„Je to dost daleko. Bydlím v Offenbachu, mám tam s kamarádem pronajatý pokoj.“

Mladá žena přikývla, černý peugeot se dal téměř nehlučně do pohybu, začlenil se do proudu vozů a začal se z městského centra proplétat k nábřeží.

„Vy jste cizinec, že?“

„Proč myslíte?“ Jangl teď mohl nerušeně pozorovat řidičku z profilu. Na okamžik ho napadlo, že modrý kámen do prstýnku jí někdo vybral jako barevný doplněk k očím.

„Usuzuji to z vaší řeči.“

„Mluvím tak špatně německy?“

„Naopak. Tak dobře,“ s úsměvem na spolujezdce pohlédla, ale hned se zase soustředila na řízení. Peugeot už zahnul do Lange Strasse a mířil k mostu. „Hovoříte tak spisovně, že ani nemůžete být odtud. A zřejmě tu nejste dlouho, protože vás ještě nepokazil zdejší dialekt.“

„Máte ale postřeh! Opravdu tu nejsem dlouho –“ Jangl se na pár vteřin zamyšleně odmlčel. Peugeot teď chytil zelenou vlnu a jeho rychlost se o něco zvýšila. „Totiž – jak se to vezme. Jsem tu už tři roky a nějaký ten měsíc. Ale jsou chvíle, kdy mi ta doba připadá jako úplná věčnost.“

„Heimweh?“

„Snad,“ zaváhal Jangl. „Víte, těžko se o tom mluví s někým druhým, když člověk nerozumí ani sám sobě.“

„Odkud jste sem přišel?“

„Z Československa.“

„Jednou jsem byla týden v Praze,“ poznamenala řidička. „A co vám tu schází?“

„Nejprve jsem si myslel, že jen peníze.“

„A potom?“

„Je toho víc. Někdy jde o úplně banální věci.“

„Například?“

„Třeba o jídla, na která si člověk zvykl. O sportovní kluby, jimž fandil. O herce, s nimiž se setkával na televizní obrazovce a do jejichž soukromí zvědavě nahlížel. Nové knížky, na které se člověk vždycky ve čtvrtek těšil. Venkovské hospůdky, v nichž si mohl popovídat s hostinským jako se starým známým. Každou z těch maličkostí by si člověk snadno dokázal odepřít a nahradit ji něčím jiným. Ale všechny najednou?“ Jangl pokrčil rameny. „Třeba se vám to může zdát směšné, ale pro člověka v mých letech není tak snadné se s tím vyrovnat.“

„Ráda věřím. Vy jste tedy emigroval?“

„Ano. Není těžké to uhodnout, že?“ řekl Jangl sklesle. „Tyhle šaty už vycházejí z módy a potřebovaly by alespoň důkladně napařit, aby se tak neleskly rukávy.“ S pocitem téměř uražené hrdosti dodal: „Ale na druhé straně je fakt, že se někteří naši lidé tady uplatnili docela dobře.“

„Jistě. Záleží na tom, co kdo dovede,“ neutrálně prohodila řidička. „Co může nabídnout, jakou má profesi a jak se v ní umí točit.“ Po odmlce se zeptala: „Ne že bych se chtěla nějak vtírat, nic mi po tom není, ale vy –“

„Já jsem byl doma fotografem. Pracoval jsem v jednom větším ateliéru. Teď jsem zaměstnaný jako malíř pokojů u firmy Baum. Jsem u nich první na řadě, když jde o nepříjemnou zakázku, a poslední, když jde o prémie. Žít se z toho však dá. Musím se ovšem držet při zemi. Ale to by mě nakonec ani tak nemrzelo.“

„A co tedy?“

„Že je to pro mě absolutně bez perspektiv. Maluji pokoje a mám zdroj obživy. Ale nic víc. Těžko dát do takové práce kus srdce.“

„Proč by ne? Mám dojem, že se dá téměř každá práce dělat se zaujetím.“

„To máte tak – málokdy se stane, že mohu dělat podle svého vkusu. Většinou se musím přizpůsobit požadavkům zákazníka. Někdy naprosto nesmyslným požadavkům. Často produkuji estetické zmetky, z nichž si v duchu musím dělat legraci. Tak se nedivte, že mě ta práce ani trochu nezajímá, že je mi úplně lhostejná.“

„Chápu,“ přikývla mladá žena za volantem. „Když musí člověk pracovat pod úrovní svých možností a sil, těžko ho to může zaujmout. A co jste dělal jako fotograf? Specializoval jste se nějak?“

„Tvrdilo se o mně, že mám postřeh pro detail. Asi to byla pravda, protože mně dávali hlavně průmyslové a reklamní zakázky. Mám za sebou také slušnou řádku portrétů, to však patřilo spíš do okruhu mých soukromých zálib. Víte, udělat věrný portrét, to není – ale promiňte, zapovídal jsem se, sotva by vás to mohlo zajímat.“

„To nemůžete vědět,“ úsměv zvlnil přitažlivé rty ženy za volantem.

„Tak dobrá. Dejme tomu, že se jdete nechat fotografovat na cestovní pas. V ateliéru vás posadí na židličku, rozsvítí několik reflektorů, natočí vám hlavu, prosím, teď se račte zlehka usmívat, výborně, děkuji vám, milostivá, zítra to bude hotovo. A vy za své peníze dostanete snímek, který jakžtakž zachytil vaši vnější podobu, celníci vás podle snímku poznají, ale nic jiného.“

„A opravdový portrét?“ zajímala se řidička.

„Ten musí vyjádřit daleko víc. Jestli chce fotograf pořídit skutečný portrét, musí svůj objekt především důkladně prostudovat, seznámit se s jeho reakcemi v různých situacích, které život přináší. Jeho úkolem přece není zachytit pouhou fyziognomickou podobu obličeje, to by bylo trochu málo, ale vypovědět něco i o charakteru toho člověka, o jeho citech, vášních, prostě o jeho duši.“ Jangl se zarazil. „Ještě vás neunavuji?“

„Naprosto ne,“ ujistila mladá žena v starorůžovém kostýmu. „Pokračujte!“

„Musím prostě určitou dobu počkat na takový okamžik, kdy se mi z tváře člověka vytratí strojené efekty – každý totiž před kamerou rád něco hraje a předstírá – musím zachytit chvilku, kdy dozní projev nějaké okamžité a třeba nedůležité emoce a kdy tedy mám člověka před sebou v jeho skutečné, řekl bych typické podobě. V tom okamžiku musím zmáčknout spoušť. A pak si samozřejmě pohrát se správným výřezem. Vy jste se například v posledních minutách dvakrát usmála. Ten druhý úsměv o vás moc neprozrazoval. Ale kdybych zachytil na film ten první, myslím, že by to byl portrét, o jakých jsem hovořil. Byla byste na něm skutečně vy.“

„Znáte mě čtvrt hodiny,“ namítla s úsměvem. „Nemůžete vědět, kdy jsem to skutečně já, a kdy něco jen předstírám –“

„Tedy byste na něm byla vy, jak si vás představuji,“ opravil se Jangl.

Žena za volantem uvolnila plynovou páku a jakoby s novým zájmem pohlédla na spolujezdce. Vůz začal ztrácet rychlost, ručička na stupnici klesla ke třicítce a nějaký neurotik v opelu hned za nimi vztekle zahoukal.

„Vy jste opravdu zajímavý člověk,“ řidička opět přidala plyn. „Ale zmínil jste se také o průmyslové a reklamní fotografii. Máte i na ni nějaký speciální recept?“

„Je to příliš široký obor, než aby v něm člověk vystačil s obecným receptem. Především záleží na technické dokonalosti snímku, to je samozřejmý předpoklad, o kterém se nediskutuje.“

„Pochopitelně. A dál?“

„Musím se vcítit do postavení zákazníka, jemuž je snímek určen. Uvědomit si nad reklamní fotografií, že ženy nekupují dejme tomu punčochy, ale příslib hezkých nohou, že kupce chaty nezajímá technický důvtip projektanta nebo jeho architektonické ambice, ale příslib pohodlí a prestiže, které mu vlastnictví objektu přinese. Musím prostě pracovat hlavou, pak ještě jednou hlavou a teprve nakonec objektivem. Když pořizuji snímek –“ fotograf se náhle odmlčel.

Rafinovaně aranžované výlohy s převahou luxusních výrobků už prořídly a vystřídaly je střízlivější předměstské obchody. Peugeot už projížděl Offenbachem.

„Copak?“ zeptala se řidička.

Jangl jako by se probudil ze sna. Z příjemného snu, který se rázem rozplynul.

„Když pořizuji snímek – to říkám jen tak ze setrvačnosti. Tohle všechno už je dávno pryč. Nemám, co bych pořizoval. Tady je všelijakých fotografů! Úplná inflace. Kdopak by stál o nějakého poběhlíka.“ Pohlédl na ubíhající domy a obchodní výlohy. „Pomalu jsme na místě, bydlím hned v první příčné ulici. Byla jste moc laskavá, ani nevím, jak bych vám poděkoval.“

Peugeot zastavil s lehkým zaskřípěním brzd u chodníku.

„Za co? Snad za tu jízdu?“

„Ne. To bych si mohl zaplatit taxíka. Ale – jak bych vám to řekl – spíš za ten lidský přístup.“

„Mluvíte trochu zatrpkle.“

„A divíte se?“

„Ne, člověk se vám nemůže divit. Ale na druhé straně mám dojem, že se ve svém oboru vyznáte,“ chrpově modré oči Jangla zkoumavě přeměřily. „Zkusit by se to mohlo, za optání nic nedáme.“

„Zkusit?“

„Podívejte, napište mi jméno, adresu a telefon. Nechci vám nic slibovat, byla bych nerada, kdybyste si dělal nějaké přehnané naděje, ale náhodou vím o firmě, která by třeba dobrého fotografa mohla přijmout.“

„Jste moc hodná a já opravdu nevím, jak si zasloužím, abyste kvůli mně, kterého ani neznáte –“ Jangl vytáhl z kapsy obálku s československou známkou. „Walter, synek našeho domovníka, přijde o známku, ale to není tak důležité. Tady je moje adresa, to víte, chlap na štaflích vizitky nepotřebuje. A telefon?“ připsal na obálku číslo. „To je domovní telefon. Když jsem doma, zavolají mě do budky. Jinak mi také může vyřídit vzkaz domovník nebo můj spolubydlící. Jmenuje se Hynek a pracuje ve městě jako kadeřník.“

Žena za volantem se usmála.

„Aby to nebylo Waltrovi líto,“ utrhla roh obálky se známkou a vrátila ho Janglovi. „Tak vy jste tedy Otakar! Docela hezké jméno. Já se jmenuji Denisa,“ podala mu ruku.

Malíř pokojů tu štíhlou a jemnou ruku políbil. „Děkuji vám. Sbohem!“

„Na shledanou!“

Jangl vystoupil, peugeot se dal do pohybu a zařadil se mezi auta před křižovatkou. Muž na chodníku vyklepl z krabičky cigaretu a cvakl zapalovačem. Očima sledoval černou limuzínu s půvabnou řidičkou a pomalu přibližoval plamének k cigaretě. Na semaforu naskočila žlutá, pak zelená a kolona aut se rázem pohnula. Ještě vteřinu a Denisa mu zmizela ze zorného pole.

Nevěděl vlastně ani proč, ale přesto pocítil jakousi lítost a prázdnotu. Snad proto, že měl ještě v živé paměti dobu, kdy se před elegantními ženami neostýchal.

2.

ABSOLUTNĚ TAJNÁ PRÁCE

Třípatrový dům v postranní ulici za Wittelbacherallee mohl pocházet z dvacátých let a zřejmě patřil k těm nemnoha budovám, které ve Frankfurtu přečkaly válku téměř bez šrámu. Štukové ozdoby na fasádě nesly patinu mnoha desetiletí. Janglovy oči přejely důstojné průčelí, které vyvolávalo pocity jistoty a důvěry, a zastavily se na nevelké černé tabulce. SECURITY, průmyslové a obchodní poradenství, hlásila zlatá písmena.

Vedle dvoudílných vrat byly dveře s pochromovaným knoflíkem. Za nimi seděl v zasklené kukani starší člověk. Profesi měl napsanou na čepici s černým štítkem. Bezvýraznýma očima se zahleděl na návštěvníka. Jangl pozdravil a vyňal z kapsy podlouhlou obálku.

„Mám tady pozvání do osobního oddělení,“ sáhl do obálky. „Jmenuji se Otakar Jangl a mám přijít –“

„Malý okamžik, pane,“ vrátný neprojevil zájem o dopis, ale sáhl po jednom z telefonů a vytočil trojciferné číslo. „Vrátnice. Je tady pan Otakar Jangl,“ ohlásil do sluchátka. Za malý okamžik beze slova zavěsil a ukázal Janglovi k jedněm dveřím. „Posaďte se zatím v čekárně.“

Místnost bez oken byla osvětlena dvojící zářivek, jejichž studené světlo padalo na stolek s čerstvou kyticí řezaných květin a popelníčkem, na čtyři pohodlná křesla, na podlahu, pokrytou tmavě červeným kobercem z polypropylénových či jakých vláken, a na stěny, ozdobené několika lepty. Těch si návštěvník téměř nepovšiml, jeho pozornost však připoutaly světle zelené stěny. Přejel prstem po zdi. No ovšem, prvotřídní práce třenou barvou se syntetickým pojidlem.

Jangl se musel ironicky usmát. I když mu teď kyne naděje, že se po třech letech té druhé profese konečně zbaví, přece jen v něm zanechá stopy. Až si jednou bude zařizovat vlastní byt, bezpochyby si ho sám vymaluje. Ale kdy to bude?

Dveře do čekárny se tiše otevřely a objevila se v nich štíhlá černovláska. Neměla čepici, takže nemohla mít profesi napsanou nad štítkem, ale nebylo toho zapotřebí.

Sekretářka na první pohled. Zdvořilá, usměvavá, upravená.

„Pan Jangl? Račte, prosím, se mnou,“ obdařila návštěvníka přívětivým pohledem.

Za vrátnicí začínalo schodiště a hned na prvních dveřích v mezaninu nápis oznamoval, že tam sídlí personální oddělení a že jeho přednostou je Werner Heick. Dvojice prošla malou kanceláří a sekretářka otevřela další dveře.

„Pan Jangl, pane přednosto.“

Návštěvník vstoupil do střízlivě zařízené pracovny. Šéf personálního oddělení, člověk s vychrtlou tváří a s vypoulenýma očima buldoka, který víc než jistě trpí zácpou, nabídl hostu místo u konferenčního stolku a otevřel kazetu s cigaretami.

„Poslužte si, pane Jangl. A hned půjdeme k věci.“ Werner Heick otevřel v kůži vázaný diář a nahlédl do poznámek. „Vy jste původně pracoval jako fotograf, že ano? Povězte mi, co v tom oboru umíte.“

„Prakticky všechno, co přichází v úvahu,“ návštěvník si posloužil winstonkou. „Specializoval jsem se na průmyslovou a reklamní fotografii. Pracoval jsem s černobílým i s barevným materiálem, pořizoval dokumentaci architektonických památek a obstarával obrazový materiál pro firemní katalogy, na výstavy a veletrhy. Mám za sebou hromadu reklamních snímků, nejen do výloh, ale i na obaly a do inzerátů. Získal jsem i určité zkušenosti s mikrofotografií, protože jsem pořizoval snímky pro katalog nástrojů k oční chirurgii. Pochopitelně jsem dělal i s teleobjektivy.“

Protože Werner Heick na to nic neřekl, Jangl po chvíli pokračoval:

„Snad bych měl ještě uvést, že mým soukromým koníčkem jsou portréty. Míním tím portréty v nejširším slova smyslu.“ Jangl podal přednostovi desky se zvětšeninami. „Dovolil jsem si přinést pár snímků na ukázku, je to taková fotografická všehochuť.“

Člověk s očima trpícího buldoka pozorně prolistoval svazek fotografií. Několikrát se jeho prsty i oči zastavily, dvakrát u černobílých průmyslových snímků, naposledy a nejdéle u barevného aktu, který představoval jakousi moderní a štíhlou Tintorettovu Zuzanu v lázni. Přednosta s uspokojením znalce přikývl.

„To je skutečně práce profesionála v tomto žánru.“

„Jeden čas jsem v tom oboru dělal. Ale ne dlouho,“ vráska zbrázdila Janglovo čelo.

„No, to bychom měli.“ Werner Heick si něco odškrtl v diáři a znovu obrátil k návštěvníkovi vyboulené oči. „A co vaši známí, pane Jangl? S kým se stýkáte? Co vlastně děláte ve volném čase?“

„Moji známí?“ Jangl jako by si povzdechl. „Asi bych je spočítal na prstech jedné ruky. Abych vám řekl pravdu, stále se tu cítím jako cizinec. Bydlím v Offenbachu s jistým Milošem Hynkem. Ne že by se mi to obzvlášť líbilo, raději bych byl sám, ale pokoj nás tak přijde levněji.“

„A co je zač, ten pan Hynek?“

„Mladý chlapík, je mu, tuším, šestadvacet. Krajan, žil v Brně, Československo opustil v šedesátém osmém roce. Vysloveně apolitický člověk, který emigroval z touhy po dobrodružství. Vyučený kadeřník, ovšem žádný fenomén ve svém oboru. Má poměrně dobré místo, ale dost náročnou šéfovou. Často u ní musí zůstat přes čas, někdy i do rána, na druhý den se mu třesou ruce a místo spropitného dostává vynadáno. Zní to triviálně, ale skutečně je to tak. Docela hodný člověk, kolikrát mi pomohl, když jsem neměl na svůj podíl činže.“

„Tedy kadeřník a výpomocný milovník,“ v přednostových očích to pobaveně zablesklo. „A dál?“

„Jednou týdně, výjimečně i dvakrát, se scházím s jistým doktorem Zacharou a jeho ženou. To jsou lidé, s kterými jsem utekl z Československa.“

„Jak?“

„Nevrátili jsme se z třídenního autokarového zájezdu do Vídně.“

„Byli jste předem dohodnuti?“

„Ne. Poznal jsem je teprve cestou. Na jaře jsme se pak společně dostali sem do Frankfurtu.“

„Říkáte doktor Zachara. Kdo je to?“

„Historik. Doma působil jako odborný asistent na jedné vysokoškolské katedře. Specializoval se na nejnovější československé dějiny, ale nedá se tvrdit, že by ho někdo pokládal za velkou vědeckou autoritu. Zazářil až v osmašedesátém roce, kdy se dal na aktivní politiku. Napsal řadu článků, vystupoval na všelijakých besedách, myslím, že i v rozhlase a v televizi. No, a když to nevyšlo, tak emigroval. Osobně bych řekl, že hlavně z uražené ješitnosti.“

„A jak jinak se na něj díváte?“

„Je to člověk se značnými vědomostmi, to se mu jistě nedá upřít, ale řekl bych, že trochu nekritický, téměř samolibý. Čtyřicátník, s ostře řezaným obličejem a prošedivělými skráněmi.“ Jangl viděl, že přednosta personálního oddělení není žádný Adónis a ironickým tónem doplnil: „Prostě takový elegán z reklamních snímků, který dělá dojem na mladé dívky. Posluchačky za ním bláznily, však si také jednu z nich vzal za manželku.“

Heickovy oči dokazovaly, že Janglovu ironii vzal s potěšením na vědomí.

„Hm. A copak ten váš učený přítel dělá tady?“ zajímal se.

„Je zaměstnán v univerzitní knihovně. Nemluví o podrobnostech, proto si myslím, že to nebude nic slavného. Taky proto, že nevydělává víc než jeho paní.“

„A jeho manželka? Je alespoň hezká? Kde pracuje?“

„Dostala místo v jedné restauraci poblíž Kurfürstenplatzu. A jestli je hezká? To je vždycky relativní, ale dalo by se říct, že ano. Mně alespoň se líbí.“

„Vy a ona?“ přednosta významně pohlédl na Jangla.

„Myslíte, jestli my dva – ne, nic takového. Za jiných okolností snad ano, ale teď a tady, víte, připadalo by mi podlé, kdybych se mu pokusil odloudit manželku.“

„Ale máte přece nějakou stálou přítelkyni, ne?“

„Nemám. To je těžké. Mohl bych ji pozvat leda tak do Palmgarten nebo na coca-colu, a na to by asi žádná nebyla moc zvědavá. Moje výplata u Bauma nebývá slavná, to nemíním jako stížnost, vždyť také nejsem vyučený malíř. Navíc budu ještě do konce roku platit procenta dohazovači, který mi to místo obstaral. Za těch okolností těžko mohu pomýšlet na nějakou vážnou známost.“

„Chcete říct, že ty tři roky žijete docela sám?“ přednosta nedůvěřivě zvedl obočí.

„Ne, to tvrdit nechci. Jako malíř pokojů pracují převážně v bytech, čas od času se stane, že narazím na zákaznici, která je doma sama a po práci mně nabídne skleničku. A nejen skleničku.“

„Rozumím,“ Heick starostlivě přikývl, jako by vzpomínal, kdy doma naposledy malovali. „A vaše osobní záliby? Chodíte ve volném čase pravidelně na fotbal? Nebo, co já vím, třeba na partičku karet?“

„S manželi Zacharovými si tu a tam zahraji, co také máme pořád dělat? Občas udělám nějaký snímek, hlavně proto, abych tak docela nevyšel ze cviku. Matka mi z domova posílá knížky, tak dost čtu. Ne že bych si nemohl knížku přečíst v němčině, ale člověk z toho nemá ten požitek. S Hynkem, to je ten můj spolubydlící, občas posloucháme Prahu. Spoustu hodin jen tak prochodím po městě. Třeba se vám to bude zdát dětinské, ale kolikrát celé hodiny bloumám po Frankfurtu a čekám, že se něco stane, co mě osvobodí od štaflí a poskytne nějakou perspektivu.“

Přednosta personálního oddělení se na uchazeče o místo pronikavě zahleděl.

„Ještě jedna otázka. A dost důležitá. Proč jste vlastně emigroval, pane Jangl?“

Fotograf viditelně zaváhal. Předpokládal sice, že tato otázka padne, a promyslel si řadu odpovědí, které s větší nebo menší úplností objasňovaly důvod jeho odchodu z ateliéru a vůbec ze země, ale teď si nebyl jist, nakolik by měl přiznat pravdu. Heick si nemohl rozpaků nevšimnout.

„Neradil bych vám, abyste něco zatajoval. Máme možnost si vaše údaje ověřit.“

„Nemám v úmyslu něco tajit,“ Jangl se rozhodl vsadit všechno na jednu kartu. „Při výslechu na policii jsem pochopitelně udal, že jsem odešel z politických důvodů. Ne, že bych je chtěl popírat, ale ve skutečnosti těch příčin bylo víc. Rozešel jsem se s děvčetem, nebo přesněji, ona mě opustila. Dost mě to ranilo, asi ve mně dřímala nějaká ta trocha mužské ješitnosti, kterou jsem si nechtěl přiznat.“

„A kvůli tomu jste emigroval?“

„To jistě ne. Uvádím to spíš pro úplnost. Měl jsem však potíže v zaměstnání. A když se na to dívám s odstupem, musím říci, že to je hlavní důvod, proč jsem utekl.“

„Potíže? Jakého druhu?“

„S několika kolegy jsme v našem ateliéru pořizovali, abych tak řekl, umělecké fotografie pro soukromou potřebu. Došlo při tom k incidentu s jednou nezletilou modelkou, hrozily nám popotahovačky s úřady, trestní oznámení a soud. Je možné, že bych z toho jakžtakž vyvázl, nehrál jsem v tom žádnou rozhodující úlohu, ale každopádně bych musel odejít z místa a zřejmě i z oboru. Řekl jsem si, že to zkusím jinde. No, a maluju pokoje.“

Přednosta personálního oddělení ještě víc vypoulil oči. Zdálo se, že buldokovo utrpení dostupuje ke kulminačnímu bodu.

„Myslím, že vám začínám rozumět, pane Jangl. Ale abychom pokročili. Naskýtá se vám šance vrátit se k původnímu povolání. Jde ovšem o to, jestli dokážete splnit jeden významný předpoklad.“ Heick se dramaticky odmlčel. „Jestli dovedete mlčet. Udržet tajemství.“

„Nejsem žádný mluvka, pane přednosto. Nikdy jsem nic nevybreptal. Chápu, že moje ujišťování není pro vás žádnou zárukou, ale rád bych vám dokázal, že skutečně mluvím pravdu.“

Buldočí tváří jako by se kmitl úsměv. Nebo snad náznak úlevy po přestálém utrpení.

„Ještě jedna poznámka, pane Jangl. Naše firma velkým průmyslovým a obchodním podnikům nejen radí, ale také jim poskytuje určité informační služby. Našim zákazníkům z těchto informací plyne značný zisk, o který je ovšem ochuzena konkurence. Na naši činnost se tedy lze dívat z různých hledisek, třeba dokonce i z krajně odmítavých. Co byste k tomu řekl?“

„Necítím se oprávněn to komentovat, pane přednosto. Jsem tu cizinec, bylo by neseriózní, snad přímo směšné, kdybych chtěl zdejší lidi poučovat. Můj soukromý názor však je ten, že podnikání má různé formy a že by bylo nesmyslné nějakou cestu k úspěchu předem vylučovat. Nakonec – když se na to podíváme z hlediska obecného zájmu, obyvatelstvu jako celku může být úplně jedno, jestli se nějaké ziskové nebo ztrátové položky přesunou z jednoho konta na druhé. Veřejnost tím nic nezíská, ani neztratí. A jestli si polepší nebo pohorší nějací akcionáři, věřte, že mně osobně je to jedno.“

Werner Heick se pohodlně opřel do křesla a otevřel desky na spisy.

„Pane Jangl, my to s vámi zkusíme. Pochopitelně, na měsíční zkušební dobu. Záleží tedy jen na vás. Jestli obstojíte, prodloužíme vám smlouvu na neurčito. Přečtěte si to!“

Jangl přelétl očima pracovní smlouvu. Samé běžné věci, až na poslední dva body. Jedenáctý bod zaměstnance zavazoval k absolutní mlčenlivosti o všem, co se při výkonu povolání dozví. Dvanáctý bod pojednával o zrušení pracovního poměru. Vyplývalo z něho, že firma Security může Jangla propustit prakticky kdykoliv, aniž by uvedla důvod.

„Kdybyste tady to ustanovení porušil,“ přednostův ukazovák se zastavil na jedenáctém bodu, „mohl byste se dostat do vážných obtíží. Ztratil byste místo, to je samozřejmé, ale kromě toho byste přišel i o povolení k pobytu ve Spolkové republice. Šéfové naší firmy by se o to dovedli postarat.“

Jangl mlčky smlouvu podepsal. Heick ji vložil do desek a ukázal novému zaměstnanci potvrzenou kopii.

„Tady ten druhopis vám dám zítra, a to výměnou za podrobné písemné vylíčení všech okolností, které vedly k vašemu odchodu z Československa. Zůstane to u nás v trezoru, samozřejmě jen pro interní potřebu. Chápejte to jako určitý druh kauce.“

„A do práce –?“

„Budete se hlásit v pondělí ve výzkumném oddělení u samostatného referenta Bryana Lentiga. Jste zařazen jako jeho technický asistent. Seznámí vás s náplní vaší práce a se vším, co budete potřebovat vědět. A ani na vteřinku nezapomeňte, že je to absolutně tajná práce!“

„Děkuji vám za důvěru, pane přednosto. Vynasnažím se, abych ji nezklamal,“ Jangl se zvedl. Cestou ke dveřím ho ještě jednou zastavil Heickův hlas.

Fotograf tázavě pohlédl na personálního šéfa.

„Ještě maličkost, pane Jangl. Vy jste jediný ze zaměstnanců fotoateliéru, který tehdy utekl ze země? Myslím ze zaměstnanců, kteří se podíleli na zmíněném případu.“

„Pokud vím, tak ano.“

„No, pochopitelně,“ zamumlal přednosta spíš jakoby jen pro sebe. „Proč by také utíkali, když po vašem odchodu mohli všechno svést na vás!“

Na ulici Jangl sáhl pro kapesník a utřel si čelo. Nějak se mu cestou z personálního oddělení orosilo. Na onu velmi prostou možnost, o níž se zmínil pan Heick, ještě nikdy nepomyslel. A přece se přímo vnucuje!

3.

SNAD KAPKA ZÁVISTI

Poslední patro v starém činžovním domě bez výtahu, na vysokých dveřích štítek s nápisem PhDr. Jindřich Zachara. Přede dveřmi rohožka, pokrytá vlhkým hadrem, ve vzduchu kyselé zelí s jablky, jehož výpary se sem táhly ze čtvrtého patra, a vpravo na futře bílý knoflík zvonku.

Jangl si nejprve vydechl, těch pět pater mu vždycky dalo zabrat, pokaždé se do nich rozběhl a teprve nahoře si uvědomil, že už není mladík. Zazvonil. Jednou dlouze, dvakrát krátce, tak, jak se obvykle ohlašoval. Za okamžik se dveře otevřely.

„Ahoj, Lenko!“

„Ahoj, Oto, pojď dál. Jindra si jen skočil pro cigarety. Nepotkals ho?“

„Ne, nepotkal.“

Od vstupních dveří vedla do obývacího pokoje krátká nudlička předsíně. Lenka se musela přitisknout ke zdi, aby host mohl projít.

„Dneska jsi přišel dřív než jindy. A nějak záříš,“ mladá žena vytáhla ze skříně šaty a zamířila do kuchyňky. „Tak si sedni a pochlub se. Dostals přidáno?“

Jangl se posadil v obývacím pokoji na gauč.

„Počkáme na doktora, ne? Abych to nevypravoval dvakrát.“

„Na Jindru! Už jste si třikrát pili na tykání,“ ozvala se Lenka za pootevřenými dveřmi. „Tady padají společenské přehrady. A je to tak správné. Myslím, že už měly padnout dřív.“

„Už padly několikrát,“ poznamenal Jangl. „Ale lidé je vždycky znovu postavili. Totiž takoví lidé, kterým to vyhovovalo, protože za ně mohli schovat své nakradené výsady.“

Lenka se vrátila do pokoje, už ne v županu, ale v jednoduchých světle béžových šatech a zvonivě se rozesmála. Teď stisknout spoušť, napadlo Jangla.

„To mě podrž! Proč jsi tam nezůstal?“ pohodila hlavou. „Když máš tak radikální názory –“

„Taky se někdy divím, kde se ve mně ty myšlenky berou,“ pobaveně se usmál.

V předsíni zaharašil klíč a za okamžik se ve dveřích do pokoje objevil doktor Zachara.

„Buď vítán, Oto. A čemu se smějete? Nebo jste si dělali legraci ze mě?“ nasadil úsměvný, lehkovážný tón, který se nehodil ani k jeho tváři, ani k jeho hlasu. Posadil se na gauč vedle Lenky a majetnicky ji vzal kolem ramen. „Když někdo znenadání přijde do společnosti, kde se lidé dobře baví, vždycky v něm zadoutná podezření, že se bavili na jeho účet. A když naráz zmlknou, už mu nikdo nevymluví, že si z něho nedělali legraci. Tak co?“

„Samá voda. Lenka se smála mně,“ Jangl sáhl po cigaretě, kterou mu Zachara nabídl. Dnes to byly atiky, dvacítka za dvě marky, zítra přijdou ke cti nějaké levnější. Ale dnes byl velký den. Dnes měla Lenka volno, takže si mohli ve třech vyrazit někam do vinárny a pak si ještě u Zacharů při černé kávě zahrát žolíky. „Děkuji. Přišlo jí k smíchu, že se mi nelíbí společenské přehrady mezí lidmi, to prý jsem mohl zůstat doma.“

„Společenské přehrady se nikdy nelíbí těm, kteří zůstávají na té horší straně,“ Zachara cvakl zapalovačem.

„No jo, ale kdo může objektivně posoudit, která strana je skutečně horší?“ zeptala se Lenka.

„Řekněme tedy na existenčně horší straně,“ upřesnil doktor. „Ovšem, člověk se tam může dostat také jen přechodně.“

„Naštěstí,“ přikývl Jangl a labužnicky nasál kouř. „Říkáš to nějak významně –“

„Nedivte se. Podařil se mi jakýsi malý krůček na tu existenčně lepší stranu. Od začátku června mám nové místo.“

„Vážně?“ V Lenčiných očích svitla nelíčená radost. Dychtivě se zahleděla na Jangla. „Vypravuj!“

„Neříkám, že je to ta společensky lepší strana, to člověk nemůže předem posoudit, ale rozhodně si finančně polepším a navíc se vrátím ke svému oboru. Budu zase fotografovat.“

„Pro koho?“

„Pro firmu Security. Přijali mě na zkušební dobu. Jestli se osvědčím, zůstanu natrvalo.“

Doktor Zachara se zahleděl na ohníček cigarety a chvilku pátral v paměti.

„Security! To jméno je mi povědomé. Co je to za firmu?“

„Průmyslové a obchodní poradenství. Zřejmě dost velká firma. Zabírá celou třípatrovou budovu poblíž zoologické zahrady.“

„Poradenská firma,“ Zachara ožil. „To je znamenité. Tyhle firmy nesou na bedrech hezký kus prosperity zdejší společnosti.“

„Jenom tím, že někomu radí?“ zapochybovala Lenka.

„Ovšem. Vypracovávají systémy organizace práce, projekty vnitropodnikového řízení, hledají rezervy v procesu výroby, organizují průzkumy a rozbory trhu. A podobně. To opravdu není špatné zaměstnání. Jednak je to obor s perspektivou, ale kromě toho bych si troufl tvrdit, že takové firmy i dobře platí.“

Vyznělo to téměř jako dotaz. Jangl ho přešel bez povšimnutí, nechtěl přítele rozlítostnit konkrétní částkou, odhadoval, že je dvakrát vyšší než Zacharův výdělek.

„A k čemu jim může být užitečný fotograf?“ Lenka překlenula mezeru ticha a sáhla po manželově krabičce cigaret. Kouřila málo, zapálila si jen tehdy, když ji něco doopravdy rozrušilo. Doktor Zachara to viděl nerad a také teď ji přejel poněkud studeným pohledem.

„Fotograf?“ Zachara hovořil jako z katedry. „Pořizuje například snímky pracovních postupů, detaily jednotlivých operací, záběry součástí a výrobků, možná i reklamní fotografie. Konečně – dá se rozumně předpokládat, že taková firma by si nevydržovala fotografa, kdyby pro něj neměla práci. A jak jsi vůbec k tomu místu přišel?“

„Spíš náhodou než vlastní zásluhou.“ Jangl vylíčil svoje setkání s Denisou. „Moc jsem tomu nevěřil, ale najednou přišel doporučený dopis s pozváním do osobního oddělení firmy Security.“

„Máme z toho velkou radost,“ řekl bezvýrazně Zachara. „Budeš se moci přestěhovat někam blíž do města, po částech si zařídíš byt, koupíš si pořádné auto. Málem ti, člověče, začínám závidět,“ chladně se pousmál. „Vidíš, našinec takové štěstí nemá!“

„Copak nejsi na univerzitě?“ rozpačitě namítl Jangl. „Už to samo přece představuje ohromný úspěch! Komu z našich se to podařilo? A co ty rukopisy, na kterých pracuješ? Já vím, že ti jde především o odborné uznání, ale nakonec ti přinesou i honoráře.“

„No jo,“ odpověděl doktor s kyselou grimasou. „Jenomže na takové cizí univerzitě se nezačíná snadno, zvlášť když člověk pracuje v tak speciálním oboru jako já. Ani s platem to není slavné. Dovedeš si představit, že mi není dvakrát dobře, když pomyslím na to, že musí tady Lenka pořád ještě dělat servírku v tom pajzlu.“

„Jindro!“ Lenka pohlédla na manžela s nelíčeným pobouřením. „Já přece –“

„Promiň,“ Zachara se dal na ústup. „Nemyslel jsem to ve zlém. Samozřejmě přeháním, restaurace U zeleného stromu je úctyhodný měšťácký podnik, kam chodí jen lepší lidé, žádná spodina. Ale co naplat, pracuješ zatím jako servírka, lidé tě tam svlíkají očima, kdekdo si na tebe může houknout. Kdyby to tak věděli doma –“ mávl znechuceně rukou. „No, snad i nám časem svitne štěstí, moc bychom to potřebovali.“ Energicky vstal. „Ale my tu klábosíme a čas letí. Otův úspěch se musí jaksepatří oslavit. Dneska žádné kino, ani procházka po Zeilu, ale zvu vás na večeři do Piccadilly.“

„Výborně,“ Jangl se také zvedl, aby pomohl Lence do šusťáku. „Ale platit budu já.“

V Piccadilly měli stolky pro dva, čtyři a pro šest hostů, lichá čísla se tam nevyskytovala. Museli vzít zavděk stolem pro čtyři.

Jangl investoval do večírku peníze, které měl schované na nové šaty, s pracovní smlouvou v kapse měl pocit, že si to může dovolit. Jednak měl ještě nějaké peníze u firmy Baum, jednak může po uplynutí prvního týdne u Security požádat o zálohu. V nejhorším případě si vypůjčí od Hynka.

V tuto chvíli bylo Janglovi docela hezky a celý svět viděl v samých jasných barvách. Vlastně poprvé od okamžiku, kdy se ve Vídni zpovzdálí šklebil na výpravu, která se vracela do Československa s třemi prázdnými sedadly v autokaru.

Ne že by neměl starosti. Poznámka, kterou se s ním přednosta osobního oddělení rozloučil, mu předevčírem zamotala hlavu, ale přinutil se na to zatím nemyslet a vychutnávat telecí filé Helgoland a Rüdeshelmer Rosengarten, které se nazelenale perlilo ve sklenici.

Po večeři vzal Lenku na parket. Doktor zatím zamyšleně pokuřoval a v taktu hudby bubnoval prsty do stolu.

„Není Jindrovi něco? Netváří se moc nadšeně,“ Jangl zlehka uchopil tanečnici.

„To máš těžké. Jindrovi je třiačtyřicet. To jsou pro muže nejlepší léta, protože je mladý elánem, ale starý zkušenostmi. V tom věku už má sklízet. Ale stavět si existenci úplně od začátku? To není snadné, Oto,“ zavrtěla Lenka sklesle hlavou. „A pro Jindru teprve ne.“

„Proč myslíš, že právě pro něj ne?“

„Zvykl si, že ho spousta lidí obdivovala. Na fakultě i jinde. To se pak těžko přivyká být zase bezejmenným člověkem z davu.“

„Ale že dneska večer –“

„Jindra tě má rád, ale to víš, nějaké té kapce závisti se asi neubránil. Nejspíš si říká – jemu se to podařilo, poštěstí se to i mně? Kdoví, on je mladší –“

„Mladší! Prosím tě, těch pár let nehraje roli. Mluvil jsem o tom novém místě, protože jsem myslel, že ho to povzbudí, že si řekne – když se to podařilo Otovi, proč by se to nepovedlo mně. Jen za tím houževnatě jít.“ Jangl pohlédl Lence do tváře. Usmívala se, ale měl dojem, že jaksi nepřítomně. „Nehledě na to, že u Jindry to je jen otázka krátkého času, kdy se prosadí. Na univerzitě už se uchytil –“

„Ano, uchytil,“ s přídechem trpkosti šeptla Lenka. „Ale víš, co tam dělá?“

„Přece v knihovně –“

„Takového lepšího skladníka. Odtamtud je hrozně daleko do poslucháren. Zvlášť pro něho. Koho tu, prosím tě, mohou zajímat nějaké rozbory poválečných československých dějin? Kdo by tady chtěl znovu a znovu číst jedno a totéž o osmašedesátém roce? Myslíš, že někdo ten jeho tlustospis vydá? To si jen tak nalháváme, že s tím určitě musí prorazit. Je to vlastně jen takové šidítko. Skutečnost je úplně jiná. Nemá tu nejmenší šanci!“

„Pak je to ovšem ztráta času a měl by to zkusit někde jinde. Se svými jazykovými znalostmi –“

„Sama jsem mu našla výhodnější místo. Chodí k nám na obědy ředitel jednoho nakladatelství, asi se mu líbím, vždycky prohodíme pár slov. Po částech ze mě vypáčil, jak to s námi je. Byl by ochoten vzít Jindru jako lektora.“

„Myslíš, že by za to nic nechtěl? Když se mu líbíš –“

„Co bych mohla dělat? Ale nemá smysl o tom uvažovat, protože Jindra to místo odmítl.“

„Ale to je přece nesmysl!“ Jangl vypadl z rytmu. „Proč?“

„Všelijak se vytáčel, ale já jsem to nakonec pochopila. Nemohl by psát domů, že pracuje na univerzitě. Musel by přiznat, že prohrál.“

„Přece kvůli prestiži… Neměl bych s ním promluvit?“

Lenka zavrtěla hlavou.

„To je zbytečné, jemu není pomoci. Vždyť měl i jiné možnosti. Ten ředitel nabídl, že mu tedy zadá překlady z ruštiny. Také se mu to nezdálo. Z ruštiny! A těch pár marek prý nestojí za to, aby se rozptyloval od práce na tom historickém pojednání. A tak je to se vším. Nakonec i s bytem.“

„S bytem? Jak to?“

„Mohli bychom mít menší a lacinější byt na předměstí, ale ne, on musí mít adresu v nóbl čtvrti, aby dělal dojem na přátele doma. Kvůli tomu je ochoten nosit do pátého patra kbelíky s uhlím a koupat se v dřezu. Prostě žije v iluzích, potácí se kdesi v oblacích a ztratil z dohledu pevnou zemi.“

Žena na pódiu zpívala o mládí, které se nebojácně rozběhne jako křišťálový potůček, aby skončilo v bahnité řece a pak v moři zapomnění. Světelné kužely reflektorů běhaly přes obnažená ramena zpěvačky a parket byl ponořen do šera.

„A ty?“ Jangl podvědomě přivinul Lenku těsněji.

„Já v iluzích nežiji,“ řekla posmutněle, „ale vím, že se jim musím přizpůsobit. Tak jako se přizpůsobíš červencovému vedru nebo lednovým mrazům.“

„A je to opravdu nutné?“

„Co?“

„No, přizpůsobovat se životnímu omylu, nějaké fikci, falešné představě –“

„Musím. Vždyť je to můj muž!“

„Ty, tak mladá a máš za sebou vláčet –“

„Chceš říct mladší,“ tiše namítla. „Ano, mladší. Přesně o tolik let jako v den, kdy jsem si Jindru brala.“

„Jenomže –“

Jangl nedopověděl. Cesta křišťálového potůčku konečně skončila v kvílivé disharmonii. Reflektory pohasly, zaplály lustry, zpěvačka se hluboce uklonila, několik dlaní zatleskalo a všechno se zase zdálo studené a zcela střízlivé.

Fotograf neměl odvahu pokračovat v rozhovoru. Ani nemohl. Dvojice mlčky zamířila zpátky ke stolku.

4.

NĚKOLIK ŘÁDEK Z DESATERA

V noci na pondělí se Jangl špatně vyspal. Večer sice pečlivě nařídil budík, několikrát přezkoušel, jestli funguje, ale přesto se co chvílí budil v hrůzné představě, že zaspal a promarnil největší existenční šanci, jaká se mu tady zatím vyskytla. Když zase procitl a viděl, že venku už je světlo, raději vstal, i když ručičky ukazovaly teprve půl šesté.

Na holení si nasadil novou žiletku, přeleštil boty a před půl osmou se vypravil do města.

Pospíšil si až moc. Ranní život cizího města plynul kolem netečně jak nevšímavá řeka. Co s nadbytečnou hodinou? V Kaffeehaus Wien ležely na mramorových stolcích čerstvé noviny. Janglovi však neměly co říci.

Dopil kávu, vykouřil cigaretu a loudal se kus cesty pěšky. Do budovy firmy Security přišel právě tři minuty před devátou.

„Já jsem –“

Vrátný trhl koutkem úst, snad to mělo znázorňovat zdvořilý pozdrav, možná pokus o úsměv.

„Pan Jangl,“ doplnil muž ve skleněné kukani a jeho bezvýrazné oči se upřely na nového zaměstnance. „Pamatuji si vás, byl jste nedávno v osobním oddělení. Máte se hlásit u pana Lentiga. Bryan Lentig, výzkumné oddělení, druhé patro, číslo dveří dvacet šest.“

„Děkuji,“ Jangl se rozhlédl. „Mám se někde zapsat nebo –“

„U nás se zaměstnanci nezapisují, ani nemají píchací lístky. Pracovní dobu vám určí představený. Pan Lentig vás očekává. Tady po předním schodišti, prosím.“

Fotograf poděkoval a vykročil po schodech.

V kanceláři číslo dvacet šest Janglovi pokročil vstříc vysoký čtyřicátník s prořídlými vlasy a výraznými brýlemi s černou obroučkou. Chladně stiskl novému zaměstnanci ruku a pokynul ke křeslu u obdélníkového psacího stolu.

„Posaďte se, pane Jangle. Všechno, co jsme o vás potřebovali vědět, jsme si zatím zjistili a ověřili. Nebudeme se už zabývat vaší osobou, ale vaší prací.“ Lentig hovořil rezervovaně, rozhodně však ne povýšenecky. Odmlčel se a počkal, až odejde sekretářka, která s profesionálním úsměvem manekýnky přinesla dva šálky moka. „Nejdřív bych vás chtěl alespoň povšechně seznámit s organizačním uspořádáním firmy.“

„Budu vám vděčný,“ řekl Jangl a potlačil okamžitý nápad, aby sáhl pro zápisník a kuličkovou tužku. Když absolutně tajná práce, tak jistě bez poznámek.

„Nejdůležitější složkou naší firmy je výzkumné oddělení, které na objednávky jednotlivých zákazníků provádí rešerše a průzkumy všeho druhu. Protože jsou v sázce vážné obchodní a finanční zájmy, je veškerá naše činnost přísně důvěrná – ale o tom jste už byl informován v osobním oddělení.“ Jangl mlčky přikývl.

„Vedoucím výzkumného oddělení je pan Georg Zeller. S ním patrně vůbec nepřijdete do styku, protože úkoly se zadávají jednotlivým pracovním skupinám prostřednictvím jejich vedoucích. Skupinu, která má krycí název karbotisk, řídím já a vy jste jejím členem. Dalším specialistou naší skupiny je odborník na elektroniku Rudolf Auer. Pak tu máme dva operativní pracovníky. Jmenují se Manfred Heisen a Inge Petrichová. Většinu úkolů zvládneme sami, ale pokud je třeba, jsou nám přiděleni odborníci z jiných skupin, případně lidé, kteří pracují pro celé výzkumné oddělení. Na některé zvláštní úkoly najímáme také externisty.“

Lentig se napil kávy. Měl uvážlivé, téměř lenivé pohyby člověka, který se neukvapuje, ale když je zapotřebí, dokáže sebou hodit.

„Teď vás seznámím s kolegy a pak si ještě společně pohovoříme o naší práci.“ Šéf skupiny karbotisk stiskl tlačítko pod pracovní deskou stolu.

Za okamžik vstoupili do místnosti dva muži a žena v lehkém kostýmku. Trojlístek jako by vedl bodře vyhlížející tlouštík s nebohatým zbytkem napomádovaných vlasů, avšak Lentig nového zaměstnance představil nejprve ženě v hráškovém kostýmu.

„Pan Otakar Jangl. Paní Inge Petrichová,“ přesným, jakoby automatickým pohybem přisunul židli všedně vypadající ženě. Jangl odhadl, že jí může být kolem třiceti let. Rozhodně nepatřila k ženám, za nimiž se muži při nedělní procházce ohlížejí. A ve shonu pracovního dne snad tyto typy vůbec přehlédnou. Jen její bystré oči napovídaly, že za tuctovým zevnějškem se tají znamenitý postřeh a rychlost úsudku. „Kolegyně Petrichová se jako operativní pracovnice pohybuje hlavně v terénu. Má fantastickou paměť, nic si nemusí zapisovat.“

„Ani fotografovat,“ usmála se Inge. „Ale co naplat, paměť není dokument.“

„Právě proto jsme angažovali pana Jangla,“ Lentigovy oči se obrátily k tlouštíkovi. „To je kolega Manfred Heisen. Senior naší skupiny, který vás při každé operaci do všeho zasvětí a poradí vám, v čem bude potřeba. Zkušeností má požehnaně.“

„Zkušenosti nejsou všechno,“ Heisen škrtl zápalkou, zažehl tmavý doutník a zahalil se do mračna štiplavého kouře. „Rutina sice zaručuje padesát procent úspěchu, ale nakonec musíte na každý případ hledět jako na unikát.“

„To je pravda,“ přikývl šéf skupiny karbotisk. „V našem oboru nevystačíme se šablonou. Na každý pracovní úkol se musí jinak. Už proto, že každý podnik nebo instituce mají své neopakovatelné zvláštnosti. To ovšem neznamená, že by neexistovaly určité obecně platné zásady, téměř přikázání. Že je nutná mlčenlivost, naprostá diskrétnost, to už víte. Ale jde například i o to, abyste se při práci dovedl odpoutat od emocionálních přístupů. Rozumíte?“

„Obávám se, že ne docela,“ po pravdě přiznal Jangl.

„To je takhle: Spousta lidí v naší společnosti musí dělat práci, která někoho poškodí nebo mu ublíží. Číšník nalije řidiči koňak, protože jeho úkolem je obsluhovat hosty, a ne uvažovat o tom, jestli se jeho zákazník o pár kilometrů dál zabije nebo ne. Vrátný v hotelu ví, že žena, kterou si vedete na pokoj, vás asi nakazí. Ale dá vám klíče a nezabývá se vašimi soukromými problémy, protože by jinak přišel o místo. Takový vojenský letec, co létá nad Vietnamem, dobře ví, že zmrzačí a zabije spoustu lidí, třeba ženu, které by za jiných okolností dal ve dveřích přednost, nebo dítě, jež by pohladil po vlasech. Ale musí se od toho odpoutat. No, a jsme u toho. Naše činnost také může poškodit podniky a třeba i konkrétní jednotlivce, proti nimž osobně vůbec nic nemáme. Člověk se však musí osvobodit od jakýchkoliv emocionálních přístupů a hledět na úkoly chladně, řekl bych neosobně. Jste si jist, že to dokážete?“

„Mluvil jsem o tom už s panem Heickem v osobním oddělení. Řekl jsem mu po pravdě, že je mi úplně jedno, jestli nějaký podnik ztratí nebo získá.“ Jangl se na okamžik odmlčel. „Pokud by ovšem nešlo o podnik, kde jsem zaměstnán.“

„Bravo!“ V modrých očích Bryana Lentiga svitla jiskra humoru. „To se vám povedlo. Můžeme tedy pokračovat,“ napřáhl ruku k mladému hubenému muži s plavými vlasy, sčesanými na pěšinku. „To je inženýr Rudolf Auer. Co vy obrazem, to on zvukem. Pan Auer je prvotřídní odborník na přenos zvukových informací a na elektroniku vůbec.“

Auer si s novým zaměstnancem srdečně potřásl rukou.

„Ale někdy dost nešťastný odborník,“ doplnil. „Čím rychleji se objevují nové prostředky dálkové detekce, tím více se rozšiřují všelijaké ochranné systémy.“

Členové pracovní skupiny se sesedli kolem konferenčního stolku a sekretářka přinesla další tři šálky moka.

„Ještě k těm přikázáním,“ nadhodil Heisen. „Ono je jich víc, počítám, že bychom z nich sestavili desatero.“

„Kolega Heisen má pravdu,“ potvrdil Lentig. „Postupně se s nimi seznámíte. Ale nejprve bych chtěl rozptýlit pár falešných domněnek, s nimiž sem lidé přicházejí. Tak především při průzkumu nezáleží jen na nás. Současně s námi začíná na zakázce pracovat ekonomická skupina. Její lidé posbírají po archívech a po knihovnách všechen dosažitelný materiál. Obstarají záznamy z burzy. Pročtou projevy ze schůzí správní rady, výroční bilance, firemní materiály, prospekty z veletrhů a vypracují celkový rozbor činnosti a postavení podniku.“

Šéf skupiny karbotisk zdvihl šálek, zamyslil se a znovu ho odložil.

„Často se také vyskytuje mylná představa, že naše práce je bůhvíjak romantická a že je postavena na velkých činech. Ve skutečnosti obraz zkoumaného objektu sestavujeme především ze stovek banálních, zcela očividných a normálně přístupných faktů. Zaměstnance si spočteme při východu z vrátnice, výrobní kapacitu ověříme na nákladovém nádraží podle vyexpedovaného zboží. Podle poznávacích čísel vozů na firemním parkovišti identifikujeme podstatnou část jmen vedoucích pracovníků, pokud je nenajdeme v telefonním seznamu nebo v nějaké výroční zprávě. Z časového rozpětí mezi odchodem z práce a příchodem domů se dá usuzovat na vedlejší zájmy, které – když jde o vedoucího pracovníka – nemusí být bez zajímavosti.“

„Někdy jsou informace opravdu na dosah ruky,“ potvrdil Heisen, „jen se pro ně natáhnout. To si vzpomínám, jak jedna automobilka odvezla prototyp nového vozu někam do ciziny ke zkouškám na horských silnicích. Měli jsme zjistit kam. Zdánlivě neřešitelný problém, protože všechno bylo zahaleno pečetí přísného mlčení. V konstrukci o dějišti zkoušek věděli snad jen tři důvěryhodní a mlčenliví lidé. Ale když jsem posadil k telefonu jednu úřednici a ona se představila jako žena zkušebního jezdce, bylo po tajemství. V mzdové účtárně klidně řekli, že s platem si nemusí dělat starosti, protože jí ho budou posílat celý a panu manželovi do Avily ve Španělsku jen cestovní diety.“

„To se stává, když levice neví, co dělá pravice,“ Lentig dopil kávu. „Takže do toho desatera rozhodně patří zásada, že člověk musí nejprv důkladně přemýšlet a teprve pak s vědomím všech důsledků jednat. A to neplatí jen o práci, ale i o soukromém životě. Našinec se prostě musí za každou cenu vyvarovat popularity. Sebemenší skandál, jakýkoliv rozruch kolem vaší osoby, který by třeba v jiném povolání prošel, by měl u nás za následek rozvázání pracovního poměru. Jak vidíte, náš chlebíček je poměrně slušně namazaný, ale má pořádně tvrdou kůrku.“

„Je to řehole, pane kolego,“ starostlivě přikývl Heisen.

Lentig se rozhlédl po členech skupiny a vstal.

„Za chvíli vyrazíte za případem. Ale ještě skočím s kolegou Janglem do fotolaboratoře, abych ho představil děvčatům a aby věděl, jak to tam chodí.“

Jangl musel konstatovat, že s takovým technickým vybavením, jaké měla laboratoř firmy Security, by se mohl pochlubit jen málokterý ateliér. Laborantka ho seznámila s celou paletou přístrojů, které jsou fotografům firmy k dispozici. Poprvé v životě vzal Jangl do ruky opravdovou linhofku, a hned poslední z modelů Super Technika. Bylo tu prostě všechno, nač si náročný fotograf může vzpomenout. Přístroje, od velkých ateliérových komor až po aparáty do knoflíkové dírky, sady objektivů, včetně půlmetrových teleobjektivů, speciální fotomateriál, osvitoměry, dálkoměry, elektronické blesky, nejrůznější stativy, rádiovým signálem řízené spouště a spousta dalších pomůcek.

„Spokojen?“ zeptal se Lentig na zpáteční cestě.

„Jistě. Naprosto perfektní vybavení. S technikou, která je tady, se dá pracovat takřka potmě. S tímto materiálem máte prostě právo očekávat prvotřídní snímky.“

„Jenže ono záleží také na lidech, kteří tou technikou vládnou. A jak se v novém povolání cítíte?“

„Neberte to jako frázi, pane Lentigu, ale po dlouhé době mám opravdovou chuť do práce. Chtěl bych dokázat, že si zasloužím důvěru, kterou mi firma prokázala. Sice ani nevím, jak jsem k tomu štěstí přišel –“

„Jedna naše externí spolupracovnice vás doporučila. Řekla, že jste jí prokázal velmi cennou službu.“

„Ve skutečnosti to byla jen maličkost.“

„To musí spíš vědět ona, ne?“ Lentig zvedl obočí. „Nehledě na to, že většina velkých věcí se nakonec skládá z maličkostí. A pokud se toho štěstí týče –“ šéf skupiny karbotisk neurčitě pokrčil rameny.

„Nesmírně si té možnosti vážím –“

„Každé povolání na světě má líc a rub. Slušně si tu vyděláte, o tom není sporu. Jestli se vám bude práce dařit, můžete počítat i s nějakou tou mimořádnou odměnou. Ale za to nesmíte být háklivý na pracovní hodiny. Přijdou noci, kdy se nevyspíte, dny, kdy si nesednete, víkendy, kdy si ani na skok neskočíte domů.“ Lentig zaváhal a polohlasně připojil: „Navíc jako emigrant nesete daleko větší riziko.“

Jangl pohlédl na šéfa s otazníkem v očích.

„Sebemenší průšvih, a nikdo se vás nezastane. Jestli pro každého z nás platí, že musí být opatrný, tak pro vás dvojnásob. Nezapomeňte na to!“

5.

PŘEDPOKLADY PRO PRŮZKUM

„Tak jedem, pane kolego,“ Heisen zamířil k šedému, už dávno ne novému volkswagenu, otevřel dvířka a vecpal se do vozu. Zdálo se, že beze zbytku vyplnil prostor mezi volantem a opěradlem sedadla. Jangl obešel vůz a posadil se vedle řidiče. „Tohle je nejvýhodnější doba pro naši práci,“ prohodil specialista ze Security a začal hledat po všech kapsách. „Teď dopoledne?“

„Ne, teď v červnu,“ muž za volantem si elektrickým zapalovačem zažehl vyhaslý doutník a prozíravě otevřel okénko. „Prázdniny na krku, začíná doba dovolených, lidé uvažují, na kolik je co přijde, co si vezmou na sebe, kdo jim nakrmí rybičky v akváriu, prostě mají plnou hlavu starosti. A navíc teď děvčata chodí jen tak nalehko, tenké šatičky a pod nimi skoro nic, to také rozptyluje od služebních povinností. Kdopak si všimne nějakých lidiček –“

„Jedeme daleko?“

„Do Nebenstrasse.“ Heisen nastartoval, vyšlápl spojku a zasunul jedničku. Vrátný zasalutoval a otevřel obě křídla vrat. „Musíme přes Mohuč a pak doprava.“

„Za nějakým novým úkolem?“

„Právě. Úplně čerstvá zakázka.“ Volkswagen projel vraty a vyrazil do frankfurtských ulic. „Jde o nějakou firmu Klemm. Když jste byl s panem Lentigem v laboratoři, tak jsem mrknul do průmyslového almanachu. Akciová společnost. Centrála a výrobní závod je tady, čtrnáct filiálek v různých městech, ale ty se zabývají jen servisem. Dodává olověné a niklo-kadmiové akumulátory. Do týdne máme firmu prosondovat a snad na nás čeká i speciální úkol. To se ještě včas dovíme.“

„A ten týden – je to mnoho, nebo málo?“

„Řekl bych, že téměř šibeniční termín.“ Senior pracovní skupiny karbotisk si povzdechl. „Ale nějak to zvládnout musíme.“

„A my dva?“

„Musíme se postarat o předpoklady pro další průzkum.“

„To znamená?“

„Obhlédneme si polohu té továrny, podíváme se, jak to vypadá s jejími sousedy, odkud je vidět do oken, odkud na dvůr, kde co leží, a celkově to zmapujeme. Pokusíme se najít nějakou špehýrku, z které by se dalo fotografovat, co nás zajímá.“ Heisen na okamžik pootočil tvář. Spokojenou tvář dobře živeného úředníka nebo prosperujícího živnostníka, žoviálního, bezelstného člověka s otevřeným srdcem, případně i peněženkou. Prostě zjev, po němž prahnou asekuráci, obchodní cestující, stárnoucí panny, které se nevzdávají naděje, i diblíci, kteří by se rádi dali vydržovat. Jangl si uvědomil, jak je ošemetné a riskantní dát na vnější vzhled člověka. Kolik mužů má takové dvě tváře jako Heisen? A kolik žen? „Navrhneme,“ pokračoval senior skupiny, „jak rozmístit služby, které budou pozorovat vchody a parkoviště, kam postavit vozy s lidmi, kdyby bylo třeba se někomu pověsit na paty, a ještě asi tisíc dalších maličkostí.“

„Myslíte, že to bude těžké?“

„Snadné rozhodně ne, protože se nesmíme prozradit. Kdyby lidé od Klemmů zjistili, že jsme kolem nich rozhodili sítě, mohli by nám je potrhat a my bychom splakali nad výdělkem. Firma by přišla o zakázku, my o prémie. Už ve vlastním zájmu si musíme dát pozor.“

Volkswagen za sebou nechal městské centrum a projížděl teď průmyslovým předměstím. Obytné bloky se střídaly s továrnami, sklady a parkovišti.

„Tohle už je Nebenstrasse,“ zabočil Heisen do poměrně široké, avšak nepříliš frekventované ulice.

Jangl zbystřil pozornost. Po obou stranách vozovky řady parkujících vozů, za nimi zaprášené akáty, které vyrůstaly z malých čtverců hlíny na okraji chodníků, ulici lemovaly střízlivé fasády všemožných provozů. Plechová písmena na průčelí budov nebo na železných sítích nad vjezdy do nádvoří hlásala názvy firem, z otevřených oken se linula směsice nejroztodivnějších zvuků, hučením tiskařských rychlolisů počínaje a syčením žehlících strojů konče.

Tu a tam se fronta průmyslových budov rozdrolila o dožívající obytný blok z dvacátých nebo z třicátých let.

Muž za volantem stačil spolehlivě řídit a ještě sledovat jedním okem čísla domů.

„Za okamžik pojedeme kolem,“ oklepl popel z doutníku. „Sledujte levou stranu ulice. To se ví, ne moc okatě, nikdy nevíte, kdo se na vás dívá. Vidíte tu moderní budovu?“

Velký nápis Klemm A. G. nad vchodem do pětipatrové budovy s širokými okny oznamoval, že jsou u cíle. Heisen rychlým pohledem přejel průčelí akumulátorky a nezměněným tempem pokračoval v jízdě. Jangl stačil zaregistrovat, že do budovy se vstupuje kolem vrátnice, která na druhé straně sousedila s průjezdem, jenž vedl někam na tovární dvůr.

Po pravé straně volkswagenu zůstal oprýskaný dům, pak nějaká ohrada sloužící za parkoviště a posléze blok činžáků s hostincem U čistého pramene. Z otevřeného vchodu do lokálu mhourala černá kočka. Heisen ubral plyn, minul první příčnou ulici a teprve za dalším rohem zabočil. Nejprve otočil vůz a zaparkoval na volném místě u chodníku. Ocitli se ve slepé uličce, která končila jakýmsi neuspořádaným paloukem s hromadami suti, za nimiž se ozýval pokřik dětí.

„Nejprve zajdem do té hospody, každý ovšem zvlášť. Hospoda je vždycky místní informační centrála. Já si pohovořím s výčepním, vy se jen rozhlížejte, člověk nikdy neví, kdy se mu znalost terénu bude hodit. Sejdeme se zase tady u vozu a dohodneme se, co dál.“ Senior pracovní skupiny sáhl na kliku, ale pak se ještě jednou otočil ke kolegovi a ztlumil hlas. „Nezapomeňte, že u Klemmů mají určitě nějaké bezpečnostní oddělení nebo něco podobného, prostě lidi, kteří dávají pozor, aby jim někdo nezvaný nehleděl do karet. Opatrně!“

Jangl zamířil do hostince velkou oklikou a vstoupil tam za pět minut. Z výčepu vedly dveře do rozlehlé jídelny, kde servírka chystala příbory, úplně ztracena v moři stolů. Kočka se zatím přestěhovala ke dveřím do kuchyně a studeným pohledem si přeměřila nového příchozího. Hostinská se naproti tomu hřejivě usmála.

„Dal bych si malé pivo.“

„Prosím.“ Hostinská natočila pivo a opět se věnovala Heisenovi, který stál u výčepu a pomalými doušky upíjel coca-colu s hranolkem ledu.

„Vy to tady určitě moc dobře znáte,“ Heisen upřel na ženu za výčepním pultem pohled plný důvěry. „Denně strávím dvě hodiny cestou do práce a zpět. Co myslíte, nenašel by se tu někde v okolí menší byt? Pochopitelně počítám s kaucí. Nebo alespoň nezařízený pokoj v podnájmu. Víte, já se dovedu uskromnit. Když si chci něco dopřát, tak raději skleničku a něco dobrého na zub. Podáváte také večeře?“

„Večeře? Pochopitelně. Vždycky máme slušný výběr. Říká se, že se u nás dobře jí, však je tu v poledne vždycky plno. Ale zase ne natolik, abyste nedostal dobré místo,“ spěšně ujistila. „Večer je to pochopitelně slabší. A byt? No, nevím,“ přemítavě špulila pusu. „Lidi se naopak musí stěhovat pryč. Ten barák vedle ohrady se bude bourat, má se tu stavět továrna na pletené prádlo nebo co.“

„Vida, tak bourat se bude! Jestli myslíte ten dům proti akumulátorce, tak ho snad ani tak velká škoda nebude. Vypadá, jako by si svoje už odsloužil.“

„To je možné. Ale co nájemníci?“ namítla hostinská. „Tak levné byty už neseženou. Nehledě na to, že stěhování není žádná slast. Já jsem se v životě třikrát stěhovala a mám toho nadosmrti dost.“

„Raději dvakrát vyhořet než se jednou stěhovat, že,“ usmál se Heisen. „Ovšem, je-li člověk pojištěný. A dům je už vyklizený?“

„Částečně ano. Pár bytů je prázdných, do konce roku musí být všechny partaje pryč.“

„Počítám, že je to cítit na tržbě, ne?“

„To víte. Ale jestli tu bude továrna, tak by to zase vynahradily obědy.“

„No, nejspíš si zkusím dát inzerát,“ Heisen vyprázdnil sklenici, zaplatil a s přátelským úsměvem se odporoučel.

Jangl zůstal ještě pár minut, zalistoval v obrázkovém časopisu a šel také. Oklikou se vrátil do slepé uličky. Jeho kolega ze Security seděl na nízké zídce a byl zahloubaný do novin. Vzhlédl k fotografovi.

„Představte si, že toho vraha z Rossmarktu ještě nemají. Podle všeho to byl nějaký cizinec, teď se jich tu potuluje – ach, promiňte, pane kolego, měl jsem samozřejmě na mysli Italy, Španěly, Turky a vůbec tuhletu horkou jižní krev,“ usmál se přesvědčivě; člověk by mu na místě prominul mnohem víc. „Slyšel jste, co povídala hostinská. Co tomu říkáte?“

„Slyšel. Ten dům, který se má bourat, leží prakticky přímo proti firmě Klemm.“

„Není třeba, abychom se tam zbytečně ochomýtali oba,“ uvažoval Heisen. „Zajděte do toho baráku a prosondujte ho, abych tak řekl, z hlediska našich profesionálních zájmů.“

„Myslíte, že bychom odtamtud mohli fotografovat?“

„Právě to jsem měl na mysli. Pokud je tam vhodný byt s okny do ulice a podaří se nám ho najmout. Zkuste to tam omrknout, třeba budeme mít štěstí.“ Senior pracovní skupiny karbotisk otočil noviny na poslední stránku a opět se do nich zahloubal. „No, to je volovina! Stavět Wernera na levé křídlo!“

Než se Jangl vrátil z průzkumu, změnily se Frankfurter Allgemeine Zeitung v papírovou čepičku, která chránila Heisena před slunkem. Teď před dvanáctou si posvítilo i už sem na zídku.

„Tak co?“

„Nesu dobré zprávy. V každém patře jsou tři byty,“ spustil Jangl. „Dva mají jednu místnost do ulice, druhou do dvora, tedy na jih. Třetí byt má obě okna do dvora. Naproti tomu schodiště je na straně do ulice.“

„A jsou tam skutečně nějaké prázdné byty?“

„Řada bytů je prázdných.“

„Vy jste se vyptával?“

„Ne. Ale na dveřích nejsou jmenovky, na podlaze chybějí rohožky a při pohledu zvenčí mají špinavá okna bez záclon.“

„Výborně, pane kolego. Na začátečníka bystrý postřeh.“

„Z volných bytů by se nám hodila buď čtyřka v prvním patře, nebo sedmička ve druhém patře. Záleží na tom, jestli dáte přednost většímu nadhledu.“

„Posuďte to sám. Především budete fotografovat vycházející zaměstnance.“

Jangl se na okamžik zamyslil.

„V tom případě bych doporučoval první patro.“

„V pořádku,“ přikývl Heisen. „Pokusíme se o tu čtyřku. A jak je to s domácím? Komu ten dům patří?“

„Realitní kanceláři Hugo Schneidera. Tady je adresa,“ Jangl vytáhl ze zápisníku lístek a podal ho staršímu kolegovi.

„Jak jste se to dověděl?“

„Z razítka na oznámeních, která jsou vyvěšena v přízemí na tabuli.“

Specialista ze Security si přečetl adresu a strčil lístek do kapsy.

„To není daleko. Hned tam zajedeme. Počítám, že pan Schneider mi ještě ruku políbí, že si ten byt na pár týdnů najmeme.“

Pan Schneider sice nečekanému nájemníkovi ruku nepolíbil, už proto ne, že za štítkem firmy se skrývala vdova po realitním makléři, avšak i tak Heisenovo jednání proběhlo úplně hladce a za čtvrt hodiny vyšel s potvrzením o zaplaceném nájmu na celý měsíc červen a s klíčem od domu, od bytu, od sklepa a od půdy. Jangl si všiml, že potvrzenka zní na vymyšlené jméno a na adresu z Bad Vilbelu.

„Vdova by si mohla pomyslit, že jsem se zbláznil, a dávat to k lepšímu,“ Heisen se znovu nasoukal za volant. „Tak jsem jí řekl, že budeme někde poblíž Nebenstrasse natáčet filmový šot a byt potřebujeme jako šatnu. Myslím, že tohle vysvětlení bude stačit i domovnici. Tak mi nezapomeňte v domě říkat pane režisére.“

„A co teď?“

„Někam se zajdeme najíst. Při jídle budeme přemýšlet, jak postupovat dál, abychom neztráceli čas a přitom zbytečně neriskovali.“

6.

FOTOGRAF JE SMRTELNÝ

Bylo po poledni. Zavalitý člověk v šedé čepici se štítkem a nápisem Klemm A. G. s rozkoší nastavoval brunátnou tvář proudu vzduchu ze stolního ventilátoru a bezmyšlenkovitě hleděl před sebe. Zřejmě musel sebrat hodně vůle a hluboko sáhnout do zásob energie, aby překonal malátnost, pohnul hlavou a pohlédl přes ulici k protějšímu chodníku.

Vrátný spatřil, že před zchátralým domem zastavil už ne nejmladší volkswagen. Z šedého vozu vystoupil středně vysoký, poměrně štíhlý muž a začal zápasit s jakýmsi neskladným zavazadlem, které se vzpříčilo v těsném prostoru auta. Konečně se na chodníku objevilo častým používáním odřené pouzdro na basu. Muzikant je uchopil za rukojeť a vstoupil do domu. Bystřejší pozorovatel by si musel povšimnout, že se muzikant se zavazadlem pořádně zapotil. Šedý vůz se znovu rozejel a vrátný se opět soustředil na to, aby náležitě vychutnal osvěžující vánek z ventilátoru.

Muž s basou prošel šerou přízemní chodbou, vystoupil do prvního patra a udýchaně vydechl. Odemkl dveře bytu číslo čtyři, vstoupil do předsíně a pouzdro opatrně položil u zdi na podlahu. Pak se vydal na obhlídku bytu.

Pokoj na jižní straně bytu ho příliš nezajímal, otevřel dveře do obytné kuchyně, jejíž okno vedlo do ulice. Místnost nevyhlížela právě přívětivě. Na holých zdech zůstalo pár skob a pod nimi obdélníkové stopy po obrazech. Vrzající palubky pokrývalo linoleum, které tady bývalý nájemník zanechal. Zešedlo prachem a špínou tak, že se původní vzorek načisto ztratil. Na kuchyňské židli s viklavými nohami visel špinavý hadr a při jedné stěně stál stůl s mozaikou koleček od sklenic a s černými šmouhami, jež do stolní desky vypálily zapomenuté cigarety. V rohu se povalovalo několik prázdných lahví.

Jangl se opatrně přiblížil k oknu, v němž chyběla jedna vnější tabulka. Na vchod do budovy firmy Klemm byl odtud skutečně perfektní výhled. A nejen na vchod. Dokořán otevřenými okny protější budovy viděl do kanceláří v prvním a druhém patře. Přímo naproti se hezká černovláska prohrabovala ve vysouvací zásuvce ohromné kartotéky, vybírala kartičky a zřejmě se bavila s trochu příliš baculatou kolegyní, která zasouvala papír do psacího stroje.

V sousední pracovně srkal holohlavý padesátník zamyšleně kávu a jedním prstem ťukal do klávesnice malé elektrické kalkulačky, v další pracovně se dva mladší muži v bílých pláštích, snad nějací projektanti nebo kresliči, důležitě dohadovali nad roztaženou rolí papíru, kterou měli v rozích zatíženou popelníky.

Za Janglovými zády se ozvalo trojí lehké zaklepání. Fotograf otevřel vstupní dveře a pozdravil:

„Dobrý den, pane režisére.“

„Trochu skřípají,“ Heisen pohnul veřeji sem a tam „Musíme je namazat. Nedělat hluk, pokud to není nezbytně nutné, to je také jedno z desatera našich přikázání. A co na schodech – potkal jste někoho?“

„Ne. Nikde ani noha.“

„Tím lépe.“ Specialista ze Security prošel předsíni a zamířil do obytné kuchyně. „Každopádně se ještě teď odpoledne zastavím u správcové, abych se jí představil. Má byt rovnou pod námi, není potřeba, aby se něčemu zbytečně divila.“ Heisen přešel k oknu a také se rozhlédl po protější budově. „No, myslím, že to není špatné stanoviště. Už jsem pracoval v horších. Ale nejde ani tak o mě, hlavně co tomu říkáte vy jako fotograf?“

Jangl se vrátil do předsíně a otevřel pouzdro na basu. Objevil se masivní stativ, jednooká zrcadlovka na svitkový film, dva teleobjektivy, jeden z nich nejméně půl metru dlouhý, krabice s filmy, clonami, filtry a konečně hromádka maskovacích potřeb, které fotograf vybral podle Heisenova návodu.

„Podle mého názoru je to docela dobré místo. Už proto, že my jsme ve stínu a oni na slunci. Záleží ovšem na tom, co vlastně mám dělat,“ fotograf přiložil k očím triedr. „Vidíte tu kancelář hned naproti? To tmavovlasé děvče u kartotéční skříně; má na zápěstí náramkové hodinky. Když udělám velkým teleobjektivem snímek, budeme se moci přesvědčit, jestli se jí náhodou nezpožďují.“ Jangl pohnul triedrem doleva. „A kdyby její kolegyně měla trochu víc pootočený stroj, patrně by se na zvětšenině dal přečíst text, který tam psala. Ovšem – za předpokladu dobrého osvětlení. Jestli máte tohle na mysli –“

„To zatím nevím, kamaráde. Snad později, to se ještě uvidí. V tuto chvíli nám jde o lidi.“

„V jakém smyslu?“

„Potřebujeme je identifikovat. V jednu hodinu začíná u Klemmů polední přestávka pro personál z ředitelství. Patrně i pro lidi z laboratoří a z konstrukce, prostě pro všechny, kteří dělají na jednu směnu. Někteří zůstanou uvnitř, třeba drží dietní hladovku, další si koupí svačinu z automatu, nebo půjdou do závodní jídelny, ale hromada jiných vyrazí na oběd do okolních restaurací, hlavně do toho hostince U čistého pramene.“

„Rozumím,“ potvrdil fotograf. „A co s nimi?“

„Jakmile se začnou trousit ven, budete je fotografovat. Jednotlivě, po dvou, po skupinkách, prostě, jak se vám objeví v objektivu.“

„To nám ovšem nezaručí, že je zachytím všechny.“ Jangl podal staršímu kolegovi triedr.

„Správně,“ Heisen dalekohledem zamířil na černovlásku. „Hm, hezké děvče. Kde jsme skončili? Aha. Ovšem, v poledne zachytíte jen část lidí. Proto budete pokračovat i celé odpoledne a vyfotografujete každého odcházejícího člověka. Zůstanete až do setmění. Dá se totiž logicky předpokládat, že nejdůležitější zaměstnanci půjdou domů mezi posledními.“

„Teď už je světlo do půl osmé, snad téměř do osmi,“ zauvažoval fotograf.

„Takže máte velkou šanci zachytit většinu administrativních a technických pracovníků.“

„A jak si představujete zpracování negativů?“

„Vykopírujete z nich podobenky jednotlivých zaměstnanců. Dejme tomu na pohlednicový formát. Jasné?“

„Naprosto,“ Jangl se podíval na hodinky. „Za dvě hodiny se začnou trousit domů, takže bych mohl ještě dneska začít.“

„Tak to byste nemohl, kolego,“ senior pracovní skupiny rozhodně zavrtěl hlavou.

„Ne? Proč?“

„Protože u Klemmů absolutně nesmějí nic tušit. To znamená, že tady s tím oknem můžeme manipulovat až potmě. A skrz tu špínu byste nic nevyfotografoval. Ale třeba už máte nějakou představu, jak na to.“

„Uvažoval jsem, že objektiv by neměl být moc blízko okna. A přesto musí zachytit vchod do budovy,“ Jangl pohybem ruky načrtl myšlenou spojnici vchodu do továrny a objektivu. „Musím mít aparát ve výšce asi dvou metrů, jestli mi nemá ve výhledu překážet parapet.“ Fotograf přinesl z předsíně hliníkový stativ. „Vidíte? Dá se pořádně natáhnout. Půjde tedy o to, abych viděl na matnici. Třeba mě tady ta židle udrží.“

„Kdyby neudržela, tak si vlezete na stůl,“ Heisen pohlédl ke zdi. „Možná že byste to měl vůbec pohodlnější.“

Specialista ze Security se prošel po kuchyni a ze strany si prohlédl okno. Dával dobrý pozor, aby se ani na okamžik nevystavil pohledům odnaproti. Pak se vrátil k Janglovi a pohladil se po bradě.

„Tak se podívejte, pane kolego. V okně je vyražena jedna vnější tabulka. To je náhoda, kterou docela dobře zužitkujeme. Až se setmí, otevřeme vnitřní okna dokořán, popřípadě je úplně vysadíme.“

„Už se mi to vyjasňuje,“ přikývl Jangl. „Stativ a aparát postavíme tak, abych fotografoval místem, kde chybí tabulka.“

„Ovšem. Pokud jde o zbývající tabulky, tak je fakt, že jsou špinavé, ale my je zamažeme ještě víc. Aby skrz ně nebylo vidět, že. A tady uvnitř bude méně světla. V pouzdru na basu na to máme speciální aerosolový sprej.“

„Přesto bych měl aparát a stativ zamaskovat,“ nadhodil Jangl.

„Zamaskujete. A to na principu černého divadla, jestli jste o tom slyšel. My ovšem dáme přednost šedému divadlu.“ Heisen odskočil do předsíně a zalovil v pouzdře na basu. Roztáhl před sebou štůček šedé tkaniny. „To bude ono!“ spokojeně kývl. „Zakryjete stativ a aparát.“

„Ale proti tomu nažloutlému pozadí –“ namítl fotograf.

„Pozadí se upraví. Zajdete do drogerie, ale raději kousek dál, nebylo by moudré nakupovat někde tady za rohem. Koupíte právě takovou šedou barvu, štětku nebo co ještě potřebujete. A potom strop i stěnu proti oknu natřete na šedo.“

„Vidíte – myslel jsem, že od malování pokojů už budu mít pokoj,“ zasmál se Jangl. „Ale pro náš účel to samozřejmě docela rád udělám. Dám si na tom záležet.“

Heisen se dobromyslně usmál.

„Opovažte se s tím piplat. Za týden nebo za čtrnáct dní odtud odejdeme a víc už sem nikdo nevkročí, leda lidé od destrukční čety.“

„Rozumím. Takže já bych hned skočil do té drogerie.“

„Ano, ale až po mně, protože si vezmete klíče. Já zatím omrknu okolí, podívám se do těch dvou postranních ulic a možná ještě dál. Počítám, že se vrátím kolem páté odpoledne. Pak bychom měli volno a řekněme tak kolem osmé večer bychom sem zašli a zařídili ty věci s oknem. A protože v devět ráno je porada u pana Lentiga, tak se připravte na to, že se dneska moc nevyspíte.“

„To mně nevadí. Lepší je nevyspat se kvůli něčemu zajímavému, než spát z nudy.“

Senior pracovní skupiny na Jangla zkoumavě pohlédl.

„Mám dojem, že se vám ta práce začíná líbit –“

„Aby ne. Moc si toho místa vážím. Mimochodem – někdo tu práci jistě dělal přede mnou. Co to bylo za člověka?“

„No, odborník to byl,“ zaváhal Heisen, jako by ho toto téma příliš netěšilo. „Spolehlivý, mlčenlivý, pracoval rychle a přesně. Jenže pak mu žena utekla s jiným, dost těžce to nesl a dal se na pití. Nevěděl, kdy přestat, propadal tomu víc a víc. A když se člověk napije, tak vybreptá kdeco. Mockrát jsme mu domlouvali, říkali jsme, kamaráde, to nedopadne dobře, ale jako bychom mluvili do dubu. Pár dní sekal dobrotu, pak se znovu zřídil a neprozradil jen to, co nevěděl. A to byl samozřejmě jeho konec.“

„Odešel? Vyhodili ho?“

„Už nebylo potřeba,“ bezvýrazně řekl Heisen. „Přejel ho na silnici auťák a zemřel při převozu do nemocnice. Neznámý silniční pirát ho těžce zranil a ujel, stálo pak v novinách. To víte, pane Jangl, i fotograf je smrtelný.“

7.

TROCHU BYCH SE OSVĚŽILA

Miloš Hynek, jako vždy nastrojený, s odleskem lustru ve vlnících se vlasech, stál před rozevřenou skříní a zhlížel se v zrcadle, které zabíralo celou vnitřní výplň dveří.

„Ahoj, Oto,“ pootočil pohled ke vchodu do pokoje. „Cože tak pozdě? Teprve z práce nebo z něčeho lepšího?“

„Ahoj, Mílo.“ Jangl si svlékl sako, přehodil je přes opěradlo židle a zamířil nejprve k umývadlu. „Z práce. Hned první den jsem měl pořádnou zabíračku, musel jsem to vyřídit ještě dnes večer. Takže jsem utahaný jako kotě a ke všemu mám už zase hlad, protože jsem večeřel v půl šesté.“

„A co kdybys šel se mnou?“ Hynek si pečlivě upravil uzel široké kravaty s pestrými příčnými proužky. „Jdu se teprve najíst a také zapít radostnou událost.“

„Copak? Šéfové se narodila dvojčata?“

„Ne, něco lepšího. Zlomila si nohu, na tři nebo čtyři neděle ji to dali do sádry. Takže budu mít celou tu dobu vagace a dost času, abych dohnal zameškaný spánek.“

„To ti tedy blahopřeji!“

„Uznáš, že se to musí oslavit. Proto tě zvu na skleničku a na srbské žebírko.“

„Vždyť už je půl jedenácté,“ podíval se Jangl na hodinky. „A já musím v sedm vstávat. Nemůžu si dovolit přijít pozdě.“

„Ta hodina tě už nevytrhne. Přece nepůjdeš spát s prázdným žaludkem,“ naléhal Hynek.

„A kde myslíš, že nám ještě něco dají?“

„Přece v Tamaře. Je to jen pár kroků.“

„Tak dobrá. Ale jenom na hodinku.“ Jangl si s nevelkým nadšením oblékl sako.

Tamara je předměstský noční podnik, jehož provozovatel se pokusil sloučit pod jednu střechu funkce baru, vinárny, restaurace, kavárny a dokonce varieté. Výsledkem byla dost podivná všehochuť, stěsnaná kolem malého parketu: hudba, která střídala helikóny a doprovodné kytary, vystoupeni akrobatky na pódiu, stojany s novinami a časopisy podél jedné stěny, na stolech pivo i šampaňské, pečené vuřty i langusty, kolem stolů místní obchodníci s výřečnými paničkami, ale i vlasatí výrostci s padlými anděly.

Hynek s Janglem zamířili k volnému stolu v pozadí, posadili se, Hynek objednal a rozpovídal se o svých vztazích k majitelce kadeřnického salónu.

Jangl poslouchal na půl ucha, zdvořile přikyvoval, ale myšlenkami se toulal jinde. Jeho oči se znovu a znovu vracely ke stolku poblíž pódia, kde seděla osamělá mladá žena. Mohla to být manželka nebo známá některého z hudebníků, anebo měla v Tamaře pozdní schůzku, či ji z prázdného bytu vyhnal pocit osamění.

Teď už si mohu dovolit seznámit se s děvčetem, Janglovy myšlenky se rozletěly do daleka a do široka. Budu mít na to, abych takovou přítelkyni pozval na večeři do slušné restaurace, koupil jí nějakou hezkou maličkost a vzal ji k sobě domů. Odstěhuji se od Hynka, zaplatím kauci a najmu si garsoniéru s ústředním topením. Bude tam širokánský gauč, knihovna, na podlaze temně rudý koberec a na stěnách ozdobné lampičky, jejichž tlumené světlo vytvoří intimní atmosféru.

Jangl znovu pohlédl na ženu u pódia. Jako by se ztrácela v mlhách a místo ní se před ním střídaly tři tváře. Jarmila, Lenka, Denisa. Každá jiná, ale všechny přitažlivé. Jedna už dosažená, druhá na dosah, třetí jen pouhý přelud, který se mu mihl životem.

Denisa… Jangl si vybavil ženu s chrpovýma očima. Krásné stvoření z velkého světa. Patrně náročná, vědomá si své ceny, protože má skutečně co nabídnout. Ale když na něj nezapomněla jako na odborníka a upozornila šéfa firmy Security na nadějného fotografa, proč by si na něho nemohla vzpomenout i jako na muže?

V jeho garsoniéře najednou zazvoní telefon. Tady Denisa, ozve se ve sluchátku. Tak co, Oto, jak jste se na novém místě zapracoval? Slyším o vás samou chválu. Člověk na svém místě. Už jsme se tak dlouho neviděli, nechtěl byste si popovídat? Co vlastně děláte dneska večer?

Je sobota před půlnocí. Před moderním činžákem zastavuje taxík, kterým dvojice přijela z večeře v Intercontinentalu, Jangl platí a nechává řidiči tři marky spropitného – ne, marka bude stačit – pomáhá Denise z vozu, vstupují do domu, pak do výtahu a nakonec do jeho útulné garsoniéry s temně rudým kobercem a tlumenými světly.

Jangl otevře bar a začne míchat Forget-me-not koktail. Otevře ledničku, chce vyklopit kostky ledu, ale v tom okamžiku mu Denisa položí ruku na předloktí, dychtivě se na něho podívá a řekne: Trochu bych se osvěžila. Sklopí oči, jde do koupelny a vrací se teprve za hodnou chvíli, zahalena do jeho oranžového županu se žlutým lemem, nechala si jen střevíčky s vysokým podpatkem. Župan se nahoře rozevírá, má příliš hluboký výstřih, Denisa nastavuje rty a slastně přivírá oči…

Lenka… Přijde nečekaně, s rozpaky vstoupí do jeho garsoniéry a postaví se k oknu. Musím ti něco říci, Oto, vyhrkne rozechvěle a neodváží se k němu pozvednout oči. Moc jsem o tom přemýšlela, víš, jak jsi kladl otázku, Jestli se má člověk přizpůsobovat životnímu omylu, fikci, falešné představě. Stokrát jsem si připomínala, že Jindra je můj muž, zápasila sama se sebou, několikrát už jsem vykročila k tobě a zase se polekaně vrátila. Ale je to marné – city jsou silnější než rozum, srdce se neohlíží na chladnou morální normu. Spěchám, abych ti to pověděla a vyvodila z toho závěry. Trochu bych se osvěžila, řekne potom a sklopí oči. Jde do koupelny a vrací se teprve za hodnou chvíli…

Jarmila… Jak to vlastně začalo? Ano, ovšem, tenkrát v červnu. Vystupovala na betonovém koupališti z vody, dvoudílné bílé plavky se ostře odrážely od opáleného těla. Promiňte, slečno, nepokládejte mě za dotěrného, ale zastavte se na vteřinu na těch schůdcích, jsem fotograf z povolání, bude to nádherný žánrový snímek, tak, děkuji, pro jistotu ještě jeden záběr.

Samozřejmě že vám ten snímek pošlu. Anebo bych vám ho mohl někam přinést. Večer vyvolám film a budu zvětšovat, tak třeba hned zítra – opravdu ne proto, že by vybledl – ale čím dříve, tím lépe, alespoň pro mne.

A nazítří další snímek, a ještě jeden, potom první polibek, a ještě jeden a nesčíselně dalších a celé filmy záběrů. Jarmilka vzhlíží z lodičky vzhůru, drží kolem krku kamenného lva, natahuje ruku do fontány, sklání se nad tulipánem, Jarmilka v ulicích, v lese, v ateliéru… Skočím pro něco k jídlu, řekl tehdy, zapomněl uklidit pohozené materiály a nechal ji tam samotnou. Když se vrátil, seděla v křesílku, pobledlá, křečovitě svírala album, asi je právě zaklapla, když uslyšela jeho kroky; byl v něm seriál barevných fotografii, který zachycoval milující se dvojice. Hněv, slzy a výčitky. Ty ohavné ženské na obrázcích a vůbec ty obrázky, když je fotografuješ, tak jistě … a nový příval slz. Ale Jarmilko, konejšil ji, co si hned nemyslíš? To album není moje, nechal ho tu jeden kolega, snad to pořídil pro nějakého cizince, nemám s tím nic společného a vůbec mě to nezajímá. Přece bys nevěřila, že já …

Žádná jiná žena pro něho v tu dobu neexistovala. Fotografoval samozřejmě dál, ale modelky pro něj tehdy skutečně byly jen námětem pro objektiv.

Všechno bylo krásné, toulali se s Jarmilkou po lesích, jezdili se koupat, vodili se za ruce večerním městem. Koncem prázdnin strávili čtrnáct dní v chatě na takové samotě, že se o srpnových událostech dověděli až bůhvíkdy, a to jen proto, že jim došel chleba a museli do vsi do Jednoty.

Krátce poté, v půli září, byla otevřena první výstavka jeho fotografií, slyšel, že na ni přišlo i několik školních výprav, a Helenka v jejich sběrně zakázek mu začala říkat Mistře. V časopisech se objevovalo stále víc jeho snímků, všechno se zdálo být na nejlepší cestě, ani ve snu by ho nenapadlo, že už se blíží pohroma, která všechny jeho naděje a plány rozmetá jako domeček z karet.

Jarmilka samozřejmě neměla potuchy, proč téměř nikdy nemá v pátek večer čas. Nemohla vědět, že ten večer se v ateliéru rozhoří všechny reflektory a pohasnou až pozdě v noci. A že v jejich svitu padají před objektivy nejen poslední kusy oblečení, ale i jakékoliv zábrany, a že všechny situace znovu ožívají na negativech barevných filmů a dokonce i na černobílé a barevné filmové šestnáctce.

Účastníci těchto večerů se pochopitelně střídali, byla mezi nimi mladá děvčata i vyspělé ženy, zákazníci žádali stále nové tváře i těla, a nikoho z nich nenapadlo, že Pavle, té urostlé plavovlásce, není ještě patnáct – a že řízením osudu právě ona přijde do jiného stavu, octne se před interrupční komisí, její skutečný věk vyjde najevo a rozjede se příslušná úřední mašinérie, aby objasnila kdo, kdy a jak.

Začátkem prosince přišli do ateliéru tři lidé z kriminálního oddělení, vykázali se vedoucímu povolením k prohlídce a našli většinu jejich negativů i část pozitivního materiálu, který byl právě připraven k expedici.

Hned je odvedli na oddělení a prý kdo a jak tu plavovlásku získal jako modelku, jak se jmenuje a kde bydlí muž, s kterým byla fotografována a filmována. Nemělo smysl nic tajit, dříve nebo později stejně všechno vyjde najevo, usuzoval a řekl celou pravdu.

Ještě týž den odpoledne ho předvedli k vyšetřovateli, který mu sdělil, že podle toho a toho paragrafu trestního řádu je proti němu vzneseno obvinění, že ohrozil mravní výchovu mládeže, protože osobu mladší osmnácti let sváděl k nemravnému životu. Tím se provinil proti paragrafu 217 trestního zákona, za což může být potrestán odnětím svobody až na dvě léta. Kromě toho je podezřelý, že zosnoval a řídil spáchání trestního činu pohlavního zneužití osoby mladší než patnáct let, za což by mohl být potrestán ještě přísněji. A protože je odůvodněná obava, že by mohli působit na svědky, jsou podle rozhodnutí prokurátora všichni tři vzati do vazby.

Za pouhé čtyři dny ho pustili. Všechno bylo naprosto jasně zaznamenáno na snímcích a na filmech, takže nebylo co objasňovat, spíš šlo o identifikaci jednotlivých osob. Z ateliéru ho poslali do osobního oddělení, kde se dověděl, že si má dobrat zbytek dovolené a pak si vzít neplacené volno až do soudního rozhodnuti.

Další rána ho čekala doma v podobě dopisu od Jarmilky. Zřejmě nad ním plakala, protože některé řádky byly rozmazané. Psala mu, že ho má sice ještě ráda, ale že už se s ním nechce setkat, ani o něm slyšet. Mohla by mu mnoho odpustit, ale nechce nic mít s člověkem, který si z lásky udělal jarmareční artikl. Nesnesla by vedle sebe muže, o něhož by se musela dělit s kdovíjakými běhnami.

Byl těmi událostmi zdrcen. A měl pocit křivdy. V oné podnikatelské trojici skutečně nehrál žádnou organizátorskou úlohu. Neobstaral ani jednu modelku, a tedy ani Pavlu, s obrázky neobchodoval, v podstatě jen fotografoval, vyvolával a zvětšoval. Za slušnou odměnu samozřejmě.

Ale viděl všechno černě, zdálo se mu, že nezbývá nic jiného než zajít za Helenkou z jejich sběrny a říci jí, že by měl přece jen zájem o místo v prvním lednovém zájezdu do Vídně. Měla zájezd už zaplacený a krátce předtím se zmínila, že by mu to místo přenechala. Naštěstí byl ještě čas na změnu jména v seznamu, bylo to v době, kdy jeden orgán nevěděl, co dělá druhý, koho poslouchat a zda vůbec poslouchat, takže formality proběhly bez komplikací a dostal se přes hranice.

Třikrát už psal Jarmilce, poprvé hned z Vídně, dvakrát odtud z Frankfurtu, ale žádná odpověď. Zřejmě ho už ze svého života odepsala. Je to tedy velmi nepravděpodobné, ba dokonce nemožné, ale vzrušená fantazie mu přesto kreslí představu, že do garsoniéry s rudým kobercem a tlumenými světly vstupuje Jarmilka a nedočkavě se mu vrhá do náruče. Potom se vymaní a řekne: Trochu bych se osvěžila. Sklopí oči, jde do koupelny a vrací se teprve –

„Co je s tebou? Díváš se jak náměsíčník! Posloucháš mě vůbec?“ Hynek zatřásl Janglovi rukou.

„Promiň. Jen jsem se na okamžik zamyslel. Můžeš pokračovat.“

„V čem?“ užasl Hynek. „Vždyť jsem ti to celé vylíčil a čekám, co tomu řekneš.“

Jangl se v rozpacích uchýlil ke sklenici. Dlouho převaloval pivo na jazyku.

„Já bych ti radil, abys postupoval pokud možno opatrně,“ začal nejistě. „Neměl by sis zavírat dveře k žádné rozumné šanci. Musíš se na ten problém dívat naprosto realisticky. Nemá smysl, abys spoléhal na nějaké zázraky.“

„Tím chceš říct, že bych si tu ženskou měl vzít?“ udiveně se zeptal Hynek.

„Tak doslova jsem to nemyslel,“ hledal Jangl cestu k ústupu, snad by bylo lepší, kdyby řekl po pravdě, že přítele vůbec neposlouchal. „Uznej, že cizí člověk, který do poměru mezi mužem a ženou nevidí, ho nemůže objektivně a spravedlivě posoudit. Ne, kamaráde, byl bych nerad, abys mě pak deset let proklínal, protože jsem ti špatně poradil.“

Fotograf ještě jednou pohlédl na ženu u pódia. Proč v něm vyvolala všechny ty představy? Vždyť se nepodobá ani jedné ze tří žen, které se objevují v jeho snech. Ve srovnání s Jarmilkou jí schází svěží mládí, v poměru k Denise je jen kvalitním barvotiskem vedle mistrovského oleje a v porovnání s Lenkou jí chybí oduševnělost a Inteligence. Ale přesto je to přitažlivá žena. Snad ten fakt sám stačí, aby se v člověku ozvaly všechny potlačované myšlenky.

„Nehledě na to,“ s povzdechem pokračoval Jangl, „že neumím poradit ani sám sobě.“

8.

JEN TECHNIKA JE NOVÁ

Úterý ráno. Za minutu devět otevřela věčně usměvavá sekretářka pracovnu pana Lentiga. První se vhrnul dovnitř Manfred Heisen, vymydlený, růžovoučký, učiněná chodící reklama na prášky pro osvěžující spánek.

Když vzdálené pípnutí rádia ohlásilo přesný čas, seděli už všichni členové pracovní skupiny karbotisk kolem konferenčního stolku v kanceláři vedoucího.

Teprve teď Jangl zaregistroval přítomnost kolegyně Petrichové. Inge, jako by byla neviditelná, okamžitě splynula s každým prostředím. Jestlipak je i její soukromý život tak všední jako její zevnějšek? Mohl by ji člověk někdy po službě potkat módně nastrojenou, vyzývavě nalíčenou, s koketním úsměvem na rtech a s příslibem v očích?

Inženýr Auer přimhouřenými zraky hleděl kamsi ke stropu, pěšinku jako podle pravítka, košili jako čerstvě padlý sníh, chladný, nezúčastněný, přesný, poslušný. Spolehlivé kolečko ve spletitém stroji firmy Security.

Když se to tak vezme, Bryan Lentig si dovedl vybrat lidi, uvažoval Jangl. Až na mne, usmál se v duchu.

Ozvěna časového signálu ještě visela nad konferenčním stolkem a Lentig se už vyčkávavě zadíval na Heisena.

„Tak co?“

„Tady je povšechný nákres operativního prostoru,“ senior skupiny rozložil před šéfa nadvakrát přeložený plán a přejel po něm kuličkovou tužkou. „Budova firmy Klemm má půdorys ve tvaru písmene U. Na jižní straně je ohraničena ulici Nebenstrasse, ramena písmene jsou na východě a západě vroubena postranními ulicemi. Na severu na ta dvě tovární křídla navazují normální činžáky a jejich dvory jsou od nádvoří akumulátorky odděleny asi třímetrovou zdí se zamčenou brankou. Do vrcholu zdi jsou zacementované skleněné střepy a nad ní se táhne ostnatý drát.“

Bryan Lentig pozorně hleděl do plánu.

„Dobře. A kde jsou vchody?“

Heisenova kuličková tužka se vrátila na Nebenstrasse.

„Tady na průčelní straně je vchod pro zaměstnance a návštěvníky. Hned za dveřmi je stanoviště vrátného. Na opačné straně vrátnice leží průjezd do dvora, takže vrátný obsluhuje i závoru, která ho uzavírá.“

„Ten vchod nás zajímá především,“ konstatoval Lentig.

„Ano, napadlo nás, že to tak bude,“ Jangl si všiml, že Heisen hovořil v množném čísle, takže část zásluhy vlastně připisoval i jemu. „Přímo proti vchodu je dům před demolicí,“ kuličková tužka zaúřadovala na plánu. „Polovina bytů už je uvolněna, takže se nám podařilo na měsíc najmout prázdný byt v prvním patře. S kolegou Janglem jsme tam ještě večer zamaskovali úplný fotografický ateliér. Zítra ráno budou tedy k dispozici snímky všech zaměstnanců, kteří dnes odpoledne vyjdou z budovy.“

„Pohotová práce,“ řekl Lentig pochvalně a Heisen se ještě víc rozzářil. „Ještě něco?“

„Už jen dva nápady,“ ohlásil senior skupiny. „V Nebenstrasse, asi tak sto kroků od továrny, je hostinec a restaurace U čistého pramene. Z rozhovoru s hostinskou jsem vyrozuměl, že v poledne tam obědvá několik desítek lidí od firmy Klemm. A za oknem mají tabulku, že ihned přijmou servírku –“ Heisen se významně odmlčel.

„Za pokus to rozhodně stojí,“ šéf skupiny si udělal do notesu stručnou poznámku. „Požádám pana Zellera, aby nám na pár dní půjčil Editu Hermanovou, je to vyučená servírka. Když tam zajde hned teď, třeba by už v poledne mohla nastoupit. Kdyby se nedověděla nic jiného, tak nám alespoň pomůže identifikovat část zaměstnanců … A ten druhý nápad?“

„Nevím to jistě, ale mám dojem, že zaměstnanci, kteří chodí na oběd do okolních restaurací, se v poledne vyhrnou vchodem, a když se vracejí, nikdo je nekontroluje.“

„Třeba je vrátný všechny osobně zná,“ namítl Lentig.

„To se mi nechce věřit. Podle počtu oken hádám, že jen na ředitelství může pracovat takových dvě stě lidí. Jistě se tam střídají také lidé z filiálek. A navíc se mi zdá, že ten jejich vrátný nepatří k typu lidí, kteří by si byli schopni zapamatovat něco složitého“

„Vy tedy navrhujete –“

„Nedá se říct, že přímo navrhuji. Jenom upozorňuji, že když se zaměstnanci vracejí z oběda jen tak v sakách, ženy v šatech nebo v pracovních pláštích, snadno by se mezi ně mohl vmísit někdo cizí a projít se po budově. Tady Inge by to jistě dokázala.“

„Myslím, že bych to mohla zkusit,“ souhlasila Petrichová. „Viděla jsem ten návrat z oběda na vlastní oči. Trousili se v hloučcích do vrátnice, pochybuji, že by bylo možné je kontrolovat. Vrátný si jich ani nevšiml.“

„A co máte jinak?“

„Sledovala jsem příchody a. odchody. Kolem osmé ráno nastoupilo sto devadesát tři zaměstnanců, zřejmě úředníci a lidé z laboratoří. Na konci první směny odešlo čtyři sta patnáct lidí, na druhou nastoupilo tři sta šest osob. Ještě před polednem vám to dám písemně i s rozvrhem pracovních dob.“

„Co ještě, Inge?“

„Zašla jsem na poštu a pohovořila s listonoškou. Korespondence pro firmu i pro jednotlivé zaměstnance se na poště ukládá do přihrádky. Firma Klemm ji dvakrát denně vybírá. Takže listonoška chodí do továrny jen s doporučenými dopisy, které jsou adresované na jednotlivé zaměstnance. Zmínila se, že centrální ředitel sedí v druhém patře. Ptala jsem se na vrácenou poštu. Vzpomněla si, že podatelna vracela nějaké časopisy pro René Schustera, protože mezitím od firmy odešel, a dala poště k dispozici adresu jeho bytu. Tady je.“ Inge podala šéfovi lísteček, jako by šlo o úplnou samozřejmost.

„Jakým trikem jste ji získala?“

Petrichová se lehce pousmála.

„Obrátila jsem se na ni jako žena na ženu. Že čekám dítě, milý mi udal falešné jméno a smyšlenou adresu, ale vím určitě, že donedávna pracoval u Klemmů. Musí to být někdo, kdo od nich v poslední době odešel.“

„Vy jste poklad, Inge,“ vedoucí skupiny přejel Petrichovou uznalým pohledem.

„Šla jsem na tu adresu a v domě jsem se dověděla, že Schuster pracuje jako vedoucí opravny akumulátorů u výpadovky na Darmstadt. Protože mi při jízdě baterie chvílemi nedobíjí, zajela jsem si tam postěžovat. Zjistili, že akumulátor je v pořádku, závada byla v regulátoru. Na počkání mi to opravili, i když to vlastně není z jejich oboru. Mluvila jsem s jedním mistrem a mám dojem, že ten Schuster se s firmou Klemm nerozešel právě v dobrém.“

„To je velmi cenná informace.“ Lentigova ruka s cigaretou se zastavila na půli cesty k ústům. Zamyšleně přejel očima po čtveřici podřízených a pak se jeho pohled zastavil na Janglovi. „Vy jste uvedl, že hovoříte anglicky. Jak moc?“

„Plynule,“ řekl fotograf.

„Pak by to možná šlo,“ uvažoval Lentig. „Vaše němčina má přece jen trochu cizí přízvuk a to by se nám mohlo hodit. Mám určitý nápad. Hm, dneska odpoledne fotografujete u továrny, ale zítra by to šlo. Hlaste se u mě asi tak kolem desáté a počítejte s tím, že kolem páté odpoledne spolu vyřídíme jeden zvláštní úkol.“ Vedoucí skupiny se obrátil k Auerovi. „A co vy máte nového?“

„Firma Klemm má telefonní centrálu s kapacitou tří set domácích poboček. Vede do ní dvacet státních linek. Kromě toho používají deset přímých linek, které jdou do jednotlivých kanceláří a nejsou uvedeny v telefonním seznamu. Jejich čísla už mám, ale zatím nevím, kam která linka vede. Všechny linky, včetně dvou dálnopisných, jsou vedeny v jediném kabelu. V případě potřeby bychom se na něj mohli někde napojit, ale byla by to dost pracná a nákladná záležitost.“

„Ještě něco?“

„Ne. To je zatím všechno. Odpoledne jsem byl na instruktáži. Šlo o tu novou laserovou techniku.“

„Jak to funguje?“ Lentigovy oči zpozorněly.

„Rozhovor v místnosti vyvolává mikrovibraci okenních skel a ta se pomocí dvou laserových aparatur snímá a zpětně promění na rozhovor.“ Inženýr Auer se odmlčel a skepticky připojil: „Moc si od toho neslibuji. Jednak musíte mít na místě dvě dodávková auta s aparaturami, a kromě toho na to není velké spolehnutí. Stačí, aby kolem přejelo nákladní auto, rozdrnčelo skla a je po příjmu. Nehledě na to, že jsou také místnosti bez oken. Nakonec je nejjistější pořádný jehlový mikrofon s vysílačkou.“

„Pokud vám na něj nepřijdou,“ usmál se Heisen. „Já osobně dám přednost upovídané sekretářce.“

„Pokud vám na ni nepřijdou,“ uštěpačně oplatil Auer.

„Co chcete dělat dneska?“ Šéfův pohled se ještě jednou vrátil k inženýrovi.

„Pokusím se navštívit firmu Klemm.“

„Jako co?“

„Nejspíš jako uchazeč o místo. Zeptám se v osobním oddělení, jestli nemají volné místo pro vyučeného elektrotechnika. Potřebuji se zblízka podívat, jak to tam vypadá se stíněním radiového signálu, Jestli tam mají nějaká ochranná zařízení a tak podobně.“

„No, zkuste to,“ souhlasil Lentig. „Ale buďte opatrný. Zbytečně neriskujte.“

„Dám pozor,“ ujistil Auer.

„Ještě nějaké návrhy nebo dotazy? Ne, tak to by bylo všechno. A zítřejší ranní porada odpadá, musím k panu Zellerovi, promluvím si s vámi jednotlivě během dne.“

Bryan Lentig vstal a členové pracovní skupiny karbotisk se rozešli za svou prací. Heisen a Jangl také dnes zamířili k šedému volkswagenu.

„Je to zvláštní pomyšlení,“ váhavě poznamenal Jangl. „Teprve teď jsem si uvědomil, že na světě už vlastně neexistuje soukromí, do kterého by se nedalo nahlédnout.“

„To záleží na tom, jaké má kdo postavení,“ odpověděl Heisen. „Čím výš se dostanete, tím je ho méně. Ale to bylo vždycky. Nové je snad jenom to, že dnešní vpád do soukromí se opírá o lepší techniku. Kdepak zůstal člověk u klíčové dírky!“

Jangl šel k vozu a v uších mu stále znělo – člověk u klíčové dírky.

Nezní to právě nejlíp. Ani když je v pozadí ta nejnovější technika.

9.

DVORKY NAŠEHO MLÁDÍ

Když šedý volkswagen míjel hostinec U čistého pramene, Heisen mrkl na okno do výčepu. Papírová tabulka s oznámením, že se přijme servírka, už zmizela. Senior pracovní skupiny se významně pousmál.

„No vida! To znamená, že Edita Hermanová se už ohání utěrkou a tácem, aby prostřela pro lidi od Klemmů.“

„Myslíte, že se vážně může něco důležitého dovědět?“ zapochyboval Jangl. „Ti zaměstnanci jistě nejsou tak naivní, aby ve veřejně přístupné restauraci diskutovali při obědě o firemních tajemstvích –“

„To víte, že si nad polévkou nevyprávějí o nových technologických postupech a o patentech. Ale proč by třeba neprohodili – Kurt má dobrou náladu, no, není se co divit, ohlásil, že v sobotu přece jen nastoupí na tu dlouho odkládanou dovolenou.“

„No dobře. Ale co by se z toho dalo vyvodit?“

„Nemusí to znamenat nic důležitého. Ale co když je Kurt obchodním ředitelem firmy, který včera do noci vedl rozhodující jednání o fúzi firmy s tím a tím koncernem? A najednou má dobrou náladu a hlásí kolegům, že přece Jen půjde na dovolenou!“ Heisen se usmál. „V našem případě to byl první signál, že dohoda o fúzi je už připravena k podpisu.“

„Takže se to skutečně stalo?“

„Desetkrát se už něco podobného stalo, pane kolego. Proč myslíte, že mě tak přitahují lokály? Já rozhodně nejsem proti moderním prostředkům. Ale myslím si, že by se neměly podceňovat staré osvědčené metody.“

Volkswagen zabočil do postranní ulice. Za okamžik zahlédl řidič mezeru mezi vozy a pozorně do ní zacouval.

„Jdeme na to,“ řekl Heisen a spolu s Janglem se oklikou vypravili k jednomu z činžáků, jež sousedily s východním křídlem akumulátorky.

„Co myslíte, že tam uvidíme?“

„Na straně do dvora jsou balkóny,“ vysvětloval senior skupiny cestou. „Na některý z nich se musíme dostat, protože z něj budeme mít tovární dvůr jako na dlani. Aparát si musíte zakrýt pláštěm tak, aby si u Klemmů nemohli všimnout, že je někdo fotografuje.“

Vstoupili do činžovního domu, který byl zřejmě postaven už před válkou. Nebyl tu výtah, a tak se pracovníci firmy Security vypravili nahoru pěšky. Na každém odpočívadle mezi patry míjeli skleněné dveře na balkóny. Mezi čtvrtým a pátým patrem Heisen stiskl kliku a zavrtěl hlavou.

„Musíme si půjčit klíče.“

O půl patra níž zazvonil u dveří, které Janglovi připomněly vstup do bytu doktora Zachary. Copak asi dělá Lenka? Za hodinu půjde do práce, oblékne si černé šaty a bílou zástěrku … už podruhé vám říkám o to pivo… co je s polévkou …

„Promiňte, že obtěžuji,“ Heisen se neodolatelně usmál na bělovlasou paní, která vyhlédla nad zajišťovacím řetízkem. „Doprovázím architekta Benedikta. Ano, toho slavného brazilského architekta,“ důležitě přikývl. „Ty dvorky mezi starými činžáky naproti jsou tak poetické, že by si je pan architekt chtěl prohlédnout odtud, z ptačí perspektivy. Kdybyste byla tak hodná a na okamžik nám půjčila klíč od balkónu.“

Nedůvěřivý výraz ve tváři staré paní postupně roztával. Usmála se, přikývla, na okamžik se ztratila a za pár vteřin pootevřenými dveřmi podala Heisenovi klíč. Zvědavě si přitom prohlédla brazilského architekta. Jangl se dvorně uklonil.

Senior pracovní skupiny otevřel dveře na balkón, vpustil tam fotografa a sám se postavil mezi dveře tak, aby ho zvenčí nebylo příliš vidět, ale aby co nejvíc překážel případným zvědavým pohledům z chodby. Jeho mohutná postava dveře téměř vyplnila a bělovlasá paní zklamaně zavřela.

„Dělejte klidně,“ radil specialista ze Security, „času máme dost, hlavně abyste nebudil zbytečnou pozornost.“

Jangl si zapálil a opřel se o zábradlí. Rolleiflex, který měl zakrytý pláštěm, otočil o devadesát stupňů, takže se z matnice vytratily dvorky protějších činžáků a objevil se tam rozlehlý dvůr, obklopený hlavním traktem s dvěma postranními křídly akumulátorky. Po nádvoří projížděla ještěrka se šedostříbrnými odlitky v korbě, před průjezdem stál nákladní Renault a řidič se vzrušeně dohadoval se skladníkem v šedém plášti, po chodníku podél západního křídla cupitala dívka s obzvlášť dlouhými vlasy a obzvlášť krátkými sukněmi. Aparát tiše cvakal a na cívku se navíjelo tovární negližé.

„Hotovo,“ oznámil Jangl, ještě jednou se jakoby znuděně rozhlédl po dvorcích a vyšel do chodby.

Heisen vrátil šedovlasé paní klíč a zamířil na dvorek. Senior pracovní skupiny ukázal pohledem na třímetrovou zeď, která byla přizdobena nevlídnou čepicí ze skleněných střepů a několika ostnatých drátů.

„Zřejmě nemají rádi neohlášené návštěvy.“

„Trochu zastaralé, ne?“ poznamenal Jangl.

„Nemůžete nikdy vědět, jestli to není jen kulisa, za kterou se skrývá poplachové zařízení s fotobuňkou. Jestli tam máte volné políčko, tedy to ještě jednou zmáčkněte. Tak, abyste zachytil tu branku.“

Jangl pootočil přístroj, aby se do zorného pole objektivu dostaly i dveře ve zdi, a stiskl spoušť.

Pak se rozhlédl po dvorku, vydlážděném šedými cementovými cihlami, po nichž se tu a tam rozšiřovaly ostrůvky zeleného mechu. Hned vedle vchodu stály popelnice, uprostřed se tyčilo bidlo na klepání koberců a v jednom koutě někdo zapomněl torzo automobilového motoru, drátěnou kostru dětského kočárku a květináč na dvoumetrový fíkus.

Tyto dvorky byly Janglovi povědomé. Právě na takovém bidle klepával s otcem koberec z obývacího pokoje a za popelnice schovával aktovku, když nedovedl odolat jarní pohodě a šel za školu. Na takovou spleť dvorků hleděl z pokojíku, za jehož ztemnělými okny zvětšoval své první negativy. Rodiče hleděli na jeho fotografickou aktivitu jako na klukovský rozmar a řadili ji někam mezi sbírání odznaků a jízdu na kole. Snad právě jejich pobavené úsměvy a přezíravý postoj utvrdil Janglovo rozhodnutí, že se stane úspěšným fotografem.

Později se otec smířil s představou, že syn tedy bude v ateliéru zákazníky snímkovat do občanských průkazů nebo na pasy, aranžovat svatebčany do trapných hloučků a přemlouvat rozmazlené caparty, aby se alespoň na okamžik usmáli do objektivu.

Když umíral, utěšoval se nadějí, že fotoateliér je jen přestupní stanice a že syn to nakonec dotáhne mnohem dál. Třeba se stane známým fotoreportérem, který se krčí za fotbalovou brankou, chodí s připraveným aparátem kolem hokejových mantinelů a zachycuje grimasy sportovců v okamžicích vrcholného napětí. Anebo se dostane k filmu jako kameraman a jeho jméno poběží na začátku promítání ve filmových titulcích.

Ale ani v nejdivočejším snu by ho jistě nenapadlo, trpce uvažoval Jangl, že jeho syn bude jednou s fotoaparátem pracovat pro instituci, která působí kdesi na pomezí zákona a co do nevybíravých metod si nezadá se zločineckou organizací. Že se jeho syn stane člověkem u klíčové dírky, profesionálem, který za plat plus prémie slídí po cizích tajemstvích, jež se dají dobře prodat.

„Copak je s vámi?“ udiveně se zeptal Heisen. Jangl se probral ze zamyšlení. „Nic. Jen jsem se trochu zasnil.“

„Tady? Nad čím?“

„Nad tím dvorkem. Abyste rozuměl – když jsem byl ještě kluk, měli jsme na zadní straně domu právě takový. A tak mi ten pohled tady kolem připomněl mládí, školu, kamarády …“

„Také jsem byl mladý,“ senior pracovní skupiny karbotisk se zadíval kamsi do daleka, jako by se před ním nevypínala fronta starých činžáků. „Měl jsem ideály, představy, cíle … Ale to už snad ani není pravda. Život je jiný, než člověk v mládí očekává … No, jsme tu hotovi, raději abychom šli, čím méně se tu budeme motat, tím lépe.“

Když se oba pracovníci firmy Security sešli v poledne na fotografickém stanovišti v poloprázdném domě proti firmě Klemm, byl Heisen ještě zamyšlen.

„Copak vy, kamaráde, vám je teprve pětatřicet. Ještě můžete ledacos dokázat. Ale mně je o dvacet víc,“ řekl polohlasně, povzdechl si, ale hned nato se stal opět usměvavým, zářícím a sebejistým specialistou poradenské společnosti.

10.

LEKCE O NASTUPOVÁNÍ

O půl šesté vyprovodil vrátný od Klemmů s mnoha úklonami důležitě vyhlížejícího pána a zhasl světla na schodišti v administrativní části budovy. V továrně zřejmě zůstal jen personál druhé provozní směny.

Heisen spokojeně kývl a začal si oblékat sako. Jangl složil exponované filmy do aktovky. Pro dnešek skončili. Senior pracovní skupiny odvezl fotografa do centrály firmy Security a rozloučili se.

Laborantka převzala od Jangla filmy, spočetla je a vydala mu stvrzenku.

„V osm ráno budete mít připravené negativy a kontakty.“

Proti všemu očekávání nebylo ještě ani sedm a fotograf už mířil autobusem domů. Když se po stranách ukázaly první domy Offenbachu, začal se Jangl prodírat ke vchodu. Už měl dveře takřka na dosah, když ustrnul. Je to možné? To je přece Jarda Mrázek. Docela určitě – nejsem přece slepý. Je to on! Ale kde by se tady vzal?

Muž u dveří poněkud pootočil hlavu, takže ho Jangl viděl z profilu. Podoba se rázem změnila. Ne, takovýhle nos Jarda neměl, ani tak vysunutou bradu. Navíc byl o nějaký ten centimetr vyšší.

Autobus zastavil, dveře se otevřely, Mrázkův dvojník rázným krokem vykročil a Jangl vystoupil. Navyklým pohybem vylovil z kapsy cigaretu. Jakási dívka chtěla autobus stihnout, rozběhla se, zakopla a před pádem ji zachránila fotografova paže. Cigareta padla do prachu chodníku a Jangl s neznámou málem také.

„Promiňte,“ mladá žena obrátila k Janglovi ořechové oči s nazelenalými tečkami. „Jsem to nemehlo,“ usmála se omluvně. „Vyrazila jsem vám cigaretu.“

Dost nerad a váhavě pustil neznámou.

„No jo,“ mrkl k zemi. „Cigareta pryč. Co teď?“ pousmál se.

„Ráda bych vám nabídla –“

„Co?“

„Cigaretu, samozřejmě,“ měla měkký, příjemný hlas. „Ale já moc nekouřím a cigaretu u sebe nemám,“ rozhlédla se. „A tady nikde nablízku není trafika.“

„To je zlé,“ fotograf přísně nachmuřil čelo. „Ale snad bychom mohli jít někam, kde cigarety mají. Tady za rohem je denní bar.“

„Myslíte?“

„Vy byste mi tam koupila cigaretu a já bych vám z čiré filantropie poskytl lekci na téma, jak nastupovat do autobusu a jiných prostředků hromadné dopravy.“

Ořechové oči Jangla zvědavě změřily. Po chvíli se do nich vkradl přívětivý úsměv.

„Což o to, ráda bych se poučila, nevynechám žádnou příležitost k sebevzdělání. Jenže spěchám ještě něco vyřídit.“

„No jo, ale co bude s tou cigaretou? A s lekcí? Že bych vás doprovodil?“

„Vy když si něco umíníte, nepolevíte, že? Jestli se bez té cigarety neobejdete,“ povzdechla nešťastně, „já tu tedy na zpáteční cestě vystoupím.“

„Výborně. A kdy to bude?“

Pohlédla na hodinky. Docela obyčejné, žádný luxus. „Přesně za hodinu.“

„Budu se těšit,“ fotograf pohlédl na blížící se autobus a podal mladé ženě ruku. „Jmenuji se Jangl. Otakar Jangl.“

„Marie Schwarzová,“ opětovala jeho stisk a rozběhla se k dvířkům vozu. Tentokrát bez incidentu.

Neznámá se vrátila téměř přesně, totiž na ženu přesně. Vystoupila z autobusu s desetiminutovým zpožděním a s omluvným úsměvem na čerstvě nalíčených rtech.

„Promiňte, musel jste čekat –“

„Však jsem se rozhodl, že počkám už jen tak tři hodinky a půjdu.“

Zasmála se a sáhla do kabelky. „Tady je ta cigareta.“

„Opravdu?“ Pozorně si ji prohlédl. „A ani není vyklepaná. No, když vy jste dodržela slovo, musím i já splnit slib. Jdeme na tu lekci!“ uchopil ji majetnicky pod paží.

„Podle přízvuku bych řekla, že jste cizinec,“ poznamenala nad sklenkou campari.

„Jsem. Ale někdy se cítím docela jako doma. Například v tomto okamžiku,“ stiskl Marií ruku. „A vy?“

„Já jsem zdejší,“ napila se. „Mohu se zeptat, co děláte?“

„Proč byste nemohla? Pracuji jako fotograf. A povolání je pro mě i koníčkem. Pokud jde o slabosti, jmenoval bych na prvním místě dívky s ořechovýma očima.“

S úsměvem vzala poznámku na vědomí.

„To děláte u nějaké firmy? Nebo máte vlastní ateliér?“

„Pracuji u jedné firmy.“

„Rozumím. Hlavičku trochu doleva, ještě trochu, děkuji, snímky budou pozítří.“

„Ne. Působím spíš jako dokumentarista.“

„Takového fotografa jsem poznala na svatbě jedné přítelkyně. Milý člověk. Je zaměstnán v obchodním domě a pořizuje obrázky do Inzerátů a katalogů. Hodně hovořil o manekýnkách, prý si o sobě moc myslí a obličeje mají jako z emailu. U vás jsou také manekýnky?“

„Ani ne. Zaměřujeme se spíš na technické problémy. To by vás asi nezajímalo.“

Marie pokrčila rameny.

„Obávám se, že skutečně ne. Je to pro mě poněkud neznámá a nudná pevnina. Ačkoliv já sama mám také dost fádní zaměstnání – něco mezi sekretářkou a telefonistkou. Jsme tam na to dvě, takže se střídáme, jeden týden dopoledne, druhý odpoledne a večer, ale můžeme si to všelijak prohodit. Ta druhá, jmenuje se Karola Rosenbachová –“ Marie se zarazila a zděšeně pohlédla na hodinky.

Jangl luskl prsty po vrchním.

„Tak vám děkuji za tu lekci –“ ořechové oči se usmály.

„Za první lekci, abychom byli přesni. Kdy budeme pokračovat?“

„To záleží spíš na vás, Oto. Jak vy jste na tom s pracovní dobou?“

„S pracovní dobou –“ Jangl zaváhal. „U mě to není tak jednoduché. Dělám, jak je zapotřebí. Například zítra mám něco hned po ránu, pak v deset dopoledne a ještě v pět hodin na jednom dislokovaném pracovišti. Nemám nejmenší představu, kdy se vrátím domů.“

„Chápu. Musíte čekat, až budou ty fotografované věci pod příhodným světlem –“

„Tak nějak. Ale víte co?“ ožil Jangl. „Co kdybych vám zavolal já! Třeba do práce. Co je to za firmu?“

„Tak dobře. Komisionářství Wassermann.“ Marie vytrhla ze zápisníku lístek papíru a napsala číslo. „Ale musíte volat ráno od osmi do půl deváté, to je šéf na snídani, nebo kolem půl jedné, kdy bývá na obědě. Nesnáší v kanceláři soukromé hovory. Ale třeba bych já mohla zavolat vás –“

Před Janglovým zrakem jako by pojednou vytanula Heisenova tvář a oči v dobromyslném obličeji ztvrdly.

„Raději ne. Nejsem tam tak dlouho a chlapíka, který tam pracoval přede mnou, vyhodili, že byl sukničkář.“

„A do bytu telefon nemáte?“

„To nemám, ale je tam domovní telefon,“ Jangl napsal na účtenku číslo.

„A ten člověk před vámi vážně –?“ nedopověděla.

„Neznal jsem ho, ani nevím, jak se jmenoval, ale povídá se to po kancelářích, znáte to.“

„Konečně, co na tom záleží, kdoví, kde je mu konec.“

Janglovi zatrnulo u srdce. Snad ten člověk začal právě tak, seznámil se s nějakou dívkou, jeho manželka se podle toho zařídila, začal pít, rozvazoval se mu jazyk, mluvil a mluvil –

„Ale vy takový nejste –“

„Do správného donchuána mám rozhodně daleko.“

„Ale má-li muž něco z Dona Juana,“ usmála se, „alespoň trošku, není to z hlediska ženy k zahození.“

„Na takovou kapku,“ Jangl zvedl Mariinu ruku a políbil ji na prsty, „na tu bych si ještě troufal.“

Nasedl s Marií do autobusu a pak ji doprovodil k velkému činžáku. Počkal, až zašla do domu, a po dvou minutách se podíval do vestibulu. Vpravo pár židlí a stoleček, stíněný nedomrlými palmičkami, vlevo ohromná tabule se jmény, snad celé stovky nájemníků. Schwarz, ještě jeden a dokonce třetí. Plný dům Schwarzů, ale žádná Schwarzová.

No, stejně nepůjdu k Marii – ona jednou přijde ke mně. Do nové garsoniéry.

11.

V ÚLOZE LOVCE MOZKŮ

Jednou nebo dvakrát týdně prošel Jangl po nábřeží kolem hotelu Intercontinental, ale za tři roky, které ve Frankfurtu prožil, se ještě neodvážil vstoupit dovnitř. Měl pocit, že tam snad hostům účtují i vydýchaný vzduch a zdvořilé úsměvy personálu. Byl proto trochu nesvůj, když nyní do hotelu vstupoval, a to ne jako ledajaký host, nýbrž jako člověk, který si může dovolit celé apartmá za devadesát marek denně plus patnáct procent obslužného.

„Tak ještě jednou,“ vykládal cestou Bryan Lentig, „apartmá máte zadáno na jméno William Chickham. Přijel jste z Detroitu a hledáte po Evropě odborníky pro výzkum olověných, niklo-kadmiových, popřípadě jiných akumulátorů pro automobilový průmysl. Máte nezávazně shromáždit typy, na které se jistá firma sama obrátí s konkrétními nabídkami.“

„Jak mám hovořit?“

„Mluvte německy, cizí přízvuk můžete zvýraznit, jednejte s trochou potlačované nadřazenosti, ale nepřehánějte to, ty časy, kdy si tady náhončí z Ameriky dávali nohy na stůl, jsou už dávno pryč. Ostatní nechte na mně.“

V apartmá bylo na první pohled vidět, že tam bydlí Američan, který si moc nepotrpí na pořádek. Na pohovce leželo poslední číslo amerického vydání Time, v popelníčku několik nedopalků, přes opěradlo křesla visela vázanka a pootevřenými dveřmi do ložnice bylo vidět přivřený kufr.

„Na nic jste nezapomněl,“ s obdivem konstatoval Jangl.

„Člověk obyčejně vyhrává velkým nápadem, ale prohrává nedořešenými detaily.“ Bryan Lentig otevřel barovou skříňku a vylovil do tří čtvrtin naplněnou láhev whisky a tři sklenky. „Ty šaty, do nichž jsem vás oblékl, jsou skutečně z New Yorku. I ta vázanka. No, tak se posaďte, dívejte se blazeovaně a představení může začít.“

Za půl hodiny zazvonil telefon. Že pan inženýr Schuster – ano, ať jde laskavě nahoru, pan Chickham ho očekává.

Oprýmkovaný zřízenec uvedl bývalého zaměstnance firmy Klemm.

„Pěkně vás vítám,“ Lentig návštěvníkovi stiskl ruku. „Chtěl bych vám představit pana Williama Chickhama, o němž jsme spolu po telefonu mluvili.“

Jangl vstal a potřásl inženýrovi důkladně pravicí, asi tak, jak to viděl v amerických filmech. Zachytil pochvalný pohled šéfa karbotisku.

„Moc mě těší a velice děkuji, že jste přijal pozvání, pane inženýre,“ uvítal hosta dobrou němčinou s cizím přízvukem. „Posaďte se, prosím. Sklenku whisky?“

„Děkuji, rád si vezmu.“ Inženýr Schuster přeletěl očima salónek apartmá. „Jestli si přejete,“ pokračoval anglicky, „můžeme hovořit ve vaší mateřštině.“

„Prosím vás, jakou má Američan mateřštinu! Moje matka byla Polka, prose pana,“ Jangl nalil whisky do tří sklenek. „Takže snad zůstaneme u němčiny.“

Lentig zatím s úslužností osobního tajemníka velkého magnáta přinesl z baru sodu a kostky ledu.

„Prosím,“ nabídl inženýrovi misku s ledem a otevřel dózu s cigaretami. „Jistě jste pochopil, že jsem po telefonu nechtěl rozvádět podrobnosti. Pan Chickham je zástupcem společnosti Minerva, která se zabývá vyhledáváním odborníků a jejich –“

„Nikoliv ovšem jakýchkoliv odborníků,“ důležitě podotkl pan Chickham a přehodil si nohu přes nohu.

„Zajisté,“ potvrdil Lentig. „Společnost Minerva se zaměřuje především na hledání specialistů pro výzkumné a konstrukční práce.“

„Rozumím,“ inženýr Schuster se napil. „Ale neni mi jasné, jak jste přišli na mě. Obávám se, že nejsem taková kapacita, abych stál za přetahování. Ještě k tomu za oceán.“

„Nemáte důvod se podceňovat, pane inženýre,“ poznamenal Lentig. „Při vašich znalostech a zkušenostech –“

„Já mám ve zvyku hovořit naprosto otevřeně,“ vložil se náhončí z Detroitu. „Přijel jsem do Evropy, abych pro určitou společnost pořídil seznam odborníků, kteří se zabývají výzkumem akumulátorů s uzavřeným oběhem. Na základě referencí, které jsem dostal od našeho frankfurtského spolupracovníka,“ zaletěl pohledem k Lentigovi, „jsem do toho seznamu zařadil vás. Seznam dostane příslušná firma. Nemohu tedy zaručit, že každému z vás přijde nabídka, nemohu vědět, jestli ta nabídka bude z vašeho hlediska výhodná, a je čistě na vás, abyste ji pak v klidu posoudil, odmítl nebo přijal. Mohu vás ujistit jedině tím, že čas, který nám teď věnujete,“ pan Chickham zvedl obálku, mávl jí a položil ji zase na odkládací desku stolku, „vám bude přiměřeně vynahrazen.“

„O tom nemluvme,“ velkomyslně poznamenal Schuster, Jeho oči však dokazovaly, že mu obálka není tak docela lhostejná. „Budu potěšen, když vám budu moci nějak posloužit, ale zatím nemám představu –“

„Hned se, k tomu dostaneme,“ zástupce společnosti Minerva vyfoukl kouř a zamyšleně sledoval, jak se rozplývá u stropu. „Podívejte, pane inženýre, vy jste dlouho pracoval u firmy Klemm, která se také zabývá vývojem akumulátorů s uzavřeným oběhem. Rádi bychom věděli, zda by se mezi vašimi bývalými kolegy nenašel člověk, který tu problematiku dobře ovládá. Nebo několik lidí. Myslíte, že byste mohl někoho z nich doporučit?“

„To rozhodně není snadná otázka,“ Schuster se přemýšlivě zahleděl do sklenice. „Ne snad proto, že by tam schopní lidé nebyli. Ale nemám potuchy, jestli by je firma uvolnila a zdali by vůbec oni sami měli zájem odejít. To víte, jak už má někdo rodinu, domek se zahradou a vůbec zaběhnutý způsob života, nerad se, zvlášť když není právě nejmladší, rozhoduje k veliké změně.“

„Panu Chickhamovi nejde ani tak o subjektivní faktory,“ upozornil Lentig, „ale o to, koho může objektivně zařadit do seznamu odborníků na akumulátory s uzavřeným oběhem.“

„No, u Klemmů tento výzkum vedou inženýři Meikranz, Cabaletto a Fürst. Nesporně jsou to talentovaní lidé, kteří se ve svém oboru vyznají a splňují tedy hledisko, o němž jste právě hovořil. Ovšem, moc pochybuji, že by odešli.“

„Proč myslíte?“ zajímal se náhončí z Detroitu.

„Vezměte třeba Inženýra Meikranze – je to syn bohatého stavebního podnikatele. Když se Meikranz oženil, dostal od otce nádhernou vilu s bazénem tady ve Westendu. A před půl rokem po otci dědil. U Klemmů si tedy vydělává vlastně jen na kapesné, a jestli dosud neodešel, tak jen proto, že ho ta práce baví.“

„Rozumím,“ přikývl reprezentant ze zámoří. „A ten Cabaletto? Podle jména je to Ital, snad by mu tedy mohlo být jedno, jestli dělá ve Frankfurtu, nebo v Detroitu.“

Bývalý zaměstnanec firmy Klemm zdráhavě přitakal.

„Zní to logicky, ovšem je tu jedna okolnost, která Cabaletta u firmy drží. Je totiž zároveň jejím akcionářem. Když odešel z Milána, prodal všechno, co měl, a uložil to do akcií firmy Klemm. Nechce se mi věřit, že akcionář firmy – i když třeba jen docela bezvýznamný – by se nechal přetáhnout ke konkurenci. Co by mu asi museli nabídnout?“

Nejspíš výměnu akcií, napadlo Jangla, ale nechal si to pro sebe.

„To je pravda,“ pokračoval hlasem pana Chickhama. „Moc příznivě to nevypadá. A co ten Fürst? Ani tam by nebyla naděje?“

Schuster chvíli váhal.

„Nejsem si jíst, ale tady by možná určitá šance byla, kdyby se pro tu myšlenku podařilo získat jeho ženu. Inženýr Furst je příliš závislý na své manželce, než aby rozhodnutí záviselo jenom na něm.“

„Citově závislý?“

„Ne, to rozhodne ne, kdepak! Mám dojem, že k ženě nechová vůbec žádné pozitivní city. Ale zřejmě je v nějakém směru odkázán na její dobrou vůli.“

„V čem by to mohlo spočívat?“

„To dobře nevím a jen tak opakovat nějaké pověsti –“ Schuster nedopověděl.

„Často i pověsti mohou být určitým vodítkem,“ připomněl Lentig.

„Slyšel jsem vyprávět, že někdy v padesátých letech se Fürst dopustil zpronevěry. Zaměstnavatel mu dal na vybranou: Buď soud a vězení, anebo sňatek s jeho odkvétající dcerou. Fürst zvolil sňatek, i když věděl, že se tím tchánovi a manželce doživotně vydává na milost. Ovšem,“ Schuster pokrčil rameny, „těžko říci, co je na tom pravdy. Lidé rádi zveličují.“

„Možné je všechno,“ připustil Lentig. „Už jsem se v životě setkal s podivnějšími historkami. Ale nakonec je to jedno, nechceme lézt lidem ani do soukromí, ani do svědomí.“

„To jistě ne,“ souhlasil pan Chickham. „Ovšem, při vší velkorysosti bych byl nerad, kdyby se na seznam dostali lidé s nějakými očividnými slabostmi. Mám na mysli především drogy, na to jsme u nás v Americe zvlášť citliví. Ostatně, není příjemné ani to, když je člověk závislý na nějaké té denní dávce sklenek, anebo když neví, kdy přestat.“

„V tomto směru můžete být klidný, pane Chickhama,“ ujistil inženýr Schuster. „Cabaletto se rád napije, snad to plyne už z jeho jižního temperamentu, ale nikdy se mu nestalo, že by nevěděl, kdy má dost. Inženýr Fürst se zase rád podívá na hezké děvče, a jistě nejen podívá, při takových rodinných poměrech se není čemu divit. Jeho žena skutečně není příliš atraktivní. Ale všichni tři – Cabaletto, Fürst i Meikranz – v podstatě žijí spořádaným občanským životem a těší se nejlepší pověsti.“

Lentig nepatrně přimhouřil oko a pan Chickham vzal z odkládací desky obálku a vstal.

„Pane inženýre, myslím, že jste nám velmi pomohl v první povšechné orientaci. Prosím, abyste náš rozhovor pokládal za důvěrný, sám zatím nevím, koho z té trojice zařadím, a bylo by netaktní, kdybychom v někom budili neodůvodněné naděje.“

Náhončí se zámoří potřásl Schusterovi mocně pravicí a Bryan Lentig inženýra vyprovodil ke dveřím. Za okamžik byli pracovníci firmy Security opět sami.

Lentig si zapálil a dlouhou chvíli se mlčky díval do prázdna.

„Musíme to všechno pochopitelně ještě důkladně prověřit, ale myslím, že inženýr Fürst bude tím pravým mužem, jakého potřebujeme.“

„Dovedu si představit to peklo. Žít vedle ženy, kterou mu vnutili, přetvařovat se, pořád něco předstírat –“

„No, uvidíme,“ šéf skupiny karbotisk se obrátil k fotografovi. „Jinak musím říct, že jste si vedl znamenitě, pane kolego. Mám dojem, že vás firma bude moci využit i jinak než jenom jako fotografa. Dneska je středa, že. Tak v pátek ráno si můžete vyzvednout v pokladně mimořádnou odměnu. A slibuji vám, že až se bude koncem června jednat o vašem definitivním přijetí, vzpomenu si na váš dnešní výkon. Teď sbalte do kufru ty roztahané věci a odvezeme je nazpátek. Zítra je porada až v jednu po poledni. Jasné?“

„Jasné. Zítra v jednu.“

Jangl se pohledem rozloučil s noblesním apartmá, aby se vrátil do svého podnájmu. Táhlo ho to tam ještě míň než jindy.

12.

PODMÍNĚNÁ VĚRNOST

Fotograf stiskl tlačítko. Jednou dlouze, dvakrát krátce. Sotva hlas zvonku dozněl, dveře se otevřely.

„Přece ty! Ahoj, Oto,“ v Lenčiných očích svitlo překvapení. „A co že dopoledne? Jak ses uvolnil?“

„Mám dneska dopoledne volno, stačí, když přijdu v jednu po poledni na jakousi poradu. Tak jsem si řekl, že se u tebe zastavím. Jindra je v práci?“

„Odchází přece před osmou, já až před polednem. Pojď dál a posaď se, hned postavím na kafe,“ odspěchala do kuchyňky. „Sundej si sako,“ zavolala otevřenými dveřmi, „zase se dělá vedro, a to víš, tady pod střechou je v létě k upečení, zato v zimě si tu užijeme jak v lednici. A co ty? Něco nového?“

„Nového? Jak se to vezme. Dostal jsem dvě stě marek mimořádné odměny. Zítra ráno si je mohu vyzvednout.“

„Dvě stě marek!“ vydechla Lenka a vrátila se do pokoje. „A ty to říkáš tak otráveně! Poslyš, Oto,“ zkoumavě se podívala na Jandlův zamyšlený obličej, „nemáš nějaké starosti?“

Jangl uhnul očima a zahleděl se přes střechy domu na protější straně ulice kamsi do neurčita. Nevěděl si rady. Na jedné straně cítil velký respekt před firmou Security, několikrát denně mu vytanul na mysli osud jeho předchůdce, který v opilosti mnoho povídal: Neznámý silniční pirát ho těžce zranil a ujel, stálo pak v novinách. To víte, pane Jangl, i fotograf je smrtelný, zaznělo mu v uších.

Měl by tedy mlčet jako hrob a ani slovem se o své práci nezmiňovat. Ale na druhé straně už ho mlčení unavovalo, mučily ho pochybnosti, zoufale se potřeboval někomu svěřit, vypovídat se, postesknout si, rozebrat své postavení a hledat východisko. Měl pocit, že u Lenky bude jeho tajemství schováno právě tak bezpečně Jako u něho samého. Znal ji už tři roky, a komu jinému by měl věřit, když ne Lence?

„Starosti? No vlastně ano,“ připustil a nejistě se podíval na mladou ženu. Všiml si, že si v kuchyni stačila upravit vlasy. „Lenko, ale musí to zůstat čistě mezi námi. Jindra se nesmí dovědět ani slovo!“

„To mi tak málo věříš?“ zeptala se mladá žena, přitáhla si k Janglovi židli a posadila se proti němu. „Povídej, Oto!“

„Jde o to zaměstnání u firmy Security,“ nejistě začal Jangl.

„Copak? Máš strach, že neobstojíš? Ale podle toho, co jsi teď říkal –“

„Ne, toho se nebojím,“ fotograf mávl rukou. „Jde mi to docela dobře. Až moc dobře. Zrovna včera mi šéf naznačil, že se zasadí, abych byl přijat natrvalo.“

„Pak tedy nechápu, co ti dělá starosti?“ poposedla Lenka ještě blíž.

Fotograf otevřel krabičku cigaret a zapálil si.

„Jak bych ti to řekl? Jde o charakter té práce. Security se zabývá obchodním a průmyslovým poradenstvím. Možná že doopravdy někomu radí. Ale docela určitě se věnuje ještě jedné, další činnosti. A ta určitě není zapsaná v obchodním rejstříku.“

„Jaké činnosti?“

Ačkoliv byli v bytě sami, Jangl podvědomky ztlumil hlas.

„Průmyslové špionáži. Nechci mluvit o podrobnostech, už proto ne, že jsem slíbil mlčet. Ostatně by ti to nic neřeklo. Ale sám ten fakt stačí, aby člověku nebylo dobře po těle.“

V Lenčině tváři se objevil spíš zmatek než obavy. Udiveně opakovala:

„Průmyslové špionáži… Zřejmě proto jsou u té vaši firmy tak slušné platy. A ty se bojíš, že by ti z toho mohly vyplynout nějaké těžkosti a problémy?“

„Bohužel. Šéf mi otevřeně řekl, že jako emigrant nesu daleko větší riziko. Kdyby k něčemu došlo, nemám si prý dělat naděje, že se mě někdo zastane.“

„To nechápu. K čemu by mohlo dojít?“

„Například k odhalení. Některé metody, které se při téhle činnosti používají, nejsou tak docela v mezích zákona. Existují na ně paragrafy. Mohl bych přijít nejen o místo, ale také o povolení k pobytu. Pokud bych ovšem neskončil na lavici obžalovaných … Takže vlastně z bláta do louže …“

„Co? Z bláta –?“

„Nic. To mi jen tak ujelo.“

„Vidíš, a já měla takovou radost, že máš konečně slušně placené místo,“ sklíčeně řekla Lenka a šla do kuchyně připravit kávu. Postavila před Jangla šálek, přisunula mu k ruce cukřenku a zase se mlčky posadila

„Občas je mi ze všeho dost nepříjemně.“ Fotograf se opět zahleděl přes střechy protějších domů. „Nejsem žádný citlivka, ledacos jsem už v životě zažil. Kromě toho si denně připomínám, že mi koneckonců může být úplně jedno, jestli jedna zdejší firma okrade druhou, jestli jedni vydělají a druzí prodělají. Přesto jsou chvíle, kdy je mi z toho nanic. Zvlášť v situacích, kdy jde o konkrétní lidi. Ve středu jsem musel sehrát komedii, při níž mi bylo dost stydno. Klamali jsme docela slušného člověka, vyvolávali v něm falešné naděje a podvodně z něj lákali informace o jeho dřívějším pracovišti. To bylo v třetí pracovní den. Jestli to takhle bude pokračovat, co asi budu dělat za týden, za měsíc?“

Lenka na Jangla neklidně pohlédla a zamyslela se.

„Ano, ale zdá se mi, že se nechceš vrátit ke štětce a ke štaflím –“

„Nezáleží na tom, jestli chci, nebo ne, prostě nemohu.“ Jangl si zamíchal kávu a zdvihl šálek.

„Proč bys nemohl?“

„Odešel jsem tak narychlo, že jsem firmě způsobil potíže. Kdybych se teď vrátil s prosíkem, vyhodil by mě pan Baum vlastnoručně až na chodník. Ne, tam už mám dveře zavřené …“

„Co tedy budeš dělat?“

„Musím to u Security ještě nějaký čas vydržet, nevyhazovat zbytečně peníze, nechat si zajít všelijaké představy a plány, spíš si nějakou tu marku ušetřit pro horší časy, a ve volných chvílích se ohlížet po něčem jiném. Lepší řešení mě zatím nenapadlo.“

„Vidíš, a já jsem myslela, že aspoň ty jsi z nejhoršího venku,“ řekla zklamaně. „Tak bych ti to přála –“

„Jsi hodná.“ Jangl vzal Lenku za ruku. „No, nějak se tím už prokoušu. To víš, všechno by bylo snadnější, kdyby se člověk necítil tak sám –“

„Nezačínej zase,“ pousmála se smutně Lenka.

„Ale vždyť je to pravda. Nemůžeš žít pořád v minulosti. Jsi mladá, musíš myslet na přítomnost a hlavně na budoucnost!“

„Copak Jindra nepatří do přítomnosti? O půl páté přijde, ohřeje si večeři, kterou mu připravím, a v deset mi skočí naproti k restauraci a odvede si mě domů. Jsem jeho žena, na tom se nedá nic měnit.“

„Neříkej mi, že stále cítíš totéž, co tehdy, když –“

„Co cítím a co necítím, je jedna věc, co mohu a nemohu, to je něco jiného. Brala jsem si Jindru v době, kdy šel nahoru a kdy se před ním otvírala velká vědecká a politická kariéra, zatímco já jsem byla jenom studentka. Zač bych, prosím tě, stála, kdybych ho opustila právě teď, kdy se ocitl na dně, kdy zjistil, že se na něj přátelé vykašlali a obdivovatelé zapomněli, a kdy jeho víra v budoucnost dostává další a další trhliny! Teď už nemá skoro nic než zbytek iluzí a ženu. A ty myslíš, že bych ho právě teď měla nechat a odejít k tobě, a dokonce ve chvíli, kdy tys dostal lépe placenou práci, zatímco on pořád trčí v nejistotě? Oto, prosím tě, uvažuj trochu! Jak bych si musela připadat?“

Jangl odpověděl utrápeným pohledem.

„Já vím, Lenko. Rozum mi říká, že bych byl hrozný padouch, kdybych tě chtěl právě teď Jindrovi odloudit, ale –“ zdvihl Lenčinu ruku a zlehka ji políbil, „když já si nedovedu poručit, abych tě neměl plnou hlavu,“ dodal nešťastně.

„Člověk si možná nemůže poručit v tom, co cítí, ale musí si umět poručit, když se rozhoduje, jak jednat,“ namítla.

„Měl by umět,“ zpřesnil Jangl. „Poslyš, kdyby se teď situace změnila a Jindra získal dobré postavení a zase zazářil jako hvězda, no, dejme tomu druhé velikosti –“

„Nic takového se nemůže stát, oba to dobře víme. Nemá smysl o tom uvažovat.“

„A kdyby přece?“ nevzdával se Jangl. „Co bys udělala, kdybych za takové situace přišel s tím, že tě nechci jen držet za ruku?“

Dlouhou chvíli uvažovala.

„No, přece jen bych nebyla vázána tolika ohledy,“ řekla nejistě.

„Ale to pak znamená, že tvoje věrnost Jindrovi je jen podmíněná. Nemyslíš, že ho tím vlastně urážíš?“

Zacharova žena sklíčeně pokrčila rameny.

„Možná že ano. Ale domnívám se, že je to menší zlo, než kdybych od něho odešla. To přece musíš uznat!“

„Asi máš pravdu.“ Jangl pomalu pustil její ruku. „Jenom nevím, jestli se na tom, že člověk dělá menší zlo, dá v životě stavět.“

13.

ZNÁMOST PRO INŽENÝRA FŰRSTA

„Máme toho dneska mnoho, tak prosím o stručnost,“ otevřel přesně v jednu hodinu zápisník Bryan Lentig a zahájil poradu pracovní skupiny karbotisk. Jeho oči přelétly přítomné a zastavily se na inženýru Auerovi. „Prosím, pane inženýre.“

„V pátek po poledni jsem navštívil firmu Klemm a v osobním oddělení jsem se informoval na možnost zaměstnání v jejich düsseldorfském servisu. Cestou po budově jsem samozřejmě zabloudil a podařilo se mi dost věcí omrknout.“ Auer otevřel desky z umělé hmoty a podal šéfovi několik pečlivě provedených náčrtků. „Generální ředitel sedí v druhém patře, cestou do osobního oddělení se jde kolem jeho sekretariátu, přímo nad ním úřaduje obchodní ředitel a ve čtvrtém patře technický ředitel a jeho štáb. Všechno, co jsem zjistil, je tu zapsáno a zakresleno. Rozhodně to však potřebuje ještě důkladnější průzkum.“

Lentig si pozorně prohlédl Auerovy plánky.

„A podmínky pro odposlech?“

„Skla celé budovy mají vibraci od lisů, které stojí někde v přízemí nebo v suterénu. Doporučuji pracovat s klasickými vysílačkami a umístit je na místa, která nás zajímají.“

„Děkuji,“ přikývl šéf pracovní skupiny. „Na řadě je tedy pan Heisen.“

„Nejdřív o hostinci U čistého pramene. Mám už první zprávu od Edity Hermanové. Měla šťastný nápad, že se u každého stolku představila jako nová síla. Jmenuji se tak a tak, ale říkejte mi Edito. Většina strávníků vstala a také se jí představili. Díky tomu nám mohla Edita dnes dopoledne na fotografiích identifikovat asi třicet lidí. Mezi nimi Meikranze, Cabaletta a Fürsta,“ Heisen podal šéfovi tři podobenky z Janglovy sbírky. „Naštěstí patří mezi pravidelné strávníky restaurace U čistého pramene.“

„Vypadá tak trochu na slabocha,“ Lentig si Fürsta zkoumavě prohlédl, dal jeho snímek stranou a zbývající fotografie vrátil Heisenovi. „V pořádku. A rozhovory kolem oběda?“

„Edita měla na těle magnetofon s velmi citlivým mikrofonem. Natočila spoustu útržků z nejrůznějších rozhovorů. Pochopitelně převažuje nic neříkající balast, ale přece jen jsme v tom materiálu objevili dvě důležité informace. Za prvé – ve čtvrtek, tedy ode dneška za týden, bude zasedat správní rada firmy Klemm. A za druhé – Jochen musí dokončit začátkem týdne nějaký důležitý referát. Zbývá dodat, že inženýr Jochen je technickým ředitelem firmy a že se o tom bavili Meikranz a Fürst z výzkumného oddělení.“

„To jsou důležité zprávy. Je dost možné, že by nás Jochenův referát mohl zajímat. Zřejmě bude hovořit i o výzkumu.“ Šéf oddělení karbotisk pohlédl na Auera. „Máte nějakou představu, jak bychom se k tomu referátu mohli dostat?“

„Podle mého názoru přicházejí v úvahu tři možnosti,“ inženýr jako by si rovnal myšlenky. „Zajistit odposlech, až inženýr bude tu zprávu diktovat, nebo až ji sekretářku bude ze záznamu přepisovat. Mohli bychom se ovšem také pokusit získat a ofotografovat napsanou zprávu. Anebo odposlechnout referát na schůzi správní rady.“

„A kterou alternativu byste vy osobně doporučil?“

„Zatím máme dost málo podkladů k seriózním úvahám. Ale na základě toho, co zatím víme, bych byl pro první možnost.“

„Proč?“

„Když dovolíte, začnu od konce. Kde bude zasedat správní rada? Nevíme. Možná že v nějaké podnikové zasedačce, ale pravděpodobněji v některém luxusním hotelu ve městě. Nebo dokonce mimo město. Ale i kdyby se sešli v zasedačce, je myslím skoro jisté, že dají místnost odborně prohlédnout. Nač by jinak měli bezpečnostní oddělení?“

„To stačí. A druhá alternativa?“

„Zatím ani nevíme, jak se Jochenova sekretářka jmenuje, nevíme, jak vypadá, a těžko můžeme uvažovat, jak ji ovlivnit, nebo získat na svou stranu. Tohle všechno se jistě dá zjistit. Otázka je, zda by nebylo pozdě. Pokud tedy nechceme uvažovat o nějakých drastických metodách, zbývá jen první alternativa.“

„Má někdo jiný názor?“ Lentig obhlédl své spolupracovníky.

„Je fakt, že varianta se sekretářkou by byla náročná na čas. A to si nemůžeme dovolit,“ připustil Heisen. Lentigovy oči se vrátily k Auerovi. „Jak byste si to představoval prakticky?“

„Musíme počítat s dvěma možnostmi. Inženýr Jochen může referát diktovat přímo sekretářce. To by se zřejmě odehrálo v jeho předpokoji, píšou tam na elektrických psacích strojích, místo je tedy pevně dáno. Jochen ovšem může referát namluvit na pásek, třeba i přes víkend doma. Ale i tak celý text zazní v předpokoji, až to sekretářka bude opisovat.“

„Co když použije sluchátka?“ namítl Heisen.

„Vyloučit se to nedá,“ Aúer pokrčil rameny. „Ale není to pravděpodobné. Sekretářka technického ředitele rozhodně sedí v místnosti sama. Musí tedy dávat pozor na telefon, na to, kdyby někdo klepal, nebo kdyby zvonil Jochen… Proto bych doporučoval, abychom někde v Jochenově sekretariátě instalovali jehlový mikrofon s mikrovysílačkou.“

„Dobře. A jak ho tam chcete dostat?“

Heisen se přihlásil o slovo.

„Inge se zítra po poledni vypraví na tu obchůzku po budově. Hlavně proto, aby přesně lokalizovala laboratoře a celé výzkumné oddělení. Možná že by tam ten mikrofon mohla umístit. Při jednom riziku by se zabily dvě mouchy.“

Šéf oddělení karbotisk tázavě pohlédl na Petrichovou.

„Mohu to zkusit,“ přikývla nenápadná třicátnice.

„Detaily necháme na vás. Dohodněte se o nich s kolegou Heisenem a Auerem,“ rozhodl Lentig. „Takže bychom mohli pokročit k dalšímu bodu. Jak to vypadá s Inženýrem Fürstem?“

„Něco jsem zjistila,“ přikývla Petrichová. „Ale není toho mnoho, měla jsem málo času, včerejší večer a dnešní dopoledne.“

„Nikdo nečeká zázraky,“ pousmál se Lentig.

„Inženýr Fürst bydlí v Bad Homburgu. Vilku mají hned na kraji města, musela stát velké peníze, ale působí dost strohým, chladným dojmem, téměř jako kostel. Fürstovy jsou metodisté, paní Fürstová má nějakou funkci v místní náboženské obci, snad zasedá v radě starších. Je to typ nevlídné puritánky, která si zakládá především na dobré pověsti rodiny. Mají tři dorůstající, respektive dorostlé dcery, které jsou zřejmě po mamince; nejen vysušeným vzhledem, ale patrně i myšlením a životními postoji. Nejmladší je šestnáct, nejstarší jednadvacet.“

„A Fürst?“

„Ráno odjíždí z Bad Homburgu rovnou do továrny a vrací se pozdě odpoledne, někdy až večer. V sobotu a v neděli ho sousedé vídají pracovat na zahradě, do města chodí s manželkou a dcerami prakticky jen na bohoslužby, občas jezdí na celodenní výlet. V místních zábavních podnicích ho neznají. Slyšela jsem náznaky, že Fürst je pod pantoflem a že si to, co mu na životních radostech chybí doma, obstarává tady ve městě za peníze. Pochopitelně v nejpřísnější tajnosti a v hrůze z toho, co by se stalo, kdyby se jeho paní něco dověděla. Řekla bych, že mu není co závidět.“

„To by souhlasilo s informacemi, které jsme včera získali od toho Schustera,“ řekl zamyšleně Lentig.

„A zároveň by to mohlo představovat Achillovu patu, které bychom měli věnovat pozornost,“ doplnil Heisen.

„Máte na mysli –?“ šéf skupiny se na seniora tázavě zadíval.

„Že bychom panu Fürstovi měli nabídnout příležitost. Obstarat mu nějakou přechodnou známost. Prostě mu postavit do cesty děvče, které by mu dovedlo rychle zamotat hlavu a přitom by nemělo nic proti tomu, abychom si pořídili pár fotografií. Takových, které by Fürst nerad ukazoval manželce. Dá se předpokládat, že by pak za ty snímky dal všechno na světě.“

„To není špatná myšlenka,“ uznale konstatoval Lentig. „Nemáme ovšem času nazbyt. To děvče by se s ním muselo ihned seznámit a co nejdřív ho pozvat domů.“

„Zřejmě se nedá moc pobízet,“ usoudil Auer.

„Zvlášť kdyby ho pozvala taková Denisa,“ usmál se Lentig. „Ještě teď odpoledne se ji pokusím sehnat a požádám ji o spolupráci. Pan Jangl by si pak vzal na starost fotografickou dokumentaci, má v tom směru už určité zkušenosti z domova. Kdyby se to podařilo, mohli bychom po Fürstovi opravdu žádat cokoliv … Ještě něco?“ Šéf skupiny se rozhlédl a ukončil poradu.

Pan Jangl se postará o fotografickou dokumentaci, má v tom směru zkušenosti, opakoval si Jangl cestou z kanceláře. Jak decentně to pan Lentig řekl! A jak zvláštní jsou zákruty osudu, když se k tomu podivnému fotografickému žánru musí vrátit, ovšem s tím rozdílem, že doma fotografoval pro potěchu zákazníků, kdežto tady proto, aby obstaral vyděračský materiál.

14.

OTEC BROWN TAM NEBYL

V pátek v poledne přišel Jangl na stanoviště proti firmě Klemm první. Prázdný byt nevypadal o nic útulněji než v předchozích dnech. Vyhodili sice trochu nejhoršího haraburdí a přistěhovali několik beden, aby paní správcová viděla, že páni od filmu si ten byt nepronajali jen tak pro nic za nic.

Fotograf otevřel okno do dvora a vpustil do bytu čerstvý vzduch, pokud se o takovém vzduchu dalo v této čtvrti vůbec hovořit. Do pokoje pronikl hluk okolních továren, rachot nákladního vozu, bručení kompresoru i křik dětí, které si na dvorku hrály na gangstery. Jangl nestačil vykouřit cigaretu a už se trousili další pracovníci firmy Security. Vstoupil Heisen s obličejem jak měsíček na výstavce dětských kreseb, pak přišel inženýr Auer a nakonec Inge Petrichová.

Senior pracovní skupiny se podíval na hodinky a spokojeně přikývl.

„Ještě máme čtvrt hodiny času. Urovnala jste si to v hlavě, Inge?“

„Spolehněte se. Až se budou zaměstnanci vracet z restaurace, zamíchám se mezi ně a vklouznu do podniku. U sekretářky ředitele Jochena umístím tu vysílačku, pokusím se zjistit, jak je to s těmi laboratořemi, s vchody, zámky, ochranou, poplašnými zařízeními a nakonec odjedu s vozem prádelny.“

„Správně,“ potvrdil Heisen. „Inženýr Auer s vámi bude v rádiovém spojení, já budu v pohotovosti za volantem auta.“ Senior skupiny se otočil k Janglovi. „Abyste rozuměl – kdyby se slečně Inge nepodařilo opustit továrnu ve voze prádelny, půjde klidně ke vchodu. Inženýr mi dá rádiem avízo, já nabourám vůz do kandelábru před vrátnicí, vrátný vyběhne ven a Inge snadno vyklouzne. Jasné?“

Jangl si rozpačitě pohladil bradu.

„Mám-li se přiznat, tedy mi odjezd paní Petrichové vozem prádelny moc jasný není.“

„To je jednoduché. Dodávka sem jezdí každý den o půl třetí, plus mínus pět minut. Vyloží balíky s vypranými ručníky, plášti a montérkami, naloží pytle se špinavým prádlem a odjede. Celá procedura trvá asi pět minut.“

„S řidičem je to nějak dohodnuto –“ hádal fotograf.

„Není. To si nemůžeme dovolit. Ne snad kvůli penězům. Zákazník by to zaplatil, ale kdo nám zaručí, že za týden o tom řidič při skleničce neřekne vrátnému?“

„Dovedu si představit, že paní Inge požádá řidiče, aby ji svezl. Ale co vrátný?“

Heisen se samolibě usmál a jeho žoviální tvář se rozzářila.

„Pane kolego, znáte Chestertona?“

„Toho spisovatele? Co psal o otci Brownovi? No, něco jsem od něho četl.“

„Tak si jistě vzpomínáte na pozorovací talent otce Browna, na jeho představivost a na znalost lidských povah. Četl jste povídku o tom, proč v jednom anglickém klubu nosí číšníci červené fraky?“

„Červené fraky … nevím, nevzpomínám si.“

„To bylo takhle,“ Heisen si labužnicky zapálil tmavý doutník. „Do onoho klubu se s nekalými úmysly vloudil chlapík ve fraku, který se před hosty tvářil jako číšník a před personálem vystupoval jako host. Otec Brown ho odhalil sluchem. Neušlo mu, že ten muž mění chůzi. Jednou to byl sebevědomý krok lorda, který se za rohem změnil v uctivou chůzi číšníka prvotřídního podniku. A naopak. Aby se už nic takového nemohlo opakovat, zavedli v onom klubu pro číšníky červené fraky.“

„Už mi svítá,“ usmál se Jangl pobaveně a pohlédl na Inge. „Vrátný, případně další zaměstnanci firmy vás mají považovat za sílu z prádelny, kdežto šofér se závozníkem za pracovníky firmy Klemm.“ Fotograf si všiml, že je Inge Petrichová oblečena v tmavé sukni a bílé blůze, na nohou štrapáční boty se širokými polovysokými podpatky. „To je ovšem náročný herecký výkon!“

„Inge všechny role hladce zvládne,“ přesvědčeně řekl Heisen. „Paní Petrichová, teď jste úřednice, nová síla firmy Klemm!“

Mladá žena zvedla sukni, zalovila v kapsičce, našité vespod. Už držela v ruce blok, v druhé tužku a cupitala přes místnost.

„Výborně! A teď jste expedientka z prádelny!“

Petrichová schovala blok i tužku, rozpustila si na ramena vlasy a ze sukně vytáhla blůzu, která se rázem proměnila v tříčtvrteční bílý plášť.

„No ovšem,“ Jangl na Inge hleděl s obdivem. „Pro šoféra budete laborantka od Klemmů, pro vrátného děvče z prádelny.“

Heisen se znovu podíval na hodinky.

„Pomalu se nám to blíží.“

„A jaký já mám úkol?“

„Zůstanete tady v záloze. Hlavně pro případ, kdyby selhalo rádiové spojení. Inženýr Auer by vám řekl, co a jak.“

Nejdřív se vytratil senior pracovní skupiny, aby zaujal místo ve voze. Chvíli po něm odešla Inge a Auer si nasadil sluchátka. Jangl se přiblížil k oknu.

Zprava se začali trousit strávníci z restaurace U čistého pramene. Jangl mezi nimi zahlédl Inge, vůbec si nevšiml, jak se do toho chumlu dvou děvčat a tří mužů vmíchala, ale už prošla kolem netečného a lhostejného vrátného a zmizela kdesi u schodiště do administrativní částí budovy. Typická stenotypistka, ani ne tak pro ozdobu, jako spíš pro opravdovou práci, nevtíravá, nenápadná, zabraná do svých problémů.

Fotograf se vrátil k Auerovi, který mu mlčky podal jedno sluchátko. Po chvíli řekl na vysvětlenou:

„Inge má pod límcem hrdelní mikrofon. Pokud je sama, může nám dávat informace. Slyšíme všechno, co řekne.“

„Jsem v třetím patře,“ zašeptalo sluchátko. „Čtvrté patro … Prošla jsem kolem sekretariátu technického ředitele … Vracím se do třetího patra.“

Jangl se tázavě podíval na Auera.

„Teď na to není čas. Inge vám to potom vysvětlí.“

„Vstupuji dovnitř,“ předávalo sluchátko informace.

Nyní nahlas: „Hledám inženýra Jochena … Mnohokrát vám děkuji.“ Po chvíli ticha opět šeptem: „Jdu zpět do čtvrtého patra …“

„Co nevidět přijede dodávka z prádelny,“ ozval se inženýr. „Opatrně se podívejte z okna.“

Za minutu půl třetí projelo kolem modré auto s bílým reklamním nápisem a zahnulo do průjezdu. Jangl dal Auerovi znamení, inženýr přepnul na vysílání a ohlásil do mikrofonu: „Prádelna přijíždí.“

Pokračování si dovedl Jangl domyslet. Vrátný od Klemmů zdvihl závoru, vůz vjel do nádvoří, opsal kruh a zacouval k některému postrannímu vchodu do budovy. Šofér se závozníkem začali vykládat balíky a pojednou, kde se vzala, tu se vzala dívka v bílém plášti a začala jim pomáhat. Pak naložili pytle se špinavým prádlem, zabouchli dveře, závozník a Inge se posadili k šoférovi. Dodávka se rozejela, vrátný ledabyle zasalutoval, závora opět spadla a vůz nabral rychlost.

Auerova spokojená tvář u sluchátek napovídala, že se to tak vskutku odehrálo. Ostatně, z průjezdu právě vyrazilo dodávkové auto a mezi modrými kombinézami šoféra a závozníka zazářil bílý plášť Inge Petrichové. Trojice se zřejmě dobře bavila.

Inženýr znovu přiložil k uším sluchátko a otočil knoflíkem na ovládací desce přijímače.

„Pojďte si poslechnout!“ pozval fotografa.

Jangl se naklonil ke sluchátku. Znělo z něho mohutné staccato psacího stroje. Inženýr Auer zapojil magnetofon a symbolicky si oprášil ruce.

„Pro tuto chvílí jsme hotovi, můžeme vyrazit. Běžte napřed, já zamknu. Někde v Nebenstrasse vás doženeme.“

Fotograf si zapálil cigaretu a zvolna vykročil. Vida, co všechno dokáže organizace, uvažoval. Na okamžik podlil něco jako pýchu, že tvoří kolečko důmyslně seřízeného soustrojí, které tak obdivuhodně dokáže překonávat překážky na cestě k tajemstvím. Kdyby tak mohla firma Security inzerovat! Každé tajemství odhalíme, jen své vlastní ochráníme – Jangl v té chvíli panicky odskočil od okraje chodníku.

Ulicí se osmdesátkou přehnal světle zelený ford a připomněl fotografovi smutný osud jeho předchůdce. Po chvíli se musel své slabosti usmát, byl to však úsměv trochu křečovitý.

Za pět minut ho dohonil šedý volkswagen s Heisenem a Auerem, oba spokojeni, inu, po dobře vykonané práci. Naložili fotografa a pokračovali v cestě.

Na příštím nároží čekala Inge, teď opět jen v bílé blůzičce a tmavé sukni, řadová úřednice, která si odskočila do bufetu na oběd. Mladá žena se posadila na přední sedadlo vedle Heisena.

„Tak povídejte,“ vybídl ji senior skupiny.

Inge si nejprve našla kancelář a sekretariát technického ředitele ve čtvrtém patře a přesně odpočítala dveře od schodiště. Pak sešla o patro níž. Zamířila do místnosti, která ležela právě pod sekretariátem. Mezi papíry, plakáty a fotografiemi se tam dohadovali dva muži.

„Hledám inženýra Jochena,“ tázavě se na ně podívala.

„Tady je přece propagační oddělení, to musíte o patro výš. Přesně nad námi.“

Dívka v bílé blůzičce se vrátila o patro výš a zaklepala v sekretariátě technického ředitele Jochena. Sekretářka byla právě u šéfa, podívala se na návštěvu otevřenými dveřmi a kývla hlavou na znamení, že přijde. Inge se zlehka opřela o opěradlo klubovky a nikdo nemohl postřehnout, že do něho zezadu zabodla sedmicentimetrový hřebík. Napohled docela obyčejný, i když o něco silnější, do zdi by šel ztěžka. Jednou ho někdo z křesla vytáhne a odhodí do smetí, aniž ho napadne, že měl v ruce elektronický přístroj za bůhvíkolik set marek.

Když se sekretářka vrátila od ředitele, Inge nasadila rozpačitý tón.

„Nezdá se mi, že bych tu byla v propagačním oddělení. Ale prý třetí dveře od schodiště –“

„Ano,“ sekretářka se vlídně usmála. „Třetí dveře od schodiště, jenže o patro níž. Zřejmě jste tu nová –“

Při svých pochůzkách po budově se Inge pozorně rozhlížela a zaznamenávala si do paměti všechny zvláštnosti.

„Ve čtvrtém patře je celé křídlo odděleno přepážkou na chodbě, dveře jsou bez kliky, jen s pevným knoflíkem.

Kdo přichází, musí zazvonit, otevře mu svalnatec, myslím, že jsem toho člověka zahlédla na snímcích, které pořídil pan Jangl. Když jsem odešla od Jochena, podívala jsem se ještě do pátého patra. Tam je chodba přepažena zdí, jenže bez dveří. Zdá se, že celá laboratoř je takhle oddělena od továrny a zabírá nejvyšší dvě patra západního křídla. A to je telegraficky všechno. Podrobnosti zakreslím přímo do plánu.“

„S odjezdem jste žádné potíže neměla?“

„Ne, pane Heisene. Byla jsem hotová, dřív než jsem čekala. Pár minut jsem se zdržela v přízemí na toaletě. Řidiče dodávky jsem se zeptala, jestli by mě kousek nesvezli. Řekl, že samozřejmě ano, a já jsem jim zase pomohla s balíky. Všechno šlo jako na másle. Otec Brown tam nebyl.“

15.

SEN SPLNĚNÝ NARUBY

Sotva se vrátili z úspěšné operace, dostal Jangl od pana Lentiga adresu a pár stručných instrukcí.

Adresa ho dovedla do elegantního domu na Kaiserstrasse. Podíval se na tabuli se jmény nájemníků. Denisa Laurová, druhé patro.

V jednom ze svých snů viděl Denisu, jak přichází do jeho vybájené garsoniéry. Teď se ledaco z onoho snu začalo vyplňovat, jenže s groteskní zlomyslností osudu docela naruby, protože hrál v ději úplně jinou úlohu.

Jak to vypadá, musím Denisu definitivně vyškrtnout ze seznamu nadějí, uvažoval a stiskl tlačítko zvonku u dveří číslo devět v druhém patře. Otevřela mu žena s chrpovýma očima.

„Pojďte dál, Oto, jste přesný jak hodiny.“ Denisa se přátelsky usmála a pozvala návštěvníka do obývacího pokoje. „Na co byste měl chuť?“ sklopila víko baru a zvedla tázavé oči.

„Třeba na pár kapek džinu,“ navrhl fotograf.

„Tak se posaďte.“ Mladá žena postavila před hosta tácek se sklenkou a sedla si do protějšího křesla.

„Tak vida, přece jen jsme se ještě setkali,“ bezvýrazným tónem poznamenal Jangl. „Kolikrát jsem si říkal, jestli vás ještě kdy uvidím.“

„Ale nenapadlo vás, že se sejdeme za takových okolnosti,“ zasmála se, ale z jejího úsměvu zavanula i trocha nostalgie. „Co se dá dělat, takový už je život. A co vy? Jak jste spokojen s novým zaměstnáním?“

„Děkuji. Jsem vám nesmírně zavázán. Ani nevím, jak bych vyjádřil –“

„Zač byste mi byl zavázán?“ podivila se Denisa. „To je nesmysl. Kdyby v Security nepotřebovali fotografa, tak vás nepřijali.“

„Fotografů tady běhá –“ pokusil se namítnout.

„Jenže vy jste pro ně správný typ.“

„V jakém smyslu?“

„Fotografovat dovedete, nemáte rodinu ani příbuzné, jimž byste mohl v návalu sdílnosti něco vyzradit, nemáte žádné slušné vyhlídky do budoucna. Nejste alkoholik, ani tlučhuba, ani narkoman. Mohou předpokládat, že budete za slušně placené místo vděčný. Navíc vás jako emigranta mohou snadněji přitisknout ke zdi a nemusí vám tolik platit. Takže spokojenost je asi na obou stranách, nemyslíte?“

„Jestli tomu dobře rozumím, vy sama nejste – jak bych tak řekl – zaměstnaná u Security –“ pokusil se Jangl převést rozhovor na méně ožehavé pole.

„Ne. Pracuji s nimi případ od případu. Samozřejmě mám několik podobných spojení. Pro mě je to tak výhodnější. To víte, musím se ohánět, nemám nic zadarmo. Dovedete si představit, co stojí takový byt? A že to nemám pod penzí, to vám vysvětlovat nemusím.“

„Jistě se dobře vdáte,“ nadhodil Jangl.

„Člověk předem nikdy neví, co je vlastně dobře,“ pokrčila rameny. „Ale nejsme tady proto, abychom si vypravovali o plánech do budoucna. A navíc to nemá cenu. Osud s člověkem zatočí a kde zůstanou plány! … Jaké jste dostal instrukce?“

„Téměř žádné,“ řekl Jangl po pravdě. „Pan Lentig mi přikázal, abych přesně respektoval všechny vaše pokyny. Přesně a beze zbytku.“

„Trochu si to zjednodušil, co!“ zasmála se. „No, nevadí. Podívejte Oto, v šest hodin sem přijde ten inženýr Fürst, o kterého má firma Security zájem. Proč se o něj zajímá, po tom mi nic není. Ze zásady se neptám, příliš velká informovanost je pro člověka většinou nezdravá.“ Janglovi náhle opět vytanul na mysli konec jeho předchůdce. Neznámý silniční pirát… Honem tu myšlenku zahnal a soustředil se, protože Denisa pokračovala: „Vy musíte toho inženýra Fürsta se mnou vyfotografovat. Čím pikantnější ty snímky budou, tím lépe. Fürst o tom ovšem zatím nesmí vědět.“

„A že jste se s ním tak rychle seznámila?“

„Věděla jsem, kde pracuje, kde bydlí, a měla jsem jeho fotografii, takže to nebylo tak těžké. Počkala jsem na něj u továrny, když měl včera vpodvečer namířeno z práce domů. Jela jsem těsně za ním, a jakmile před jednou křižovatkou na poslední chvíli zastavil na červenou, trochu jsem do něj zezadu drcla. Jen docela málo, myslím, že jsem ohnula číslo.“

„A co Fürst?“

„Samozřejmě se rozčileně vyřítil z vozu, ale když mě uviděl, začal roztávat a dočista změkl. Uznali jsme, že tady na křižovatce překážíme a že bychom ten incident měli prohovořit jinde. Inženýr mě pozval na večeři. Přijala jsem s podmínkou, že se mu mohu revanšovat. Mám dojem, že mu to vůbec nebylo proti mysli. Za chvíli se pozná, jestli jsem se nemýlila.“

„Promiňte, že se vměšuji do věci, po kterých mi nic není. Ale je jisté, že dříve nebo později někdo ty snímky Fürstovi ukáže. Svitne mu, kde se vzaly. Nemáte strach, že si přijde vyřizovat účty?“

„Myslíte, že by udělal skandál?“ Denisa zavrtěla hlavou. „Aby se o tom dověděla jeho žena? Ba ne, Oto, neznáte lidi. To je hrozně nepravděpodobné. Znám to ze zkušenosti. Jestli mě ještě někdy v životě potká, bude se tvářit, jako by mě nikdy předtím neviděl.“

„Zřejmě máte pravdu,“ Jangl dopil a přitáhl si brašnu s fotografickými potřebami. „Kam mě schováte, aby mě tu Fürst nespatřil a já jeho ano –“

„Pojďte,“ Denisa vstala.

Odvedla Jangla do ložnice. Fotograf přejel očima široké mechové lůžko a dva noční stolky.

Denisa zamířila k leštěným dveřím proti lůžku a roztáhla jejich křídla do stran.

„To je šatna. Místa tady máte habaděj. Zadusit se nemůžete, je tu zamřížovaný větrák do světlíku. Dáte si sem židli, takové dvě tři hodiny to vydržíte. To víte, musíte být tiše jako myška, i když pro jistotu pustím hudbu. Fotografovat můžete mezerou,“ přitáhla křídla dveří k sobě, aby mezi nimi zůstala skulina.

Jangl se pro jistotu poradil s expozimetrem.

„To bude v pořádku,“ souhlasil Jangl. „Stačí mi škvíra na dva prsty. Kdybyste byla ještě tak hodná a podržela mi uvnitř aparát,“ podal Denise přístroj a ustoupil k lůžku. „Jde mi o to, jestli se nebude lesknout objektiv… Dobré je to, děkuji.“ Fotograf pohlédl na hodinky. „Pomalu je čas, abych se tam uvelebil.“

„Světla budete mít dost?“

„Do půl osmé určitě.“

„Tak to je v pořádku. Kdyby bylo potřeba, tak bych včas rozsvítila.“

Jangl si přinesl do šatny židli a usadil se tam. Denisa vyklepala popelník a uklidila sklenku po džinu. Deset minut před šestou už bylo jeviště připraveno. Představení mohlo započít.

Když Jangl po deváté hodině večer odcházel, aby film schoval do trezoru v kancelářích firmy Security, nebylo mu rozhodně do zpěvu. Takhle si své setkání s Denisou opravdu nepředstavoval.

16.

PARTIE S TŘEMI ŽOLÍKY

„Tomu říkám materiál!“ Lentig pohlédl uznale na Jangla a ještě jednou si ty dva tucty fotografií – výsledek fotografovy sobotní práce v temné komoře – se zájmem prohlédl. „Myslím, že tyto čtyři by stačily, aby se pan Fürst upsal samotnému ďáblu. Ostatní ihned zničte, i negativy, musíme pracovat s určitou mírou vkusu.“

Přicházela sekretářka s pustou. Lentig snímky obrátil a po jejím odchodu pokračoval:

„Vysílačka u sekretářky pana Jochena nám není moc platná, alespoň ne v původním smyslu. Ukázalo se, že Jochen zřídkakdy co diktuje, dává tomu děvčeti opisovat svoje čmáranice. Přesto jsme se dověděli řadu zajímavých informací. Například víme, kdy bude sekretářka přepisovat Jochenovu zprávu, kterou připravil pro zasedání správní rady. Nezávisle na operaci, která se týká inženýra Fürsta, musíme podniknout některá opatření. Rýsuje se tu určitá možnost, ale musíme se dostat k psacímu stroji. Je potřeba, aby kolega Jangl ten stroj ihned teleobjektivem vyfotografoval. Pokud to bude možné, chtěl bych ten snímek mít na stole už za takové dvě hodiny. Budu tady mít odborníka, který mi řekne, co je to za mašinu, typ a výrobní ročník. Pane Heisene,“ Lentig se obrátil k seniorovi skupiny, „vemte si to s kolegou Janglem na starost.“

Heisen s Janglem hned vyrazili a za půl hodiny už obhlíželi budovu firmy Klemm z pronajatého bytu v prvním patře. Okno u Jochenovy sekretářky bylo sice dokořán, ale odtud viděli jen kousek stropu.

„Musíme se dostat někam výš,“ Manfred Heisen si uhladil napomádované vlasy. „Co takhle na půdu. Zkusíme to, ne?“

Rezavým plechem pobité dveře půdy byly dokořán. Jakási silnější paní si tam tlumeně prozpěvovala a věšela prádlo. Udiveně pohlédla na příchozí.

„Dobrý den,“ bodře zahlaholil Heisen, „to jsme rádi, že jste tady. Aspoň nemusíme shánět klíče. Tenhle dům se má koncem roku odstřelit a tady ten pán má pro pana architekta pořídit několik výškových záběrů. Nijak vám nebudeme překážet, pokračujte, jako bychom tu nebyli.“

Žena s prádlem neměla námitky a Jangl vyhlédl vikýřem. Pro jistotu přepočítal patra i okna a zamířil hledáčkem na psací stroj v kanceláři Jochenovy sekretářky. Protože ho měla postavený tak, aby jí denní světlo padalo na klávesy šikmo zleva, mohl pořídit dostatečně charakteristický záběr.

Heisen se srdečně rozloučil se ženou na půdě a oba se rychle vrátili do kanceláří firmy Security. Do dvou hodin chybělo ještě hezkých pár minut, když předložili vedoucímu skupiny velkou zvětšeninu psacího stroje.

„Tahle mašina?“ Expert, který se dostavil na minutu přesně, letmo mrkl na snímek. „To je kancelářský Mercedes s elektrickým pohonem, nejnovější typ, začal se prodávat loni na podzim.“

„A kde se provádějí záruční opravy?“

Expert načmáral na lístek několik adres a poroučel se.

Sotva za ním zaklaply dveře, Lentig pohlédl na Heisena.

„Víte, co uděláte –“

Senior pracovní skupiny karbotisk přikývl.

„Jasně. Skočím do té záruční opravny, nechám se zasvětit do nějaké menší opravy, třeba vyměnit některé pérko, tu součástku koupím, zjistím, kde má stroj výrobní číslo. Opatřím novou pásku a na zítřek výstroj opraváře.“

„Správně. Ale ještě něco. Podíváte se, jakými jezdí vozy, to za prvé. A za druhé mi hned zavolejte, kde je to výrobní číslo. Abychom zbytečně neztráceli čas.“

Heisen volal asi za hodinu, shodou okolností zrovna ve chvíli, kdy Jangl nesl vedoucímu skupiny negativy vybraných snímků a rezervní zvětšeniny.

Lentig pokynul Janglovi, aby si zatím sedl, a hned vytočil centrálu firmy Klemm.

„Prosím sekretářku ředitele Jochena. Děkuji… Dobrý den, slečno, tady je údržba psacích strojů. Nezlobte se, že vás obtěžuji, ale nemohu přečíst v evidenci výrobní číslo vašeho stroje, je to ta nová mercedeska. Mohla byste mi je povědět? Pusťte válec doleva a na vodicí liště ho najdete … Ano, už si to píši… Mnohokrát vám děkuji, jste moc laskavá.“

Lentig položil sluchátko a podíval se na Jangla.

„Aha, to jsou ty negativy … Dobrá, dneska už vás nebudeme potřebovat. Přijďte až na ranní poradu a počítejte s tím, že zítra bude co dělat tak do sedmi, do osmi večer.“

Na nejbližším nároží se Jangl podíval na hodinky a zatelefonoval z budky Marii. Stále ještě měl šanci, že šéf komisionářství bude na obědě. Asi tomu tak bylo, protože hovořila otevřeně a bez zábran. Dohodli si schůzku na půl osmé a fotograf měl z jejího hlasu dojem, že se docela těší.

Potom si Jangl zašel na oběd, hodinku a půl jen tak prochodil po ulicích, načež zamířil, k Zacharovým. Když vstupoval na schodiště, najednou se zarazil.

Měl v kapse první mimořádnou odměnu, teď už se neslušelo, aby chodil na návštěvu jen tak s prázdnou. Vlastně vydělává víc než oba manželé Zacharovi dohromady, takže by bylo na místě, aby přinesl nějakou maličkost. Rozhodl se tedy, že zaskočí ještě do lahůdkářství, jež bylo pár kroků odtud, na protější straně ulice. V domovních dveřích se div nesrazil s mužem, který zahučel omluvu a spěchal dál po chodníku. I když ho Jangl zahlédl jen na vteřinu, přece muže poznal. Ano, byl to ten Mrázkův dvojník, který s ním jel tuhle autobusem.

Vida, usmál se fotograf, Frankfurt má málem tři čtvrtě miliónu obyvatel a já během několika dní dvakrát potkám jednoho a téhož člověka. Že by mě šéfové ze Security tajně kontrolovali? Jestli někde nepiju, nežvaním … Ale ne, patrně dělám z komára velblouda. Kdoví, kolik stejných lidí jsem za tu dobu potkal, možná ne dvakrát, ale pětkrát, a nevšiml jsem si toho, protože je neznám. Tady ten Mrázkův dvojník mi utkvěl v paměti a už mi z toho málem haraší ve věži!

S lahvičkou moselského a se slanými preclíky se Jangl vracel k Zacharovým. Věděl, že je Lenka doma, že má v pondělí volný den. S trochou povýšenosti pohlédl na oprýskané hnědé dveře a stiskl tlačítko zvonku. Hlavou mu letěla Lenčina slova: Zač bych stála, kdybych ho teď opustila!

Zazněly kroky a Lenka se objevila ve dveřích.

„Ahoj, Oto,“ usmála se. „Pojď dál.“

„Nazdar, Jindro!“ Jangl pokročil do pokoje, potřásl Zacharovi pravicí a Lence podal lahvičku a preclíky. „Tak co? Jak se daří? Něco nového?“

„Nic, co by stálo za řeč.“ Zachara se natáhl pro balíček ožužlaných karet. „Nic se neděje. Bohužel.“

„Nebo bohudík.“ Lenka si převázala zástěrku. „Počkejte s těmi kartami. Přinesla jsem pár chlebíčků.“

Po chlebíčcích a sklence moselského doktor Zachara zamíchal karty na partii žolíků.

„Copak? Trápí tě něco?“ Jangl tázavě pohlédl na historika.

„Trápí? Ani ne. Jsem jenom jaksi unaven. Všechno se vleče na příliš dlouhé lokte.“

„Máš na mysli něco konkrétního?“

„Sondoval jsem znovu půdu na fakultě. Byli sice velmi milí, ale nedali mi žádnou odpověď. Prý je potřeba ještě počkat.“

Jangl si vzpomněl na zákony profesora Parkinsona. Odklad je nejschůdnější forma odmítnutí. Nahlas však neřekl nic, vzal si kartu a odložil. Po chvíli nadhodil:

„A myslíš, že je rozumné vázat se pořád jenom na tu vyhlídku? Neměl bys uvažovat i o nějaké jiné možnosti? Například tvoje jazykové znalosti –“

Zachara zdvihl od vějíře karet překvapené oči.

„O jiné možnosti? To jsem pak nemusel utíkat sem, mohl jsem klidně zůstat doma.“

„Promiň. Nenapadlo mě –“ neurčitě řekl Jangl a zahloubal se do karet.

„A co ty?“

„Zatím to jde,“ prohlásil a zeširoka se rozpovídal o fotografování pro reklamní a dokumentační účely. Asi to neznělo příliš hodnověrně, ale Zachara ho stejně poslouchal jen ze zdvořilosti a na půl ucha.

Kolem šesté Lenka položila karty rubem vzhůru.

„Co kdybych udělala kávu –“

„Rád si vezmu. Ale po půl sedmé budu muset běžet.“

„Škoda,“ Zachara odsunul popelníček, aby udělal místo pro šálky. „Mohli jsme si ještě popovídat, anebo jít do kina. Máš ještě práci? Nebo snad máš v plánu něco pikantnějšího?“ zatvářil se světácky.

„Spíš to druhé,“ připustil Jangl a sledoval Lenku. Pohlédla na něho z kuchyňky otevřenými dveřmi a v očích měla podivný výraz. Fotografovi se zdálo, že v něm rozeznává i lítost a smutek.

A co mám dělat? odpověděl jí v duchu. Mám snad čekat, že se stane nějaký zázrak nebo snad až Zachara odejde na věčnost?

„Poslední runda, bohužel,“ ohlásil před půl sedmou a zapálil si na to cigaretu.

Snímal a kupodivu sejmul žolíka. Dalšího dostal v rozdaných kartách a třetího hned v druhém kole. Tři žolíky Ale přesto nemohl vyložit, protože neměl čistou postupku. Pět dalších kol a vyložila Lenka. Z ruky.

Fotograf se nakysle usmál a ukázal tři žolíky.

„Viděli jste kdy takovouhle smůlu?“

„Nic si z toho nedělej, Oto,“ poklepal mu profesor přátelsky na rameno. „Neštěstí v kartách – štěstí v lásce.“

Lenka se odvrátila a odnášela šálky do kuchyňky. Jangl se pomalu chystal k odchodu. „Tak já tedy jdu.“

„Ve znamení tří žolíků,“ dodal profesor Zachara. „To se ti to bude kráčet.“ Lenka se strnule usmála.

„Pravda. Ale právě jsme se přesvědčili, že i na nejvyšší karty se může prohrát.“

17.

VEČERNÍ INTERMEZZO

Když Jangl přišel k Woolworth Hausu, kde měl schůzku s Marií, hodinky mu ukázaly, že si o pár minut přispíšil. Věnoval tu zbylou chvíli sádrovým trpaslíkům, kteří ve všech velikostech, od úplných pumprlíků až po trpasličí obry, vyplňovali jednu z výloh obchodního domu.

Tři minuty po půl osmé zaťukaly po chodníku vysoké podpatky a objevila se Marie, tentokrát v karmínových šatech bez rukávů a s účesem, který prozrazoval, že strávila nějakou tu chvíli v elektricky vyhřívaných natáčkách.

„Přišla jsem skoro včas,“ zvedla k Janglovi ořechové oči a koketně se usmála. „Sama se divím, jak je to možné.“

„Podivení je na mé straně,“ uklonil se Jangl a vykročil s Marií po Zeilu. „Přichystal jsem program, jakékoliv námitky se zamítají předem.“

„Jdete na mě nějak zhurta –“

I když předpokládal, že to nebude levná záležitost, vzal Marii na večeři do restaurace hotelu Frankfurter Hof. Číslice na jídelním lístku překonaly Janglovo nejhorší očekávání, ale kámen mu spadl ze srdce, když zjistil, že jeho společnice nepatří k velkým jedlíkům a že si objednala jen půlku kuřete.

„Na zdraví,“ cinkli si skleničkami.

„Neměl jste nějaké potíže?“ zajímala se Marie.

„S čím?“

„No – uvolnit se na večer.“

„Ne. Naopak, dneska jsem měl poměrně volný den. Něco jsem si vyvolal a zvětšil už v předstihu –“

„Nějakou tu dokumentaci –“

„Ano, dokumentaci.“ odvrátil Jangl zrak. „Myslím, že dost zajímavou. No, jak pro koho,“ připojil s téměř neznatelnou Ironií.

„A zítra? Nemusíte nějak moc brzo vstávat?“

„Rozhodně ne,“ ujistil. „Když vám to nebude vadit, nemusíme spěchat.“

„Říkal jste něco o programu –“ lehce zvedla poněkud přibarvené obočí.

„Správně! Co říkáte Aquariu? Už jste tam někdy byla?“

„To jste mě tedy překvapil. O téhle novince v našem hříšném městě jsem zatím jenom slyšela.“

„Takže si spolu ověříme, jestli pověst nelže.“

Do Aquaria dorazili kolem deváté. Vrátný připomínal zestárlého vodníka; basedovské oči měl vyvalené a zastíněné mohutným obočím z chaluh. Dlouhé zelené vlasy přikrýval červený klobouk, z ramen mu splýval zelený kabát s dlouhými šosy a tento celek doplňovaly brčálové holínky. Číšníci procházeli mezi stoly v zelených fracích a také servírky byly oblečeny do zeleného. Jejich šaty jako by byly ušity z pěti topolových listů a z hrstky rákosí.

Sál Aquaria se honosil skleněnou, zespodu osvětlenou taneční plochou, a zejména ovšem ohromnou skleněnou nádrží, kde se v průzračné vodě jezerních hlubin producírovaly všelijaké pohádkové bytosti. Každou hodinu byl na programu rej faunů a vodních víl. Oblečení víl zajišťovalo návštěvnost podniku – měly na sobě dlouhé zelené rukavice a krátké závoje kolem rozpuštěných vlasů.

„Usmíváte se,“ Marie na Jangla zvědavě pohlédla.

„Aby ne,“ vzal její štíhlou ruku a políbil ji do dlaně.

Sevřela prsty v pěst. „Je mi s vámi dobře.“

Orchestr žabáků pozval hosty znělkou k tanci.

„Dobře tančíte,“ zalichotila Marie fotografovi.

„To je vyloučené. Za ty tři a půl roku jsem vstoupil na parket dvakrát nebo třikrát.“

Před půlnocí se s tajuplnou říší jezerních hlubin, nebo spíš se zlatým dolem majitele podniku, rozloučili.

„Je docela hezky,“ řekl Jangl, když vyšli na čerstvý noční vzduch, a pohlédl na Marii. „Co kdybychom se ještě trochu prošili?“

„Proč ne?“

Mladá žena se do fotografa zavěsila, v opuštěných vedlejších ulicích se k němu i trochu ustrašeně přitiskla. Když vyšli z jedné takové uličky, Jangl si s Marií tykal a mladá žena u první osvětlené výlohy prozkoumala v zrcátku rty. Všechno v pořádku. Ovšem, ženy jako Marie nepoužívají lecjakou lacinou růž.

„Kdy se uvidíme?“ zeptal se a stiskl útlou paži, když se přiblížili k domu, kde bydlelo plno Schwarzů, ale žádná Schwarzová.

„To záleží spíš na tobě,“ odpověděla. „Víš, že já si mohu službu prohodit.“

„Na zítra něco mám,“ uvažoval Jangl, „jenomže ještě nevím, kdy vlastně skončíme. Zkusím ti v poledne zavolat. Mám dojem, že za pár dní už bude všechno lepší. Jsme takřka u konce toho – výzkumu. Pak budu mít určitě víc volna.“

Na zpáteční cestě se Jangl zastavil na sodu v bufetu U mistra šachu. Spodní část zasklených lítaček a širokých nízkých oken pokrývaly šachovnice, složené z barevných a průhledných skel.

Vzal si sklenku sodovky a postavil se ke stolku nedaleko okna. Hned vedle byl na zdi telefonní automat a u něho polička s telefonním seznamem, Jangla napadlo, že by mu mohl něco napovědět o Marii. Stále ještě nevěděl, s kým to vlastně bydlí. S rodiči? S manželem? Nebo – zalistoval v seznamu a vzdychl. To je nějakých Schwarzů. Marian Schwarz, pak několik Marií, ale žádná na adrese domu, před nímž se s mladou ženou loučil. Pak už následovala Marie, Mario a mnoho dalších. Jak vracel seznam na poličku, zaletěl pohledem k oknu. Z ulice nahlížel do bufetu jakýsi člověk. Jangl se zadíval pozorněji. Muž za sklem stál ve stínu, ale fotograf měl pocit, že už ho někde viděl. No ovšem, to je přece zase ten Mrázkův dvojník. Anebo jen výplod předrážděné fantazie?

U vedlejšího stolku se uvelebil na vysoké židličce noční motýl ve zvlášť krátkých minisukních. Jangl se nedokázal nepodívat a na zvědavce za sklem okamžitě zapomněl.

18.

HLUCHONĚMÝ VYZVEDAČ

Také tentokrát Lentig zahájil ranní poradu na minutu přesně. Přejel pohledem všechny své spolupracovníky a zvedl telefon. Vytočil číslo.

„Prosím zásobovací oddělení… Tady je firma Müller, servis psacích strojů. Byli jsme upozorněni na drobnou chybičku v sérii psacích strojů Mercedes, které jsme loni prodávali. Stroje s výrobním číslem 026 428 001 až 026 428 100 mají jedno vadné pérko. Jeden z těchto strojů jsme prodali vám. Má konečné trojčíslí 068. Dříve nebo později by vás ta závada mohla zlobit. Kdybyste nám laskavě zjistili, kde ten stroj máte, a určili, kdy tam může mechanik skočit. Bude s tím za dvě minuty hotov … Ano, počkám … Rozumím. V jedenáct hodin v sekretariátě ředitele Jochena. Děkuji.“

Vedoucí skupiny karbotisk položil sluchátko a pohlédl na Heisena.

„Připraven?“

„Jistě,“ přikývl senior. „Dodávku mám na dvoře, šaty vedle v kanceláři.“

„Na vysvětlenou –“ Lentig obhlédl spolupracovníky. „Podle magnetofonového záznamu z včerejšího odpoledne sekretářka slíbila Jochenovi, že zpráva bude přepsaná nejpozději dnes v deset nebo o půl jedenácté.“ Stočil oči k Heisenovi. „Tak se hoďte do pracovního. Slyšel jste, že tam máte být v jedenáct.“

„Budu tam.“

„My tři,“ ukázal na Jangla a Auera, „pojedeme broukem. Inženýr Auer zůstane za rohem u volantu. Já s kolegou Janglem zajdeme buď do bytu v prvním patře, nebo na půdu. O tom se rozhodneme až na místě. Každopádně zůstaneme v rádiovém spojení jak s vozem, tak s kolegou Heisenem. Nedá se čekat nic mimořádného, ale opatrnosti není nikdy nazbyt. Nějaké dotazy?“

„Fotoaparát nebudeme potřebovat?“ ozval se Jangl.

„Ne. Další?“

Přihlásila se Inge Petrichová. „Co mám dělat já?“

„Vy si dnes uděláte volno.“ V očích pana Lentiga se objevilo něco jako záblesk laskavosti. „Beztak vás chlapec už dva dny neviděl.“

Jangl se na Inge podíval s novým zájmem. Tak tahle nijaká, nenápadná, nevtíravá Inge je maminkou! No, konečně, proč ne? Kdyby na sebe vzala něco jiného, skočila si ke kadeřníkovi, vybrala si střevíce s vyššími podpatky, šedivé žebradlo vyměnila za módní kabelku a na rty nasadila úsměv, jistě by vypadala docela jinak.

„A co číslo vozu?“ vzpomněl si Auer.

„Trochu ho pocákejte blátem, vpředu i vzadu. Ale nezapomeňte po akci tabulky očistit.“

Vlídné světélko v Lentigových očích už dávno pohaslo. Šéf skupiny opět hleděl na spolupracovníky klidně, nevzrušeně, snad dokonce chladně. Jangl si položil otázku, jestli by si takový Lentig dovedl zahrát na silničního piráta.

Bylo horko. Už teď po ránu nejméně šestadvacet. Jangl však ucítil, jak mu ledová ruka sáhla mezi lopatky.

Další dotazy nebyly, akce mohla započít.

Deset minut před jedenáctou stáli Lentig a Jangl na půdě domu určeného k demolici. Naštěstí tu dnes žádné prádlo neviselo. Šéf skupiny karbotisk zapnul speciální kufříkové rádio a nařídil ho na příjem z elektronického hřebíku v sekretariátě ředitele Jochena. Slyšeli jen stacccato psacího stroje. Pohled do otevřených oken kanceláře ostatně potvrzoval, že ani nic jiného slyšet nemohou. Sekretářka byla v místnosti sama.

Chvilku před jedenáctou zastavila před vrátnicí olivově zelená dodávka s nápisem Schreibmaschinen Müller. Z vozu vystoupil Heisen, v krátkém bílém plášti, se zánovní brašnou přes rameno a se zvlášť přívětivým úsměvem. Cosi prohodil k vrátnému. Zasmušilý muž ve vrátnici zvedl telefon, okamžik s někým hovořil a vzápětí ukázal Heisenovi cestu ke schodišti a výtahům.

Volným krokem, který se dobře hodil k jeho výborně živené postavě, se opravář ztratil v budově. O dvě minuty později ho Lentig s Janglem spatřili v sekretariátě ředitele Jochena.

Klapot elektrického psacího stroje v přijímači ustal.

„Dobrý den, beruško, jdu se podívat na tu mašinu. Bude to dřív, než si nasadíte náušnice,“ ujistil opravář.

„Nic takového nenosím, tak si musíte vymyslet nové přirovnání,“ usmála se dívka. „Ale, prosím vás, minutku počkejte, jsem skoro na konci stránky. Už bych to tak přesně nenasadila a pan ředitel Jochen je pedant na úpravu dopisů.“

„Beze všeho, i když si nedovedu představit, že by na vás mohl být někdo přísný. Být vaším šéfem, tak vás hýčkám a čtu vám přání z očí.“

„Až tedy budete jako šéf hledat sekretářku, dejte mi vědět.“

Znovu zazněl klapot psacího stroje, pak pootočení válce. Lentig i Jangl z vikýře viděli, že sekretářka vytáhla ze stroje popsaný papír i s kopiemi. Heisen zatím vylovil z brašny šroubovák a naklonil se nad stroj.

„Je to úplná maličkost, ale po čase by vás to mohlo zlobit,“ vysvětloval dívce, která si mezitím chystala další papíry. „Jde jenom o stovku strojů, tak ten prevítek všude vyměňujeme. Naše firma myslí na své zákazníky.“ Tlumeně připojil, „jen by neměla zapomínat na své mechaniky.“

„Není na vás vidět, že byste trpěl obzvlášť velkou nouzí,“ zasmála se sekretářka.

„To je jen vnější zdání, beruško.“ Heisen odložil šroubovák a uchopil kryt na stroj. „Nesmíte se tím nechat mýlit.“ Jak nasazoval kryt zpátky, ruka mu uklouzla a hrana krytu přetrhla pásku. „To nic, hned tam dám novou.“

Opravář vyjmul starou pásku a položil ji vedle stroje. Pak sáhl do kabely pro novou a nasadil ji se zručností, o níž by Jangl přísahal, že svědčí o dlouhé praxi. Ano, tohleto už znal: Dbát na detaily, jeden ze zákonu firmy Security. Jak dlouho to asi Heisen musel cvičit, aby dosáhl takové virtuozity?

„A je to,“ slyšeli z rádia Heisenův spokojený hlas. „Až budu tím šéfem, tak se přihlásím.“

„Hotovo,“ konstatoval Lentig, a ačkoliv se dovedl stoprocentně ovládat, bylo vidět, že se mu ulevilo. „Ani dalekohledem jsem nepostřehl, jak Heisen smetl tu starou pásku do brašny. Velkolepá práce!“

„Mějte se tu moc hezky,“ slyšeli opět Heisena. „Tady na ten lísteček mi udělejte muří nohu. Tak, děkuji pěkně a na shledanou!“

Za chvíli se Heisen objevil ve vestibulu, bodře pozdravil vrátného, volným krokem přešel chodník, usedl do olivové dodávky a odfrčel.

Z rádla bylo slyšet opět jen tichý klapot elektrického psacího stroje. Lentig přijímač vypnul.

„Můžeme jít. Všechno podle plánu.“

„Já vím, že kdo se moc ptá, moc se dozví,“ poznamenal Jangl. „Ale vůbec z toho nejsem moudrý. K čemu je ta páska dobrá?“

„Osvědčený trik, pane kolego, žádné podnikové tajemství. Z karbonové pásky pro elektrické psací stroje lze přečíst všechno, co bylo takovou páskou napsáno. To je běžná věc. Proto se u amerických firem s tuhou protišpionážní obranou pásky na noc schovávají do trezorů. Nové se vydávají jen proti vrácení starých. Zdá se, že u Klemmů moc opatrní nejsou. Je to až s podivem,“ připojil zamyšleně.

„Akumulátor s uzavřeným oběhem se určitě stane velkým obchodním šlágrem. Když se uváží, že rok, dva roky nebo jak dlouho se motorista vůbec nebude o baterii starat! Takže je to vynález, který by za ochranu stál,“ souhlasil Jangl.

„Zní to logicky,“ potvrdil šéf pracovní skupiny. „Ale sám jste viděl, jaká je skutečnost. Ochranná opatření veškerá žádná. Prosím, stávají se případy, že taková firma podstrčí zájemcům podvrženou dokumentaci nebo falešný prototyp. Ale v případě firmy Klemm tomu moc nevěřím.“

„Myslíte, že by to nebylo možné?“

„Možné ano, ale málo pravděpodobné. Jednak má jejich generální ředitel pověst konzervativního člověka, který snad ještě věří na čestnou soutěž a na podobné anachronismy. Ale kromě toho jde o praktické okolnosti. Uvažte, že by Jochen musel vlastnoručně sepsat falešnou zprávu a dát ji sekretářce k přepsání. Vedle toho jednu pravou zprávu a nechat ji přepsat jinde. Navíc by musel několik dní hrát se sekretářkou komedii, dávat pozor na každé slovo, které v předpokoji pronese. Nezapomeňte, že už hezkých pár dní posloucháme všechno, co se tam řekne.“

„Trochu příliš komplikované,“ uznal Jangl.

„Ostatně, máme ještě v záloze Fürsta. Jsem přesvědčen, že se bude snažit, aby nám maximálně pomohl. Pane kolego, jako byste už měl prémii v kapse.“

19.

DELIKÁTNÍ ZÁLEŽITOST

Vydírání inženýra Fürsta představovalo i z hlediska pracovních metod firmy Security natolik delikátní záležitost, že se o ní na žádné poradě nemluvilo. Lentig si zavolal jednoho spolupracovníka po druhém a každému určil dílčí úkoly. Nikdo tedy neměl přehled o celkovém průběhu akce.

„Pane Jangl,“ roztáhl šéf oddělení hned po poledni před fotografem silniční mapu. „Na spolkové silnici číslo 456 do Wellburgu a Wetzlaru je na severním svahu pohoří Taunus odpočívka, hustě obrostlá křovím. Pan Heisen vás tam včas dopraví, vy se schováte v křoví a budete dávat pozor. Až se dostaví zákazník – má to být v šestnáct hodin – podáte vysílačkou zprávu. Detaily určí pan Heisen, který vás po akci také vyzvedne. Jasné?“

„Ano, pane Lentigu.“

Před Janglem najednou vyvstala hodina volna, s kterou si nevěděl rady. Lenka už byla dávno v práci a otáčela se kolem hostí. Mohl by zavolat Marii, ale nevěděl, co by jí řekl. Odpolední akce má skončit mezi sedmou a osmou. Skončí ale opravdu?

Že by si zašel na výstavu fotografií Jáchyma Brettfelda? Jenomže, k čemu mu to bude? U firmy Security nepotřebuje ani špetku uměleckého cítění, spíš jenom hodně široké svědomí, do něhož by se vešla celá pracovní náplň, a to se na výstavách pochytit nedá.

Fotograf neznal podrobnosti odpolední akce, ale z dílčích faktů si dokázal vyvodit, že Fürst dostal pozvánku na schůzku, která byla doprovázená pobídkou ve formě fotografie. Jedné z těch, které ztrápený a zpocený Jangl zhotovil škvírou ve dveřích šatny u Denisy Laurové.

Ze vzpomínky na Denisu sklouzly Janglovy myšlenky na ženu, která mu připadala dosažitelnější. Vstoupil do budky a zavolal Marii. Dohodil si schůzku na půl devátou. Fotograf doufal, že v tu dobu už bude volný.

V zoufalství nad pomalu ubíhajícími minutami se Jangl posadil do kavárny a začal na mramorovém stolku psát dlouhý dopis Jarmilce. Nemohu si naříkat, dostal jsem dobře placené místo fotografického dokumentaristy – tu si Jangl vzpomněl na snímky, které dnes zlomí inženýra Fürsta, a roztrhal dopis na kousky.

Má to smysl? Má vůbec něco nějaký smysl?

Tuhle byla ve Frankfurter Allgemeine zpráva: Ranou z pistole ráže 9 mm ukončil včera pozdě odpoledne na Untermainkai svůj život 47 letý emigrant z Československa Wenzel Novaček. Je opravdu s podivem, jak snadno se ve Spolkové republice kdejaké individuum dostane ke zbrani a jak nedostatečně tomu úřady čelí.

O půl třetí Heisen s šedým volkswagenem vyzvedl Jangla u Palmgartenu a vyrazili na sever k hřebenům Taunusu. Předtím však senior pracovní skupiny zakličkoval kolem několika rohů, vjel do autoservisu a vyjel z něho výjezdem do úplně jiné ulice.

„Myslíte, pane Heisene, že nás někdo sleduje?“

„Ne. To bychom se do akce nepouštěli. Ale taková už je naše praxe. Člověk nikdy neví. A v sázce jsou velké peníze.“

V Bad Homburgu se Jangl pokusil hádat, která vila může patřit Fürstově rodině. Ale nevlídných a pochmurných domů tam bylo víc a fotograf rezignoval. Za městečkem začala silnice kličkovat do kopců.

„Pane Heisene –“

„Ano –?“

„Chováte se ke mně velmi přátelsky. Téměř kamarádsky.“

„A proč by ne? Také jsem kdysi začínal. A pak – jsme na jedné lodi a chceme se v pořádku dostat do přístavu.“

Po půlhodině skončilo stoupání, nechali za sebou zříceninu Saalburgu a Heisen zmírnil rychlost. Po chvíli zabočil na odpočívadlo. Byl to škvárovaný pruh vozovky s dvěma lavičkami a nádobou na odpadky. Od silnice ho zakrývala nepravidelná hradba křoví.

Heisen vystoupil a letěl pohledem po okolí.

„Někde nahoře hlídkuje od jedné hodiny Inženýr Auer. Musí nás mít jako na dlani. A zřejmě je všechno v pořádku, v okolí žádná škodná, to už by nám dal vědět.“ Senior pracovní skupiny hodil hlavou doprava. „Tady někde se schováte. Chovejte se absolutně tiše, Fürst musí mít pocit, že spolu hovoříme mezi čtyřma očima. Co jinak máte dělat, to už víte.“

Jangl se prodral do křoví, v ruce brašnu s vysílačkou. Našel si úkryt, z kterého na celou odpočívku dobře viděl a z něhož mohl rychle ustoupit do lesa, který se mu zvedal za zády.

Heisen spokojeně přikývl a hned nato odejel. O chvíli později se na odpočívce objevil fiat, z něhož vystoupil nezdravě vyhlížející padesátník, zvedl kapotu a začal zkoušet jednotlivé svíčky. Ve voze zůstala silnější blondýna.

Nikdy nemáš nic v pořádku, takový lajdák, kam jsem dala rozum, že jsem si tě vzala, kolik já měla partií, a jakých, jsi nespolehlivý, máš to po matce, ona mě nikdy neměla ráda, tak dělej – nepřestala ani na okamžik.

Ano, drahoušku, nezlob se, hned to bude. Řidič odpovídal smířlivě, v ruce klíč na utahování svíček, ale v očích měl vraždu. Jangl se mu vůbec nedivil.

Manžel však zlost spolkl, vyměnil vadnou svíčku a za pět šest minut se fiat vydal na další cestu. Jangl znovu osaměl. Sotva minutu po čtvrté se na vjezdu k odpočívadlu objevila kovově modrá mercedeska. Za volantem muž, v němž fotograf poznal roztouženého obdivovatele Denisy Laurové.

Jangl zapojil vysílačku a třikrát vyslal po třech signálech. Slyším, ozval se ve sluchátku Heisenův hlas. Jedu. Konec.

Inženýr Fürst zatím vystoupil z vozu, zapálil si a zamračeně křižoval odpočívadlo. Stačil přejít dvakrát sem a tam, když za mercedeskou zaparkoval šedý volkswagen s pořádně zabláceným číslem.

Z vozu se s hekáním vysoukal Heisen, avšak v docela pozměněné podobě. Brýle se silnými černými obroučkami, kadeřavá paruka a huňaté obočí ho jednak o deset let omladily, jednak mu dodaly téměř zlověstný výraz.

„Poklona, pane inženýre,“ senior pracovní skupiny se zdvořile usmál a zlehka se uklonil. „Já jsem ten, na koho čekáte. Nesedneme si k tomu?“

Chemik od Klemmů se na Heisena pohrdavě podíval.

„Takhle tedy vypadá vyděrač! No prosím, je vidět, že vám to řemeslo jde k duhu.“

„Ale, pane inženýre, nač ty narážky? Pochopitelně jsem jen prostředníkem.“

Inženýr Fürst mávl rukou, ale na lavičku se posadil, i když se štítivým výrazem a až docela na okraj.

„Tak kolik chcete?“

Heisen se na Fürsta překvapeně podíval a zlehka zavrtěl hlavou.

„Obávám se, pane inženýre, že máte poněkud chybné představy. Lidem, které zastupuji, vůbec nejde o vaše peníze. Naopak vám přejí, abyste jich v klidu a spokojenosti užíval.“

„O co tedy jde?“

„Ti lidé zřejmě podnikají ve stejném oboru jako firma Klemm. Pokládají za nespravedlivé, aby firma Klemm těžila na trhu ze svého předstihu ve vývoji akumulátorů s uzavřeným oběhem. Chtěli by tuto nespravedlnost vhodným způsobem napravit.“

„Vhodným způsobem?“ inženýr se naježil. „A co tedy po mně vlastně chcete?“

„V podstatě maličkost. Těm lidem se dostaly do rukou fotografie, které vrhají nepříznivé světlo na váš mravní profil.“

„To už jsem zjistil.“

„Vaše paní by asi byla velmi zarmoucena, kdyby se dověděla o vašich zábavách. Zcela jistě by byla ohrožena pověst vaší rodiny v radě starších. A pana Pursche od firmy Klemm by při pohledu na ony snímky napadlo, že ve slabých chvílích můžete být sdílnější, než lze u člověka ve vašem postavení připustit. A protože vaši sdílnost nelze změnit, musel by se postarat o to, aby se změnilo vaše postavení. Nepochybně by se těmi obrázky zabývala i správní rada a jistě by se přitom dobře bavila.“

Inženýr Fürst zrudl vzteky a nevraživě vyhrkl: „Nemusíte to vyhrožování dál rozvádět. Jak je to s těmi akumulátory? Co potřebujete?“

„Vidíte, to je rozumný tón. Co potřebujeme? Jednak informace o těch akumulátorech, jednak určitou pomoc, abychom mohli snadno a bez rizika prototyp akumulátoru získat. Myslím, že to není nijak přehnaný požadavek.“

Odborníkovi od Klemmů naskočily na spáncích žíly. Rozčileně vyskočil.

„Nikdy! Snad mám nějaké slabosti, kdo by neměl, ale jsem poctivý člověk s čistým štítem. Mám děti. Dcery, člověče! To bych raději –“ mávl rukama a nechal je sklesnout k bokům.

„Pane inženýre, jen se, prosím vás, nenechte unést žádnými romantickými představami. Kdybyste spáchal sebevraždu, mohu vám zaručit, že každý ze smutečních hostí na pohřbu, včetně vaší manželky a dcerušek, obdrží nádherné album se souborem vybraných snímků. To, co jste dostal, to byl pochopitelně jen vzorek. Jeden obrázek lepší než druhý, podívejte,“ Heisen sáhl do náprsní kapsy a podal Fürstovi další dvě fotografie.

Inženýr Fürst těžce dopadl na lavičku, skryl hlavu do dlaní a těžce oddechoval. Chvíli trvalo, než se uklidnil. Třesoucími se prsty si zapálil cigaretu.

„Dostal jsem se do rukou pěkným lotrům,“ konstatoval sklesle a nenávistným pohledem přeměřil Heisena. „Nemám východisko.“ Najednou si vzpomněl: „Ale co potom? Kde mám vlastně záruku, že mě nebudete vydírat dál?“

„Dostanete nejen kopie, ale i negativy,“ ujistil Heisen.

„Ale jak mohu takovým darebákům věřit?“

Senior pracovní skupiny pokrčil rameny.

„Pane inženýre.“ řekl domlouvavě, „nadávkami nic nevyřešíme. Prostě jste prohrál a šmytec. S tím musíte v životě počítat. Ze dvou možností si musíte vybrat tu přijatelnější. Konec konců – co je vám po akcionářích firmy Klemm? Na vás vydělají milióny a vám za to přistrčí pár ožužlaných drobků, co zbyly po hostině. A uvažujte trochu logicky: K čemu by nám byly ty fotografie, když nám vyjdete vstříc? Kdybychom je chtěli jen tak pro potěšení, našli bychom si do páru někoho jiného. Víte sám, že nejste žádný krasavec. Tak uznejte –“

„Děvka!“ vykřikl Fürst. „A já jí naletěl! Přeju jí, aby ji rozežraly svrab a neštovice. I toho zlotřilého fotografa!“ Jako by se tím náboj Fürstovy zlosti vyčerpal, pokračoval tiše a smířeně: „No dobře. Tak co mám dělat?“

„Nejdřív dovolte několik otázek, pane inženýre. Jak dlouhá by byla zpráva, která by zachytila všechna základní fakta o novém akumulátoru? Víte – aby odborníkovi bylo všechno jasné.“

Inženýr Fürst se na okamžik zamyslel.

„Pro odborníka by pochopitelně stačila docela stručná zpráva. Počítám, že takové dvě stránky na psacím stroji. K tomu ovšem jeden nákres.“

„Dobrá. Tak buďte tak laskav a ještě dnes tu zprávu napište, abyste ji mohl ráno cestou do práce poslat doporučeně a expres na tuto adresu,“ Heisen podal inženýrovi tuhou kartičku s adresou Denisy Laurové.

„To je přece ta –“

„Ano,“ přikývl senior pracovní skupiny. „To je ona. Nemá ovšem smysl ji do dopisu přikládat nějaké sdělení, třeba v onom smyslu, jak jste před chvilkou naznačoval.

Vůbec totiž dopis neotevře, nebude mít ponětí, kdo je odesilatelem a co obsahuje. Nemusím snad dodávat, že udáte fingovanou zpáteční adresu.“

„Budiž. A co dál?“

„Pokud jde o ty akumulátory – slyšel jsem, že prý jde o poslední řadu prototypů, která je ve stadiu zkoušek.“

„To je správná informace,“ Fürst se poněkud překvapeně podíval na Heisena. „Někdo už musel mluvit víc, než měl. Ano, ty akumulátory jsou v laboratoři. Máme je napojeny na simulační zařízení, které z nich střídavě odebírá proud a zase jim ho dodává. Zhruba v takovém rozsahu, jaký se vyskytuje při provozu v autě, jednak ve městě, jednak na silnících.“

„Rozumím. A co kdyby někdo jeden z těch akumulátorů vyměnil za prototyp z předchozí řady? Co myslíte, za jak dlouho by se na to přišlo?“

Fürst okamžik uvažoval.

„Asi tak za tři, za čtyři dny, protože by začal vykazovat jiné charakteristiky svorkového napětí, provozních teplot a možná i další. Ale k takové záměně přístrojů nemůže prakticky dojít. Mám dojem, že je to vyloučeno.“

„Proč myslíte? Nebyl by po ruce akumulátor, který by se těm posledním na pohled podobal?“

„Copak o to, takový by se v laboratoři určitě našel. Ale ten nový nikdo nedokáže odnést. Laboratoře jsou od závodu totálně odděleny.“

„Totálně – co tím myslíte?“

„Ve dveřích – a to je jediný vchod – má stálou službu někdo z bezpečnostního oddělení. Na každou věc, která se z laboratoře odnáší, i kdyby to byla třeba rozvrzaná židle, musí být povolenka se třemi podpisy: inženýra Meikranze, ředitele Jochena a šéfa bezpečnostního oddělení Pursche. A akumulátor není drobnost, která by se dala vynést v kapsičce od vesty.“

„Nedíval bych se na to tak skepticky,“ namítl Heisen. „Jedna možnost přece jen existuje.“

„Ano? Jaká?“

„Někdo by se v laboratoři zdržel o minutku déle při odchodu na oběd. V přesně určené době by otevřel okno a vložil akumulátor do kabely, kterou by náš spolupracovník spustil po provaze ze střechy a hned nato zase vytáhl zpět.“

„Vy myslíte, že by si toho nikdo nevšiml?“ Fürst nedůvěřivě pohlédl na specialistu ze Security.

„Určitě ne. Neřekl jsem vám totiž ještě všechno. Současně by totiž na dvoře vybuchla dýmovnice. Kdopak by se díval na střechu! Ostatně by pro kouř neviděl.“

„To by možná šlo,“ připustil inženýr Fürst. „Muselo by se to časově přesně zkoordinovat.“

„Jak vidím, máte dokonalé hodinky, pane inženýre. Zítra ve třináct hodin si je ještě zkontrolujte podle časového signálu z rádia. Jak dlouho by trvalo vypojení baterie ze simulačního zařízení a přenesení akumulátoru k oknu?“

„To by bylo hned. Ani ne za minutu.“

„Tak dobře. Třicet vteřin poté, kdy poslední člověk z laboratoře odejde na oběd a v přední místnosti o poschodí níž zůstane jen strážný, nám dáte znamení.“

„Jak?“

„Otevřením okna. Anebo jeho přivřením, bude-li otevřené. Je to přece toto okno?“ Heisen znovu zalovil v náprsní kapse a podal inženýrovi jeden z Janglových snímků.

„Ovšem. Vidím, že jste dobře informováni.“

„To víte, pane inženýre, dobrá příprava zaručuje úspěch díla. Jakmile dáte znamení, odmontujete akumulátor ze simulačního zařízení a odnesete ho k oknu. A jak se podruhé objevíte u okna, bouchne na dvoře dýmovnice. Asi tak za čtyři až pět vteřin nato uvidíte před oknem kabelu. Vložíte do ní akumulátor, vrátíte okno do původního stavu a zapojíte do řady jiný akumulátor, který si předem připravíte. Je to jasné?“

„V podstatě ano.“

„Potom rychle sejdete o poschodí níž, otevřete dveře laboratoře, proběhnete schodištěm a vmísíte se dole mezi lidi, co se určitě seběhnou na místo výbuchu. Rozumíte?“

Fürst se přemítavě zahleděl do prázdna. „Jistě. Ale něco jste přehlédl. Za nějaký den se přijde na záměnu akumulátoru. Pursch si vzpomene na dýmovnici a strážný mu řekne, že jsem byl poslední, kdo odcházel z laboratoře, a že to bylo až po výbuchu.“

„Ne, pane inženýre, takovému riziku bychom vás nemohli vystavit. Strážný vás neuvidí, protože je jen člověk, zvědavý člověk, a exploze ho přiláká k oknu. Na dvoře se bude právě rozplývat dým, kdo by odolal, aby se nepodíval, co se z něj vlastně vynoří.“

„Zní to dost pravděpodobně,“ připustil Fürst.

„Až se bude případ vyšetřovat, budete tvrdit, že jste šel v době výbuchu po dvoře a dokonce v blízkosti dýmovnice.“

„Kdo mi to dosvědčí?“

„Váš plášť.“ Heisen podal inženýrovi malý rozprašovač s vinětkou vody po holení. „Jakmile vypadnete z laboratoře, poprášíte si tím plášť. Ale pozor, – nesmíte si ho nechat předčasně vzít k vyprání. Kdyby Pursch vyšetřoval, řeknete něco v tom smyslu, že vám od toho dodnes zapáchá plášť. Případný chemický rozbor dokáže, že je to od kouře z dýmovnice.“

„Za tím vaším gangem musí být opravdu dobrý mozek!“ zavrtěl inženýr udiveně hlavou. „Kdyby se živil poctivě, co by takový člověk mohl dokázat!“ Fürst vstal, nepokojně přešel sem a tam a nakonec se opět posadil vedle Heisena. „No dobře. Předpokládejme, že se to podaří. Ale co když mě strážný přece jen uvidí? Náhodou se od okna otočí právě v tu chvíli –“

„To by tedy měl smůlu,“ pochmurně řekl Heisen. „Mohu se vám zaručit, že než by se přišlo na ztrátu akumulátoru, byl by ten strážný jako svědek naprosto neupotřebitelný.“

Chemik od Klemmů ztuhl. Tvář mu pobledla, zděšeně se ohlédl na seniora pracovní skupiny.

„Bože můj – mezi jaké lotry jsem to padl!“

„Není to citát z bible? Jenže tam také stojí: Nevšímej si ženy chtivé, abys neupadl v osidla její. Nechme však starozákonné proroky odpočívat a věnujme se aktuálnějším záležitostem. Zůstalo ještě něco nevyjasněného?“

„To bych řekl! Například – kdy mi dáte ty fotografie?“

„Zítra, pane inženýre. Až se budete vracet z práce, budu na vás čekat na Friedeberger Landstrasse, a to přímo proti prvnímu vchodu na hřbitov. V kolik hodin pojedete kolem?“

„Asi tak kolem páté odpoledne.“

„V pořádku. Zamávám na vás, vy zastavíte s otevřeným okénkem. Vhodím vám do vozu obálku s fotografiemi i s negativy a vy mi podáte papírek, na němž bude napsáno, buď neviděl, nebo viděl. Tím to všechno skončí. Víckrát o nás neuslyšíte.“

„I tak mě to bude až do smrti pronásledovat.“ Inženýr Fürst vstal a zdálo se, že za půlhodinu na odpočívce zestárl o několik let. „Jestli se to ovšem povede –“

„Když nic nezapomenete a všechny pokyny přesně provedete, určitě se to podaří. Přeji vám hodně zdaru. A na shledanou zítra proti hřbitovu.“

Chemik od Klemmů se opovržlivě ušklíbl a posadil se do vozu. Nastartoval a za okamžik zmizel na silnici.

Jangl si sáhl na čelo a podíval se na ruku. Byla mokrá. Málo platné, to, co slyšel, nedokázal tak snadno strávit. Marně si namlouval, že Fürst je holčičkář, kterému taková životní lekce není na škodu. Měl chuť položit vysílačku na zem, obrátit se k lesu a utéct někam daleko, někam, kam nesahají dlouhé prsty společnosti Security. Ale je vůbec takové místo?

Heisen si na odpočívce zapálil tmavý doutník. Počkal dvě minuty a pak lehce hvízdl. Jangl vylezl z křoví a protáhl si zdřevěnělé údy.

„To bychom měli.“ Heisen otevřel volkswagen, vhodil na zadní sedadlo paruku i brýle a nasoukal se za volant. Teprve pak si vzpomněl na obočí. „Co tomu říkáte?“

„Přišlo ho to dobrodružství s Denisou trochu draho.“ Jangl si zapálil a snažil se nedat najevo, že ho scéna na odpočívce zdrtila. „Příště si asi dá pozor. A my?“

„Také na nás čeká práce, pane kolego. Musíte se na ten zítřejší úkol připravit.“

„Já?“

„Ovšem. Kdo by vytáhl na střechu ten zatracený akumulátor?“ Muž za volantem se pobaveně usmál. „Já na lezení po střechách nemám figuru, pan Lentig šéfuje, inženýr Auer bude mít práci s rádiovým spojením. Takže podle všeho na mě připadne ta legrace s dýmovnicí a na vás výlet po střeše a kabela s akumulátorem. Jste jako dělaný na to, abyste se promenoval jako kominík. Podrobnosti se dojednají na poradě u pana Lentiga.“

Šedý volkswagen se ponořil do frankfurtského dopravního zmatku. Když Heisen zahýbal na Rothshild allee, Jangl sebou trhl a nedůvěřivě se zahleděl na hlouček lidí u přechodu pro chodce. Stála tam Marie, o tom se nedalo pochybovat. Teď! Co tu dělala? A ten muž vedle ní! Vůz se už příliš vzdálil, než aby to Jangl mohl tvrdit s jistotou, ale pravděpodobně to byl Mrázkův dvojník.

To znamená, že už ho vidí počtvrté. A tentokrát s Marií! Aby to nakonec nebyl její manžel – žárlivý manžel, který jde Janglovi po stopě. To by tak ještě scházelo!

20.

ZÍTRA BUDU ŠŤASTEN

Poprvé za tři léta, která prožil ve Frankfurtu, vešel Jangl do restaurace, kde Lenka pracovala jako servírka. Připadalo mu, že by to pro ní bylo jaksi ponižující, kdyby ji, krásnou ženu a bývalou vysokoškolačku, pozoroval jako servírku v běžné restauraci. A jemu by bylo trapné, kdyby ho měla obsluhovat. Ale tentokrát se nedalo nic dělat, chtěl jí ještě dát šanci. Jí i sobě. Protože mnohé se rozhodne už dnes večer, zítra by bylo pozdě.

Vybral si stolek v jejím rajónu.

Poznala fotografa teprve v okamžiku, kdy se ho ptala, co si bude přát k pití.

„Ty? Stalo se něco?“ zeptala se poplašeně.

„Ne. Ale možná, že se stane,“ řekl Jangl významně. „Lenko, musím mít naprostou jistotu. Nerozmyslila ses? Nerozhodneš se pro mě? Teď. Hned teď.“

Tác, na němž spočívalo pět sklenic s pivem, se zachvěl. Nejistě ha Jangla pohlédla.

„Moc jsem o tom přemýšlela, Oto.“

„A k čemu jsi došla?“

„Myslím, že máš pravdu. Nemůžu přece věčně … Ale chce to určitý čas. Tak naráz –“ její očí spočinuly na Janglovi se směsí naděje a úzkosti. „Kdybys počkal pár měsíců, snad jenom týdnů –“

„To nejde,“ řekl tvrdě. „Víš, v jakém jsem postavení. Musím mít alespoň v něčem jasno, abych věděl, jak se zařídit. Buď ano, nebo ne. Třetí cesta není.“

„V tom případě tedy ne,“ řekla uraženě.

„Dobrá. Rozhodla jsi sama. Přeji ti, abys nelitovala.“

Nedotkl se piva, které mezitím přinesla, počkal na vrchního, zaplatil a odešel. Kráčel po ulici a ve vzpomínkách se vracel k podvečeru v kancelářích firmy Security.

O nějaké poradě u pana Lentiga se vlastně nedalo mluvit. Byla to spíš instruktáž, precizní rozvrženi zítřejších úkolů a stanovení přesných časových termínů.

Inženýr Auer bude dalekohledem pozorovat okna laboratoře a postará se o vzájemné rádiové spojení všech účastníků akce. Heisen pronikne do objektu a na Auerův rádiový pokyn zapálí na dvoře dýmovnici. Jangl po Auerově signálu spustí ze střechy tašku, vytáhne akumulátor nahoru a spustí ten cenný náklad na druhé straně střechy podél stěny bez oken do ulice. Tam bude s dodávkou čekat pan Lentig, aby zásilku přijal a dopravil ji do bezpečí. Až se Jangl zhostí svého úkolu, vrátí se přes střechu a půdu sousedního domu, stejnou cestou, jakou se dostal na místo. Zbytek dne už bude mít volno. Inge zůstane v záloze s vozem, aby v případě potřeby vyvolala nějaký rozruch před vrátnicí a odvrátila pozornost od ostatních účastníků operace.

Nakonec Lentig poznamenal, že když se akce podaří, budou hned pozítří vyplaceny mimořádné odměny.

To volno nebude marné, uvažoval Jangl. Protože pozítří bude na kauci a nájem, mohu se hned zítra odpoledne vypravit do nějaké zprostředkovatelské kanceláře, abych se poohlédl po garsoniéře. Pro začátek pochopitelně postačí něco skromného. Z příští prémie si obstarám nejnutnější nábytek a budu moci pozvat Marii. Později si pořídím něco většího, s místností pro fotoateliér a temnou komoru, snad i moderní přístroje, a peníze se jen pohrnou. A jednou se vrátím domů. Ne jako chudák, kterého v cizině oškubali i o ideály, ale jako zámožný člověk.

„Nějak záříte!“ Marie uvítala Jangla hřejivým úsměvem. „Něco příjemného?“

„Copak si od včerejška netykáme?“ usmál se a vzal ji pod paží.

Přitiskla se k němu.

„Promiň. Chtěla jsem říct, že záříš. Jako bys právě dostal dobré zprávy.“

„Kdo by nezářil, když tě vidí? Navíc jsem se opravdu dověděl něco příznivého. Zítra končíme jistou výzkumnou akci. Když to dobře dopadne, dostanu hned pozítří prémii.“

„To je tedy báječné,“ řekla Marie a obdivně na fotografa pohlédla. „V kolik ti mám držet palce?“

„Hlavně kolem jedné, ale vlastně bude záležet na celém dopoledni.“

„No dobře, ale neříkej mi,“ namítla škádlivě, „že jsi myslil jen na peníze. Člověk přece nesní o bankovkách, ale o tom, co si za ně pořídí.“

„Nemám, co bych ti tajil,“ zasmál se Jangl. „Opravdu jsem neuvažoval o penězích, ale o bytě, který si najmu. Myslím, že odměna mi na kauci vystačí, i když prozatím jen na docela obyčejnou garsoniéru. Postupně ji zařídím. Samozřejmě že podle tvého vkusu.“

Při zmrzlině rozvinul své představy do stovek detailů. Marie se šťastně usmívala.

„Jsi plný optimismu.“

„Mám k tomu důvod. Zítra touhle dobou už budeme moci oslavit můj první úspěch v novém zaměstnání. Co tomu říkáš?“ vzal mladou ženu za ruku. „Úplně sami. U tebe. Nebo si zajedeme někam do okolí, třeba do Kronbergu. Na celou noc. Ano?“

„Snad –“ řekla, ale podívala se tak hezky, že to Janglovi vyznělo jako souhlas. „Ale teď už pojďme. Zítra je také den. A jaký! Ať si odpočineš, když je to tak důležité.“

„Bude to chtít i trochu tělocviku,“ usmál se. „Ale myslím, že to zvládnu.“

Teprve když se loučili, vzpomněl si Jangl na podvečerní návrat do Frankfurtu.

„Málem jsem dnes na tebe začal žárlit!“

„No ne!“ užasla. „A jak tě to napadlo?“

„Jel jsem s jedním kolegou po Rothshild allee a zahlédl jsem tě na chodníku. A nebyla jsi sama.“

„Vážně? V kolik to bylo?“

„Nějak kolem páté nebo ve čtvrt na šest.“

„Ach ano, už vím. Stál jsem na přechodu s panem Hollmannem. Docela milý člověk, zákazník naší firmy, jednou mi přinesl bonboniéru. Ale není to můj typ a navíc se nedávno oženil. Má hezkou paní a myslím, že ji zbožňuje.“

„Přejme mu a bude nám přáno. Mám dojem, že jsem ho v posledních dnech několikrát potkal, jednou v autobusu, zrovna v ten den, co jsem tě uviděl poprvé, pak v nějakém nočním bufetu –“

„To je možné, pořád chodí a jezdí po městě. Myslím, že má něco společného s hracími automaty, snad je kontroluje nebo co. Ale mysleme raději na sebe.“

„A na zítřek!“

Na dohled od činžáku s množstvím Schwarzů se Jangl s Marií rozloučil a zamířil k autobusu. Když přecházel ulici, taktak že uskočil před taxíkem, který se řítil noci.

Silniční pirát ho přejel a ujel…, napadlo ho znovu.

Nesmysl, zaháněl tu představu, taxík je plný pasažérů, nikdo by si na takovou práci nebral svědky, třeba ti lidé spěchají na nádraží nebo na letiště, ostatně jsem přecházel jako opilý. Proč jako? Vlastně jsem opilý, pomyšlením na Marii, na noc v Kronbergu, vždyť už zítra budu šťasten.

Ale budu opravdu? Neměl bych všechny ty sny a představy vypudit z hlavy, zapomenout na garsoniéru, na Marii a raději šetřit? Šetřit a hledat jiné místo? Ale mohu si to vůbec dovolit? V trezoru firmy Security leží moje doznání, z něhož plyne, že jsem vlastně podvedl zdejší úřady! Bez velkých řečí ml mohou odebrat povolení k pobytu.

Ba ne, firma Security to má dobře promyšleno. Žádná jiná alternativa mi nezbývá. Zasloužit si mimořádnou odměnu, obstarat si garsoniéru, pozvat Marii a být šťasten!

Jangl se bláznivě rozchechtal, až se za ním jakési dvojice otočila a honem přidala do kroku.

21.

ČLOVĚK MÍNÍ

Stáli na půdě pod otevřeným poklopem na střeše. Bryan Lentig se podíval na hodinky.

„Připravte se. Za minutu půjdete,“ změřil Jangla kritickýma očima. „Od kominíka jste k nerozeznání. Nezapomeňte pak tu maškarádu zastrčit tam za ten trám. Kdyby se vás při návratu někdo na něco vyptával, jste mistr pokrývač, který šel obhlédnout terén, dřív než firma přijme zakázku. Tady je provazový žebřík,“ podal Janglovi balík. „Má stejnou barvu jako stěna, na níž bude viset. Já budu od třináct nula nula čekat na sjednaném místě v postranní uličce. Nebuďte nervózní, tašku spouštějte zvolna, ať se ten aparát nerozbije. Tak zlomte vaz!“

Jangl uchopil svinutý provazový žebřík a opatrně se vysoukal na střechu.

Od poklopu vedla ke komínu zčernalá dřevěná lávka s vyviklaným zábradlím, která nebudila mnoho důvěry. Dál až ke konci domu ležela před Janglem jen holá střecha.

Fotograf nic neriskoval a rozkročmo se soukal po hřebeni až k hrotu domovního štítu. Střecha firmy Klemm – plochá a pokrytá kostrbatým asfaltovým kobercem – ležela o tři metry níž. Muž v černém zavěsil na štít provazový žebřík, upevnil ho provazem, který od komína táhl za sebou, a sešplhal na plochou střechu. Černý povlak v poledním slunci změkl a Janglovy boty se otiskovaly do asfaltu.

Ohlédl se ke štítu. Urazil sotva pět kroků a provazový žebřík už jen tušil, tak dokonale splýval s pozadím. Bylo vidět, že Lentig spolu s panem Zellerem, pro fotografa téměř mystickou osobou, mysleli skutečně na všechno.

Střechu budovy firmy Klemm obklopovaly nízké zídky, na několika místech vydrolené, jinde vyspravené cementem. Před nimi se táhly odtokové žlábky s otvory do okapových rour. Střecha měla ke stranám mírný spád, ale při chůzí to nijak nevadilo. Zblízka sem odnikud nebylo vidět. Jediný, kdo Jangla může a musí vidět, je inženýr Auer. Sedí někde na protějším křídle budovy, pozoruje okno do laboratoře a Jangla na střeše. Muž v kominickém sáhl pod halenu a zapojil vysílačku. „Holub na příjmu.“

„Tady holubník. Slyším vás. A vidím. Stále ještě kupředu – ještě, – ještě dva kroky – teď už jen malý krůček. Dost! Přikrčte se a po kolenou lezte pět metrů doleva až k zídce. A teď půl metru zpět ve směru, z něhož jste přišel… jste přesně nad oknem. Přikrčte se a zůstaňte na příjmu!“

Jangl si připravil kabelu s nylonovým lanem a čekal na pokyn. Až přijde jeho čas, zdvihne se nad zídku, na dané znamení spustí kabelu až do hloubky, kterou mu označí uzel na laně. Jakmile ucítí, že je v ní akumulátor, vytáhne břemeno nahoru a podle pokynů inženýra Auera přejde střechu na stranu do ulice, aby se dostal nad místo, kde bude čekat auto a pan Lentig. Tam už na takové přesnosti nezáleží. Spustí akumulátor, pak Lentigovi shodí i lano, normálním krokem půjde k provazovému žebříku, vyleze na střechu, protáhne se otvorem zpět na půdu, schová provazový žebřík i kominickou výstroj za trám, vyjde z domu a nasedne do vozu k Inge Petrichové. Nechá se odvézt na stanici autobusu a začne shánět levnou garsoniéru, protože zítra bude mimořádná prémie.

„Tady holubník. Připravte se!“

To znamenalo, že Fürst se poprvé objevil v okně. Jangl se poněkud nadzdvihl. Už zahlédl kousek nádvoří, když se zdola ozvala detonace a vyvalil se oblak světle šedého kouře. Muž v kominickém přehodil kabelu přes zídku, spustil ji až po uzel a vší silou přitlačil lano k zídce. Tak zněly instrukce. Ne, abyste stál volně s lanem omotaným kolem ruky, akumulátor váží pěkných pár kilo, mohlo by vás to strhnout dolů a prémie pro všechny by byly v trapu!

Téměř vzápětí se napnulo nylonové lano, Inženýr Fürst splnil svěřený úkol.

„Táhněte!“ pobídl Auer rádiem muže v kominickém.

Nejraději bych táhl někam na druhý konec světa, v duchu mu odpověděl Jangl, ale poslechl. Nečekal, že akumulátor bude tak těžký. Ale za půl minuty ho měl za zídkou na střeše. To už dým zahalil celý dvůr, z něhož se ozývaly výkřiky, nadávání a dokonce i ječení nějaké hysterky.

„Šikmo doprava!“ velel Auer rádiem. „Pořád dál! Teď dva kroky doleva. Zůstaňte stát. A opatrně spouštět!“

Jangl pohlédl dolů. Stála tam dodávka, levé přední a pravé zadní dveře otevřeny, z výfuku unikal proužek dýmu, motor zřejmě běžel. Na chodníku pan Lentig, jinak nikdo. Fotograf si klekl k zídce, vahou těla přidržoval provaz a opatrně spouštěl kabelu až k druhému uzlu. Právě v okamžiku, kdy ho ucítil v dlani, napětí lana povolilo. Jangl se podíval na ulici. Lentig už držel kabelu v ruce a zřejmě čekal na lano. Muž v kominickém mu ho opatrně hodil.

Natolik se přitom soustředil na Lentiga, že teprve teď zpozoroval urostlého člověka, který se vyřítil odněkud z protilehlého domu. Rychlými kroky pádil k šéfovi pracovní skupiny. Za okamžik stál za Lentigem a sáhl pod sako.

„Pozor!“ křikl Jangl.

Bylo však pozdě. Lentig se stačil otočit, ale to už gumový obušek dopadl na cíl a vedoucí karbotisku a samostatný referent společnosti Security se složil na tvrdý chodník. Člověk s obuškem uchopil kabelu, vhodil jí do dodávky, sebral i lano, práskl zadními dvířky a letmo pohlédl vzhůru. Jangl se instinktivně schoval, ale i za ten zlomeček vteřiny násilníka poznal. Opět Mrázkův dvojník.

To by ovšem znamenalo … Fotografovi se leknutím zastavilo srdce. Jestli je Mrázkův dvojník člověkem od pana Pursche, kým je tedy Marie? Proč se ho ptala, kdy mu má držet palce? A proč on jí odpovídal?

Jangl se vzchopil, zahnal ty dotěrné myšlenky a bez ohledu na direktivy se panicky hnal k provazovému žebříku. Nezdržoval se s jeho vytahováním a šup do otevřeného poklopu. Spustil se z té nevelké výšky na půdu – ale tam ho uchopily pevné paže a zkušeným hmatem mu stočily ruku k zádům, až vykřikl bolestí.

„Pane Pursch! Už ho mám!“

Šéf bezpečnostního oddělení firmy Klemm, celý brunátný v obličeji, se přihnal ze schodiště. „Výborně! Ale co se děje v továrně? Proč tam házel tu dýmovnici? To je nějaká akce. Nejdřív musíme – víte co, zatím toho chlapa někam zavřeme, třeba do sklepa, ale tak, aby nám neutekl.“

„Tak alou!“ pobídl Jangla muž, který mu držel zkroucenou ruku. „Po schodech dolů a do továrny. Žádné nesmysly, párat se s vámi nebudeme!“

Fotograf člověka za svými zády téměř nevnímal. Měl před očima Mrázkova dvojníka, údajného pana Hollmanna, který přinesl Marii bonboniéru. Lítost a bolestné zklamání se mu zadíralo do srdce a bolelo ho téměř fyzicky. Možná že si Marie při každém polibku dělala čárku, protože měla příplatek za zvlášť odpornou práci. Když mluvil o společné noci v Kronbergu, dobře věděla, že on stráví společnou noc s nějakými gaunery ve vyšetřovací vazbě.

Jangl se najednou hlasitě rozesmál.

„Hysterie,“ ohlédl se po něm pan Pursch a pokrčil rameny. „Ani se mu nedivím. A to ještě neví, co ho čeká.“

22.

JEŠTĚ SE DĚJÍ ZÁZRAKY

Purschův pomocník postrkoval svého zajatce po schodech dolů, na dvůr činžáku a dvířky v zídce na tovární nádvoří.

Povalovala se tam mračna světle šedého kouře a zmatek jako by teprve vrcholil. Lidé pobíhali sem a tam, v dýmu do sebe vráželi, ženy pištěly, muži nadávali a do toho se z Nebenstrasse ozvala siréna, nějaký horlivec zřejmě přivolal požárníky.

„Bože,“ naříkal pan Pursch, „to je nadělení. Co to má znamenat?“ Divoce se obrátil k zajatci. „Cos dělal na střeše, darebáku? Tak mluv!“

Avšak Jangl mlčel. Nemohl promluvit, ani kdyby chtěl, úzkost mu sevřela hrdlo, po zádech mu stékaly potůčky studeného potu a sotva se držel na nohou.

„Uvidíte, že promluví,“ sliboval pomocník. „Nějakou mu vrazím a změkne. Asi se chtěl dostat stropem do laboratoře v době, kdy šli technici na oběd. Anebo tam namontoval nějaké odposlouchávací zařízení, budeme to tam muset prohlédnout. To se všechno uvidí. Kam ho strčíme?“

„Pojďte, já vám ukážu. Máme jedno skladiště se zamřížovaným oknem. Odtamtud nám neuteče.“

Pan Pursch vedl dvojici i v husté kouřové cloně zcela bezpečně k jednomu vchodu do budovy. Cestou se div nesrazili s několika lidmi. Jednoho z nich uviděl Jangl v těsné blízkosti. Ten člověk měl na sobě pracovní kombinézu, na hlavě čepici, čelo mu stínily svářečské brýle, ale zajatec pana Pursche ho poznal okamžitě. Heisen. To znamená, že třeba ještě není všechno ztraceno. Heisenova ruka se povzbudivě dotkla Janglovy volné paže.

Při vší tragice svého postavení se Jangl neubránil pousmání.

„Ještě ho to drží,“ komentoval pomocník.

„Už tam budeme.“ Šéf bezpečnostního oddělení zabočil na schody do sklepa. „A teď druhé dveře vlevo. Klíč je naštěstí v zámku.“

Dveře se skřípavě otevřely, Purschův pomocník smýkl zajatcem dovnitř a Jangl ucítil, jak mu cosi těžkého strčil do kapsy. Než se stačil vzpamatovat, dveře se prudce zavřely, zarachotil klíč.

„Jen si ho nechte u sebe,“ slyšel pomocníkův hlas. „Co já bych dělal s klíčem. Vy to tady šéfujete.“

Rychlé kroky obou mužů se vzdálily a za okamžik zanikly na schodech.

„Ten darebák mi něco strčil do kapsy!“ vykřikl Jangl a zabubnoval na dveře.

Ale nikdo ho už neslyšel.

Fotograf se zachvěl nepříjemnou předtuchou. Co mu to ten člověk podstrčil? Zřejmě nějaký kompromitující materiál, důkaz o jeho vině, doklad, který ho přivede do vězení. Bůhví co budu mít nakonec na krku! Stísněně sáhl do kapsy a vytáhl podlouhlou a těžkou krabičku, která se podobala velkému pouzdru na kružítko. Otevřel ji a nevěřil svým očím. Nebozez na dřevo, vrtáček na kov, kladívečko a páčidlo, které se dalo sestavit z několika trubkových dílů.

K čemu to? No ovšem, aby se odtud rychle dostal.

Odvrtá a vypáčí zámek. Bude-li už jednou na továrním dvoře, jistě se v tom chaosu ztratí a pronikne ven.

Ale proč mu to Purschův pomocník podstrčil? Že by se za něj přimluvila Marie? Nesmysl! Hrála s ním jen komedii, je jí lhostejný jak loňský sníh. Ale proč tedy? Že by to byl člověk ze Security, který působí ve štábu protivníka?

Hlavou se mu honila spleť myšlenek, ale jeho ruce mezitím nezahálely. S kvalitním nářadím měl šanci dostat se za několik minut ze skladiště ven. Nebozez vnikal do dveří jako do perníku. Vtom se za dveřmi ozval tichý hlas.

„To jsem já, Heisen. Co to děláte?“

„Odvrtávám zámek. Lehce ho vypáčím. Jeden z těch chlapů mi podstrčil krabičku s nářadím.“

„Fakt? To je divný,“ užasl senior skupiny. „Ale dobře. Hoďte sebou, počkám na schodišti, abych pohlídal cestu. Ostatní uvidíme potom. Ale nezapomeňte shodit tu kominickou veteš!“

Za tři minuty zámek s praskotem povolil, dveře se otevřely a Jangl byl v mžiku na schodišti.

„Výborně,“ Heisen se zeširoka usmál. „Držte si na tváři kapesník, to jako proti kouři. A jde se. Ale žádný spěch, budilo by to zbytečnou pozornost.“

Dým v nádvoří se pomalu začínal zvedat, viditelnost vzrůstala. Požárníci a hlouček zaměstnanců se shromáždili kolem dýmovnice. Stál tam i inženýr Fürst a naříkal, že ho to málem povalilo.

Klidně prošli nádvořím i kolem vrátnice, k níž se právě vracel člověk v čepici s firmou na štítku. Pár kroků od vchodu dvojici dohnal vůz, Inge Petrichová zastavila, naskočili dovnitř a řidička přidala plyn.

„To je jako by se ještě děly zázraky,“ s úlevou vydechl Jangl.

„Dějí se všelijaké věci. Ale hlavně, co je s akumulátorem? Má ho pan Lentig?“

„Měl. Už nemá. Jak uchopil tašku, vzal ho nějaký člověk pendrekem po hlavě, tašku hodil do auta a odejel s dodávkou. Víc nevím, spěchal jsem na půdu, ale už bylo –“

„To jste nemohl říct hned?“ zlostně zasyčel Heisen.

„Inge! Otočte se, kousek nazpět a do té postranní uličky!“

Šéf pracovní skupiny karbotisk seděl na chodníku a zamačkával si bouli na hlavě.

„Baterie je v pekle,“ řekl klidně, jako by ho nic na světě nemohlo vyvést z míry. „Alespoň že tam nikdo z nás nezůstal – to by teprv byla patálie!“

„Ale kolega Jangl měl namále. Chytili ho na půdě. Chlap, který ho vedl do sklepa, mu podstrčil nádobíčko, aby se dostal ven. Prý se ještě dějí zázraky.“

„To se uvidí,“ pan Lentig se s Heisenovou pomocí zvedl ze země. „Jestli budou prémie, tak se dějí!“

23.

STOPROCENTNĚ SPLNĚNÉ ZAKÁZKY

Mimořádná porada se konala v neobyčejně pochmurném ovzduší. Tentokrát ji řídil sám Georg Zeller. Dýmal z doutníku a mlčky naslouchal. Jen tu a tam vpadl zpřesňující otázkou.

„Udělali jsme chybu,“ řekl šéf výzkumného oddělení nakonec a dlouze se podíval na pana Lentiga. „Mělo nás praštit do očí, že je u Klemmů tak špatně postaráno o bezpečnostní opatření. Nepotřebovali se namáhat a starat, protože ochranu podniku zřejmě zadali nějaké agentuře.“

„Nepochybně,“ potvrdil Lentig.

„Věděli o nás od začátku – nebo téměř od začátku. Alespoň o někom z nás.“ Zeller přelétl pohledem všechny členy pracovní skupiny a Janglovi se zdálo, že se jeho oči zvlášť dlouho zastavily na něm. „Vzpomeňte si na všechny nápadné okolnosti! Uvažujte, co se stalo zvláštního, jestli vás někdo nesledoval –“

Fotograf se přihlásil o slovo.

„Když mluvíte o nápadných okolnostech … Tehdy mi to tak nepřipadalo. Až dnes, když vidím souvislosti,“ řekl v rozpacích.

„Povídejte!“ pobídl ho šéf výzkumného oddělení.

„Hned pár dní poté, co jsem u vás nastoupil, jsem cestou domů zahlédl v autobusu člověka, který mi připomínal jednoho známého. Tím se mi vtiskl do paměti. Když jsem vystupoval z autobusu, náhodou jsem se seznámil s jednou dívkou –“

„Jakým způsobem jste se s ní seznámil?“ zeptal se Zeller.

„Téměř mi vlítla do náruče, jak spěchala na autobus. No, a slovo dalo slovo –“

„Takže k seznámení vlastně došlo z její iniciativy?“

„Prakticky ano. Říkala, že se jmenuje Marie Schwarzová a že pracuje v komisionářství Wassermann. Dala mi i telefonní číslo. Párkrát jsem ji zavolal, několikrát jsme se sešli, naposled včera večer. Ale abych se vrátil k tomu člověku. Znovu jsem ho uviděl před domem, kam jsem šel na návštěvu k manželům Zacharovým. Pan Zachara je –“

„To víme z vašich osobních spisů. Dál –“

„Potřetí jsem toho člověka zahlédl před okny jednoho bufetu, do něhož jsem si pozdě večer zašel na sodu. A když jsme se včera v podvečer vraceli z Taunusu, zahlédl jsem na Rothshild allee oba dva, totiž Marii Schwarzovou a toho chlapíka. Ptal jsem se jí, kdo to je. Řekla, že zákazník jejich firmy, nějaký pan Hollmann. No – a vtip je v tom, že právě tenhle údajný pan Hollmann udeřil pana Lentiga po hlavě a zmizel s akumulátorem i s dodávkou.“

Šéf výzkumného oddělení mohutně zadýmal a podíval se kamsi do prázdna.

„To je tedy jasné. Nastražili na vás tu ženskou. A teď vzpomínejte: Na co všechno se vás Marie Schwarzová vyptávala a co jste jí řekl.“

„Příležitostně se zeptala, co dělám. Řekl jsem, že fotografuji. Uvedl jsem, že pracují u jedné firmy, co dělá technickou dokumentaci. Žádnou firmu jsem nejmenoval, žádný konkrétní fakt jsem neuvedl. Dal jsem jí jedině telefon do domu, kde bydlím.“

„O nikom ze svých známých jste s ní nemluvil?“

„Ne.“

„Dobře. Ještě něco nápadného jste zpozoroval?“

„Nic dalšího.“

„Předpokládám, že jste tu slečnu doprovázel domu. Kde bydlí?“

Jangl otevřel notýsek a podal ho Zellerovi.

„Poznamenal jsem si adresu. Šlo o velký činžák, bydlí tam několik Schwarzů. A pod tím je její telefonní číslo do kanceláře.“

Šéf výzkumného oddělení si přitáhl telefonní seznam, našel komisionářství Wassermann a porovnal čísla. Zřejmě souhlasila. Kývl na Lentiga.

„Přeptejte se na to komisionářství.“

Vedoucí pracovní skupiny karbotisk vytočil číslo.

„Tady Lentig,“ řekl unaveně. „Potřebuji, abyste se hned podívali na komisionářství Wassermann. Chci vědět, co je to za firmu … Ano, počkám u aparátu.“

V kanceláři se rozhostilo ticho.

Jangl seděl zasmušile u stolu. Bylo nad slunce jasné, že akce ztroskotala kvůli němu. Upadl do pasti, kterou mu nastražila jakási frankfurtská dívka, navíc nepříliš inteligentní a ani zvlášť krásná, šéfové Security si právem mohou říci, že měl být opatrnější, že neměl naletět na první sukni, že si měl zachovat soudnost. Přinejmenším ho to bude stát místo. Všechny jeho plány se rázem rozplynuly.

Ale kdyby jen to! Mohou si dokonce myslet, že příliš mluvil, že něco prozradil… Jako jeho předchůdce … Silniční pirát ho přejel a ujel, stálo pak v novinách. To víte, pane Jangl, i fotograf je smrtelný …

Kapičky potu orosily Janglovi čelo. Obrátil oči k Zellerovi. Zachytil jeho chladný, zpytavý pohled.

„Ano?“ ozval se konečně Lentigův hlas. „Rozumím. To je zajímavé. Dík za informaci,“ pomalu položil telefon. „Pánové, komisionářství Wassermann je krycí pobočka detektivní agentury Kosmos. Nemusím dodávat, že je to firma, která se spíš než na rozvodové důkazy specializuje na ochranu podniků, laboratoří, cenných předmětů, zásilek, prominentů a tak dále. Vedoucím firmy je Peter Paul Gross.“

Šéf výzkumného oddělení se zahalil do mračna kouře a chvíli uvažoval.

„Hned ho navštívíme,“ rozhodl a vstal. „Půjde se mnou pan Lentig, Heisen a Jangl.“ Obrátil se k fotografovi. „Budete se rozhlížet, jestli tam někde neuvidíte tu ženskou a toho člověka, co vás po městě sledoval.“

Vůz, tentokrát velkého opela, řídil Heisen. Jangl, který seděl vedle řidiče, cítil v týlu pichlavé pohledy obou představených.

„Asi nás očekávají,“ řekl po chvíli vedoucí skupiny karbotisk. „Nemyslíte?“

„Patrně,“ Zeller oklepl otevřeným oknem doutník „Proč by jinak jejich člověk umožnil panu Janglovi útěk? Za tím se zřejmě skrývá nějaký záměr. Chrání firmu Klemm, ale hrají přitom vlastní hru. Nehodí se jim, aby Pursch dostal do ruky něco konkrétního, jinak si to neumím vysvětlit.“

„Třeba si chtějí hrát na třetího, který se kdesi vzadu směje,“ nadhodil Lentig.

„Za chvíli uvidíme,“ suše konstatoval Zeller.

Skromná tabulka u vchodu do moderní budovy oznamovala: Kosmos, ochrana osob, zboží a podniků. II. patro.

„Pánové si přejí?“ uvítal v předsíni návštěvníky zřízenec s boxerským nosem, s celou sbírkou jizev a s pomačkanými ušima.

„Pohovořit si s panem Grossem. Stačí, když ohlásíte zástupce firmy Security.“

„Račte na okamžik do čekárny,“ uklonil se hromotluk a otevřel dveře do útulně zařízeného salónku.

Nezdrželi se tam dlouho, protože za dvě minuty jim bývalý boxer oznámil:

„Prosím, pánové. Šéf vás přijme okamžitě.“

Pracovnu mohl panu Grossovi závidět leckterý generální ředitel. Byl to menší sál s mahagonovým psacím stolem, s několika menšími stolky a tuctem klubovek kolem, na podlaze perský koberec, na stěně velká mapa Frankfurtu a Spolkové republiky.

Peter Paul Gross vstal a s přátelským úsměvem pokročil návštěvníkům vstříc.

„Buďte vítáni, pánové, jsem velice potěšen!“ nabídl hostům křesla a zazvonil. Sotva znatelnými dveřmi ve stěně pracovny vešla sekretářka.

Jangl si stačil všimnout, že za dveřmi je patrně nějaká přípravna občerstvení. Měl dojem, jako by se za těmi dveřmi mihly právě tak narudlé vlasy, jako má Marie. Zahlédl je však na tak krátký okamžik, že si tím nebyl jist.

Heisen se na Grosse zdvořile usmál.

„Dovolte, abych vám představil pana Zellera, pana Lentiga a pana Jangla. Já jsem, prosím, Heisen.“

„Co vás k nám přivádí, pánové?“ Gross se čtyřikrát uklonil, nejhlouběji Zellerovi.

„Ocitli jsme se před problémem, s kterým si nedovedeme poradit,“ ujal se slova Lentig. „Obracíme se proto na vás se žádostí o přispění a odbornou pomoc.“

„Ujišťuji vás, že budu pozorně poslouchat.“ Gross se pohodlněji opřel v křesle.

„Jde nám samozřejmě o zájem klienta,“ pan Zeller zvedl doutník jako k přísaze.

„Dostali jsme určitou zakázku,“ začal pan Lentig. „Šlo o průzkum tržních vyhlídek jednoho výrobku pro automobilový průmysl. V podstatě jsme získali všechna potřebná fakta, a to vcelku bez obtíží. Nakonec jsme narazili na drobnou překážku. Neznámý pachatel nám odcizil vzorek výrobku. Řekl bych, že dost neurvalým způsobem,“ šéf skupiny karbotisk se bezděky pohladil kdesi nad čelem. „Proto jsme k vám přišli.“

„A co od nás očekáváte?“ zeptal se Gross.

„Potřebovali bychom radu, jak ten vzorek dostat nazpátek,“ vysvětlil Zeller. „Jsme si pochopitelně vědomi, že takové konzultace neudílíte zadarmo.“

„Snad bych měl pro úplnost dodat, že nám byl odcizen externími spolupracovníky onoho zkoumaného výrobce,“ doplnil Bryan Lentig.

Gross počkal, až sekretářka rozdá šálky kávy a naplní kalíšky koňakem.

„Musíte ovšem vzít v úvahu, že spolupracovníci výrobce, abych použil vašeho termínu, také mají své závazky. Mají stejný zájem jako vy, aby splnili zadaný úkol a udrželi si nejen onoho konkrétního zákazníka, ale dobrou pověst ve svém oboru. Řekněme, že byste jim nabídli určitou částku, za niž by vám vzorek vrátili. Ta částka může sice nahradit ztrátu na jednom konkrétním obchodě, ale nemůže vyvážit újmu na obchodní pověsti.“ Gross pokrčil rameny. „jste obchodníci, sami to znáte.“

Pan Zeller si vysypal do kávy sáček cukru a chvilku hleděl do prázdna.

„Třeba by se našlo řešení, které by bralo ohled na pověst a perspektivní obchodní zájmy těch spolupracovníků.“

„Myslíte?“

„Je totiž třeba vidět, že vzorek výrobku je jen jedním kaménkem v mozaice, a ne právě tím nejpodstatnějším. Daleko větší význam má například zpráva technického ředitele firmy pro správní radu, kde jsou všechny problémy toho vzorku detailně rozvedeny. Nehledě na to, že přesný technologický popis vzorku pořídil jeden z výzkumníků, kteří na něm pracovali. Je zřejmé, že naši zákazníci se tak jako tak dovědí, co potřebují. Mohou s těmi informacemi naložit vysoce diskrétně, ale mohou s nimi zacházet i tak, aby pověst spolupracovníků výrobce byla ne ohrožena, ale nadobro zničena.“

Gross mechanicky sáhl po kalíšku s koňakem a naráz ho vypil. Jeho laskavý výraz se nyní zdál poněkud křečovitý.

„Zmínil jste se o řešení, které by bralo ohled na pověst těch spolupracovníků.“

Georg Zeller se také napil, nebo spíš je smočil rty.

„Představuji si to asi takhle: My bychom našim zákazníkům předali informace o oněch tržních vyhlídkách. Kromě toho bychom jim, dejme tomu na dvacet čtyři hodiny, zapůjčili vzorek výrobku, aby si ho mohli prohlédnout a ohmatat. I když jde o zámořského zákazníka, není přece problém, aby sem jeho lidé přiletěli. Tím bychom my ze své strany stoprocentně splnili zakázku.“

„Rozumím,“ přikývl Gross. „A jak by ji splnili spolupracovníci výrobce?“

„Pozítří by vrátili vzorek na původní místo, čímž by odstranili jediný hmatatelný doklad svého selhání. A jako důkaz zvláštní bdělosti při výkonu služby by svému zákazníkovi odevzdali pásku do elektrického psacího stroje, na níž je napsaná celá zpráva ředitele pro správní radu.“

„A technologický popis vzorku z pera toho výzkumníka?“ zajímal se šéf agentury Kosmos.

„Na ten bychom měli všichni zapomenout. Kdyby se totiž výzkumník dostal do úzkých, mohl by okolnosti rozvádět do přílišných detailů.“ Zeller se na okamžik odmlčel. „Nejde mi jen o pověst a dobré jméno jedné dámy, ale i o to, že případné vyšetřování by mohlo přivábit zbytečnou pozornost k výzkumu oněch tržních vyhlídek, ale i k selhání spolupracovníků výrobce.“

„Takže by šlo hlavně o to, aby výrobce vzorku nebyl nemile překvapen vývojem situace na trhu,“ upozornil Gross. „Tady je slabé místo tohoto jinak zajímavého plánu.“

„Jak už jsem řekl,“ pokračoval Zeller, „předali bychom konjunkturní rozbor s podmínkou, že s ním bude naloženo přiměřeným způsobem. To znamená vysoce diskrétně. Při normálním chodu věcí výrobce vzorku jistě nebude překvapen, že i v jiných zemích nezůstal technický pokrok na místě. Zvlášť když náš zákazník bude pamatovat na včasnou psychologickou přípravu, například v podobě vhodných zpráviček v odborném tisku. Výzkum rychle pokračuje a tak dále.“

Gross zamyšleně vstal a několikrát přešel po pracovně. Po chvíli se zase posadil a začal zamyšleně míchat kávu.

„Je to jistě lákavé řešení,“ řekl uvážlivě, „protože obě strany by v plném rozsahu splnily stanovený úkol. Újma, kterou by pocítil výrobce vzorku, by se projevila teprve během let, zdála by se zákonitá a přirozená, zřejmě by ji nikdo nepřisuzoval nějakému mimořádnému zásahu. To všechno by bylo v pořádku. Je tu ovšem otázka záruk. Kdyby spolupracovníci výrobce vydali na oněch čtyřiadvacet hodin vzorek, kdo jim zaručí, že ho dostanou nepoškozený nazpět?“

„Měl bych určitou myšlenku,“ poznamenal Zeller. „Ale myslím, že v porovnání s meritem věci je to otázka druhořadá a bezpochyby se dá vyřešit.“ Zeller se obrátil na své lidi. „Už vás nebudu zdržovat, pánové. Sejdeme se za hodinu u nás. Otázku záruk projednám s panem Grossem sám.“

Lentig, Heisen a Jangl se poroučeli. Když vyšli z Grossovy luxusní pracovny, fotograf se za rohem ohlédl vlevo. Ano, do přípravny, v níž snad zahlédl Marii, vedou i dveře z chodby.

„Já vás doženu,“ řekl Lentigovi. „Jen si odskočím.“

Dřív než mohl pan Lentig něco namítnout, zahnul fotograf vlevo do chodby. Otočil knoflíkem a dveře přípravny se otevřely. Místnost byla prázdná, Marie nikde. Už se chtěl vrátit, ale tu si všiml, že dveře do pracovny nejsou zcela dovřeny. Když se k nim přiblížil, slyšel Grossův hlas:

„Uvědomte si ovšem, že Pursch toho Jangla viděl. Na dveřích skladiště určitě nechal otisky prstů. Pokud zavolá policii, mohou ho podle nich identifikovat, jestli ho ovšem mají v kartotékách.“

„Obávám se, že ano,“ odpověděl Zeller. „Je to emigrant.“

„Emigrant –“ zachmuřeně řekl Gross. „Pohrozí mu, že ho šupem pošlou nazpět, a neřekne jen to, co neví. Na tom by mohlo všechno ztroskotat. Myslím, že toto nebezpečí nemůžete přehlížet.“

„Ujišťuji vás, že tenhle problém nějakým způsobem –“ Grossovy kroky se přiblížily k přípravně a Jangl nehlučně vyklouzl na chodbu. Vůbec nespěchal, aby dohnal pana Lentiga a ostatní spolupracovníky. Naopak doufal, že je nedožene, že se zamotá do chumlu lidí před obchodem v přízemí a rychle zmizí na opačnou stranu.

Doufal, že už se s nimi vůbec nikdy nesetká.

24.

ODNIKUD NIKAM

Všechno bylo pryč.

Domov, ateliér, Jarmilka v bílých plavkách, které tak kontrastovaly s jejím opáleným tělem, Jarmilka nad tulipánem, toulky večerním městem, výlety do okolních lesů, chata na samotě, v níž s Jarmilkou strávil čtrnáct dlouhých letních dní.

Pryč byl i Frankfurt, výnosné místo u firmy Security, pevný plat a mimořádné odměny, představa garsoniéry, do níž vstupuje Denisa …

Pryč je i Lenka, chvíle nad žolíky v pátém patře starodávného domu bez koupelen a výtahu, skončily debaty o šancích, jež snad teprve někde čekají na člověka, který se jich dokáže chopit.

Také Marie je pryč, schůzky před obchodním domem s výlohou plnou trpaslíků ve všech velikostech a naděje na docela skromný pokoj, kam by si ji jednou přivedl.

A dokonce je pryč i pokoj v Offenbachu, o nějž se dělil s Hynkem. Tuto adresu znala jak firma Security, tak i agentura, která zaměstnávala Marii. Odvážil se do společného pokoje zajet, aby si složil pár nejnutnějších věcí, ale cítil se jak na trní a za pět minut s tlukoucím srdcem vypadl ven.

Všechno, naprosto všechno bylo pryč, zbylo jen sto dvacet marek z první mimořádné odměny a strach.

Silniční pirát ho přejel a ujel, stálo pak v novinách. To víte, pane Jangl, i fotograf je smrtelný.

Cožpak jsem tolik udělal, abych si tohle zasloužil? Doma jsem se dostal do křížku s paragrafy, to ano. Ale za to jsem už byl přece potrestán víc než dost. Přišel jsem o všechno, nač jsem si zvykl, z čeho jsem měl radost. O Jarmilku, o knížky, o panoráma rodného města, o jeho hospůdky, o máminy výčitky a domluvy. Léta jsem musel žít mezi lidmi, kteří mně nepokrytě dávali najevo, že jsem vlastně nežádoucí přítěž, dobrá jen pro pomocné a riskantní práce. Importovaná a levná pracovní síla s malými právy a velkými povinnostmi, která by se měla chovat uctivě a skromně.

No prosím, chtěl jsem si přilepšit a přijal jsem dobře placené místo, aniž jsem pořádně věděl, co se za tím vlastně skrývá. Ale i kdybych to věděl! Jedna firma kope jámu druhé, dokonce i v mezinárodním měřítku, a to všemi prostředky, které má po ruce. Ano, je pravda, podílel jsem se na tom, ale jako nejposlednější pomocník, jako ubohý pěšák, který o ničem nerozhoduje. A přece to všem projde, jenom mně ne. Kde je jaká spravedlnost?

Měl jsem tolik představ, plánů a snů. Najednou vybledly a zbyla z nich starost o holou existenci – a potom už jen strach.

Jangl se ubytoval v zastrčeném a laciném hotelu v Markredwitz a nazítří odejel vlakem do Schirdingu.

Z nádraží se vydal pěšky k německé celnici na silnici do Pomezí. Velkým obloukem ji obešel a v bezpečné vzdálenosti od hranic si našel na pastvině hezké místo, z něhož sám dobře viděl, ale přesto nebudil pozornost. Před zvědavými zraky ho skrývala hradba borovic.

Bylo před polednem v půli června. Na levé straně dohlédl až k silnici, po niž se občas přehnalo osobní auto nebo zájezdový autokar. Vozidla mířila k celnici – no ovšem, turistická sezóna už byla v plném proudu. Přímo před sebou měl mlčící hranici, napravo mu výhled uzavíral les.

Protilehlý hvozd už tedy patří k domovu. Janglovy myšlenky letěly lesy, v nichž brzo bude plno hub a borůvek, stočily se k jihu, vyšplhaly se na šumavské kopce, osvěžily se u horských studánek, sestoupily k pramenům Vltavy, přeskočily na širou hladinu Lipna, odpluly po proudu až k mohutnému tělesu orlické přehrady, přes Slapy namířily do Prahy, procházely se staroměstskými a malostranskými ulicemi, po nichž se vodil s Jarmilkou, odskočily si do vinárny na sklenku bzenecké lipky a vydaly se do ateliéru, kde byl někým. Vždyť Helenka ze sběrny mu už začala říkat Mistře a na výstavě jeho snímků bylo několik školních výprav.

Fotograf stočil pohled poněkud doleva, kde tušil československou celnici v Pomezí. Váš pas, prosím … Ale vždyť už ho máte dávno propadlý… Rozumím, tak vy jste emigrant. A vracíte se… Jardo, pojď sem, zase jeden navrátilec, vezmi si ho na starost, já musím jít odbavit toho renaulta.

A pak? To se ví, zavřít mohou, pustit musejí. Ale ti známí! Špatně tajené ironické úsměvy. Podívejme, to jsme se dlouho neviděli! Tak v cizině jsi byl? A jak jsi se tam měl? Jo, kamaráde, malíře pokojů jsi docela dobře mohl dělat i tady, a když nic jiného, tak by ti naskočily nějaké roky do penze.

Co teprve maminka! To jsem ráda, že tě zase vidím. To víš, dlouho už tady nebudu. Ale co tě to napadlo, že jsi opustil tak výnosné místo. Přece jsi mi psal… co, tak ona to nebyla pravda? To máš tak, mami, možná že jsem ti v ničem konkrétním nezalhal, ale rozhodně jsem ti neřekl celou pravdu. Jako třeba s tím místem. Ano, bylo výnosné, ale to bys musela vědět všechno, abys pochopila, že to má i své stinné stránky.

A Jarmilka? Oto … totiž, pane Jangle … myslím, že už si nemáme absolutně co říct. Jsem vdaná, mám dvě děti, tak vás mohu jedině požádat, abyste se ke mně nehlásil. Pochopte – nemáte zrovna tu nejlepší pověst.

Potká i jiné lidi. Každý může v životě udělat chybu, pomůžeme ti, všechno si vyříkáme, záleží jen na tobě, aby sis zasloužil důvěru nás všech. Nechtěl bys vystoupit na schůzi? Někteří mladí lidé mají poněkud romantické představy o Západě, neškodilo by, kdyby jim někdo ukázal, že každá mince má rub a líc.

A ovšem: Pane Jangle, jste stíhán pro trestný čin podle paragrafu toho a toho, chtěl jste se vyhnout potrestání, pochopitelně to soud bude hodnotit jako přitěžující okolnost. Vzhledem ke zvláštnímu charakteru onoho mravnostního deliktu musíte čekat, že vám soud zakáže vykonávat povolání fotografa. A pokud se týče hlavního trestu, zákoník jasně říká –

Jangl vstal, udělal několik kroků k celnici, ale zase se zastavil.

Muž, který ještě před dvěma dny sahal po štěstí, se obrátil a energicky vykročil. Zpátky.

Ukazatel směru hlásil: Markredwitz 17 km.

Pohlédl na hodinky. Stálo by to za procházku. Bůhví, kdy jede vlak, odpoledne tak jako tak nemá co na práci. Večer si lehne a ještě jednou zváží všechna pro a proti.

Před prvním autem uskočil až k samému příkopu. Trochu teatrálně se ušklíbl.

Silniční pirát ho přejel a ujel… Nesmysl. Jak by kdo mohl vědět, že jsem právě tady? Stovky velkých měst, desetitisíce kilometrů silnic, nikdo nemůže mít tušení, kde právě jsem. Nebudu přece před každým autem skákat do škarpy.

Šel po levé straně vozovky. Ruch na silnici ochabl, turistické výpravy i jednotliví motoristé se zřejmě ještě za světla chtěli dostat do Karlových Varů, do Prahy či kam jinam. Šlo se docela dobře. V půli cesty si odpočinul u lesa a na kraji Brandu zašel do bufetu na šálek kávy. Po té cestě si ho zasloužil.

Když znovu vyrazil na další pouť, padl už na krajinu soumrak. Občas se objevil vůz a Janglův protáhlý stín poskočil po krajnici.

V dálce se už rýsovala světla Markredwitz.

Najím se, lehnu si a všechno ještě promyslím, říkal si. V klidu a s rozvahou. Nesmím ztrácet nervy, nemohou přece vědět, kde právě jsem, nemohou mít tušení, nikdo mě přece …

Fotograf Jangl už myšlenku nedokončil.

Na druhý den čtenáři posledního vydání Tagblattu letmo přelétli krátkou lokálku.

Zabil a ujel. Čtyřicetiletý emigrant z Československa Oto Jangl, pomocný malíř pokojů z Frankfurtu, se stal včera večer nedaleko českých hranic obětí nesvědomitého automobilisty. Neznámý silniční pirát ho srazil a ujel. Jangl při převozu do nemocnice zemřel.