Karl Reiche

Ďáblův mlýn na Orinoku

1

Santiago Cereza mocně zívl a pro změnu si opřel bradu o pravou dlaň. Už hodinu se díval na černé nosiče, kteří pobíhali těsně pod ním a vláčeli žok po žoku na palubu lodi „Susan Miller“. Proč je vlastně třeba, aby byly přístavní lávky tak nesmyslně úzké, pomyslil si, když viděl, jak se úzké prkno pokaždé prohnulo, až z toho šel strach. Přirozeně, že těch několik metrů muselo pro nosiče znamenat šílenou dřinu.

Černoši dostávali za tuto práci denně pět shillingů, a teď, v sedm hodin, ještě dávno pro ně den nekončil. Přesto jim Cereza někdy záviděl jejich výdělek. Když neměli smůlu, přece jen pracovali aspoň čtyři nebo pět dní v týdnu.

Kdyby byl člověk aspoň černoch, uvažoval a podíval se přes rameno pihovatému vrchnímu dozorci, který seděl vedle něho ve stínu napjaté plachtoviny a pokaždé zaznamenal čárku do listiny, když přes lávku zase zmizel jeden žok.

Trochu si ho doberu, umínil si Cereza a strčil do něho.

„Co říkáte, Bennisone, mohl bych u příštího parníku pomáhat při vykládání? Potřeboval bych trochu pohybu.“

Pihovatý chlapík ani nevzhlédl: „Vám je dnes nějak do žertu, co?“

Cereza se už zase uvelebil na své bedně. „Už jste někdy viděl někoho, kdo má na nohou takovéhle boty a přitom žertuje?“ Natáhl levou nohu, která byla obuta do polobotky s téměř průsvitně tenkou podešví. „Dovedu dřít, i když na to nevypadám.“

Muž pod plachtovinou doplnil chvatně dvě čárky. „To přece nemyslíte vážně! Vy jako běloch mezi těmi negry?“

„Pročpak ne? Vy jste přece Angličan, jestli se nemýlím.“

„Bohudík!“

Cereza spokojeně zachrochtal. „Tak se moc nenafukujte, přítelíčku! Teprve předevčírem jsem viděl obrázek z londýnského přístavu a tam dokonce i při jídle seděli vedle sebe bílí a barevní.“

„V Londýně! Tady přece nejsme v Londýně! Člověče, vy zapomínáte, že tu žije nejvýš deset procent bělochů.“

„Jo tak…“ řekl Cereza a opět se věnoval svým úvahám. Bennison to vyjádřil přesně: Pro tyhle Brity, hrdé na svou rasu, tu platí dokonce i nejrozedranější vagabund za „bílého muže“; může sice padat hlady, ale nesmí vykonávat práci černochů.

Okouněl ještě čtvrt hodinky a pak ho z jeho myšlenek vytrhl úder zvonu na věži městské správy: Matko boží, teprve půl osmé!

Bylo ještě příliš brzo pro jeho každovečerní obchůzku několika místními kavárnami a restauracemi. Lidé, kteří byli dost lehkomyslní, aby mu dovolili – za honorář „podle uznání“ – narychlo je portrétovat, buď v karikatuře anebo jako „charakteristické typy“, nepřicházeli před devátou, protože si mohli dovolit opouštět své příbytky až pozdě večer, když ustoupila největší vedra.

Vlastně bych se dnes mohl zase jednou podívat k starému Solanovi; šálek kávy by mi neuškodil.

Vyskočil, protáhl se a začal zívat na celé kolo. „Musím vás teď přenechat vaší vysilující činnosti, Bennisone,“ řekl. „Nepředřete se a zachovejte své zdraví v zájmu Britské koruny!“ Nevyčkal odpovědi a loudal se pryč, směrem k vnitřnímu městu.

Neušel ještě ani prvních sto metrů a už uznal za vhodné dvakrát smeknout klobouk. Jednou před britským majorem na penzi – toho jistě i dnes večer potká v herně „Pinguinbaru“, podruhé před jakýmsi mužem v elegantních flanelových kalhotách a v košili ze surového hedvábí, který svým zjevem dokazoval, že je možné dívat se povýšeně i stupidně zároveň. Cereza ho dosud nikdy nepotkal, ani tady v Bridgetownu, ani kdekoli jinde, ale zkušenost posledních měsíců ho učinila prozíravým: třeba právě tohoto muže jednou napadne velmi rozumná myšlenka, že se od něho dá nakreslit.

Jen abych z téhle otravné, šosácké díry vypadl, umiňoval si už asi po sté; hůř než tady se mi jinde také nepovede! Takhle v Riu kdyby mohl člověk žít, nebo aspoň v Montevideu. Tam se zdržují po celý rok turisté z Evropy a ze Států. Ti ještě dovedou rozeznat obraz od pitomé reklamy na Coca-Colu! Ale k tomu je třeba peněz, jednak na tu dalekou cestu a pak ještě aspoň tolik, abych mohl žít, dokud bych nenašel nějakou práci. Prozatím se mu ovšem vedlo tak, že na to nesměl ani pomyslit.

S takovými myšlenkami vystoupil příkrou ulicí, od níž vedla oběma směry alej osázená kokosovými palmami a tvořila oblouk kolem středu města, který ležel níže. Ještě přibližně padesát metrů doprava a pak se zastavil před zahradními dvířky a stiskl zvonek. PABLO SOLANA, LÉKAŘ A PORODNÍK, stálo na oválném, smaltovaném štítku nad zvonkem.

Mřížovým plotem bylo vidět krátkou vycementovanou cestičku, která mizela doleva podle domovní zdi. Zazvonil ještě jednou. Zdálo se, že nikdo není doma.

Obracel se už k odchodu, když se otevřely domovní dveře. „Ach, to jste vy, done Santiago!“ A půvabná tmavovlasá žena šla k vrátkům.

Podala mu ruku mezi mřížemi plotu a Cereza ji s přehnaným gestem zvedl ke rtům. „Dobré odpoledne, sestro Kristino! Solana asi právě rozebírá nějakého pacienta, že to trvalo tak dlouho?“

„Don Pablo odcestoval na tři týdny. Vy jste o tom nevěděl?“

„Jakpak to mám vědět? Vždyť jsem tu nebyl aspoň měsíc.“

„To je vaše škoda! Rozhodně máte štěstí, že jste tu vůbec někoho zastihl. Přišla jsem se jenom podívat na termostat: přijít o několik hodin později, byl by váš geniální vynález zapálil celý dům.“

Cereza svraštil čelo. Sám sestavil před časem malý termostat z několika plechovek od konzerv a ještě si vzpomínal, jak váhavě jej tehdy Solana přijímal. „Jakpak by mohl zapálit dům? To jste do něj asi zapomněla dát vodu.“

Usmála se. „To ne, ale váš ‚patentní uzávěr‘ přestal těsnit.“

„To není vůbec možné!“ tvrdil. „Pojďte, to mi musíte ukázat…“

Chtěl vstoupit do zahrady, ale Kristina stále ještě neotvírala. „Teď už je pozdě, vy velký vynálezce, teď už je zase všechno v pořádku. Chtěla jsem jít právě domů.“ Když zpozorovala jeho zklamání, rozesmála se. „Copak?“

„Copak? Po ničem tak netoužím, jako po šálku kávy, a ve vaší společnosti by mi byla dvojnásob chutnala.“

Zdálo se, že váhá, ale pak otevřela vrátka a vkročila před ním do domu.

O deset minut později seděli již proti sobě u malého stolku na verandě. „Takhle by nás měl vidět don Pablo,“ řekla, když nalila kávu.

Cereza zavrtěl hlavou. „Jak ho znám, určitě by proti tomu nic neměl! Předně proto, že mu to může být jenom vhod, když jeho pomocnice rozšiřuje svůj obzor stykem s tak vynikající osobností, a za druhé…“

Honem postavila svůj šálek. „Poslyšte! Nejste tak trochu domýšlivý?“

Cereza nehnul ani brvou. „To je právě ono! Vysoce nadaný, urostlý, ale ani trošku domýšlivý. Říkala jste něco?“ Pak se zeptal, kam Solana odjel. „Snad ne zase ke svým černochům v deltě?“

„Ovšem. Je vám to tak divné?“

„Právě naopak. Je mi ho líto.“

„Proč je vám ho líto?“

Cereza zdusil cigaretu na plechové římse. „Protože si už vůbec nedopřeje ani trochu klidu! Ve dne praxe a návštěvy nemocných uprostřed pralesa, kde pokaždé musí zlikvidovat několik hadů, aby se vůbec dostal k pacientům, a v noci je pak u těch svých zatracených bakterií. Nechá v tom zdraví a také poslední úspory. Kromě toho si nevybral v tom chlapíkovi z Trinidadu zrovna nejspolehlivějšího partnera.“

Pokrčila rameny. „To nemohu posoudit, viděla jsem doktora Sherwooda jen jednou. Přirozeně, že něco takového stojí peníze. Don Pablo musí například pro dobu své nepřítomnosti obstarávat zástupce, jinak by mu vzali praxi.“

„No a? Obstaral?“

„Ovšem! Lékaře z karanténní stanice v Kingstownu.“

„Všemohoucí bože! Pak tedy jenom doufejme, že v těch třech týdnech nikdo vážně neonemocní.“

Rozzlobeně se zasmála. „Zdá se, že skoro všechny lidi považujete za neschopné! Sebe přirozeně vyjímaje.“

Klidně přikývl. „Tak daleko to nesmí dospět. Ale vážně, sestro Kristino, v Kingstownu nechtěli jednou dovolit přistát jedné lodi, protože si někdo z posádky udělal bouli jako pěst: a oni to prý považovali za jakýsi druh hlízového moru… Zeptejte se Solany, až tu zase bude, sám mi to vyprávěl. Ale vy jste chtěla něco říci?“

„Chtěla jsem se vás na něco zeptat…“ poněkud se začervenala. „Nesmíte mi to ale zazlívat.“

Dobromyslně se ušklíbl. „Jestli chcete vědět, kdy si dám podrazit boty, tak to sám ještě nevím.“

„Vašich bot jsem si dosud nevšimla. Vlastně mi do toho vůbec nic není. Ale když už jste mi vylíčil své přednosti v tak oslnivých barvách, ráda bych věděla, jak dlouho se tu ještě chcete takhle potloukat. Příležitostná práce po restauracích vás přece nemůže natrvalo uspokojit…“

Překvapeně se zaklonil. „Co víte o mé příležitostné práci?“

Znovu se začervenala. „Bridgetown přece není tak velký, aby se člověk něco takového nedověděl.“ Několik vteřin na ni mlčky pohlížel a pak se naklonil přes stůl. „Poslechněte, Kristino – dovolíte přece, abych vám tak říkal? Vy a Solana jste jediní lidé, jimž na takovouhle otázku nedám hrubou odpověď. Až dosud jsem neměl žádný důvod obtěžovat vás svou minulostí. Teď jste mě k tomu vyprovokovala… Dovolíte, abych si zakouřil?“

Potlačila úsměv. „To přece děláte celou tu dobu, co jste tady.“

„Promiňte, máte pravdu! Tak vy byste ráda věděla, jak dlouho se mi ještě takhle povede? To bych sám rád věděl. Ale aspoň vám povím, jak k tomu došlo. Že jsem malíř, o tom se už asi v Bridgetownu mluvilo. Míval jsem kdysi stejně růžové plány jako všichni kamarádi z mého cechu na těch malých legračních akademiích v Jižní Americe: po skončení studia odejít do Evropy, nejraději do Paříže! Jenže já jsem švorcák, Kristino. Tak jsem tedy, ať už tomu věříte nebo ne, dřel několik let jako černoch někde na plantáži: napřed doma v Caracasu, potom v Kolumbii, v Bogotě. Jednou už se zdálo, že jsem zabral. Poslal jsem několik obrazů na velkou výstavu do Havany, a za týden jsem obdržel lodní lístek. Udělili mi druhou cenu: rovných pět set peset ve zlatě! Pak mi zadala jistá velká cestovní kancelář několik objednávek. Obrazy ostrovních rájů Malých Antil, přesněji řečeno Grenadin. Tohle si objednali. Představte si, Kristino, mládenec, který rozčileně vrávorá ulicemi tak, že se mu lidé ustrašeně vyhýbají obloukem. To byl váš oddaný Santiago Cereza! Když pak celá ta mela minula, vybral jsem si za svůj hlavní stan tento požehnaný ostrov a jeho slavnou metropoli. Ne že bych měl něco proti Bridgetownu! Naštěstí jsem tehdy hned v prvních dnech poznal Solanu a ten mi přenechal svou kůlnu jako ateliér. Řeknu vám, že jsem tehdy maloval, až továrny na barvy musely pracovat i v nočních směnách. Sedm, osm měsíců šlo všechno dobře. Pak ty zlaté časy začaly pomalu mizet, lidé se zřejmě nasytili mistrovských pláten Santiaga Cerezy. Tenkrát jsem měl odejít do Ria. Ale právě tehdy jsem se naučil hrát poker a to byla chyba…“Zkoumavě se na ni zahleděl. „Umíte hrát poker, Kristino?“

„Jinak jste zdráv?“

„Dobrá! Počkejme s tím, vždyť vás to ještě naučím, abychom mohli jednou obehrávat své hosty.“

„Jaké hosty? Jak to myslíte?“

„Až se vezmeme, myslím, a budeme mít roztomilý malý bungalov v Riu, Kristino – s vyhlídkou na Cukrovou homoli.“

Uštěpačně se zasmála. „Až se vezmeme? K tomu patří dva, jestli se nemýlím! Kromě jiného já…“

„Vy jste dokonce hlavní osoba! Tak teď víte, proč ‚nadějný mladý Venezuelec‘ Santiago Cereza – prosím, tak tehdy doslova psala Prensa Cubana – proč uvedený nadějný Venezuelec ještě pořád běhá tady v Bridgetownu večer co večer z jedné restaurace do druhé. Ovšem ne do všech! Z Miramaru mne předevčírem vyhodili.“

Naslouchala se smíšenými pocity. Teď se na něho zadívala. „Dokud se tomu ještě sám dokážete smát, není to tak zlé. Ale jste-li přesvědčen, že se tady dál nedostanete, pak…“

„… pak abych zmizel, že? Chcete se mne bezpodmínečně zbavit.“

„… pak je třeba, abyste našel cestu, jak se dostat kupředu. Do Ria, například. Cožpak nemáte na celém Barbadosu jediného člověka, který by vám mohl pomoci?“

„Který by mi na to půjčil peníze, tak to myslíte?“

„Ano. Bylo by to tak zlé? Mezi přáteli…“

Cereza se potutelně ušklíbl. „To by musel být vyslovený idiot! Ale i ty nejtěžší případy v okruhu mých známých jsou jen poloviční idioti. Dobrý průměr, víte?“ Napadlo ho ještě něco. „Je tu teď takový prachatý plantážník z Kolumbie. Ten by mi snad byl až do předvčerejšího večera ty peníze dal, kdybych ho byl o to požádal…“

„Do předvčerejšího večera?“

„Protože jsem ho předevčírem namaloval v tak přirozené podobě, že po mně hodil lahví od sifonu. Ale já jsem ji zachytil a osprchoval jsem ho s ní. Až do poslední kapky.“

„Proboha! Bylo to v Miramaru?“

„Ano. Proč?“

„Pak už chápu, proč vás odtamtud vyhodili.“

Cereza zazářil. „Ano? Ostatně by tu byl ještě někdo, koho dobře znám a kdo má dost peněz: vyhazovač z Miramaru. Ale toho jsem na oplátku za jeho úsilí stručně kopl do holeně.“

Stěží potlačila smích. „Ale to bylo v sebeobraně, ne?“

„Stejně se o mně vyjadřoval nepřívětivě. Že ze mne udělá krvavý biftek nebo sekanou.“

Proti své vůli se rozesmála. „Ten muž tedy, jak vidím, nepřichází v úvahu. Ale jistě znáte více lidí v Bridgetownu. Například je tu ještě don Pablo. Mluvil jste s ním už někdy o svých plánech?“

„Přirozeně! Chce mi pomoci, jakmile prodá své zázračné sérum. Ale z toho Solana určitě nebude mít nic. Jestli k tomu někdy dojde, tak se dá obalamutit svým čiperným partnerem. Kromě toho mi už pomohl tolikrát z úzkých, že bych to od něho nemohl přijmout. Vidíte, Kristino, před vámi dřepí beznadějný případ.“

„To je nesmysl, Santiago! Kolik peněz je vůbec třeba, aby se člověk dostal do Ria? Ve vašem případě, myslím. Tedy nejenom na cestu.“

„Nač to chcete vědět?“

Zase se začervenala. „Snad bych vám mohla pomoci… Prosím, Santiago, já jsem vás také vyslechla! Ušetřila jsem si sto dvacet liber šterlinků. Jestli leží v bance nebo…“

Zatvářil se tak odmítavě, že zmlkla. „Už ani slovo! Ale abyste nechápala špatně mé nadšení: Víte, že jste mě právě dvakrát prostě a jednoduše oslovila Santiago – po jeden a půl roce, co se už známe? Neříkejte, že vám to jen tak uklouzlo!“

Snažila se tvářit nepřístupně. „Jestli jsem to opravdu řekla, tak mi to jistě jen tak uklouzlo.“

Prudce se napřímil. „Má to znamenat, že teď zase nastane potupná don-santiagovská éra?“

„Nevím, proč by se na tom mělo něco změnit.“

V tom okamžiku zadrnčel ve vedlejší místnosti telefon. Když se zase vrátila, měla už nasazený čepec. „Ani trochu toho nelituji, ale teď už vás musím vyhodit. Musím okamžitě k doktoru Burnsovi.“

„Doktor Burns? Kdopak je to zase?“

„Zástupce dona Pabla. Prosím vás, pojďte už.“

Vstal a odevzdaně se ušklíbl. „Dobrá, nedá se nic dělat. Ale doprovodím vás.“

Kristina už držela ruku na klice. „To nejde, je u pacienta v Pines Pointu. Pojedu člunem přístavního úřadu.“

Když po deseti minutách stáli na molu, podával jí ruku. „Sbohem, Kristino. Kdy smím zase přijít?“

Vyprostila svou ruku a nervózně pohlédla na hodinky. „Nevím…“

„Dobře, že aspoň já to vím! Zítra je neděle, tak pro vás přijdu hned ráno. Obstarám si někde loďku a budeme veslovat k Cerezovu zálivu. Souhlasíte?“

Usmála se. „K Cerezovu zálivu? Copak je to?“

„Jedinečné kráterové jezírko, jestli jen trošku důvěřujete mým malířským očím. Jednou z něho bude možná poutní místo, protože jsem tam vytvořil dvě ze svých mistrovských děl. Nesmějte se! Až zase někdy pojedete k matce na Portorico, zajeďte si do Havany a tam visí jedno z nich v cestovní kanceláři. Ale vy spěcháte. Kdy pro vás mám zítra ráno přijít?“

„Vůbec ne.“

„Myslíte to vážně?“

„Ano!“

„Tak tedy dávejte pozor…“a chystal se, že skočí do vody, ale chytila ho za rameno. „Zbláznil jste se, člověče? Tamhle stojí celní inspektor. Co si o nás pomyslí!“

Soucitně se ohlédl. „Kdyby věděl, co si myslím o něm já! Tak tedy, Kristino, kdy pro vás mám zítra ráno přijít?“

„Vždyť vůbec nevíte, kde bydlím!“

„To si myslíte vy! Jen poslouchejte dnes o půlnoci. Až zazní pod vaším oknem serenáda, bude vycházet z křišťálového hrdla jistého Santiaga Cerezy. Tak tedy? Řekněme v sedm?“

Podřídila se s povzdechem, který nezněl zcela upřímně. „Už vidím, že vám člověk neunikne.“

„Vy ne, Kristino! V sedm hodin jsem na místě.“

2

Až tam, kde se Orinoko větví v několik ramen, je doprovázela téměř třicet kilometrů na obou březích jednotvárná savana, jen zřídka oživovaná zmrzačenými korunami chaparovníků nebo eukalyptovým křovím. Nedaleko za Barrancasem se však začínají objevovat palmy, a na východě pak lemuje obzor houští, rostoucí v bažině delty.

Nejjižnější rameno delty se jmenuje Carrosimia; musí ještě obejít protáhlou, palmami zarostlou výšinu, než konečně zmizí v zeleném šeru močálového houští.

Jakkoli je příjemné, že člověk už není vystaven prudkému světlu, působí teď každý pohyb utrpení, protože tady, v bezprostřední blízkosti bažin, přilehne vzduch na plíce jako vlhký, teplý závoj.

Jako opona z uzlovitých provazů splývá změť žlutě a fialově kvetoucích, omamně vonících popínavých rostlin s mangrovníků, jejichž kořeny, podobné kostrám, vypadají jako podivní kříženci na rozhraní zvířecího a rostlinného světa. Voda teče tak prudce, že se tvoří víry i nad nejnepatrnější překážkou.

Náhle se ozve odtamtud, kde řeka pronikla do houští bažiny, vzrušené štěbetání. Na několik vteřin zmlkne skřehot ve vrcholcích stromů, pak se pohnou liány, visící nad vodou, a objeví se člun, doprovázený vlajícím závojem krvežíznivých moskytů.

Na přídi a na zádi veslují dva Indiáni, uprostřed sedí dva bílí muži. Jeden, z něhož je vidět jen tropická přílba, potažená sítí proti moskytům, a druhý, který divoce kolem sebe mlátí palmovou ratolestí.

Zatímco se skřehot ptáků znovu rozeznívá, kánoe zahýbá do klidnějších vod malé laguny. Muž s palmovou ratolestí na chvíli ustane ve své činnosti, aby si vytřel z očí pot. Pak se nadechne a zasténá. „Tohle jsem měl vědět, Solano! Na mou duši, že bych vás byl nechal jet samotného!“

Solana, štíhlý černovlasý muž středních let, se suše zasměje. „Vůbec vám nerozumím, co chcete, Sherwoode? Včera večer jste mi celé hodiny vyprávěl o velkolepém londýnském akváriu a jeho nádrži s krokodýly. Prostě si představte, že jste tam! Temperatura musí být přece přibližně stejná.“

Sherwood se zase vzchopil a začal tlouci kolem sebe. „To ano, ale když je to tam člověku příliš ‚tropické‘, tak se otočí a je zase na čistém vzduchu. Na opravdovském vzduchu, myslím, který se dá dýchat.“

„Zítra touhle dobou budeme ve Vidamejoru, a tam už budeme mít zase pevnou půdu pod nohama. Budete vyvalovat oči, až uvidíte, jak si tam obyvatelstvo umí držet bažinu od těla.“

„Raději by si měli držet od těla moskyty. Pak bychom se tu nemuseli dát žrát! Přisámbůh, Solano – namísto toho, abychom se celý rok mořili s tím naším sérem, měli jsme raději uvařit nějakou rozumnou mast, snad by se nám teď ta havěť vyhnula.“

Kánoe se zase dostala do proudu. Čtyři muži musí ustavičně odstraňovat liány; Indián na přídi to má obzvlášť těžké, protože nesmí ani na okamžik pustit z ruky široké, krátké veslo.

Náhle se Solana dotkl Sherwoodova ramene. „Podívejte se, tamhle…“

Na břehu pod vzrostlými kořeny mangrovníků se rýsoval strašidelně ošklivý trup a hlava kajmana. Když se kánoe přiblížila na dvacet metrů, popolezl několika neobratnými pohyby a pleskl do vody.

Sherwood se instinktivně přikrčil. „K čertu! Teď už chybí jenom pirany a pak budeme mít všechno, co potřebujeme!“ Rozčileně ukázal k protějšímu břehu, kde se v témž okamžiku vynořilo šest nebo sedm ošklivých hlav. „Podívejte se, ty bestie plavou za námi!“

Solana ho chlácholil: „Pokud sedíme v kánoi, tak nám nic neudělají. Jen vystupovat nesmíme. To by se přiblížili jako blesk a pak se perou o ruce a nohy. Pirany jsou v Orinoku ostatně také, i když jich tu není tolik, jako dole v Amazonce.“

„Nechtěl bych se dát sežrat zrovna teď, když máme bohatství na dosah ruky!“ Na několik vteřin se jeho palmová ratolest zastavila. „Tak se přece vzpamatujte, člověče, představte si, co by to znamenalo, kdyby všechno souhlasilo!“

„Kdyby co souhlasilo?“

Sherwood se netrpělivě pohnul. „Jen se tak netvařte! Dejme tomu, že z těch šedesáti lidí, které jste už třikrát očkoval, by třicet nemělo horečku, až k nim zítra dorazíme.“

„Pak bychom byli zrovna tak moudří jako předtím, kamaráde. Jestliže jsem dávku správně stupňoval, neměl by už mít horečku žádný z těch šedesáti.“

Sherwood zamával rukama. „Ale to přece vůbec nesouhlasí! U starších to půjde rychleji, protože už z dřívějška mají v sobě víc protilátek. To je jasné, že nás proto musí zajímat hlavně mladí lidé.“

„Očkoval jsem přesně šedesát mužů a žen; třicet do věku osmnácti let, ostatní nad osmnáct let. Kdyby teď jen polovina všech pacientů neměla horečku a kdyby to byli ti starší, pak bychom mohli nejvýš předpokládat, že naše sérum poněkud urychlilo proces. Ale třeba to tak vůbec není. Zítra budeme moudřejší.“

Sherwood rezignovaně přikývl. „Hrome, Solano! Vy ale dovedete člověka nadchnout! Ale tentokrát je tomu jinak. Když jste tu byl předposledně, nebyl ani jediný ze šedesáti pacientů déle než tři nebo čtyři dny bez horečky. Je to tak? Prosím – posledně už jich bylo čtrnáct. To je přece proces!“

„To může mít také jiné příčiny. Ti lidé jsou tu teprve čtyři roky a zpočátku pravděpodobně vůbec nepozorovali, že s nimi není něco v pořádku. Ty desetinky stupňů, s nimiž začíná bahenní zimnice, potvrzují možná mou domněnku. A pak nezapomínejte, že většina z těch lidí poprvé v životě viděla teploměr. Jak už jsem řekl: vyčkejme a zítra v tuhle dobu budeme moudřejší. Doufejme, že všech šedesát ještě žije. A ještě něco – vysloveně moribundní případy jsem neočkoval.“

Sherwood opřel ruce o stehna. „Prosím vás! Sám jste mi vyprávěl o úmrtnosti v téhle zatracené bažinaté díře. To by se musely přímo dít zázraky, kdyby ještě byli všichni naživu.“

Kai-be, Indián na přídi kánoe, nápadně svalnatý mládenec, se otočil a pokoušel se upoutat Solanovu pozornost. Ten popolezl k němu kupředu.

Když se zase vrátil, Sherwood na něj tázavě pohlédl. „Oč jde?“

„Řekl mi, že už brzo připlujeme k našemu tábořišti. Ovšem, jestli jsem ho správně pochopil.“

„Zaplaťpánbůh!“

Sherwood si zapálil cigaretu. „Ostatně – jak jste se dokázal naučit tomuhle jazyku, to je pro mě záhada. Mně to připadá, jako když na sebe vrčí pár divokých koček.“

Solana se spokojeně zasmál. „Mezi námi řečeno, mně také. Ale Kai-be se naučil jakési pidgin-španělštině a té do jisté míry rozumím.“

„To jsem vás tedy obdivoval bezdůvodně!“

„Naprosto bezdůvodně! Snažím se vrčet stejně jako on a zdá se, že mi rozumí. Prosím, tentokrát jsem ho, jak se zdá, pochopil dokonce správně.“

Na pravém břehu houští poněkud ustoupilo. Také mangrovníky prořídly a tu a tam prosvítá pod černou bažinatou zemí jasnější půda.

Indiáni rozbili pro oba lékaře stan na průseku, který v pozadí ohraničovala stěna eukalyptových keřů.

Přivlekli z pralesa plné náruče listí a roští a nasypali je do půlkruhu kolem malého tábora. Krátce před příchodem noci je zapálili. Vyvalil se tak štiplavý čmoud, že Sherwood se zaklením vyskočil a chtěl utéci. Ale Solana ho se smíchem zadržel. „Jen tu zůstaňte! Čím více se dáme vyudit, tím spíše nám moskyti dají pokoj.“ Angličan opekl na malém benzínovém vařiči několik plátků slaniny a připravil kávu. Oba mlčky večeřeli, pak natáhli své sítě proti moskytům a ulehli.

Sherwood si nacpal dýmku a chvíli zíral vchodem do stanu vzhůru k nebi. Pak se obrátil na Solanu. „To vám tedy řeknu, Solano, že teď, když vím, jak to tu vypadá, už vůbec nechápu, jak tihle lidé přišli na nápad se tu usídlit. A k tomu ke všemu ještě nazývají své sídliště Vidamejor! To přece znamená asi tolik, jako ‚lepší život‘, že ano?“

„Milý příteli, tady žijí vesměs černoši a ti pracovali tam nahoře u Barrancasu po celá léta na rýžových plantážích. Ve srovnání s tím tu mají přece jen snad lepší život! Jistě víte, že tam, kde se pěstuje rýže, se to hemží hady.“

„Ti tu žijí určitě také! Rozhodně bych vám neradil, abyste se procházel tam dole, v té trávě.“

„Vím. Ale nejsou tu kobry a chřestýši. Ostatně ti lidé nepřišli na ten nápad sami od sebe. Tam, kde žili dříve, se objevili před pěti lety petrolejářští prospektoři z Maracaiba a na neštěstí hned při prvních vrtech něco našli. To, co se stalo dál, je už jasné. Nebo bychom tu nesměli být ve Venezuele. Farmáři vyčkávali, dokud nedostali první nabídky, chvíli dělali drahoty a pak jeden po druhém začali odprodávat půdu. A tak se rázem jejich peóni stali zcela zbytečnými a mohli si vybrat, buď zůstat a pracovat na nových naftových polích, nebo zmizet.“

Sherwood hledal na zemi místečko, kam by mohl vyklepat dýmku. „Ale přece by bylo od nich moudřejší, kdyby zůstali! To by byli měli nad svými kudrnatými hlavami aspoň střechu.“

„Ano, střechu z vlnitého plechu! Už jste bydlel někdy v létě v baráku z vlnitého plechu?“

Sherwood se sebejistě zasmál. „To bych řekl! U nás v Anglii bydlí všichni vojáci v takových barácích – vyjma snad tři nebo čtyři gardové pluky.“

„Nemyslím v Anglii, myslím tady, při průměrné teplotě třicet stupňů nad nulou a ještě k tomu pohromadě se šedesáti lidmi v jednom baráku.“

Sherwood si povzdechl a opřel se dozadu o lokty. „I kdyby! Tady v tomhle zatraceném pralese musejí začínat úplně od začátku a tam by byli dostávali aspoň pravidelně mzdu.“

„Pokud vím, z té ještě žádný nezbujněl! Ale co je hlavní, byli by se museli rozloučit se svými ženami a dětmi, protože petrolejáři nevěděli, co s nimi. To černoši nechtěli – aspoň ne ti, kteří dnes žijí ve Vidamejoru. Poslali několik mužů do Caracasu a vláda jim dala na vybranou, aby se buď usídlili tady v deltě, na panenské půdě, jak jim řekli, anebo aby odešli na Santa Inés. Počkejte, docela jsem zapomněl! Slíbili jim osivo v případě, že půjdou do delty, a také měli dostat trochu dobytka pro chov, jakmile se dostanou tak daleko, aby ho mohli uživit.“

„A? Dostali to?“

„Ano, dostali kukuřici a brambory a také kozy a dokonce i pár kusů dobytka. Ale vy přece žijete na Trinidadu. Tak to jistě víte zrovna tak dobře jako já.“

„Počkejte! Ovšem, že jsem leccos slyšel, ale to všechno se událo dávno předtím, než jsem přišel na Trinidad. Nejsem tam ještě ani dva roky. Vyprávějte přece. Při tomhle zatraceném vedru se stejně nedá spát.“

Také Solana začal kouřit. „Pak je tedy na čase, abyste se o všem dověděl! Že Santa Inés je ostrovní ráj uprostřed Grenadin, to snad víte. Vystoupíte-li u nás na Barbadosu na Pico Moreno, tak tam můžete dohlédnout. Ale víte také, že Santa Inés byl ještě před osmi nebo devíti lety kolonií pro malomocné?“

Jeho společník si hlasitě odfrkl. „Zatraceně, teď už vůbec ničemu nerozumím. Přece není možno prostě honit čtyři sta lidí sem a tam, i když jsou to černoši!“

Solana se zlostně zasmál. „Takového něco musí říkat zrovna Angličan! Nemějte mi to za zlé, Sherwoode, ale raději o tom nemluvme.“

Sherwood se zase posadil. „Nejsem naprosto zaujatý! To, nač narážíte, se mi zrovna tak nelíbí, jako vám! Ale pokračujte raději: lidé se tedy rozhodli pro deltu?“

„Ne všichni. Přibližně sto svobodných mužů zůstalo na nových naftových polích, asi čtyři sta padesát lidí se dalo nalákat na „báječné bungalovy“ na Santa Inésu. Ty ostatní poznáte zítra. Je jich asi čtyři sta a pomalu, ale jistě zahynou, jestli se my oba co nejdříve nedopracujeme k nějakým rozumným výsledkům.“

„Ale jak to? Přece by mohli klidně napsat do Caracasu a vysvětlit, že není možné, aby nadále žili v deltě!“

Solana se napřímil. „Snad by se něco stalo, možná, že by jim řekli, aby se zase vydali na pouť. Ale to oni neudělají. Uvažte: ještě před čtyřmi lety museli tihle lidé tancovat na rýžových plantážích podle píšťaly bílých dozorců. Tady v deltě jim nemá nikdo co poroučet a kromě toho už tu leccos dokázali; jejich dobytek prospívá a nikdo tu nehladoví. Byl jsem tu náhodou při tom, když se jim telila první kráva. Nedovedete si představit, co se tenkrát dělo ve Vidamejoru! O tu ‚trošku horečky‘ a všechno ostatní, co jim znepříjemňuje život, o to nedbají. To nemá význam se s nimi o tom bavit… Tak, a teď konečně víte, proč jsem tak posedlý, jak se někdy ráčíte vyjadřovat. Mohl bych vám toho vyprávět ještě více, ale už se připozdilo. Raději si teď několik hodin pospíme. Až přijdou zase ráno moskyti, pak už na to nebude pomyšlení.“

~

Ještě dlouho potom, když už Solana usnul, byl Sherwood vzhůru a upřeně se díval úzkou skulinou ve vchodu do stanu směrem k pralesu, který teď vypadal, jako by byl zevnitř osvětlen statisíci světlušek. Představoval si, oč by bylo příjemnější ležet teď v posteli v Port of Spainu nebo v nějakém menším hotelu na jednom z nesčetných ostrůvků Malých Antil. Dlouho šetřil na dovolenou a peníze by mu byly určitě vystačily.

Když se před jeden a půl rokem seznámil na lékařské konferenci v Port of Spainu se Solanou, okamžitě se nadchl pro jeho myšlenku, aby společně vyvinuli sérum proti zákeřné bahenní zimnici. Tenkrát si ovšem představoval, že cesta k úspěchu bude lehčí. Ve svých třiatřiceti letech neměl doktor Sherwood v úmyslu zapustit kořeny na Trinidadu. Představoval si, že se jim podaří zainteresovat několik peněžníků a že pak začnou co nejrychleji s průmyslovou výrobou séra. Tím bude jejich námaha odměněna. Aniž o tom něco řekl Solanovi, ohlížel se už trochu po takových lidech, i když to dosud nemělo úspěch. Nevzal to ovšem dosud za správný konec a rozhlížel se jen mezi stálými nebo příležitostnými hosty různých kasin v Port of Spainu. V období turistické sezóny se občas vyskytli lidé, u nichž se dalo očekávat, že mají jak potřebné konto, tak také nutnou podnikavost.

Když se jednou Solana náhodu dověděl o pokusech svého spolupracovníka, došlo mezi nimi k prvnímu konfliktu. „Napřed musíme mít v rukou nějaké výsledky,“ řekl tehdy Solana; kromě toho by snad mělo být samozřejmé, že se podobné kroky mají podnikat společně.

A tak oba lékaři pokračovali ve své práci jako dosud. Sherwood, který přece jen měl v Tropickém ústavu k dispozici moderně zařízenou laboratoř – i když jen v pozdních večerních hodinách, když už jeho kolegové dávno opustili budovu – a Solana ve své malé kůlně, kterou si postavil vedle ordinace v Bridgetownu a za cenu značného odříkání ji zařídil jako laboratoř.

Sherwood pomalu poznával, že jeho kolegovi nejde příliš o finanční výsledek jejich společné práce. Solana byl opravdu posedlý myšlenkou, jak pomoci lidem ve Vidamejoru.

Bylo to možno tvrdit do jisté míry i o Sherwoodovi. Ale mladý lékař z Birminghamu pomýšlel i na vlastní budoucnost a tu si nejraději představoval v podobě dobře jdoucí lékařské praxe v Londýně – nemusela být zrovna v poštovním obvodu okresu W!.

S povzdechem si přitáhl přikrývku až k bradě a opatrně se obrátil na bok, aby neodhrnul síť proti moskytům. Jeho myšlenky se ponenáhlu zamotávaly a konečně usnul i on.

.

Příštího rána pluli už jenom krátký úsek po proudu Carrosimie a pak kánoe odbočila do spleti četných úzkých „průplavů“, které vzájemně spojují velká vodní ramena Orinoka.

V těchto struhách, které byly široké nejvýše tři metry a místy přímo zataraseny liánami, očekávala čtyři muže největší námaha. Nejen že se zdálo, že se vzduch skládá ze samých moskytů, ale po několika stech metrech museli vystoupit a Kai-be a Taibi přenášeli kánoi přes úseky, kudy se nedalo proplout.

Na poslední části trati je po levém břehu doprovázela neproniknutelná stěna z palem a mangrovníků. Sherwood přestal tlouci kolem sebe a choulil se na dně kánoe pod přikrývkou. Teď se trochu vzpřímil. „To je zvláštní, Solano. Už jste někde viděl tak svorně vedle sebe růst mangrovníky a palmy?“

Solana se spokojeně zasmál. „Je to trochu neobvyklé, ty palmy jsou tam totiž nasázeny! Za tou zelenou stěnou leží Vidamejor.“

S hlubokým povzdechem úlevy odhodil Sherwood pokrývku s ramen. „Zaplať Pánbůh! Už jsem si myslel, že jste se přepočítal o celý den…“

Pluli ještě čtvrt hodiny, pak Kai-be a Taibi zarejdovali kánoi do velmi úzkého říčního ramene, které se vrývalo přibližně dvě stě metrů do pevniny. Přistáli u mýtiny, v jejímž pozadí bylo vidět několik střech, pokrytých palmovými listy.

.

Přibližně dva čtvereční kilometry pevné půdy, chráněné jenom řídkým pásem mangrovníků proti bažině, to bylo ono území, které dostali před čtyřmi lety lidé z území kolem Barrancasu.

Dlouho jim trvalo, než z tohoto přírodního pásu vytvořili val proti střídavému působení přílivu a odlivu a také proti zvědavosti potulných aligátorů. Z velké dálky sem přivlekli sazenice palem, nasázeli je mezi mangrovníky a obojí vzájemně propletli divoce bujícími výhonky cizopasných rostlin.

Museli ovšem zabránit tomu, aby se tato ochranná stěna nerozrůstala do vnitra: postavili před ni jakýsi val z kůlů, zuhelnatělých zbytků tisíců stromů, které byly spáleny, protože bylo třeba, aby se lidé dostali k panenské půdě.

Více než dvě třetiny celkové plochy byly tenkrát zorány lidskými silami v nevýslovně tvrdé dřině, aby bylo možno co nejrychleji pěstovat kukuřici, brambory, banány a některé druhy zeleniny.

Teď, po čtyřech letech, se podobal Vidamejor střední plantáži, na níž ovšem chyběly oslnivě bílé bungalovy bohatých farmářů, ale také tam nebyly napůl do země vyhrabané chatrče plantážních dělníků.

Obyvatelé Vidamejoru bydleli v malých chatách, postavených z otesaných kmenů a pečlivě pokrytých palmovými listy. Těsně za místem, kde přistáli oba Indiáni se Solanou a Sherwoodem, páslo se v divoké trávě dvanáct kusů dobytka na oplocené pastvině.

Sídliště mělo pouze dvě ulice, které se protínaly na malém čtvercovitém náměstíčku. Tam také stála správní budova, v níž se oba lékaři ubytovali.

Po osvěžující koupeli teď seděli ve svém malém pokojíku s Aaronem, zvoleným starostou Vidamejoru, a obědvali. Aaron byl urostlý černoch se silně prošedivělými vlasy.

Když Solana zpozoroval, že Sherwood pečlivě loví z polévky rýžové slupky, které vyplavaly na povrch, a že je pokládá na okraj talíře, zamrkal na něho: „Takové jako v lékařské jídelně v Port of Spainu to asi není, což?“

Sherwood se zašklebil. „Řekněme, že ne tak na sto procent.“

„Ale jistě víte, proč tady lidé nestojí o báječně loupanou rýži a raději jedí neloupanou…“

„Abych nevěděl! Teprve před půldruhým rokem jsem navštívil stanici beriberi na Curagau. Na takového něco se tak hned nezapomene.“

„Beriberi je u nás ve Venezuele také a možná, že je jí tu víc, než na Curagau! Každoročně tu musí být osvobozeno od vojenské služby přibližně sedmdesát procent mužů pro beriberi a jiné žaludeční choroby. Během své vojenské služby jsem byl dvakrát při odvodech; řeknu vám, že je to příšerné! Osmnáctiletí chlapci, kteří jsou vodnatelností tak deformováni, že by to člověk nepovažoval za možné. Někteří se při krátké prohlídce prostě neudrželi na nohou a ještě se za to styděli! Bylo to sice nahoře u Maracaiba, ale tady dole, na Orinoku, je to spíš horší než lepší.“

Zdálo se, že Sherwood poslouchá jen na půl ucha. Konečně odstrčil vyjedený talíř a utřel si ústa. „Mně nemusíte nic vykládat o beriberi, staroušku! Kromě toho – jistě mi prominete – máme své vlastní starosti. Nezeptáme se konečně na tu věc, pro kterou jste mě vlekl až sem?“

I starosta už na to čekal a spokojeně si oddychl.

Solana se usmál. „Pravda! Už vím, proč jsme sem přijeli! Ale napřed jsme se museli posilnit na to, co teď přijde…“ Obrátil se k černochovi. „Tak, příteli Aarone, prázdné mísy mluví za nás. A teď vyprávějte vy, jsme připraveni na nejhorší.“

Aaronovy zuby se zaleskly v spokojeném úsměvu. „Nic zlého, jen dobré! Ale neměl bych raději ještě zavolat Miriam?“

„Promiňte! Ovšem, vždyť ona je hlavní osobou!“

Sherwood byl proti veškerým průtahům. „Miriam? Kdo to je Miriam?“ zeptal se trochu svrchu, když starosta vyšel z pokoje.

„To je naše zdejší věrná pomocnice, Sherwoode. Musela napřed přemluvit lidi, aby se dali ode mne očkovat. Třikrát, člověče! Od té doby běhá dvakrát denně od jednoho k druhému a měří jim teploty. To není tak jednoduché, protože se každou chvíli najde někdo, že z ničeho nic už nechce pokračovat. Nezapomeňte, že zdejší lidé mají za sebou hodně těžký život, a to otupuje. Nemusím vám opakovat, že bylo třeba měřit pravidelně u všech šedesáti až do posledního dne teploty, neměla-li být veškerá naše pozorování zcela zbytečná. Rozhodně bylo třeba hodně trpělivého přesvědčování a Miriam je pro to jako stvořená. Konečně – sám se s ní co nevidět seznámíte.“

V tom okamžiku zaznělo venku několik dutých úderů na gong. Starosta tloukl klackem do dna starého petrolejového sudu, pak udělal půlminutovou přestávku a udeřil na něj zase v jiném rytmu. „Náš telefon, pane,“ řekl Sherwoodovi, když se zase vrátil do pokoje. Solana se usmál, když zpozoroval Sherwoodův skeptický výraz. „Asi tomu nevěříte? To první bylo znamení pro všechny a to druhé je telefonní číslo Miriam. Jakékoliv špatné spojení je vyloučeno!“

Sherwood nebyl nijak nadšen. „Nu, dobrá! Doufejme, že stihne správný autobus, aby to dlouho netrvalo.“ Uštěpačně se zašklebil. „Společenský oblek snad není nutný?“

„To ne, ale přece jen jste se mohl oholit! Miriam vypadá také vždycky velmi upraveně ve svém bílém plášti.“

Jeho společník rozveseleně vyprskl. „To dělá barva její pleti: černá barva na bílém podkladu – to je přece pěkný kontrast!“

Solana se zamračil. „Nebuďte tak hrozně vtipný, Sherwoode! A zapomeňte pro nejbližší hodinu na to, že jste tak dokonale čistokrevný Angličan! Ostatně, tady přichází.“ Když Miriam otevřela dveře, vykročil jí Solana vstříc. „Dobrý den, Miriam!“ Položil kolegovi ruku na rameno. „To je náš spojenec, doktor Sherwood, z Tropického ústavu na Trinidadu.“

Sherwood shledával v paměti své nejlepší znalosti španělštiny. „Velmi mě těší, slečno, že vás poznávám.“ Byl jen stěží s to skrýt své překvapení. Miriamina pleť byla světle hnědá, ale člověk by ji byl mohl klidně považovat za bílou Jihoameričanku. Nejpozoruhodnější na ní byl její bystrý, pravidelný obličej.

Aaron stál u nich a pyšně se díval na mladou černošku, jejíž první rozpaky už pominuly.

Solana si všiml, že všichni ještě pořád stojí. „Neposadíme se raději, nebo snad chceme konferovat vstoje?“

Když všichni seděli, obrátil se ještě jednou k Sherwoodovi. „Je to vlastně má vina, že je sestra Miriam ve Vidamejoru. Před čtyřmi lety odešla se svými rodiči na Santa Inés a před půldruhým rokem sem přijela jenom na skok, aby navštívila bratra. A zrovna tenkrát jsem já nešťastník dostal ten nápad zafušovat si přírodě do řemesla! Když se o tom dověděla, prostě tu zůstala a dala se k dispozici pro naši práci… Proč se usmíváte, Aarone? Nebylo to snad tak?“

Starosta přikývl. „Ale jistě, pane. Až na nepatrnou maličkost, ale tu si ponechme pro sebe. Pravda, Miriam?“

Zrozpačitěla. „Ale strýčku Aarone! Pánové jistě chtějí vidět mé záznamy. A ve čtyři hodiny už musím zase jít…“

Takhle to tedy vypadá, když se začervená hezké černošské děvče, konstatoval Sherwood se zájmem.

Solana se překvapeně díval z jednoho na druhého. „Tak přece nešlo jen o bratra! Nu, dobrá, proč ne! Ale teď ukažte, sestro Miriam.“

.

Malá náves se už dávno naplnila muži a ženami z Vidamejoru, kteří se vraceli z polí, ale oba lékaři pořád ještě seděli nad Miriaminými záznamy.

Solana si byl tentokrát poměrně jist úspěchem a potají počítal s příznivými výsledky. I když ustavičně tlumil Sherwoodovy naděje, tak jenom proto, aby mladého kolegu ušetřil zklamání v případě neúspěchu.

Teď ale, když tu všechno jasně leželo před nimi, nemohl tomu prostě uvěřit. Až na dvě výjimky neměl žádný z těch, kteří byli potřetí očkováni, již po týdny zvýšené teploty. Jediné dvě výjimky měly jiné příčiny. Jeden, šestnáctiletý chlapec, se poranil na noze, když skočil na hrábě, které ležely v trávě; druhý, starší muž, byl uštknut hadem. Oba měli několik dnů horečku, ale díky Miriamině péči už byli mimo nebezpečí.

Sherwoodovi už trvalo Solanovo tiché dojetí příliš dlouho. Chvíli čekal, špatně skrýval svou netrpělivost, ale pak už to nevydržel. „Přisámbohu, Solano – teď tomu snad konečně věříte! Tady leží křivky horeček šedesáti pacientů a Miriaminu zprávu jste také slyšel. Cožpak stále ještě nechápete, co to znamená?“

Solana zhluboka nadechl a s úsměvem se podíval na svého vzrušeného kolegu. „Asi mě budete považovat za strašného pedanta, Sherwoode. Znamená to, že teď provedeme očkování s naším sérem u dalších šedesáti a pak musíme co nejrychleji domů, abychom připravili sérum pro dodatečné očkování za tři měsíce.“

Sherwood poněkud znuděně přikývl. „To vím také, co to všechno pro nás oba znamená!“

„Znamená to, že jsme na správné cestě a že Vidamejor má budoucnost.“

Jeho společník si vjel s komickým zoufalstvím do vlasů. „Ano, ovšem, to je jedna stránka věci! Ale, vy podivíne – vylučujete teď, kdy po tak dlouhé námaze a po tak dlouhém strádání a práci bez jediné hodiny odpočinku jsme konečně u cíle, vylučujete najednou úplně finanční stránku?“

Solana se pokusil o odpověď, ale Sherwood už pokračoval: „To je jasné, že teď nesmíme odpočívat na vavřínech. Dosavadní proces mi probíhá příliš pomalu. Budeme-li stále očkovat jen šedesát lidí, pak to znamená, že jich ještě několik tuctů zahyne na zimnici, než budeme s to všechny vyléčit. Tvrdá fakta je třeba tvrdě vyslovit, Solano! Tak, jak pracujeme dnes – vy ve své legrační čarodějné kuchyňce v Bridgetownu a já tajně za noci, aby mi nikdo v ústavu na to nepřišel, že se prohřešuji proti nejpřísnějším nařízením – nemůžeme dokázat víc, neboť den a noc mají jenom čtyřiadvacet hodin. Proto bych vám chtěl teď něco navrhnout: až to tu dokončíme, pojede jeden z nás co nejrychleji do Caracasu k příslušnému činiteli v ministerstvu zdravotnictví, s nímž si už tak dlouho korespondujeme. Až dosud se mohl tvářit skepticky, ale dnes máme v rukou pádné důkazy. Tentokrát nám nemůže odepřít podporu.“

Solana seděl a slabě se usmíval. „Odpovím vám, až domluvíte.“

Sherwood se na něho pochybovačně zahleděl. „Dobrá… bylo by přirozeně nejlepší, kdybyste sám promluvil s muži vaší vlády. Jste Venezuelec. Rozmyslete si, zda je možné, abyste se ještě několik dní nevrátil do své ordinace. Kdyby se vám podařilo přesvědčit toho muže – a já o tom nepochybuji – tak byste nám tím zajistil státní podporu a okamžitě bychom mohli začít vyrábět sérum v pořádné laboratoři a za čtvrt roku bychom ho nadělali tolik, že by vystačilo pro nejbližších deset let. Nu, co tomu říkáte?“

Solana si napřed obřadně zapálil dýmku a pak spustil: „Nejdříve vám chci říci, kamaráde, že ten pomalý proces mi dělá stejné starosti jako vám. Miriam a starosta nám bohužel již řekli, že od mé poslední návštěvy zemřelo zase pět lidí na bahenní zimnici. Žádného z nich jsem nemohl očkovat a dva z nich se dokonce rukama nohama bránili… Tvrdá fakta, chlapče, máte pravdu! Ale dejme tomu, že by se lidé v Caracasu nedali jen přesvědčit, ale že by nám dali k dispozici potřebné prostředky. Uplynuly by ještě týdny, jestli ne měsíce, než bychom s nimi mohli opravdu disponovat. Tím bychom ale ztratili i drahocenný čas a ohrozili bychom druhé očkování pro dalších šedesát lidí. A to nemůžeme riskovat! Jsem samozřejmě ochoten napsat s vámi připis panu Rodezovi na ministerstvo zdravotnictví a starosta a Miriam určitě naše vývody potvrdí písemným prohlášením… Prosím vás, netvařte se tak zklamaně! Chápu, že chcete tu situaci likvidovat co nejdříve, ale v tomto okamžiku nemůžeme nic víc dělat.“

Chvíli oba mlčeli a pak si Sherwood povzdechl: „Dobrá, Solano. Máte pravdu a já to uznávám. Ale já teď mám dovolenou a měl jsem vlastně v úmyslu někde si čtrnáct dní pořádně odpočinout. V té době bych se stejně k tomu nedostal, abych pro nás pracoval v laboratoři. Což kdybych se teď vzdal své dovolené a místo toho odjel do Caracasu…“

Solana zvedl unaveně ruku. „I když je mi to líto – nebudete si moci ani odpočinout, ani nepojedete do Caracasu. Vrátíte se teď na Trinidad a budete pokračovat ve své práci jako dosud. Uznáváte, že je to třeba?“

.

I tohoto večera trvalo Sherwoodovi několik hodin, než usnul. Konečně dospěl k rozhodnutí: Bude to trvat dva dny, než provedou očkování u šedesáti černochů a než si prohlédnou ostatní, nemocné – třetinu veškerého obyvatelstva ve Vidamejoru. Pak se vydají na zpáteční cestu, k Sherwoodově nespokojenosti opět v kánoi, ale tentokrát po proudu a jen až do Ultima Esperanzy, odkud budou pokračovat parníkem až na pobřeží. Na Trinidad pak mají ještě společnou cestu, jakmile však Solana nastoupí v Port of Spainu na parník, který ho odveze na Barbados, odjede Sherwood do Caracasu. Znal několik důstojníků pobřežní stráže a ti ho jistě vezmou s sebou v motorovém člunu, když je o to poprosí.

Pro Sherwooda nebylo snadné probojovat se k tomuto rozhodnutí. Předně proto, že bude muset jednat za Solanovými zády, a za druhé, protože bude muset nahradit dobu, kterou tím ztratí, úmornou noční práci, až se vrátí do Port of Spainu. Neboť si umínil: ani jediná ampulka, s níž Solana po třech měsících počítá, nesmí chybět. Na druhé straně si pak sliboval vše od této cesty do Caracasu. Napsali společně připis a příštího dne měli dostat potvrzení od Miriam a od starosty a také prohlášení několika vyléčených pacientů. Sám už to zařídí tak, že mu Solana v Port of Spainu předá celý spis, aby ho mohl poslat leteckou poštou.

Sherwood byl o patnáct let mladší než Solana a nebyl tak uvážlivě klidný jako on. Kromě toho má už Solana svou praxi a on si ji chce teprve zařídit! Jestliže všechno dopadne jen zpola tak dobře, jak si to představuje, pak vystačí podíl na zisku, aby se už příštího roku mohl vrátit do Anglie a ohlédnout se tam po nějaké skromné praxi.

I na to už myslil Sherwood ve svých nejodvážnějších snech: není zcela vyloučeno, že na štítku na dveřích bude jednou honosně stát pod jménem „Robert G. Sherwood, M. D.“ ještě DSC – výraz uznání, které propůjčuje Britská koruna za mimořádné zásluhy.

Solana se bude přirozeně zlobit, až se jednoho dne doví o tajném postupu svého spolupracovníka. Ale Sherwood si důvěřoval. Povede vyjednávání v Caracasu tak, že mu konečný výsledek dá za pravdu.

3

Malá bílá loďka se pomalu prodírá k strmému břehu lesem popínavých rostlin, jejichž dužnaté listy pokrývají hladinu jako pevná gumová vrstva.

Santiago Cereza už dávno odložil vesla, protože tady je možno postupovat kupředu jen ručkováním po vodních rostlinách. Čím více se blíží k rozervané skalní stěně, tím je to těžší, protože husté listy jsou stále neprostupnější. Přesto se zdá, že ho to baví. „Teď je odliv, Kristino,“ říká. „Dovedete si představit, jak to tu vypadá, když je příliv? Pak se začne celá ta zelenina pohybovat a stoupá vzhůru. Je to fantastické.“

Až dosud seděla mlčky v loďce, ale dále se už na to nemůže dívat. „Proč se tak namáháte! Copak chcete prorazit tu zeď?“

Cereza si rozpustilým pohybem odrhnul vlasy z čela. „Ovšem. Chcete přece poznat slavnou Cerezovu zátoku?“

„To jsem tedy zvědavá…“

„Máte také proč. Teď se pořádně držte!“ Loďka sebou opravdu náhle trhla a poskočila o několik metrů; pak se na chvilku setmělo, neboť proplouvali nízkou jeskyní do kruhovitého horského jezírka. Stěny byly tak příkré, že se zdálo nemožné, aby po nich člověk vyšplhal vzhůru. Přes okraj kráteru čnělo několik rozcuchaných korun palem.

Cereza zavesloval několika rozmachy doprostřed malého jezírka, pak zastavil a dychtivě se zahleděl na svou společnici. „Nuže, Kristino? Sliboval Jsem příliš mnoho?“

Potřebovala chvíli, než si uvědomila veškerou tu zázračnou krásu. „Ale jak je to možné? Přece už jsem určitě byla tam nahoře a neměla jsem vůbec tušeni, že tu něco takového existuje!“

Zatvářil se slavnostně. „Jsme tu v zemi nikoho, Kristino. Nebereme-li v úvahu několik set nápisů vyrytých tam naproti, nedá se z ničeho usuzovat, že tu už před námi někdy stanula lidská noha.“

Rozesmála se tak srdečně, až se to odráželo od skalnatých stěn. „Vy byste se báječně hodil za průvodce cizinců! Nezůstanete přece jen raději na Barbadosu a nepokusíte se o to?“

„K tomu je určitě třeba licence a ta stojí peníze.“ Ukázal k protější straně, kde bylo v poloviční výši svahu vidět úzké skalní hnízdo. „Tam nahoře jsem seděl celé tři týdny a maloval. Mezi námi řečeno: je to všechno podvod, čo jsem tu namazal, protože tohle podivuhodné světlo prostě nedostanete na plátno. Měla byste tu být, když venku zapadá slunce. Takové barvy vám žádný člověk neuvěří!“

Chvilku oba pohlíželi mlčky vzhůru na srázné stěny. Pak se opět chopil vesel a dovesloval k protější stěně, kde, jak se zdálo, byla ve skále malá jeskyně. „Klidně vystupte,“ řekl a podával jí ruku. „Je to všechno láva, ztvrdlá na kámen…“

V jeskyni bylo ještě chladněji než na vodě, ale přece jen se tam sedělo pohodlněji než v úzkém člunu. Kristina rozbalila balíček s proviantem a tak teď seděli oba těsně vedle sebe na kraji jeskyně a jedli.

Po malé hostině si Cereza zapálil cigaretu a pohodlně se opřel o lokty. „Představte si, Kristino, že by nějaký skalní duch náhle odnesl náš člun. Pak bychom tu byli zajati a museli bychom zůstat v téhle jeskyni, neboť odsud neexistuje žádná cesta nahoru.“

„Pořád bychom ještě mohli doplavat tam, odkud jsme přišli…“

„To právě ne! Tou hustou zeleninou tam venku se nedá proplavat.“ Napolo se otočil a rozhlížel se v malé jeskyni. „Nepodíváme se, jak bychom si zařídili svůj byt? Tady vepředu by mohla být naše jídelna. Ostatní komnaty jsou trochu tmavší, ale na to si člověk zvykne…“ Pak dodal: „Alespoň bychom si konečně mohli spolu pohovořit.“

„To jsem právě chtěla udělat! Nechte teď skalní duchy, prosím vás. Vy jste zvláštní člověk, Santiago, u kterého se nikdy neví, zda je možno ho brát vážně.“ *

„To bych si vyprosil!“

„To není nic platné, je to tak! Když mluvíte o své práci, člověk by…“

„Pak by se člověk skoro domníval, že má před sebou normálního člověka?“

Rozesmála se. „Možná, že bych se byla tak nevyjádřila, ale máte pravdu! A teď se chovejte tak, jako byste měl těžkou angínu.“

„Angínu? K čemu to?“

„Lidé s angínou mají mluvit co možná nejméně.“

„Tu radu si musím zapamatovat! Pro svou bytnou, až ode mne zase bude chtít nezaplacené nájemné.“

„Dobře. A teď mne chvíli poslouchejte. Včera večer jsme mluvili o vašich plánech v Riu…“

Okamžitě se vzpřímil. „Nerozhodla jste se snad, že pojedete hned se mnou? To bych sehnal peníze za každou cenu.“

„Mluvme vážně, Santiago. Kdybyste měl přítele, který by vám chtěl ty peníze půjčit, přijal byste je, nebo ne?“ Podíval se na ni zkoumavě ze strany. „Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, jak to říkám: kdybyste měl přítele, který vás má v podezření, že celé vaše veselé vystupování je jen pláštík, jímž chcete zakrýt svůj vnitřní neklid.“

Cereza pozorně poslouchal, ale přece jen se znovu pokusil zažertovat: „Vnitřní neklid – to sedí! Uvědomujete si, jak je to pro mne těžké, sedět na téhle ostré hraně!“ A opět se na ni ze strany zahleděl. „Škoda, že jsem jen takový bídný malíř lesů a vod a ne portrétista…“ Ale náhle přece jen něco zpozoroval, neboť se předklonil, aby jí viděl do obličeje. „Prosím, Kristino, zůstaňte tak sedět, ať vidím, jak jste se krásně začervenala…“ Chtěla protestovat, ale položil jí ruku na paži. „Okamžik, Kristino. Kdo je tím přítelem, o němž jste mluvila, to už dávno vím. Děkuji vám nastokrát, Kristino, ale od vás bych ty peníze nikdy nepřijal, to jsem vám už řekl včera… Prosím, a teď máte vy angínu! Že jste dnes o tom začala znovu mluvit, dokazuje, že vám neušlo kouzlo mé skvělé osobnosti. Vidíte, teď, už se zase dovedete smát. Dobrá, Kristino. Po tom všem, co teď vím o nás obou, obstarám peníze, i kdybych měl zmlátit toho pihovatého dozorce v přístavu, aby mne konečně nechal tahat pytle! Tak nebo tak, ale peníze seženu a pak zase budu moci pracovat. A nejen pro sebe…“

Objal paží její ramena. „Souhlasíte, Kristino?“

Udělala slabý pokus, aby se osvobodila, ale nepovolil.

„A teď potřebuji naléhavě vaši lékařskou radu. Domníváte se, že je naše angína nakažlivá?“

Asi tiše potřásla hlavou, neboť když ji k sobě přitáhl, neodporovala.

Teprve za hodinu projížděla skalnatou průrvou loďka na denní světlo – právě včas, aby ji blížící se příliv nepřitiskl ke klenbě.

4

V Port of Spainu se událo všechno tak, jak si to Sherwood přál pro své tajné záměry. Nejen že mu Solana předal spis určený pro Caracas, ale zdržel se v městě tři hodiny a hned pak odcestoval na Barbados.

Sherwood dostal i slib, že ho motorový člun vezme s sebou do La Guairy. Když totiž zašel na velitelství pobřežní stráže, setkal se tam v důstojnické jídelně s velitelem člunu, který měl příštího dne za časného rána vyplout.

Aby uklidnil své svědomí, umínil si, že ještě večer zajde do ústavu a připraví nové baktériové kultury.

Před svým hotelem ve Victoria Street vběhl do náruče kolegovi a ten byl nemálo udiven, když ho potkal v Port of Spainu. „Co tu děláte, Sherwoode? Já jsem si myslel, že se rozvalujete někde na Floridě!“ Když mu Sherwood řekl, že se právě vrátil z cesty do delty Orinoka, zatvářil se kolega udiveně. „To ale musí být zajímavá krajina! Právě předevčírem byla u nás v ústavu lékařská komise, která se také odtamtud vrátila.“

Sherwood svraštil čelo. „V deltě Orinoka byla lékařská komise? Copak tam hledala?“

„Vy ale máte komické otázky! Co jste tam hledal vy?“

Protože Sherwood otálel s odpovědí, udělal druhý odmítavý posunek. „Nu dobrá, nechci se vtírat do vašich tajemství! Ale jestli vás to zajímá, tak se pánové ubytovali v ‚Britannii‘. Zkuste to, možná, že budete mít štěstí a že je tam ještě stihnete.“ Když se Sherwood kolegy zbavil, rozvažoval: Hotel „Britannia“ stojí na protilehlém konci města, a teď už je vlastně na čase, aby šel do ústavu, jestli nechce tvrdnout až do půlnoci v laboratoři. Ale k čemu je telefon! Zavolal z nejbližší budky do „Britannie“ a dověděl se, že ze sedmi pánů, kteří přijeli před několika dny z Venezuely, tam bydlí už jen jistý Mr. Griffins. Ten prý ale není lékař, nýbrž prospektor velké petrolejářské společnosti v Maracaibu.

Tím ztratil Sherwood jakýkoliv důvod, aby vážil dlouhou cestu do „Britannie“. Chtěl už přejít přes náměstí a pustit se nejbližší cestou k ústavu, když se ještě jednou zastavil. Takový petrolejář pozná zem i lidi, řekl si; zná kdekoho; možná, že by mu mohl dát typ, na koho by se měl obrátit, kdyby cesta do Caracasu neměla mít žádoucí výsledek.

O dvacet minut později mu šéf recepce v hotelu „Britannia“ diskrétně ukázal mladého, dosti velkého muže v krátkých kalhotách a v rozhalence, který asi čekal na někoho ve vestibulu.

Sherwood si už cestou rozvážil, jak s ním naváže rozhovor. Zatvářil se, jako by si bral jedny z novin, které visely na stěně, a náhle se těsně před ním zastavil. „Haló! Neznáme se náhodou?“

Muž na něho pohlédl a pokrčil rameny. „Dost možná! Znají mě všude jako bílou opici…“

Brzy poté seděli oba u baru a lámali si hlavu nad tím, kde se už asi mohli setkat. Zdálo se, že Sherwood na to přišel první, neboť se náhle udeřil dlaní do čela. „Teď už to vím! Vy jste přece jel před několika dny deltou. Parníkem ze Soledadu. Mám pravdu?“

Pokus se zdařil.

„Ano, jel jsem na té konzervě. Ale ne ze Soledadu, ale teprve z Ultima Esperanzy.“

Griffins strávil více než čtvrt roku s kolegou v deltě, aby tam hledal naftu. „Přirozeně, že jsme ji našli!“ vyprávěl. „A má takovou hustotu, že si to ani nedovedete představit!“ Po několika otázkách z něho Sherwood dostal, že oba prospektoři opravdu narazili v bažinách delty na skupinu lékařů, která tam prováděla nejrůznější výzkumy. Když se chtěl dovědět, zda lékaři přišli také do Vidamejoru, Griffins chvilku uvažoval. „Vidamejor? Není to taková černošská vesnice kousek nad Ultima Esperanzou?“

Sherwood přikývl. „Leží odtud přibližně patnáct mil.“

„Správně! Pěkná malá plantáž – podle toho, co jsem viděl,“ řekl Griffins a připravil si další whisky se sodou. „Ano, ve Vidamejoru také jednou byli, ale myslím, že už dříve… Nebudete už pít?“

„Raději ne, musím dnes v noci ještě několik hodin pracovat. Ale tohle mne zajímá: nemáte tušení, k jakým výsledkům dospěli lékaři ve Vidamejoru?“

Jeho společník pokrčil rameny. „Vím jen tolik, co jsem pochytil po večerech, když pili náš džin, a to není mnoho.“

„Zajímalo by mne, co říkali o životě ve Vidamejoru,“ prohodil Sherwood. „Jsem také lékař a už jsem tam jednou byl.“

Zdálo se, že Griffins poprvé zpozoroval, že Sherwood sleduje svými otázkami určitý cíl. Ušklíbl se a přimhouřil oko. „Tak, tak, vy jste lékař, a Vidamejor znáte také? Poslyšte, holoubku, nejste vy nakonec ten zázračný doktor, pro něhož negři ve Vidamejoru tak horují? Asi sotva, vždyť to má být Latinec.“

Sherwood se zatvářil, jako by byl o podobném muži nikdy neslyšel. „Tak daleko jsem to ještě nedotáhl,“ prohodil mimochodem. „Pracuji tady v Tropickém ústavu, proto mne to zajímá. Tak co tedy vyprávěli ti doktorští ochmelkové, co vám vypili džín?“

Griffins zase pokrčil rameny. „Už jsem vám to přece říkal. Vědeckými problémy se večer nezabývali! Ale myslím, že byli toho názoru, že negři musí co nejrychleji z bažiny zmizet, jestli tam nemají zajít… Prý tam existuje jakýsi zapeklitý druh zimnice, proti níž neexistuje žádný známý lék. Když jste tam byl, tak přece jistě víte, že člověk tam dole nesmí celý den sundat síť proti moskytům, když nechce, aby mu vypili všechnu krev.“

Sherwood ještě chvíli zadumaně seděl a pak položil poslední otázku: „Považujte si mě třeba za zvědavce, Griffinsi – a konečně v tomto případě byste měl i pravdu. Existovala nějaká příčinná souvislost mezi vašimi vrty a mezi prací lékařské komise? Přesněji: kdo z vás byl dříve dole v deltě – vy se svými vrtacími přístroji, anebo lékařská komise?“

Griffins se na něho zaraženě zahleděl. „Kdo tam byl první? Přirozeně, že my! Vždyť jsem vám přece řekl, že jsme se tam oba hrabali více než čtvrt roku! Naštěstí jsme něco našli, jinak bychom si nevydělali ani na džin, který jsme za tu dobu vyinhalovali.“

.

Sherwood už toho večera nešel do laboratoře. Seděl dlouho v zahradě guvernérského paláce a přemýšlel. Zneklidňovalo ho, co se dověděl od petrolejáře. Vlastně bych měl všechno ihned sdělit Solanovi, uvažoval. Ale pak si řekl, že teď je teprve třeba, aby se rozjel do Caracasu a tam popohnal jejich záležitost, než by jim mohla uškodit zpráva oné lékařské komise. „Druh zimnice, proti níž neexistuje žádný prostředek,“ řekl Griffins. Tato myšlenka nakonec navrátila Sherwoodovi klid. Objevili jsme ho mezitím my, pomyslel si škodolibě. Budete se divit, až poznáte náš neznámý prostředek…

Bylo už tma, když se konečně vrátil do svého pokoje ve Victoria Street. Nařídil si budík na čtyři hodiny a ulehl, aby se mohl alespoň několik hodin prospat.

5

Teprve čtyřiadvacet hodin po svém návratu se dostal doktor Solana k tomu, aby se zeptal sestry Kristiny, co se událo za uplynulé tři týdny. Sotva včera vstoupil do svého domu, odvolali ho telefonem do dolní části města k jisté ženě, jejíž batole spolklo náprstek a skoro se udusilo. Když se zase vrátil, očekávalo ho už několik pacientů a pak ho zase zavolali na palubu kubánského nákladního parníku, kde musel hned na místě v ubikacích mužstva vyoperovat jednomu námořníku nebezpečně zhnisané slepé střevo. Naštěstí potkal cestou poslíčka, který roznášel telegramy, a ten mu půjčil své kolo, jinak by byl doktor přišel pozdě.

Když přišel kolem osmé domů, Kristina už dávno byla pryč.

Dopoledne příštího dne začalo podobně. Když se vracel z nemocnice, kam odvezli operovaného námořníka, byl svědkem nehody. Jedenáctiletý černošský chlapec prolomil při čištění oken výkladní skříň a pořezal se v obličeji a na rukou. Solana zastavil první auto, které jelo kolem, a dopravil chlapce, jenž se svíjel bolestí, do námořnického hospitálu, kde by ho byli jinak sotva přijali.

Přiblížilo se poledne a Kristina se chystala jít právě na oběd; když ale viděla přicházet Solanu, ještě počkala.

Solana byl jako vždy v dobré náladě. „Tady v Bridgetownu je ale rušno!“ zvolal a odhodil svou brašnu na křeslo. „Vypadalo to snad takhle po celé tři týdny?“

Kristina mu připravila šálek kávy. „Nejvřelejší díky,“ řekl rozradostněně, „ta mi teď bude chutnat…“ Napil se a s blaženým povzdechem postavil koflík na stůl.

„Tak, sestro Kristino, a teď mi povězte, co se tu dělo. Jestli ovšem nechcete jít napřed na oběd.“

Posadila se naproti němu k psacímu stolu. „Kdepak, done Pablo! Oběd neuteče.“

Nemusela dlouho vyprávět. V uplynulých třech týdnech nebylo ani jednou tak rušno jako včera a dnes. Doktor Burns vykonal ještě včera dopoledne obvyklé návštěvy nemocných a odjel pak do St. Vincentu týmž parníkem, který dopravil Solanu do Bridgetownu.

Solana přikývl. „Vím, vždyť jsem s ním ještě promluvil pár slov…“Nervózně si sáhl na bradu. „Dobře, že o tom mluvíte, Kristino. Prosím vás, zajděte na poštu a poukažte mu telegraficky honorář.“ Sehnul se a vytáhl ze zásuvky psacího stolu krabici od doutníků, z níž vyňal sto liber šterlinků v několika menších bankovkách. „Adresu znáte: Karanténní stanice, Kingstown, St. Vincent.“

Protože otálela a stále nepřijímala peníze, vrhl na ni tázavý pohled. „Zdá se vám to asi moc, vy šetrná duše?“

„Ovšem! Pokud si vzpomínám, bylo dohodnuto na týden pětadvacet liber.“

„Tak se vám to přece zdá moc! Máte pravdu, tak báječně si také nežijeme! Tak by to tedy bylo pětasedmdesát liber, že ano? Dobrá, Kristino, poukažte mu pětaosmdesát, ať má radost.“

Než zase postavil krabici na doutníky na její původní místo, vrhl do ní ještě směšně bolestný pohled. „Zase tam nic není, Kristino. Pokaždé, když tu krabici otvírám, tak se těším nadějí, že tam mezitím něco přibylo. Škoda, že se peníze nedají pěstovat v živném roztoku, aby se samy od sebe rozmnožovaly! To by byl vynález, co?“

Kristina si hned vzpomněla na baktériové kultury. „Done Pablo, podívejte se, prosím vás, na živný roztok, který jste poslední den před odjezdem dal do termostatu.“

„Už se stalo! Všechno je v nejlepším pořádku. Okamžik, ještě jedna otázka: jak to vypadá s přírůstkem obyvatelstva v Bridgetownu?“

Usmála se. „Minulý týden tu mohly být dva skoro dokonalé porody.“

„Skoro? Jak to skoro?“

„Což o to, nemluvňata se narodila v pořádku, ale než se tam doktor Burns dostal, už je pokaždé slyšel křičet.“

Solana si spokojeně plácl na koleno. „Tady vidíte, co to znamená, když přijde někdo jiný! Když jsem tu já, pak si obyčejně lehnou napříč nebo na mě vystrkují zadeček… A jinak? Nebyl tu už nikdo?“

Uvažovala. „Byl tu dvakrát starý major Biggers a chtěl si s vámi vyměňovat poštovní známky.“

„Ten se bude zlobit. Sehnal jsem na Trinidadu právě tu známku, kterou mi už půl roku nechce prodat! Víc nikdo?“

„Pak už jenom don Santiago.“

Rozesmál se. „‚Jenom don Santiago‘, říkáte?! Kdyby to tak slyšel! Přece víte sama, jak o sobě mluvívá.“

„To je ale přece všechno z legrace, done Pablo! Jsem přesvědčena, že se jenom vysmívá sám sobě.“

„Vždyť já vím, přece ho znám. Kdybyste ho měla náhodou někde potkat – řekněte mu, že už jsem zase tady, ano? Zrovna mi ty tři týdny scházel.“

Trochu se začervenala. „Když vám na tom tolik záleží, done Pablo, mohla bych ho najít… Chci tím říci, že už jsem ho několikrát viděla dole v přístavu.“

Kristina si všimla, že na ni Solana vrhl zkoumavý pohled. Proto se to snažila zamluvit: „Neřekl jste ještě ani slovo o výsledcích své cesty, done Pablo.“

Tu se potěšeně vzpřímil. „Promiňte, ještě jsme ani na to neměli čas. Jen si pomyslete, sestro Kristino, je to tak, jak jsem tajně doufal. Všichni, jimž jsme vstříkli jeden a půl kubíku, jsou již po celé týdny bez horečky – dokonce i ti nejmladší lidé!“

Kristina vstala a spontánně mu podávala obě ruce. „Nevíte, jakou z toho mám radost, done Pablo…“

Solana se šťastně usmál. „A já jsem se celou zpáteční cestu těšil na to, že vám to budu moci říct. Vám a Santiagovi. Bez vaší pomoci by se to bylo nikdy nepodařilo!“

6

Kristinina domněnka, že by mohla náhodou potkat Santiaga Cerezu v přístavu, se kupodivu ihned potvrdila. Cereza ohlásil svou návštěvu s obvyklou obřadnosti na příští odpoledne, kdy neměl Solana ordinační hodiny.

Kristina se omluvila, že musí něco neodkladně obstarat, a Solanovi to nebylo nijak nápadné.

.

Cereza se dostavil příštího dne přesně v šestnáct hodin. Když Solana spatřil jeho vyčouhlou postavu, jak jde kolem oken, povstal a vyšel mu vstříc.

Cereza podal příteli ruku. „Tak tě vítám v metropoli Barbadosu!“

Solana ustoupil o půl kroku. „Panenko Maria – vždyť ty jsi ještě hubenější!“

Cereza spokojeně přikývl. „A ty jsi zas věnoval svým oblíbeným moskytům na Orinoku pár litrů krve, co?“

„Tentokrát to nebylo tak zlé, vždyť tam měli také Sherwooda. Ale posaď se už, tamhle jsou cigarety…“

Cereza se po nich marně ohlížel. „To je tedy vyložená lež.“

Solana mezitím něco kutil v malé kuchyňce. „Okamžik! Sestra Kristina dala kávu do konvice a už ji potřebuji jen spařit.“

Jeho přítel zatím objevil cigarety. „Ale zkus to dnes s vařící vodou. Jen tak pro legraci, uvidíš, co z toho bude!“

I Cereza měl radost z dobré zprávy o Vidamejoru, ale vyjádřil ji poněkud jinak, než včera sestra Kristina. „No, prosím! Teď už tě jen potřebuje vzít Sherwood na hůl a pak bude všechno v nejlepším pořádku.“

Solana vzhlédl. „Jak tě tohle vlastně napadlo? Pro Sherwooda existuje jen vědecká stránka naší práce. Vždyť podnikáme všechno společně a ještě dávno nejsme tak daleko… Ale teď vyprávěj sám, cos dělal celou tu dobu, vždyť už jsem tě neviděl skoro šest neděl.“

Cereza se požitkářsky zaklonil. „Užívám plnými doušky života. Přitom si mohu dovolit, že nejsem doma, když mě náhodou opravdu někdo hledá. Včera prý se po mně ptal nějaký chlapík. Mluvil prý nejlegračnější angličtinou na světě, jak mi řekla bytná. Hned jsem myslel na tebe.“

„Ty to máš zrovna zapotřebí! A nalej už konečně kávu, já vždycky polovičku rozleju!“

Cereza zavrtěl hlavou. „Jen to zkus! Počkej, vem to do pravé ruky!“

Solana se o to pokusil, ale nakonec vzal přece jen konvici do levé ruky. „Kdybys věděl, co už jsem se pro to nazlobil! Když jsem byl malý, zavázala mi maminka vždycky před jídlem levou ruku do kapesníku. Nebylo to nic platné – spíš bych byl umřel hlady!“

Po chvilce Solanu napadlo, co vyprávěl Cereza o svém návštěvníkovi. „Vždycky jsem ti říkal, že to zase půjde.“

„Co zas půjde?“

„Pořádná práce, kterou potřebuješ. Nemohlo se jednat o nic jiného než o objednávku.“

Cereza pokrčil rameny. „Také už jsem na to myslel, právě proto mě tak míchá, že jsem nebyl doma.“

„Jen se neboj, ten zase přijde! Určitě, Santiago. Když už k tobě někdo přichází osobně, pak chce mít od tebe obraz a pak jistě zná i tvé práce. Jen tak nazdařbůh si člověk objednává půl kila tabáku, ale ne obraz! A jestliže ten dotyčný viděl tvé obrazy a trochu tomu rozumí…“

Cereza poslouchal a usmíval se. „Tvůj optimismus bych chtěl mít!“

„Nu, dobrá! Jen počkej, sám uvidíš, kdo má pravdu. Škoda, že tu není sestra Kristina. Ta by se mnou určitě souhlasila.“

„Prosím tě! Vždyť ještě žádný můj obraz neviděla!“

Solana se dnes nedal vyvést z rovnováhy. „Aťsi, tak by se spolehla na můj úsudek! Rozhodně by ji to těšilo, kdybys zase mohl pořádně malovat…“

Otevřel skříňku zapuštěnou do zdi a vyňal z ní láhev a dvě sklenky. „Ta se umí radovat, to ti řeknu! Měl jsi ji vidět, když jsem jí včera vyprávěl o Vidamejoru. A přitom je každým dnem hezčí.“

Cereza se zkoumavě zadíval na přítele. „Podívejme se! Už jsi jí to někdy řekl?“

„Já? Já takovéhle věci ženám říkat nedovedu. Pověz jí to ty. Od tebe to určitě uslyší radši. A teď nalej a neseď tu tak nečinně…“

„Hned, Pablo. Nemusím ti snad zvlášť zdůrazňovat, jakou mám radost z tvého úspěchu! Už jenom proto, že teď konečně budeme moci zbourat tu tvou odpornou jedárnu.“

Solana se s úsměvem ťukl do spánku. „Tak to se tedy, chlapče, mýlíš. Na tu teď dáme novou lepenkovou střechu a pak mi sestrojíš ještě jeden termostat. Ta věc přijde jednou určitě do Britského královského muzea.“

Napili se a Solana se zase vrátil k práci pro Vidamejor. „Sedím si tu a oslavuju, a Sherwood se vzdal své dovolené a dřepí noc co noc v laboratoři! Přitom ještě musí být pořád na stráži, aby ho nenačapali. Je totiž přísně zakázáno používat laboratoře pro soukromé účely.“

Cereza se ironicky usmál. „Soukromé účely – to se mi tedy líbí! Jediná soukromá věc na tom je vaše dřina a vaše poslední shillingy, o které při tom přijdete!“

„Ty zase přeháníš.“

„Tak? A kdopak ti nahradí náklady za cestu nebo honorář, který musíš zaplatit svému zástupci v ordinaci?“

„Prozatím nikdo, ale to se může změnit. Dlouho to ovšem nesmí trvat, jinak jsem v koncích.“

Cereza se zlostně zasmál. „Takhle jsem si to představoval! Pak by tedy všechno bylo zbytečné, že?“

„Od začátku jsem si uvědomoval riziko. Ale neměj starošti, ještě mám malou rezervu, a než ta praskne, snad se těm v Caracasu konečně rozsvítí v hlavách.“

.

Cereza zůstal do devíti hodin; zrovna když chtěl odejít, zadrnčel telefon a Solanu volali k naléhavé konsultaci do nemocnice.

Měli společnou cestu až k přístavišti, tam se rozloučili a Cereza zahnul doprava k pobřežní aleji, kde bylo nejvíc restaurací.

7

Solana se vrátil domů až pozdě v noci. Na posledním rohu ulice by ho byl téměř zajel cyklista; když se omlouval, poznal ho Solana po hlase. „Vy mi přímo vnucujete to své kolo,“ řekl zvesela. „Ale dnes je nepotřebuju. Možná zase jindy.“

Teprve teď si uvědomil poslíček, kdo před ním stojí. „Promiňte, pane, nejste doktor Solana?“

„V životní velikosti! Nejedete snad ke mně?“

„Byl jsem zrovna u vás, pane. Přišel vám telegram z Caracasu.“

Solana hledal v kapse nějakou minci. „No, to je báječné! Vůbec jsem neočekával, že to půjde tak rychle…“ Rozčileně vyběhl několik kroků k zahradním vrátkům a pokusil se prostrčit ruku škvírou do schránky na dopisy. Ale škvíra byla příliš úzká, a tak musel napřed do domu pro klíč.

Jeho ruce se chvěly, když otvíral telegram. Pohlédl na odesílatele a zachmuřil se. Telegram byl od doktora Sherwooda a obsahoval jen několik řádek:

doktor solana bridgetown barbados stop

znepokojivé zjištění v caracasu vyžaduje

okamžitou poradu stop přijedu bridgetown

pátek poledne sherwood stop

Zklamaný a rozzlobený Solana se vrhl do křesla. Ještě před několika hodinami vychvaloval Sherwoodovu obětavost, a ten mezitím jezdil po světě a utrácel drahocenný čas, jako by neměl nic jiného na práci! Přitom se ještě v Trinidadu tvářil, jako by plně uznával, že v daném okamžiku je nutno upustit od jakýchkoliv podobných kroků…

Solana se jen pomalu uklidňoval a pak začal uvažovat. Jestliže Sherwood uznal za vhodné proti jejich dohodě odjet do Caracasu, pak pro to měl asi závažný důvod. A chce-li dokonce přijet do Bridgetownu, pak určitě zjistil něco velmi zneklidňujícího. Možná, že ho na ministerstvu zdravotnictví odmítli…

Solana se zuřivě zasmál. Přirozeně, co se dalo také jiného očekávat. Sherwood se svou směšnou španělštinou si odjede do Caracasu, aby projednal tak důležitou záležitost! Ale přece měl s sebou přípis, který spolu sepsali ve Vidamejoru, a ten byl koncipován nejlepší španělštinou. Z toho tedy vyplývá, že příslušná místa v Caracasu byla přesně informována a opětovné odmítnutí jistě nebylo vyvoláno Sherwoodovými nedostatečnými jazykovými znalostmi.

Solana myslil okamžik na to, že by se mohl obrátit s pomocí tisku na veřejnost, jak se o to pokusil již jednou před rokem, když mu z Caracasu sdělili, že se jim, bohužel, pro jeho záležitost nepodařilo zainteresovat příslušná místa. Právě tenkrát zemřelo ve Vidamejoru na zimnici krátce po sobě čtrnáct lidí. Pod vlivem této otřesné skutečnosti napsal Solana článek do listu „Heraldo de Caracás“, kde už předtím několikrát otiskli některá jeho lékařská pojednání. V článku se obracel na všechny Venezuelce a vyzýval je, aby požádali své poslance o interpelaci případu Vidamejor v parlamentě.

Solana byl v jádru rozvážný muž, ale jeho rozhořčení nad takovou nezodpovědností způsobilo, že byl tenkrát vyveden z míry a nezachoval formu, která byla na místě, kritizoval-li člověk veřejně vládu.

Noviny z Venezuely přicházely na Barbados s jednodenním až dvoudenním zpožděním; tenkrát ale uplynulo více než čtrnáct dní, a Solana stále marně hledal svůj článek v „Heraldu“. Namísto toho obdržel velmi zdvořilý dopis redakce, která mu sdělovala, že pro nedostatek místa a jiné důvody nebylo bohužel možno článek uveřejnit.

Ne, podruhé už něco takového nepodnikne. Ale co dělat, jestli je to opravdu tak zlé, jak lze předpokládat podle obsahu telegramu. Sherwood už asi nebude chtít pokračovat v práci a nikdo mu to nebude moci zazlívat. Ale právě teď, když se ve Vidamejoru uzdravilo šedesát očkovaných, právě teď není možno je zklamat.

Zítra, až přijde Sherwood, pomyslil Solana ustaraně, vynaložím veškerou svou výmluvnost, aby neházel flintu do žita. Zůstal ještě chvíli sedět zmítán hlubokým zklamáním a slabou nadějí, že se možná přece jen Ještě všechno nějak vysvětlí.

Když procházel chodbou, aby zamkl dveře verandy, viděl mírný modravý plamínek termostatu, který stál v maličké laboratoři za kuchyní. Dnes v noci už si dám pokoj, řekl si. Pak ale přece jen neodolal, aby se aspoň ještě nepodíval na novou živnou půdu.

Když si šel konečně po několika hodinách lehnout, už se zase rozednívalo.

8

Mladá tmavovlasá žena přichází vzhůru strmou ulicí, která začíná dole, hned za budovou městské správy, a četnými serpentinami stoupá do vrchu.

Dnes je sobota, druhého března, a dokonce i na ostrov Barbados je neobyčejně teplo, neboť za několik týdnů musí nastat doba dešťů. Na větrné Livingstonově aleji se v ranním větru kymácejí koruny kokosových palem a kreslí na chodník a jízdní dráhu velké pohyblivé stíny.

Žena prošla alejí a zastavila se před zahradními vrátky; brzy poté zmizely její rozevláté žluté šaty za keřem.

Sestra Kristina přišla dnes o něco dříve než jindy; v košíčku přinesla květiny a chce je nasázet ještě před začátkem ordinačních hodin na trávník, jenž se táhne kolem výběžku verandy.

Uplynulo čtvrt hodiny; když se vracela ke studni, aby si umyla ruce, vrhla oknem verandy pohled na hodiny. Za chvíli bude půl osmé a brzo přijdou první pacienti.

Doktor Solana není ranní ptáče a tomu se také nelze divit, když denně pracuje dlouho do noci. Dnes se ještě neobjevil, a protože Kristinu napadlo, že měl včera večer hosty, zašla k zahradním vrátkům a několikrát stiskla zvonek, aby ho probudila, jestli náhodou zaspal.

Odsud není Bridgetown skoro vidět; zato se ale otvírá mezi korunami stromů protějších zahrad pohled na azurově modré moře.

Sestra Kristina se na chvíli zahleděla na moře, ale tu již slyší, jak ve městě odbíjí osmá hodina. Vytáhne tedy svazek klíčů, otevře dveře verandy a jde do domu, aby si oblékla čistý čepec a bílý plášť.

Doktor Solana určitě zaspal a ani zvonek ho neprobudil, nebo snad už sedí u snídaně. Kristina odemkla dveře pracovny; v okamžiku, kdy chtěla vstoupit, překvapeně stanula. Solana seděl pohodlně opřen v křesle u psacího stolu a tvářil se tak, jako by nepozoroval její příchod. „Dobrý den, done Pablo!“ řekla s úsměvem a zavřela za sebou dveře. „Už jsem si myslela, že jste zaspal!“

Solana chce asi vychutnat překvapení, protože se stále ještě nehýbe. „Haló, done Pablo!“ chce se jí zavolat, ale jakýsi podivně skličující pocit jí sevře hrdlo. Docela opatrně, jako by se bála, že ho poleká, pokročí ještě o krok, a pak zatají dech: polootevřené, vyhaslé Solanovy oči se dívají upřeně mimo ni do prázdna, a teď také vidí, že jeho obličej je voskově bledý.

Sestra Kristina při svém zaměstnání už viděla mnoho mrtvých, ale teď pod ní klesnou kolena a jen tak tak ještě usedne na nejbližší stoličku. V Solanově spánku objevila nepatrný kruhovitý otvor a přes ucho a tvář se táhne úzký, dávno uschlý proužek krve.

Chtěla by vykřiknout, ale vypraví ze sebe jen slabý skřek. Aniž by odvracela oči od mrtvého, hmatá po telefonu, který stojí vedle ní.

Už zvedla sluchátko, když náhle zadrnčí zvonek. Několik vteřin zůstane sedět jako ochrnutá a pak pochopí, že asi přišel první pacient. Když ale vstane a vyhlédne ven, přechází před zahradním plotem major Biggers a svírá pod paží své velké album se známkami. Teprve teď dokáže vykřiknout.

.

O kriminálním inspektorovi Stokesovi se tvrdilo, že je mužem, kterého hned tak něco nevyvede z míry. Vykonával již dvacet let službu v oblasti Malých Antil, a kdo se na něj pořádně zadíval, dospěl k názoru, že mu zdejší podnebí a způsob života velmi svědčí.

Když ho zavolali do tiché Livingstonovy aleje a když se přesvědčil, že jde o zločin, tu mu uklouzlo jadrné zaklení, které naprosto nebylo určeno pro veřejnost – ne že by byl pobouřen spáchaným zločinem, vždyť teprve před půldruhým rokem ho přeložili z Tobaga na Barbados a Solanu potkal nejvýš dvakrát nebo třikrát, ale proto, že se právě chystal na dovolenou a že chtěl odjet jednou z nejbližších lodí do Anglie.

Policejní prefekt plukovník Gates, jeho přímý představený, mu dal v krátkém telefonickém rozhovoru z Kingstownu na St. Vincentu jasně na srozuměnou, že o dovolené prozatím vůbec nemůže být řeči. „Anglie vám neodplave!“ dodal. „Ale uznejte, Stokesi, koho bych měl pověřit tím případem, kdybyste tu nebyl vy?“

Třeba sebe, pomyslil si Stokes, ale raději mlčel.

Pátrání na místě činu poskytlo jasný obraz. Rána do pravého spánku byla vypálena z bezprostřední blízkosti a podle lékařského nálezu nastala smrt mezi první a druhou hodinou v noci. Protože nebyla nalezena zbraň a podle ujištění sestry Kristiny chyběla v psacím stole mrtvého částka přibližně ve výši dvou set liber šterlinků, bylo zřejmé, že jde o loupežnou vraždu. Bylo podivné, že z verandy zmizel i barevný ubrus. Protože kromě toho byly zamčeny jak dveře na verandu, tak také dveře do Solanovy pracovny a ani zámky, ani žádné okno nevykazovaly nejmenší stopy násilí, musel pachatel vniknout do domu pomocí paklíčů. Teprve později zjistila Kristina, že chybí i obnošený trenčkot, který oblékal Solana vždycky, když byl v noci volán k nemocným.

.

Po prvním výslechu sestry Kristiny udělal Stokes delší přestávku, protože dívka byla na pokraji zhroucení. Pak ji ale zase požádal, aby přišla ze zahrady na verandu. Zdálo se, že už se poněkud uklidnila.

„Slečno Barreová,“ řekl, když se Kristina posadila, „jste jediný člověk, který mi může pomoci. Prosím vás proto, abyste pochopila, že vám teď musím položit ještě několik otázek. Nebude to trvat dlouho, pak můžete odejít domů a zotavit se z toho leknutí.“

Kristina smutně povzdechla. „Jsem vám tak dlouho k dispozici, jak to budete považovat za nutné, pane.“

„Děkuji. Dnes ráno jste mi řekla, že doktor Solana měl včera večer hosty. Byl tu jistý doktor Sherwood z Trinidadu a malíř Cereza. Jestli jsem vám správně rozuměl, byli oba pánové přáteli doktora Solany?“

„Doktor Sherwood byl partnerem doktora Solany při vědecké práci, o níž jsem vám vypravovala. Jak dalece byli přáteli, to vám při nejlepší vůli nemohu říci, neboť jsem viděla doktora Sherwooda jen dvakrát a ještě k tomu velmi krátce.“

Stokes přikývl. „Rozumím. Ale přece jen si snad nevybral Solana za partnera člověka, který by mu nebyl sympatický. Dobrá, slečno Barreová, co mi můžete říci o druhém návštěvníkovi?“

Kristina se napřímila. „Pan Cereza byl jediným přítelem doktora Solany v celém Bridgetownu, to vím určitě. Doktor Solana mu před delším časem půjčil svou kůlnu pro ateliér, a Cereza mu pak pomohl, když doktor začal pracovat s baktériovými kulturami, a udělal mu z kůlny malou laboratoř. Také termostat mu vyrobil…“

Pokračovala jen s největší námahou. „Říkám vám to jen proto, abych vám ukázala, jak dobrými přáteli byli. Doktor Solana měl vždycky radost, když ho pan Cereza navštívil.“

„Nevíte snad náhodou, kdy tu byl naposled? Myslím před včerejší návštěvou.“

Kristina zrozpačitěla. „Doktor Solana byl tři týdny ve Venezuele a vrátil se teprve před několika dny.“

„A od té doby tu Cereza nebyl – myslím kromě té včerejší návštěvy?“

Stokesovi se zdálo, že Kristina otálí s odpovědí.

„Ano, jednou tu byl. Doktor Solana mě poprosil, abych mu řekla, že se vrátil z Venezuely.“

„A udělala jste to?“

„Potkala jsem pana Cerezu náhodou téhož dne. To bylo v úterý a ve středu pak přišel.“

Stokes si zapálil doutník. „Říkala jste mi dnes ráno, slečno Barreová, že jste pracovala u doktora Solany přes tři roky. Z toho lze usuzovat, že znáte poněkud blíže i pana Cerezu?“

„Častokrát jsem ho přirozeně viděla u doktora Solany a slyšela jsem je také spolu hovořit. Proto vím, jací byli oba dobří přátelé.“

Inspektor si zamyšleně třel bradu. „Nu dobrá, slečno Barreová, to už jste jednou říkala. Je proto tím podivuhodnější, že se pan Cereza dosud nepřihlásil – stejně tak jako ten druhý, ten doktor Sherwood. Ale ten možná už dnes ráno odjel parníkem na Trinidad.“

Kristina se pochybovačně zahleděla na inspektora. „Chcete tím říci, že pan Cereza…“

„Řekl jsem tím, že považuji za velmi podivuhodné, že se dosud nepřihlásil ani u vás, ani u mne.“

„Jsem přesvědčena, že ještě vůbec neví, co se stalo.“ Inspektor jí odpověděl nepříjemně znějícím hlasem. „Přece nevěříte, že v takovém hnízdě, jako je Bridgetown, existuje v tomto okamžiku ještě jediný člověk, který o ničem neví? Myslím, že podceňujete ústní podání!“

Kristina pokrčila rameny. „Pan Cereza je umělec. Večer má vždycky mnoho práce a možná, že ještě dosud nevstal.“

Stokes překvapeně vzhlédl. „Já Jsem myslel, že je malíř.“ Zlobila se sama na sebe, že se červená. „Je akademický malíř a teď pracuje jako rychlokreslíř v restauracích.“

„Ach tak!“ V koutcích úst mu zacukalo. „Ale teď ještě jinou otázku, slečno Barreová: všiml jsem si, že mluvíte s jistým teplem o panu Cerezovi… Ů prosím, jen se spolehněte na můj pozorovací talent! Pan Cereza je vám jako člověk poněkud bližší, než tomu bývá u obyčejných známých? Prosím, slečno Barreová, vždyť nemá smysl, abyste mi to zapírala.“

Kristina se už zase ovládla. „Pan Cereza je řádný, vždycky veselý člověk, pane inspektore.“

„Tím lépe! A vy jste hezká mladá dáma! Mohu tedy předpokládat, že jste se občas vídali i mimo dům doktora Solany.“

„Bridgetown je malé město, pane inspektore.“

„Já vím! Dobře, slečno Barreová. Pak tedy byste mohla být tak laskava a povědět mi, kde pan Cereza bydlí. Nemusíte se na mne dívat tak zděšeně! Přece je vám jasné, že musím vyslechnout tak důležitého svědka.“

Trvalo to ještě asi deset minut a pak směla Kristina odejít domů.

9

V Bridgetownu je ulice, v níž jsou penzióny pro méně náročné hosty. Jenom přístaviště ji odděluje od elegantní Pobřežní aleje a oslnivě bílých hotelů s grily, bary a intimními tančírnami. Jedním z penziónů je hostinec „Tres Arpónes“, a už jeho španělské jméno ukazuje, že se v něm, ačkoliv jsme v hlavním městě britské korunní kolonie Barbados, méně počítá s bohatými turisty, na jejichž cestovní trase je ostrov jen bezvýznamnou etapou. Inspektor Stokes tam poslal po výslechu sestry Kristiny dva muže a po jejich návratu se dověděl, že Cerezu od včerejšího odpoledne nikdo v jeho penziónu nespatřil. Majitelka sice tvrdila, že k ránu slyšela nad sebou kroky, ale to mohl být také některý z ostatních hostů, neboť v hostinci „Tres Arpónes“ bydlelo mnoho lidí.

Pátrání, které bylo ihned zahájeno v Bridgetownu a okolí, změnilo Stokesovu domněnku, že totiž Cereza nejen opustil město, ale možná dokonce i ostrov, v poloviční jistotu.

O doktoru Sherwoodovi se dověděl od Kristiny, že obyčejně bydlíval při svých řídkých návštěvách v jistém hotelu na Nelson Roadu. Telefonní dotaz potvrdil, že tam přenocoval i tentokrát; ale zaplatil již svůj účet a dalo se předpokládat, že má v úmyslu ještě téhož dne odcestovat.

Stokes Ihned postavil dva své lidi v civilu do blízkosti přístavního můstku. Když kolem třinácté hodiny přistála loď „Sussex“, byl Sherwood mezi prvními pasažéry, kteří chtěli vstoupit na palubu. Deset minut poté už seděl proti inspektoru Stokesovi v jeho kanceláři.

Doktor Sherwood nepatřil k lidem, kteří si bez energického protestu dají líbit omezování osobní svobody, ale Stokes s ním byl brzy hotov. „Čekal jsem na vás marně celé dopoledne, pane Sherwoode.“ Sáhl do zásuvky a v jeho ruce se objevilo plnicí pero. „Znáte tohle?“ Sherwood po něm natáhl ruku. „Ovšem. To je moje pero.“

„Okamžíček, vždyť vám je neberu.“

„To se také nedomnívám. Ale přece mi nebudete vyprávět, že jste mne dal zatknout na ulici jen proto, abyste mi vydal mé pero.“

Inspektor zvedl chlácholivě ruku. „Nikdo vás nezatkl, pane Sherwoode. Byl jste pouze požádán, abyste mě navštívil – a to teprve tehdy, když jste nechal uplynout půl dne, aniž byste se hlásil u policie.“

Protože se mladý lékař na něho díval nechápavě, pokračoval: „Máte ale pravdu, v oddělení ztrát a nálezů ještě neexistuje takováhle služba zákazníkům. Kromě toho jste tu u kriminální policie.“

Teď toho měl Sherwood dost. „Byl bych vám vděčen, kdybyste mi konečně řekl, co ode mne chcete.“

Inspektor na něj nedůvěřivě pohlédl. „Chcete tím říci, že dosud nevíte, co se přihodilo dnes v noci vašemu kolegovi doktoru Solanovi?“

Jestliže jeho protějšek předstíral překvapení, tak to podle Stokesova názoru nedělal špatně. „Co se přihodilo dnes v noci Solanovi? Tak už k čertu mluvte! Co se mu přihodilo?“

Když inspektor skončil, seděl Sherwood jako zkamenělý.

„Teď snad pochopíte, že jsem vás nemohl nechat odjet,“ spustil zase po chvíli Stokes. „Jste poslední člověk, který viděl Solanu živého – čímž nechci tvrdit, že jste ho zastřelil. Uznáváte to?“

„Vůbec ne! Byl tam ještě někdo a ten zůstal ještě po mém odchodu.“

„Kdo to byl?“

„Jistý malíř, který asi bydlí tady v Bridgetownu, jmenuje se Cereza, Latinec, jako byl Solana…“Sherwood náhle udeřil do stolu. „U sta hromů, inspektore – jak to, že jsem na to nepřišel hned! Už se vám ten muž přihlásil?“

„Nikoli. O Cerezovi si ještě promluvíme. To už vím dávno, že byl rovněž u Solany.“

„Pak vás tedy nechápu! Proč jste ho už dávno nepředvolal, když se ještě sám nepřihlásil?“

Stokes stiskl rty. „Vy jste se přece také nepřihlásil.“

„Pro to mám jednoduché vysvětlení, které mi jistě potvrdí číšník v hotelu ‚Coronet‘. Spal jsem až do deseti hodin. Mám za sebou několik pekelně namáhavých týdnů v deltě Orinoka a kromě toho dlouhou cestu a byl jsem utahaný jako zvíře. Prosím, zavolejte si do hotelu ‚Coronet‘.“

„To už se dávno stalo! Není ale vyloučeno, že Cereza bude mít stejně věrohodné vysvětlení. Pracuje jako rychlokreslíř v restauracích a to trvá vždycky až přes půlnoc. Jak už jsem řekl, na Cerezu se vás ještě zeptám.“

Znovu vzal do ruky plnicí pero. „Chci vám říci ještě něco. Snad vás bude zajímat, kde jsem našel vaše pero. Leželo pod Solanovým křeslem u psacího stolu, na šířku dlaně od zásuvky, z níž zmizelo dvě stě liber šterlinků.“

Sherwood se podrážděně zasmál. „Ještě tohle! Tak vy mě tedy považujete za loupežného vraha?“

„Nemohu vám zabránit, abyste mne špatně chápal. Povězte mi raději, jak se tam octlo to pero.“

„To si dovedu představit. Včera večer jsem seděl chvíli se Solanou u psacího stolu a sestavovali jsme spolu vyúčtování…“

„Okamžik! Seděl jste vpravo nebo vlevo od něho?“

„Ani vpravo, ani vlevo! Proti němu, samozřejmě.“

„Tak samozřejmé to není. Ale promiňte, já jsem vás přerušil. Chtěl jste mi vyprávět, jak se tam octlo vaše pero.“

„Asi jsem je prostě nechal ležet a pak se skutálelo se stolu.“ Protože Stokes se na něho poněkud skepticky zahleděl, vyjel: „Podle vašeho názoru mi ovšem vyklouzlo z kapsy, když jsem se shýbal pro těch dvě stě liber, že ano?“

„Kdybych měl svůj názor něčím podložený, mluvil bych s vámi trochu jinak, pane Sherwoode! Ale nemáte tak docela nepravdu, mohlo to tak být.“

Sherwood na něho zuřivě zíral. „A to říkáte, ačkoliv víte, že ten druhý odešel od Solany po mně?“

„To jste tvrdil vy, ale není to ještě naprosto dokázáno. A konečně jste se mohl přece později ještě vrátit a pak byste byl vy tím, kdo odešel naposled. Prosím, to je pouhá logická úvaha. A teď mi povězte, jaký dojem na vás udělal malíř. Napřed ale ještě: jak dlouho už ho znáte?“

„Viděl jsem ho včera poprvé a doufám naposled.“ Inspektor se na něho udiveně podíval. „Proč doufáte, že naposled?“

Mladý lékař zdvihl ruce a nechal je zase klesnout.

„Jak bych vám to měl vysvětlit? Neudělal mi nic…“

„Hm, tedy antipatie na první pohled?“

„Tak nějak. A domnívám se, že oboustranná.“

Stokes potřásl hlavou. „To nechápu I Když má člověk pocit, že někdo, kdo je mu nesympatický, cítí přibližně stejně, pak tu přece musí být nějaký důvod! Bavili jste se spolu?“

„Ani ne. Měl jsem dojem, jako by stále číhal, jak se chovám k Solanovi. Jako by mi nedůvěřoval, rozumíte? Musel být se Solanou velmi spřátelen, neboť Solana mi o něm často vyprávěl za našeho pobytu ve Venezuele.“

„Co vám vyprávěl?“

„Většinou jsem to už zapomněl, protože mě to nezajímalo. Cereza mu pomáhal zařizovat jeho malou laboratoř. Mně každopádně šel na nervy. Kromě toho se domnívám, že jsem zpozoroval, jak přes mou hlavu vyměňoval významné pohledy se Solanovou pomocnicí.“

„Tak? Měl jste dojem, že by ti dva spolu mohli mít poměr?“

„Z téhle stránky jsem si jich, ví bůh, nevšímal. Ale jistě už se znají dlouho…“ Okamžik uvažoval. „Ale teď dovolte, abych se já vás také něco zeptal, inspektore. Vy jste naprosto přesvědčen, že Solana byl zastřelen, a ne, že snad…“

„Sebevražda je vyloučena.“

„Domnívám se, že je bezpečně zjištěno, že rána byla vypálena z bezprostřední blízkosti?“

Zdálo se, že Stokes uvažuje, zda má odpovědět na otázku. Ale pak řekl: „Dva důvody svědčí proti tomu: předně, že na místě činu nebyla nalezena žádná střelná zbraň, a za druhé byl Solana levák, jak jsem se dověděl od sestry. To vám je ostatně také známo. Ale rána byla vypálena do pravého spánku.“

„Byl levák, to souhlasí. Vy se domníváte, že člověk, který si chce vzít život, nevezme zbraň zrovna do té nešikovné ruky, ano?“

„Jsem o tom přesvědčen! Jak vás vůbec napadlo, že by mohlo jít o sebevraždu? Byl by k tomu měl podle vašeho názoru nějaký důvod?“

Sherwood si povzdechl. „Ještě před týdnem bych byl považoval za blázna každého, kdo by mi chtěl něco takového namluvit. Ale po obtížích, které se před námi nakupily za posledních osmačtyřicet hodin a ohrozily úspěch naší práce, měl k tomu stejně málo nebo mnoho příčin jako já sám.“ A pak vyprávěl o dlouhé společné práci, o obětech, které přinášel obzvláště Solana, a o tom, jak bylo nemožné získat finanční pomoc. „A přesto, inspektore – kdybyste mi teď řekl, že se tam přece jen našla zbraň – prostě bych to nechápal! Včera večer mě zapřísahal, abych nedezertoval, abych ho právě teď nenechával na holičkách. To je důkaz, že ještě počítal s budoucností! A pak přece chtěl pomoci lidem ve Vidamejoru!“

„Nu a? Přislíbil jste mu spolupráci?“

Sherwood zřejmě zrozpačitěl. „Ano a ne, inspektore. Musíte se vžít do mé situace. Solana měl přece jen svou praxi v Bridgetownu a velmi na ní lpěl. Já naproti tomu jsem se na jeden a půl roku vzdal všeho, riskoval jsem každý den, že budu propuštěn za to, že tajně používám laboratoře ústavu, a – říkám vám to docela otevřeně – počítal jsem pevně s tím, že naše práce přinese i jistý finanční zisk. Nepodceňujte význam té věci: jiní lidé zbohatli daleko bezvýznamnějšími medicínskými objevy.“

Stokes pozorně naslouchal. „Dobrá, pane Sherwoode, ať se vaše odpověď dotkla Solany jakkoliv, nemusíte si v tomto ohledu naprosto nic vyčítat. Sebevražda je vyloučena. Ale teď bych chtěl od vás vědět ještě něco. Je vám známo, kde Solana žil, než převzal zdejší praxi v Bridgetownu?“ Sherwood přikývl. „Plavil se dlouhá léta jako lodní lékař na parníku společnosti Puerto-Rico-Linie. Při tom si ušetřil dost peněz, aby si mohl zařídit ordinaci.“

Inspektor pokuřoval doutník. „To mi řekla také sestra. A teď se vraťme ještě jednou k Cerezovi. Snažte se přes oboustrannou antipatii být naprosto objektivní. Dovedete si představit, že by zavraždil Solanu? Počkejte ještě okamžik – pomyslete na to, že to byl jeho přítel…“ Sherwood přikývl, aniž by okamžik uvažoval. „Ano, považuji to za možné. Až kam sahalo jejich přátelství, to ví jen on. Tomu člověku se vede zřejmě špatně – během večera na to sám udělal několik nevkusných vtipů. Netvrdím, že to udělal, a také neříkám, že přišel k Solanovi se záměrem, aby ho zavraždil. Ale náhodou zahlédl, kde ukládá Solana peníze. Byla to obyčejná krabice na doutníky a nadto ležela v nezamčené přihrádce psacího stolu.“

„Viděl to Cereza?“

„Nejen že to viděl, inspektore, Solana nám oběma ukázal krabici a zaklepal na ni kotníkem. ‚Zní to žalostně dutě, pánové,‘ řekl a nechal nás do ní dokonce nahlédnout. Bylo tam něco přes sto osmdesát liber šterlinků.“

„Sestra mi ale vyprávěla něco o dvou stech librách.“

„Mluvila pravdu. Dvacet liber mi dal Solana jako úhradu výdajů za mou cestu do Caracasu.“

Inspektor pohlédl na hodinky a začal skládat papíry. „Dobrá, pane Sherwoode… Děkuji vám, řekl ‚jste mi spoustu nových fakt…‘ Pro dnešek toho necháme…“

„Co to znamená, pro dnešek? Chci odejet nejpozději zítra v poledne!“

Jako by chtěl vyjádřit své politování, pokrčil Stokes rameny. „To asi nepůjde, pane Sherwoode. Pro nejbližší dny vás tu budu ještě určitě potřebovat – aspoň si to myslím. Kdybyste si přál, vystavím vám potvrzení pro vašeho zaměstnavatele.“

„To mi není nic platné, vždyť mám ještě týden dovolenou! Ale musel bych se tu ubytovat a to stojí peníze. V Port of Spainu mám svůj pokoj a jím v kasinu. Nehledě vůbec k tomu, že teď, kdy je Solana mrtev, se musím okamžitě ohlédnout po nějakém partnerovi, neboť sám naprosto nedokážu vyrobit do června potřebné množství séra.“

„Jak to do června?“

Sherwood pokrčil nevrle rameny. „V červnu musí být podruhé očkováno šedesát lidí ve Vidamejoru, jinak bychom je prvním očkováním byli jen infikovali, místo abychom jim pomohli.“

Inspektor potřásl hlavou. „Lituji, pane Sherwoode, ale prozatím se nemohu zříci vaší přítomnosti. Jediné, co mohu udělat, je to, že bych se vám pokusil zajistit aspoň diety, které přísluší soudním svědkům. Ale to není mnoho. Myslím, že je to asi šest shillingů na den.“

Mladý lékař se kysele zatvářil. „Pak raději hleďte, abyste mi zajistil celu! V hotelu jsem zaplatil jen za nocleh a snídani šestnáct shillingů.“

Stokes chvíli myslel na to, že mu doporučí některý hostinec jako „Tres Arpónes“, ale pak od toho raději upustil.

10

Kristina seděla ve svém malém bytě a usedavě plakala, až konečně vyčerpána usnula.

Když se k večeru probudila, uvědomila si ihned zase skutečnost, kterou stále ještě nechápala, a pocit mučivého neklidu ji vyhnal na ulici. Nechápala také, proč Santiago nepřišel, když přece jistě ví, jak na něho právě dnes čeká.

Co když ale opravdu vstal teprve k polednímu a ještě nic neví? Pak by neměl důvod, aby k ní přišel, neboť si ujednali schůzku teprve na příští večer. Ale inspektor už jistě dávno pro něj poslal, aby ho vyslechl! A jestliže ho má v podezření a už ho nepropustil? Její neklid ji přiměl téměř k tomu, že by byla běžela na policii a sháněla inspektora Stokese. Ať by tomu bylo jakkoliv, získala by aspoň jistotu.

Rozmyslela si to však. Inspektor Stokes byl sice v Bridgetownu ještě nováček, ale několik jeho úředníků bylo ženatých a bydleli v její blízkosti. Dejme tomu, že by se některý z nich dověděl, proč přišla, pak by to vyprávěl své ženě a zbytečně by přivedla sebe a Santiaga do řečí.

Kristina došla ke správní budově a chtěla se vrátit, protože měla pocit, že na ni všichni lidé hledí. Tu se k ní někdo blížil, a když vzhlédla, stál před ní Stokes a zdravil ji. „Dobrý večer, slečno Barreová. Dobře, že jsem vás potkal. Právě jsem vás chtěl navštívit.“

Snažila se vyčíst něco z jeho obličeje, ale nedopřál jí času. „Teď vám ale raději navrhnu, abyste šla se mnou do mé kanceláře.“

Cosi v jeho chování jí napovídalo, že pro ni nemá dobré zprávy o Santiagu Cerezovi.

.

„Asi za sebou máte ošklivý den, slečno Barreová,“ začal, když usedli v jeho pracovně. Pohlédl jí do očí. „Ale teď už nesmíte plakat. Nic to nepomáhá. Chudák Solana je mrtev, ale také se tím rázem zbavil všech svých velkých starostí. A můžete se spolehnout, že nic necítil! Doktor Hill z námořnické nemocnice mne ujistil, že byl na místě mrtev.“

Kristininy oči se znovu naplnily slzami. „Vždyť si to také sama myslím, pane. Ale proč vůbec musel zemřít? Byl to tak hodný člověk! A měl takovou radost, když nám z Vidamejoru přinesl dobré zprávy…“

Stokes se zájmem vzhlédl. „Koho myslíte kromě sebe, říkáte-li nám?“

Kristina instinktivně zaujala obranné postavení. „Přirozeně pana Cerezu! Doktor Solana mi řekl výslovně: ‚Bez vás obou bych to byl nikdy nedokázal.‘“

Protože inspektor to zřejmě nechápal, vysvětlila mu: „Pan Cereza vyrobil všechno, co bylo třeba pro laboratoř: termostat, regály se spoustou malých přihrádek pro zkumavky, stativ pro mikroskop – dokonce i bedničky, v nichž bylo možno transportovat naplněné ampulky. A jakou měl doktor Solana radost z každého nového kusu…“

Stokes vstal. Přinesl zpola naplněnou sklenici. „Napijte se, slečno Barreová. Doušek vína vám neuškodí! Prosím, aspoň to zkuste. Uvidíte, že vám to udělá dobře.“

Přiložila váhavě sklenku ke rtům a nepatrně se napila. „Děkuji.“

„Že je dobré? Víte, kde vyrostlo? Na to určitě nepřijdete!“

Kristina se pokusila o úsměv. „Skoro nikdy nepiji víno.“

„To byste ale měla, když jste někdy pořádně vyčerpaná! Mám vám říci, odkud je? Z Portorica, z vaší vlasti! To byste si byla nepomyslila?“

Proč se mnou tak starostlivě mluví, ptala se sama sebe – tak jako by mě chtěl připravit na něco zlého? „Na to bych byla sotva přišla,“ řekla. „Děkuji mnohokrát!“

Pak se rozhovořil o Sherwoodovi. „Škoda, že mi nemůžete říci více o doktoru Sherwoodovi, slečno Barreová. Říkala jste dnes ráno, že jste ho viděla jen několikrát?“

„Ano. Včera podruhé.“

„Nu dobrá, slečno Barreová. Ale člověk si přece udělá nějaký dojem, i když poznal někoho jen povrchně. Vždyť přece byl Sherwood Solanovým partnerem a Solana o něm určitě někdy mluvíval. Mohla byste si na něco vzpomenout?“

„Vím jen, že doktor Solana o něm vždycky mluvil velmi hezky. Vážil si ho především proto, že po celou dobu tak pilně pracoval – vždycky až dlouho do noci, když už měl dávno po službě.“

„To zasluhuje opravdu uznání! Mluvil s vámi někdy Solana také o finančním výtěžku práce? Vždyť jistě myslel i na to, pravda?“

„Sotva…“ Zamyslila se. „Jednou o tom mluvil, ale to se vlastně týkalo spíše pana Cerezy.“

„Copak ten s tím má společného?“

Kristina měla pocit, že se dopustila chyby, ale teď už nebylo vyhnutí. „Doktor Solana mu chtěl pomoci, aby se dostal odsud. Myslil, že mu to umožní výtěžek z jeho práce.

Pan Cereza se domnívá, že jako malíř patří do většího města, kde by mohl počítat s jistým okruhem zájemců o své práce.“

„Hm. A k tomu mu chtěl dopomoci Solana?“

„Ano…“

Chtěla ještě něco dodat, ale Stokes ji předešel: „Z toho by tedy prozatím asi nebylo nic: doktor Sherwood mi totiž řekl, že až dosud nebylo možné najít finančně silné zájemce o sérum. Také jeho cesta do Caracasu sledovala tento účel, ale marně…“ Pohlédl na ni pozorně. „Přirozeně o tom podal včera Solanovi zprávu. Bohužel nemůže vědět, zda Solana později, když už od něho odešel, o tom nemluvil s Cerezou…“

Kristina měla pocit, že jí Stokes vypráví všechno s určitým záměrem. Zdálo se, že jeho další slova to potvrzují „Jestliže je tomu tak, pak se asi včera večer ošklivě zhroutily velké naděje pana Cerezy.“

Ovládla se, aby zůstala klidná. „O ‚velkých nadějích‘ se nedá mluvit: pan Cereza by byl totiž tuto pomoc nikdy nepřijal.“

„Smím se vás zeptat, odkud to tak přesně víte?“

Rozčileně se kousla do rtu. „Sám mi to řekl, když byl doktor Solana ve Venezuele.“

Inspektor přikývl. „Ach tak. To znamená, že občas přicházel, ano?“

Zlostí zčervenala. „Ne, přišel jen jednou! Když jsem mu řekla, že Solana odcestoval, brzy zase odešel.“

Stokes na ni upřeně hleděl. „Proč se vlastně pokaždé červenáte, slečno Barreová, když se mluví o panu Cerezovi?“

„To není pravda! Chci jen zabránit, abyste si o něm neudělal falešný úsudek.“

Stokes rázem změnil tón. „Rád bych si o něm udělal správný úsudek, slečno Barreová, ale vypadá to, že se mi to jen tak nepodaří. Včera odpoledne zmizel totiž ze své ubikace a dosud se neukázal ani tady, ani nikde jinde v Bridgetownu. To není pěkné od pana Cerezy, nemyslíte také? Zmizí zrovna teď, kdy bychom se od něho chtěli tolik dovědět!“

Kristina nedokázala skrýt své zděšení, ale Stokes nedal na sobě znát, že si toho všiml. „Poslechněte mne, slečno Barreová. Na tom přece není nic zlého, když se dva lidé mají rádi, není-liž pravda? Nu dobrá, nemusíte mi nic říkat. Vidíte, a právě proto je ve vašem zájmu, abyste zbavila pana Cerezu těžkého podezření. Nemusím vám snad vykládat, že zmizel v nejnevhodnějším okamžiku! Předpokládám, že do jisté míry znáte jeho zvyky, a proto mi teď povězte, co si o tom myslíte.“

Ačkoliv byl její nápad dílem okamžitého vnuknutí, upjala na něj novou naději. „Tak přesně jeho návyky neznám. Ale je přece krajinář a vím, že neustále hledá nové motivy…“ Poněkud zaváhala, ale pak přece řekla: „Docela možné, že se za nimi vypravil někam ven, do terénu.“

Stokes potřásl nevrle hlavou. „A to udělá prostě tak, že ani vy, ani jeho sousedé o tom nic nevědí? To vám nevěřím, slečno Barreová! Vždyť vy tomu sama nevěříte… Vím, co si teď myslíte. Myslíte si, že nemám právo, abych se přehraboval ve vašich soukromých záležitostech, pravda? Ale to je omyl! Nejenže mám právo, ale mám dokonce povinnost zajímat se o vše, co může přispět k objasnění loupežné vraždy… Tak, slečno Barreová, teď víte, jak se věci mají. Řekněte mi teď, zda si pan Cereza při svých objevných cestách za novými motivy oblíbil tady na Barbadosu určitou krajinu. Tak velký přece ostrov není, a dříve nebo později bychom přece na to přišli. Ale bylo by přece možné, že byste mi pomohla: myslím, že snad má jakýsi ‚malířský koutek‘, rozumíte, a že ho znáte? Přemýšlejte chvilku…“

Kristina už všechno uvážila. „Vím, co myslíte…“ Sklopila oči. „Ne, pane inspektore, o tom nic nevím.“

Když Stokes zase osaměl, měl pocit, že ho dívka s velkýma temnýma očima obelhala.

O hodinu později už byl vydán zatykač na Cerezu a všechny policejní stanice v oblasti Malých Antil byly dálnopisně i telefonicky vyzvány, aby po něm pátraly.

11

Trápena novým neklidem vydala se Kristina na cestu domů. Podezření, které několikrát vyslovil inspektor, se jí zdálo tak absurdní, že se jí podařilo zachovat rozvahu. Kriminální úředníci musejí být nedůvěřiví, patří to k jejich povolání. Jestliže se přece pokoušela vykládat Santiagovo zmizení jako něco, co naprosto není neobyčejné, pak jen proto, že chtěla získat čas pro své chmurné myšlenky.

Ve skutečnosti věděla velmi dobře, že už dávno minula doba Cerezových toulek: předně proto, že při své nynější práci si nemohl prostě dovolit takové přestávky, neboť vydělával tak málo, že to zrovna stačilo z ruky do úst; za druhé proto, že by bylo naprosto nesmyslné hledat nové motivy, které by v současné své situaci naprosto nemohl zužitkovat.

Dobře pochopila, co vyvozuje inspektor z toho, že Solana možná hovořil včera také se Santiagem o beznadějnosti finančního úspěchu své vědecké práce: Stokes se domnívá, že Santiago opravdu pevně počítal se Solanovou pomocí, a když tato „velká naděje“ zmizela, že si pomohl jiným způsobem…

Aniž by si chtěla přiznat tuto strašnou myšlenku, náhle se jí už nemůže zbavit. Když se Stokes zeptal po nějakém Cerezově malířském koutku, okamžitě si vzpomněla na kráterové jezírko a teď ji napadlo ještě něco jiného: onoho kouzelného nedělního dopoledne slíbila Santiagovi, že s ním odjede do Ria a že se stane jeho ženou – anebo že přijde za ním, jakmile si tam založí existenci. Santiago byl od toho okamžiku jako posedlý přáním uskutečnit co nejdříve cestu do Ria. Co když ho svým slibem přivedla na myšlenky, které by ho byly určitě jinak nenapadly? Touto představou se jí přímo zatajil dech. Musela se na chvíli zastavit. Všechno v ní se proti tomu vzpírá, ale není to nic platné, přece jenom vznikl podnět pro nové mučivé dumání.

Když konečně stanula ve svém pokoji, uklidnila se a začala zase jasně uvažovat: musí získat jistotu, zda to, co ji právě napadlo, je jen horečná vidina, či ne.

Zítra ráno, hned jak se rozední, zajde ke skrytému kráterovému jezírku; Santiago jí ještě v úterý ukázal cestičku k jezeru, kterou jistě zná jen velmi málo lidí v Bridgetownu. Co by dělala, kdyby se opravdu skrýval tam dole, na to teď nemůže ani pomyslit. Jen zavřít oči a spát. Snad aspoň ve spánku zapomene.

.

Asi přeslechla budík, neboť když se po několika hodinách probudila, vystupovalo už slunce za palmami, které lemují věnec hor nad městem. Spěšně se umyla a oblékla; pak tiše, aby ji nikdo nezpozoroval, zamkla dveře a po špičkách vyšla z domu.

Za hodinu už obešla rozlehlou muškátovou plantáž, za níž vedla stezka mezi vysokými kaktusy k palmovému háji. ještě pět minut a pak došla k velkému lávovému kuželi, v jehož středu se zdvíhal okraj kráteru obrostlý palmami.

Došla tam tak rychle, jak jen to cesta dovolovala. Teď se zastavila – ne proto, aby si odpočinula, ale spíš proto, aby soustředila své síly k tomu, co bude následovat. Co mu řekne, jestli se opravdu skrývá tam dole?

Dlouho to nevydržela a pak šla opatrně k okraji kráteru. Když se hluboko pod ní zatřpytila čirá vodní hladina, rozbušilo se jí srdce, takže se musela posadit; ale jen na půl minuty, pak zase vstala a s chvějícími se koleny stoupala k úzkému skalnímu hnízdu. Mohla vidět i vchod do malé jeskyňky.

Bylo tam úplně ticho a její napjaté smysly se zaposlouchaly do tohoto ticha. Náhle se polekala, protože se domnívala, že slyší čísi zatajovaný dech, ale byl to její vlastní dech a neklidný tlukot vlastního srdce. Už tady, v půli kráteru, je tak chladno, že se Kristina chvěje zimou.

Dlouho naslouchala, ale nezaslechla ani nejmenší šelest. Tu přiložila ruce k ústům a zvolala – napřed skoro šeptem, pak hlasitěji: „Santiago! Haló, Santiago!“

Ticho. Uplynula minuta, uplynuly dvě, pak zavolala ještě jednou: „Santiago, poslyš přece! To jsem já, Kristina!“ Ozvěna dvakrát vrátila její volání. Když dozněla, obklopilo ji opět naprosté ticho, které se jí už nezdálo příšerné.

12

Na jižním konci souostroví Malých Antil, které spojují jako půvabná girlanda Portorico a severní pobřeží jihoamerické pevniny, leží mezi britskými koloniemi St. Vincentem a Grenadou celý závoj drobných ostrůvků – Grenadin.

Některé z nich jsou pouhé okrouhlé krátery, na jejichž svazích, jež zalévá slunce, se daří nejvýš kaktusům. Jiné naproti tomu překvapují svým kouzelným panorámatem všechny cestující, kteří je míjejí na turistických parnících.

Jedním z nejpůvabnějších ostrůvků je Carriacou, který rovněž patří do britského dominia. Z temné zeleně tajuplných strží tu ční fantasticky strmé kužele hor, které mohly vzniknout jedině sopečnou erupcí. Převážnou většinu obyvatelstva tvoří na Carriacou černoši. Jenom v Cadeně bydlí přibližně tři sta černochů.

Kromě hotelu „Butler“, jehož bílý věžovitý přístavek přečnívá ostatní domy jako nemotorný sádrový odlitek, jsou tu jen tři velmi prosté hostince. V jednom z nich, který se jmenuje „Sailor’s Rest“, se ubytoval před několika dny vyčouhlý mladý muž. Jeho jedinými zavazadly jsou podlouhlý plochý kufřík, jakýsi svitek zabalený do hnědého linolea a skládací malířský stojan.

Odchází každé ráno a vrací se teprve krátce před večeří – pravděpodobně proto, aby ušetřil peníze za oběd, neboť na Carriacou neexistují tak velké vzdálenosti, že by bylo obtížné vážit cestu do hostince, v němž je ubytován. Ale předplatil si pokoj na dva týdny a majitel hostince si dovede vážit takovýchto hostů.

Večer se pak mladý muž vždycky pečlivě ustrojí. Oholí se, oblékne poněkud krátké, ale ještě docela slušné flanelové kalhoty, přehodí si přes ramena sako a jde do hotelu „Butler“, kde se vždycky hrává až do bílého rána poker.

Je ale velmi opatrným hráčem: po celé hodiny chodí od stolu ke stolu a přihlíží; a teprve když zjistí, že se může bez rizika pustit s ostatními do hry, zaujme uvolněné místo – a tak až dosud každou noc vyhrál několik shillingů.

Dnes však po večeři napsal napřed dopis; než ho vložil do obálky, ještě jednou si ho přečetl:

„Kristinko moje!

Dnes je pondělí a Ty na mne budeš marně čekat. Už za půl hodiny. Věř mi, že když na to pomyslím, trpím pekelná muka! Ale nemohl jsem jinak a pokusím se ospravedlnit. Pomysli si, dostal jsem objednávku! Mám namalovat obraz, opravdový obraz, který se dá několika hřebíky přibít na kteroukoli trpělivou zeď! Bal si už kufry, až se vrátím, jedeme do Ria!

Než Ti ale povím, jak k tomu došlo, musím Ti sdělit, proč jsi už dávno ode mne neobdržela žádnou zprávu. Sedím na Carriacou, na ostrově, jehož panoráma uvádí jistý druh cestujících Angličanek do extáze. Až jednou budeme mít náš krásný malý bungalov s pohledem na Cukrovou homoli, pak mě jednou o půlnoci probuď a zeptej se mě, když budu úplně rozespalý, co považuji za nejpřesládlejší a nejpříšernější pohlednicový ráj, a já zašeptám: víc nic? Přirozeně, že Carriacou! Přistávají tu nejrůznější parníky, ale parník na Barbados přistává jen každý třetí den; a proto takové zpoždění. Viď, že zase zakopáš válečnou sekeru?

Ale teď Ti chci vyprávět dál. Když jsem se v pátek večer vrátil od Solany, chtěl jsem ještě zajít do několika restaurací, které jsem měl na cestě. Ale byl bych mohl stejně dobře nabízet válenky. Přesto však bylo dobré, že jsem se o to pokusil, protože nakonec jsem se dal do hovoru s jistým mužem, který – ty tomu asi neuvěříš – se po mně už před několika dny ptal v mém kvartýru.

Vždyť jsem Ti to vždycky říkal, Kristinko. Moje sláva už dávno pronikla do světa, protože ten chlapík chtěl ode mne obraz! Bohužel, ten politováníhodný muž horuje pro tohle příšerné Carriacou a bylo naprosto nemožné nadchnout ho pro nějaký motiv z Barbadosu. Zadal mi opravdovou objednávku, ale je to Francouz a toho času bydlí nedaleko Port of Spainu, tedy na Trinidadu. Protože už zůstane jen tři týdny, zbývá mi něco přes čtrnáct dnů. Můj ne zcela nenadaný kolega Leonardo da Vinci by se obracel v hrobě, kdyby to věděl! Prosím, nemluv o tom proto s nikým, protože člověk nikdy neví, jak ho kde budou pomlouvat. Ale teď Tě asi bude zajímat, kde jsem sehnal peníze na cestu a na pobyt. Vždyť i ten příšerný blaf, který tu člověku podávají k večeři, se musí zaplatit. A to Ti, Kristinko moje, neřeknu, abys mě nepovažovala za příliš lehkomyslného. Doufám, že ode dneška za dvanáct dnů budu hotov; pak odvezu svou malůvku na Trinidad a vrátím se nejbližším parníkem.

Pozdravuj starého Pabla a řekni mu, aby byl napříště opatrnější při mixování svých nápojů: ještě dlouho jsem cítil následky. Každý třetí den teď ode mne dostaneš dopis.

Pro dnešek končím, za půl hodiny odjíždí parník. Tisíc nejkrásnějších pozdravů od Tvého Santiaga, který Ti líbá ruce i ústa, jestli na tom bezpodmínečně trváš!

P. S. Prosím, piš mi poste restante na značku AL 500 do Cadeny, Carriacou. Poste restante proto, aby bylo možno poslat za mnou poštu do Port of Spainu, až odtud odjedu.

Dobrou noc, Kristinko!“

Když zalepil obálku, zazněl z přístavu krátký signál lodní sirény. Skokem byl Cereza ve dveřích a vyběhl tak rychle, že se venku srazil s jakýmsi mužem, který zuřivě vykřikl. Pak ale poznal Cerezu a zeptal se: „To jste vy, Leonesi? Kdepak hoří?“

Cereza měl ještě čas přitisknout dopis k srdci. „Tady! Ale musím si pospíšit, chci to ještě poslat!“ Chtěl odejít, ale muž ho zadržel. „Vždyť ještě máte čtvrt hodiny čas! Tak co, zahrajeme si zase večer?“

Cereza se mu vyškubl. „Samozřejmě!“ Dal se do klusu a za chvilku už zmizel za rohem.

13

Celý Barbados se zúčastnil Solanova pohřbu. Do Bridgetownu přišly i různé delegace z okolních ostrovů, z Trinidadu a z Venezuely – mezi nimi také první kormidelník lodi „Guadeloupe“, na níž se Solana plavil několik let jako lodní lékař.

Kristina a doktor Sherwood šli hned za rakví. Smutečních obřadů v kapli se však dívka nesměla zúčastnit, protože vstup do kaple je podle starošpanělského mravu vyhrazen pouze mužům.

Byla u konce svých sil. Bolest nad Solanovou náhlou smrtí, vlastní starosti, které nemohla nikomu svěřit, a navíc byla po celý týden středem pozornosti svých spoluobčanů. Dnes se na ni upíraly tisíce očí.

Když bylo po všem, doprovodil ji ještě doktor Sherwood až k domu.

„Byla to bolestná hodina, sestro Kristino,“ řekl, když se zastavili. „Buďme rádi, že ji máme za sebou.“

Mlčky se rozhlédla ulicí. Sherwood, jak se zdálo, to nepozoroval. „Co si teď počnete? Myslím, že byste chtěla co nejrychleji opustit Barbados a především toto město…“

Pokrčila rameny. „Nevím… Mohla bych okamžitě odejít do nemocnice v San Juanu na Portoricu… Musím se ale napřed postavit na nohy.“

To pro tebe nebude tak snadné, pomyslel si. „Nevím, zda vám to smím nabídnout, sestro Kristino,“ řekl po chvilce. „Mám na Trinidadu jisté styky. S vaší znamenitou angličtinou by nebylo obtížné najít zajímavou práci.“

„Děkuji vám velice, doktore Sherwoode. Ale myslím, že bych nechtěla na Trinidad. Byla bych příliš daleko od Portorica a tam žije má matka…“

Aby se dostali na jiné téma, zeptala se ho: „Už jste dospěl k nějakému rozhodnutí ohledně práce pro Vidamejor? Jste přece jediný, kdo by mohl pokračovat v práci doktora Solany.“

Sherwood pokrčil rameny. „Není to příliš povzbudivé, co jsem se dověděl minulý týden v Caracasu. Teď, když je Solana mrtev, by se mi snad podařilo zainteresovat některého kolegu…“ Hořce se usmál. „Chápejte: leckdo už po smrti našel obdivovatele. Na druhé straně by takový pomocník nesklidil žádnou velkou slávu, vlastně by dělal už jen řemeslnou práci. Kromě toho by nestačil jen jeden, aby nahradil Solanu. Je to nepochopitelné, odkud ten člověk bral tolik pracovní energie…“ Hluboce si vzdychl. „Ale snad půjde všechno snáze, než si myslím. Snad mi vběhne ještě do cesty nějaký štědrý milionář.“

Kristina smutně přikývla. „Je mi vás tak líto, doktore Sherwoode! Bude to pro vás aspoň malá útěcha, když vám řeknu, s jakou úctou o vás vždycky mluvil doktor Solana? Ještě naposled – jeden nebo dva dny před…“ Musela se odvrátit a stiskla rty.

Sherwood poněkud zesmutněl. „Děkuji, sestro Kristino. Nu, za těch jeden a půl roku jsem se přece jen trochu natrápili Ale teď je třeba pokračovat a všechno bude ještě těžší.“ Zdálo se, že chce ještě něco dodat, ale pak se napřímil a pohlédl jí do tváře. „Tak tedy, abych se s vámi rozloučil, sestro Kristino. Odjíždím zítra první lodí na Trinidad. Inspektor Stokes mi to konečně dovolil. A vy uděláte nejlíp, když si teď vezmete trochu bromu a ulehnete! Vždyť sotva stojíte na nohou…“

Pokusila se o úsměv. „Teď už mám to nejtěžší za sebou…“ To není pravda, četla v jeho pohledu.

Podával jí ruku. „Sbohem, sestro Kristino, a ozvěte se, kdybyste si to náhodou rozmyslela. Víte přece, kde mne zastihnete.“

Protože jelo právě kolem nákladní auto, bylo pro ni snažší uvolnit svou ruku z jeho. „Mnoho zdaru v práci, doktore Sherwoode. Mějte se dobře.“

„Sbohem…“ Zůstal ještě stát a díval se za ní, až zmizela v domě.

Škoda toho děvčete, pomyslil si. Kdyby člověk nevěděl, že jsi se spustila s vrahem, přímo by se do tebe zamiloval…

Pak se odvrátil a odcházel.

Když Kristina přišla ke dveřím svého bytu, viděla, že Je ve schránce několik dopisů s černými okraji. Byly tam kondolenční lístky od bývalých Solanových pacientů a dva od lidí, které neznala. Dále tam našla dopis od matky a konečně dopis, na jehož obálce byla hlavička HOTEL BUTLER, CADENA. Adresa a odesílatel byly napsány těžko čitelným tiskacím písmem: Poste restante AL 500, Cadena, Carriacou.

Kristina se zarazila a na několik vteřin zbledla. Pak roztrhla obálku a její ruce se chvěly. Vrhla jediný pohled na hustě popsaný list a pak klesla na stůl. Její tělo se zachvívalo osvobozujícím vzlykotem.

14

Inspektor Stokes zašel k večeru do Livingstonovy aleje, aby tam zanesl různé listiny, které dopoledne našel v Solanově psacím stole. Prohlížel je sice celé dvě hodiny, ale nevyplynulo mu z toho nic, co by ho mohlo přivést na stopu.

Když teď zase stál přede dveřmi verandy a chtěl přilepit nový pruh papíru s policejní pečetí, vypadl mu papír z ruky a snesl se na zem. Rozzlobeně ještě jednou odemkl a rozsvítil světlo na verandě, aby lépe viděl. Proužek papíru našel ihned; když se ale chtěl zase vzpřímit, spatřil něco, co ho přimělo, aby zůstal ještě okamžik v podřepu: od olivově zeleného linolea na podlaze se zcela zřetelně odrážely otisky dvou neobyčejně velkých bosých nohou, které při denním světle nebylo vidět. Byly tam i jiné stopy a pro Stokese nebylo těžké najít i své vlastní.

Otisky bosých nohou mohly přirozeně patřit některému Solanovu pacientovi. Sestra mu řekla, že to byli většinou černoši. Když se ale pokusil stopy sledovat, dospěl k zajímavému zjištění.

Velmi opatrně, aby neporušil otisky, vešel ještě jednou do pracovny a odtud zavolal komisařství. Chvilku čekal a pak se ohlásil úředník, který měl službu.

„Tady Stokes,“ řekl inspektor a posadil se do Solanova křesla: „Je Mike ještě v baráku?“ Zdálo se, že bylo třeba, aby se napřed přesvědčili. Za chvilku se zase ozvali: „Právě odchází, pane…“ Stokes si oddechl. „Pak mu honem řekněte, aby ihned přišel se svou bedýnkou do Livingstonovy aleje… Ano, k Solanovi…“

Když zase položil sluchátko, zůstal chvilku sedět a uvažoval: Od okamžiku, kdy byl objeven zločin, vkročil do domu jen velmi malý počet osob. Kromě něho samotného, Sherwooda a slečny Barreové to byl ještě doktor Hill z námořnické nemocnice, dále specialista pro otisky prstů a pro stopy, který zvláště přišel ze St. Vincentu a jehož jméno bylo Mike, a oba muži, kteří přijeli pro Solanovu mrtvolu.

Jestli sestra vytřela podlahu, když odešel poslední pacient, pak mohly být na podlaze kromě ostatních stop už jen stopy Cerezovy, který byl až pozdě do noci u Solany. To by však znamenalo, že ona osoba s velkýma nohama tu musela být buď v kritické noel, anebo později. Druhá možnost však byla vyloučena, protože Stokes pokaždé našel na dveřích neporušené pečeti.

Pronikavé zahvízdnutí vytrhlo inspektora z jeho úvah. Když přistoupil k oknu, stál u plotu širokoplecí Mike.

Po dvou hodinách byli hotovi. To, co zjistili, v podstatě vyvracelo Stokesovy dosavadní vývody: stopy nezačínaly u dveří, ale pod úzkým oknem, které bylo umístěno v protější zdi. Po několika krocích místností směřovaly ke dveřím, jimiž se procházelo do pracovny. Za těmito dveřmi je už nebylo možno zjistit, protože tam byla podlaha pokryta tenkou pletenou rohoží z lýkových vláken. Vetřelec tam nesporně vnikl úzkým oknem. Na bíle nalakovaném parapetu sice nebyly znát žádné stopy, muž se ovšem mohl provléknout okénkem, aniž by na ně šlápl.

Stokes byl přirozeně vděčen náhodě, která ho uvedla na novou stopu. Na druhé straně však mu z toho vyplynul nepříjemný úkol. Ještě dnes bylo třeba instruovat všechny policejní stanice na Barbadosu a na okolních ostrovech, aby pátraly po muži s nápadně velkýma nohama, který by měl trenčkot s vetkanou značkou firmy „La Ultima, Buenos Aires“. Neznámý vetřelec musel být dosti velký muž, jak se dalo usuzovat podle velikosti jeho nohou. Protože také Solana měřil přes metr pětaosmdesát, nemusel mu být jeho plášť malý.

„Copak je na tom nepříjemného?“ zeptal se Mike, když mu to inspektor vyprávěl. Inspektor na něho zuřivě pohlédl. „Jste vy ale natvrdlý! Tentýž plášť jsem přece připsal v prvním zatykači Cerezovi…“

„Aspoň vidíte, že člověk nemá lehkomyslně disponovat s cizím šatstvem!“

Stokes naštěstí neposlouchal. „Je to doufám jasné, že vám nedovolím odejet?! Zítra ráno si ještě jednou prohlédneme plot a celou zahradu.“

Druhý pokrčil rameny a odpověděl: „Teď, když už uplynul celý týden, tam chcete ještě něco najít? Pro mě za mě.“

15

Kristina byla jako proměněna od okamžiku, kdy dostala Santiagův dopis. Přirozeně na něj ihned odpověděla, ale uplynou aspoň čtyři dny, než ho Santiago obdrží. Na tak malé ostrovy, jako je Carriacou, přijíždí poštovní parník jen každý třetí den a elegantní turistické parníky jsou příliš nespolehlivé, než aby jim mohla být svěřena pošta. Jejich cestovní trasu neurčuje kapitán, ale rozmazlení cestující.

Dlouho uvažovala, zda má Santiagovi napsat, co se mezitím přihodilo v Bridgetownu, ale nakonec to neudělala. Santiago by asi všeho nechal a připlul by nejbližší lodí, ztratil by tím nejméně čtyři dny a nedodal by včas svou práci. Tím by se však rozplynula nádherná vyhlídka, že by spolu v dohledné době mohli odejít do Ria.

Bolest nad ztrátou jediného přítele by mu jistě také vzala jakoukoliv chuť k práci. Ne – právě teď nesmí mít starosti.

To tedy byly důvody, které přiměly Kristinu, aby neběžela se Santiagovým dopisem za inspektorem Stokesem. I kdyby měl tento dopis zničit jeho strašné podezření, přece jen by chtěl Stokes bezpodmínečně Santiaga vyslechnout a v případě potřeby by ho dal dopravit do Bridgetownu násilím.

Stačilo jí, že na ni myslí, že z ní byla sňata strašná nejistota a že Santiago konečně zase jednou pořádně pracuje. Když ji inspektor Stokes potkal v neděli náhodou v přístavu, zastavil se překvapeně. „Haló, slečno Barreová! Vidíte, takhle se mi už líbíte lépe!“

Asi zase zrudla, neboť když Stokes šel dále, potřásal udiveně hlavou. „Tentokrát přece nebyla vůbec řeč o Cerezovi.“

.

Téhož dne ho očekávalo ještě další příjemné překvapení: přibližně patnáct mil od pobřeží zadržela policejní hlídka tuláka, který neměl na svých neobyčejně velkých nohou ani punčochy, ani boty. Individuum sice nemělo trenčkot, zato ale barevný ubrus, který o několik hodin později slečna Barreová bezpečně identifikovala.

Muž byl jen střední postavy, ale měl tak široká ramena, že dokonce i Mike vedle něho vypadal jako výrostek. Udal, že se jmenuje Pidder Bloom a že je Holanďan. To také stálo v jeho rozedraném námořnickém průkazu.

Kdesi mezi starými listinami inspektora Stokese se povalovala kartotéka, kterou si kdysi založil ještě jako mladý elév kriminalistiky, aby tam zachytil všechny případy, které vyřídil sám anebo na kterých aspoň spolupracoval. Bylo tam zvěčněno dokonce několik loupežných vrahů a během let měl co činit s leckterým nebezpečným chlapíkem. Žádný však se nechoval u prvního výslechu tak ostentativně klidně jako Pidder Bloom.

Mluvil dosti dobře anglicky, ale nerozuměl vždycky hned otázkám, které mu Stokes kladl.

Když byly zjištěny personálie, propustil inspektor dva policisty, kteří až dosud stáli za zatčeným, a nechal v místnosti jenom Browna, aby psal protokol. Byl však přece jen aspoň tak opatrný, že zatčenému dal nasadit na ruce pouta, od nichž vedl tenký, pevný ocelový řetěz ke spoutaným nohám.

Když se zeptal Piddera Blooma, zda přiznává loupežnou vraždu v Livingstonově aleji, došlo k prvnímu nedorozumění.

„Livingstone? Nebyl to ten slavný lovec motýlů?“

Stokes měl dobré zkušenosti s tím, že se přizpůsobil svéráznému chování svých „zákazníků“, a proto potlačil úsměv. „Pěkný lovec motýlů! Cestovatel to byl! Ale raději se vraťme k vám…“

„No právě,“ odpověděl zatčený, a Brown se sklonil nad protokol.

„Tak tedy ještě jednou,“ spustil Stokes o něco hlasitěji. „Ptal jsem se vás, zda přiznáváte, že jste zastřelil toho muže v Livingstonově aleji.“

Pidder Bloom lhostejně pokrčil rameny. „Všechno přiznám. Ale co kdybyste mi dali napřed něco k snědku?“

Stokes v duchu žehnal proužku papíru, který mu před několika dny vypadl z ruky. Nepředstavoval si, že to bude tak snadné. „Na to také dojde,“ řekl téměř přívětivě. „Napřed mi vypravujte, jak vás vůbec napadlo, abyste se tam vloupal.“

Buď ho muž hned nepochopil, nebo byl toho názoru, že je třeba, aby napřed byla vyřešena důležitější otázka. „To se vždycky říká, pane! A když potom člověk sedí v base, tak mu kručí v břiše.“

Inspektor se na něho několik vteřin díval a vraštil obočí, pak ale přece zavolal policistu. „Zbylo na strážnici něco od oběda?“

„Asi sotva, pane. Dnes je neděle a to nikdy nic nezbyde.“

Pidder Bloom očividně zneklidněl. Stokes uvažoval. „Tak zajděte do nemocniční kuchyně a přineste odtud, co vám dají. Řekněte jim, kdo vás posílá.“

„Rozkaz, pane.“

Zdálo se, že se zde muži s velikýma nohama docela líbí. „Máte to tu útulné, pane! Docela pěkné městečko, tenhle Bridgetown! Není tak nemožně přepjaté jako ta hnízda na Curaçau nebo Tobagu.“

Protože Stokes začal výslech svou „individuální metodou“, setrval už při ní. „Tam už jste byl také?“

Muž zase pokrčil rameny. „Kde už našinec všude nebyl? Mě se můžete ptát, pane, znám to všude od Trinidadu až k Portoricu: Grenadu, Vincent, Martinique, Antiguu, Montserrat – a jak se ještě všechny ty ostrovy jmenují…“ Mlaskl si: „Tam na Antigue se docela slušně vyvařuje…“

V Stokesovi se začaly ozývat tiché pochybnosti. „Kdepak například?“

Pidder Bloom se klidně usmál. „Jasné, že ne v base! Odkroutil jsem si osm měsíců na ananasových plantážích…“

„Hm… A za co?“

Muž svraštil čelo. „To už je včera, pane. Bylo to pro krádež z hladu, myslím…“

Stokes se napřímil. „Za krádež z hladu osm měsíců? To není přece možné. Jakpak jste to provedl?“

„Docela prostě, pane: byl tam takový pěkný malý bungalov a tam seděla zrovna u oběda celá společnost, víte? A protože mi nechtěli nic dát, tak jsme je, Pete a já, poslali od stolu a…“

„Okamžik: co to znamená, poslali jsme je od stolu?“

„Vyhodili jsme je na vzduch, pane…“

Stokes už vyslechl dost podobných příběhů a tak ho to naprosto nevyvedlo z míry. „A takovému něčemu říkáte krádež z hladu? Tady u nás se tomu říká zločin s použitím násilí! A co bylo potom?“

„Pak jsme se najedli, pane…“

„Hm… A pak?“

„To bylo všechno, pane.“

„Nu, dobrá! Mě by zajímalo, co je vlastně vaše ‚branže‘.“ Pidder Bloom chtěl udělat odmítavý pohyb, ale pouta na rukou mu v tom bránila. „Ach tak,“ řekl. „Malé ryby, pane. Většinou krádeže z hladu. A tuláctví…“

Stokes mu nevěřil ani slovo. „Nu, což,“ řekl a významně se zatvářil: „Žádný strach. Do takového pokušení se už nedostanete. To je vám jasné?“

Odpověď byla tak klidná, že Stokes zapochyboval o rozumu zatčeného. „Když nastane doba dešťů, je nejlepší, když má člověk střechu nad hlavou…“

Po několika minutách se ozvalo zaklepání na dveře a vstoupil policista s jídlem.

16

Dříve než člověk rozezná v noci ostrov Carriacou, zazáří z věže hotelu „Butler“ přes moře fialová a bílá neónová reklama. Věž je zdaleka viditelná i za dne, ale naprosto není estetickým přínosem pro vzhled přístavu. Hodí se mezi jednopatrové domy v Cadeně jako pyšný hloupý páv do světa nevzhledných, ale užitečných slepic.

Ale hotel „Butler“ není pro stálé obyvatele Cadeny, nýbrž pro zhýčkané turisty, kteří dupají rozkoší při prvním pohledu na ostrov a domnívají se, že objevili ráj.

Tiše hučící ventilátory, chladicí zařízení ve všech místnostech, vysoké koberce a klubovky, to všechno je očekává v hotelu „Butler“.

Značně jednodušeji je zařízena herna hotelu, kterou prozíraví majitelé umístili poněkud stranou ve vedlejší budově a do níž se vstupuje zvláštním vchodem. Tam se sedí u hrubých stolů a na židlích, které se hned nerozbijí, když se náhodou někdo s nimi svalí dozadu: to se stává, když si chce člověk, který nemá cvik, položit nohy na stůl.

Muži, kteří tam chodí, rádi postrádají stylové baroko, Louis-Quinze či Chippendala, pokud mohou udeřit o stůl koflíkem s kostkami nebo vyložit karty, až to zaduní, a něco takového by přece jen v hotelové restauraci nebylo možné.

Na tomto místě tráví Santiago Cereza své noci. Ale – ať už se bojí o svou pověst, ať už má jiné důvody – od té doby, co sem každý večer chodí, říká si Antonio Leones.

Zcela proti svému zvyku se dnes večer rozhodl, že ihned zasedne ke hře. Mělo to svůj důvod. Několik dní už chodili každý večer do herny dva muži, kteří měli vedle v hotelu pronajatou půlku poschodí s vyhlídkou na moře, zato však jejich poker volal do nebe o pomstu. „Mně jde jen o radost ze hry,“ říkával starší z obou, když k ránu opouštěl se svým průvodcem hernu a o několik minut později je už dopravoval přeuctivý liftboy do jejich poschodí.

Cereza nebyl nevděčný, ale nedovedl to pochopit: padesát až šedesát mužů hraje a kleje v jediné místnosti, jejíž lustry se v oblacích dýmu podobají půlnočním sluncím, do toho řve amplión, který by stačil zásobovat rámusem arénu v Caracasu, když je v ní hodně živo – jak si tedy může někdo, kdo to opravdu nemá zapotřebí, libovat v tomhle pekle a ještě z toho mít radost, když nad to každou hru prohrává?

Mezi hosty bylo aspoň tucet takových, kteří už čekávali na oba muže jako supi na oběť. Dnes je však Cereza předešel. Když v ampliónu nad ním zazněl půlnoční gong, byl už o šestnáct shillingů bohatší, než když vešel do herny.

Číšnice před něj právě postavila čerstvý sifon. Teď si ho nevšímal. Zdálo se mu, jako by byl hlasatel řekl něco o Bridgetownu. Když se pozorněji zaposlouchal, zachytil ještě poslední větu: „… Muž, který byl ihned převezen do Bridgetownu, tvrdošíjně zapírá, že by měl něco společného se zavražděním doktora Solany…“

Jeden z obou partnerů se dotkl Cerezovy ruky. „Neusnul jste, Leonesi? Máte rozdávat…“

Cereza se na něj nechápavě podíval a muž se rozesmál. „Co je s vámi? Sedíte tu jako…“

Cereza ho pohybem ruky přerušil. „Neřekl hlasatel právě ‚doktor Solana‘?“

Muž na něho udiveně pohlédl. „Copak já vím! Ale je to možné. To je přece ten lékař, kterého minulý týden zavraždili…“

Před Cerezovýma očima se rozkolísala sifonová láhev tak, že je musel zavřít. Pak ale vyskočil a odstrčil židli.

„Pusťte mne!“ vykřikl chraptivě. „Z cesty, musím odejít…“

17

Jestliže si inspektor Stokes myslel, že se Solanovým vrahem má také jeho přiznání, tu se mýlil. Pidder Bloom se zřejmě domníval, že by bylo nejlepší strávit dobu do nejbližšího jídla žvaněním. Když ho Brown neochotně nakrmil – neboť Stokes nepomýšlel na to, aby se. dal svést k neopatrnosti Bloomovým hloupě bodrým vystupováním –, řekl Pidder Bloom srdečně: „Tak… A teď už to zase půjde. Má teta Pietje vždycky říkávala…“

Stokes nepřívětivě zakašlal. „Co je mi do toho, co říkala teta Pietje! Teď přistupme konečně k věci!“

Po čtvrthodině si uvědomil, že ho muž předtím buď vůbec nepochopil, anebo že je to pěkně mazaný chlapík.

Teprve fotografie místa činu, na níž seděl mrtvý Solana v křesle, vyvedla Blooma z míry. S nedůvěřivým výrazem se díval střídavě na Stokese a na obraz. Pak potřásl jakoby zděšeně hlavou. „Ne, pane, takhle na mě nesmíte! To je přece…“ Dalším slovům nebylo rozumět, protože v rozrušení mluvil svou mateřštinou.

Stokes udeřil pěstí do stolu. „Mluvte anglicky a nechte toho zatraceného koktání! Vy tedy nevíte vůbec o ničem, že?“

Muž hrozivě zavrčel. „Přisámbůh, že ne!“ Protože se tvářil, jako by chtěl vstát, sáhl Stokes do zásuvky a položil na stůl velký kolt. „Podívejte se na něj, ten udělá větší díru do těla než ta vaše osmimilimetrová bouchačka! A teď konec legrace!“ Pokynul Brownovi. „Ať přijde Mike.“

Mike to musil tušit, neboť v tom okamžiku vstoupil a pod paží nesl svou bedničku.

Pidder Bloom se neklidně díval z jednoho na druhého. Když ale Mike položil před něho na podlahu čtverhrannou gumovou desku, tu mu svitlo a zřejmě si oddechl.

Mike položil na gumovou desku velký bílý list papíru a vedle něho jakýsi polštářek pro razítkování. „Tak, drahoušku, teď vstaň a postav se sem na to… Tak…“

Před Stokesem ležel podobný list, ale z černého papíru, a na něm se rýsovaly otisky dvou obrovských nohou. „Příležitostně si musíš obstarat vložky, aby se ten tvůj platfus ještě nezhoršil,“ řekl Mike, když položil čerstvé otisky na stůl; oba se naprosto kryly, to bylo jasné na první pohled.

Stokés výsměšně pohlédl na muže s velkýma nohama. „Nu, Bloome, nebo jak se jmenujete: stále se ještě nechcete přiznat, že jste to udělal?“

Protože muž neodpovídal, ukázal na bílý papír: „Jestli jste to pořád ještě nepochopil: tohle jsou otisky vašich nohou, které jste nám právě dodal. A tohle jsou stopy nohou, které jste zanechal u tohoto muže…“ Ukázal na fotografii: „Je vám to jasné?“

Pidder Bloom uznal, že nemá smysl dále zapírat.

„Dobrá, pane,“ řekl po chvíli.

„Ano, vlezl jsem do domu…“

Obrátil se k Brownovi, který začal horlivě psát. „Napiš to, slyšíš? Vlezl. Nevloupal se…“

Stokes si zhluboka oddechl a sáhl do kapsy. „Tady je cigareta,“ řekl a sám ji zapálil. „Kolega vám ji přidrží…“

„A teď dál,“ řekl Stokes. „Vy jste tam tedy vlezl…“

„Ano, pane, vlezl… Okno bylo napůl otevřené a jen jsem ho otevřel docela…“

„Okamžik, kolik bylo hodin? Přibližně…“

„To nevím, pane… Mohlo být tak kolem tří hodin ráno…“ Mike a inspektor spolu vyměnili rychlý pohled a inspektor řekl: „Ale možná, že bylo také teprve půl druhé nebo dvě, pravda?“

Pidder Bloom několikrát zhluboka potáhl z cigarety. „Možná, pane. Ne, to nemyslím: v jednu jsem byl ještě dole v přístavu…“

„Z přístavu do Livingstonovy aleje se jde nejvýš osm minut. Tak tedy přece jen bylo asi půl druhé, což?“

„Pro mne za mne. Nebudu se s vámi přece hádat.“

„Výborně! Vy jste tam tedy vlezl oknem. Co jste dělal dál?“

„Vůbec nic, pane. Napřed jsem chvilku poslouchal, jestli je všude klid.“

„A pak?“

Pidder Bloom zřejmě usilovně přemýšlel. „Pak jsem se tak trochu rozhlédl, pane. Byly tam jedny dveře, ty byly zamčené. Druhé dveře do zahrady také. Na stole ležel balíček cigaret. Byl už jen do půlky plný, ‚Capstan Navy Cut‘. Vzal jsem je a také ubrus. Ten jsem si chtěl na noc omotat kolem břicha, protože většinou musím spát venku.“

Brownova tužka jezdila hbitě po papíře.

Stokes si zase odkašlal. „Dobrá. Jak jste se pak dostal do druhého pokoje? Musel jste přece počítat s tím, že tam někdo je, světlo přece prozařovalo štěrbinou dveří.“

Pidder Bloom našpulil rty a potřásl hlavou. „Nebylo nic vidět, pane. A do pokoje jsem nemohl. Dveře byly zamčené.“ Stokes zvedl obočí. „O tom si promluvíme později. A kde visel plášť?“

Muž na něho tázavě pohlédl. „Jaký plášť? Žádný plášť tam nebyl.“

„Tak už zase nezačínejte jako předtím!“ zavrčel Stokes. „Přece jste tam vzal také plášť! Kromě jiného…“

Pidder Bloom vyplivl špačka cigarety na zem, protože mu ho Mike zapomněl vzít. „Když vám to říkám, pane! Kdyby tam byl plášť, byl bych přece nevzal ubrus. Přece jsem tam vlezl jen proto, abych si vzal něco teplého…“

„Dále. Co jste dělal potom? Ale trošku živěji. Přece nemáte tak špatnou paměť!“

Muž se náhle ušklíbl. „Vsaďme se, pane, že mi neuvěříte, co vám teď povím? O šest uncí tabáku, platí?“

Mike vyprskl. „Nedělejte to, Stokesi, přišel byste o ten tabák!“

Stokes na něj zavrčel: „Mlčte!“ Pak se obrátil na muže: „Zanechte těch žertů a pokračujte!“

„Okay. Chtěl jsem zrovna zase vylézt oknem, ale náhle něco zaharašilo…“

Brown přestal psát. Stokes naléhal: „Kde to harašilo? Vedle v pokoji?“

„Ne v pokoji, venku. A pak kdosi přicházel přímo k verandě. To jsem se polekal! Už jsem si myslel, že odemkne a vejde dovnitř…“

Inspektor výsměšně přimhouřil oko a Pidder Bloom se zatvářil uraženě. „Neříkal jsem vám, že tomu nebudete věřit?“

„Dále! Tak někdo se plížil k verandě…“

„Ten se vůbec neplížil, pane! Kráčel si docela klidně po zahradě a za chvíli se zase vrátil…“

„Tak, tak… Mluvte dál.“

Pidder Bloom se škodolibě zazubil. „Moc vám toho už nepovím! Muž přelezl přes plot a zmizel.“

„Hm… A potom?“

„Pak jsem ještě chvilku počkal a také jsem se ztratil… Okamžik, pane, abych nezapomněl: když se ten chlapík vracel, nesl něco pod paží. Mohl to být plášť.“

„Skončil jste?“

„Myslím, že jo… To s tím pláštěm mi můžete věřit! Přece si nevezmu pitomý ubrus, když bych mohl dostat plášť! A dnes ráno jste mne přece našli s ubrusem omotaným kolem břicha.“

Inspektor se pohodlně usadil v křesle. „Teď vám něco povím já. Z celého toho povídání vám věřím jedině to, že jste tam vlezl oknem. Ale když už jste si dal tolik práce s tou svou pěknou povídkou: jakpak vypadala ta vidina, která přišla přes plot? Asi jste ji nemohl rozpoznat, viďte? Na to bylo příliš tma, pravda?“

Teď už to byl zase starý Pidder Bloom. „To ale od vás není pěkné, že to na mne takhle hrajete! Vždyť přece byla dost jasná noc. Ten muž byl mnohem větší než já, ale tenký jak tyčka.“

Mike cosi načmáral na papírek a přisunul ho k inspektorovi. Ten na to letmo pohlédl a zmačkal lístek. „Vůbec ne!“ řekl a pak ho zase vyhladil a strčil do kapsy.

Ještě půl hodiny pokračoval ve výslechu a pak toho pro dnešek nechal. Když vyvedli Piddera Blooma a když odešel Brown, zůstali Stokes a Mike sami v místnosti.

„Co to má znamenat?“ zeptal se Stokes a vyndal z kapsy lístek.

„Má to znamenat Cereza, to přece vidíte!“

„Myslím, co tím chcete říci.“

Mike potřásl soucitně hlavou. „Domnívám se, že jste si přece jen měl raději vzít dovolenou, Stokesi! Ten tlusťoch přece řekl, že muž, který přelezl přes plot, byl dlouhý a hubený. Cereza je dlouhý a hubený…“

Stokes se povýšeně zatvářil. „Jste vy ale naivka, Miku! Přece se nedá nic jiného čekat. Kdyby byl Pidder Bloom dlouhý a hubený, byl by nám servíroval malou tlustou vidinu…“

„Možná. Čímž chcete vynechat Cerezu vůbec ze hry, ano? Přece jste ho měl od začátku v podezření.“

„Pak to tedy bylo falešné podezření, Miku. To se někdy stává. Každopádně teď, když jsme chytili toho druhého, který byl v noci určitě v domě…“

„Tam byl také Sherwood a Cereza.“

Stokes se ušklíbl. „Já vím! Byl tam dokonce i jistý Solana, vy chytráku! Ale tlusťoch tam vlezl oknem – právě v tu dobu, kdy se to muselo stát.“

Mike potřásal zarputile hlavou. „Tak tedy okamžíček, Stokesi, to s tou dobou jste si předtím zatraceně zjednodušil! Mně z toho bylo nanic, když jsem to poslouchal. Nu, dobrá – on sám pak řekl, že se to mohlo stát také dříve. Ale teď docela vážně: vy opravdu věříte, že by ten dromedár byl schopen zavraždit člověka? Nemyslím ve rvačce! Ale jinak? Že by opravdu zavraždil člověka, že by někoho oddělal? Vyloučeno! To si o tlustém Bloomovi nemyslím.“

Stokesovi byla tato slova nepříjemná, protože už věřil, že je u cíle, a teď přece jen musel souhlasit s Mikem. „Přiznávám, že si to také nedovedu dost dobře představit. Ale zevnějšek může klamat…“

Chvíli bylo ticho a pak se Stokes probudil ze zadumání: „A co byste tomu řekl, kdyby oba tu věc byli upletli společně? Cereza jako mozek podniku, tlusťoch pro hrubou práci…“

„Ale tam vůbec nešlo o hrubou práci!“

„To nemůžeme vědět, nebyli jsme při tom! Cereza by byl přece mohl počítat s tím, že doktor Sherwood přenocuje u doktora Solany, a pak by bylo došlo na hrubou práci.“

„To si nemyslím! Byl by se předtím přesně informoval a v tom případě by byl ještě čtyřiadvacet nebo osmačtyřicet hodin počkal. Nikoliv, pane! Bylo by to sice krásné, ale tak lehké to mít tentokrát nebudeme.“

Stokes ho vůbec neposlouchal. Teď se uhodil do čela. „Člověče, Miku! Vy jste mě s tím svým zatraceným šťouráním přivedl na nápad! Cereza je prohnaný chlap, to je jisté. Měl na své straně Barreovou a určitě věděl přesně, zda bude Solana sám doma nebo ne. Kromě toho odešel jako poslední. Víte, jak to provedl? Potřeboval někoho, kdo vypadá dost hloupě na to, že se nechá dopadnout, a tu mu vběhl do cesty ten náš dromedár. Pořád to ještě nechápete? Tomu nakukal, že tam nahoře u Solany by se dalo leccos najít, a možná dokonce, že tam není nikdo doma. Takoví lidé jako Pidder Bloom přece mnoho nepotřebují! Pak si vyřídil napřed svou záležitost a potom tam nechal vlézt toho tlusťocha…“

Stokes byl vzrušen. „Zrovna tak to bylo! Vsaďme se, že to tak bylo.“

Mike klidně seděl. „Zase o šest uncí takáku, ano? Ale docela vážně, Stokesi: to už bych si dovedl spíš představit. Ačkoliv Cereza by byl musel počítat s tím, že to tlusťoch vyžvaní, když ho dostaneme do parády…“

Stokes se vítězoslavně zasmál. „Kdepak, Miku! Předně se mu asi Cereza nepředstavil: ‚Dovolte, Cereza, hodlám zavraždit doktora Solanu…‘, pravda? A potom takový vykutálený ptáček ví velmi dobře, jak je to těžké, namluvit policii něco o ‚velkém neznámém‘… Kdepak, Miku, toho se nemusil obávat. Dávejte pozor, jak se bude tlusťoch zítra tvářit, až mu tohle řekneme přímo do očí…“

Protože Mike stále ještě nesdílel jeho nadšení, začal Stokes znovu: „Uvažte přece sám! Pidder Bloom je tady ve městě úplně cizí. Jak se sem dostal? Pravděpodobně jako černý pasažér na nějakém nákladním parníku nebo pěšky po silnici. Rozhodně však přišel dolů do přístavu a nepřišel horem Livingstonovou alejí. Přišel do města pozdě večer, jak nám řekl. Odkud a jak, to se dozvíme zítra. Oč mi jde: takový Pidder Bloom se svou mdlou inteligencí přijde do cizího města – do přístavního města, Miku! Kampak se obrátí takový chlap, když chce dostat něco k jídlu? Přirozeně, že do přístavu, a žebrá na lodích, které tam kotví. Tak, a pak se nasytí. A teď si představte takového nacpaného Piddera Blooma, který by si řekl, teď se vyškrábu tam nahoru a pak se tam nahoře někam vloupám. Dovedete si to představit, Miku?“

Mike vstal. „Ne, to si nedovedu představit. Stejně tak, jako si ho nedovedu představit jako vraha. Chtěl jsem jenom vědět, zda jste úplně ztratil zájem o toho druhého, o Cerezu, když teď máme toho tlusťocha. A to jste mi právě vysvětlil.“

„To si také myslím! Cereza zastřelil Solanu a ten tlusťoch se nechal dopadnout a teď je v rejži. Bude to stát trochu trpělivosti a bude k tomu třeba hodně štěstí, než dostaneme Cerezu. Kdo ví, kde už běhá! Jestli mě Barreová neobelhala, tak třeba zdrhnul do Ria, ale já přece nemohu obtěžovat brazilskou policii pouhou nepodloženou domněnkou. Ale až utratí peníze, tak si myslím, že to bude snadnější. Že se pak také zúží okruh, v němž se může pohybovat. Ale my ho dostaneme, Miku. A pak bude viset ten pravý!“

Když viděl, že mu Mike podává ruku, zatvářil se udiveně. „Snad už nechcete jít?“

„To jste uhádl! Od rána jsem nepojedl ani sousto.“

.

Když Mike odešel, přecházel Stokes ještě dlouho po kanceláři. Dobře, že se Mike zase jednou rozhovořil, aspoň mě přivedl na správnou myšlenku, uvažoval spokojeně.

Teď si ještě zajdu trochu na vzduch, kousek cesty k Pines Pointu a nazpět, a pak bude na čase, abych povečeřel, a potom si zajdu na svou každodenní partii bridže.

Právě si nasadil klobouk, když vešel Brown. „Promiňte, pane, tam venku je někdo, kdo si naléhavě přeje s vámi mluvit.“

„A to musí být zrovna dnes, v neděli odpoledne, kdopak je to?“

„Úplně jsem zapomněl to jméno…“ Brown zmizel, ale hned se zase vrátil. „Jakýsi Cereza, pane…“

Stokes si chvilku myslel, že se přeslechl, ale Brown trval na svém. „Tak to řekl, pane. Mohu odejít? Jsem ve službě od šesti hodin ráno.“

Inspektor uvažoval. „Kdo je tu ještě?“

„Barter a Medley, pane, a tři muži ze stráže.“

„Hm… Mohl by některý z nich psát protokol?“

Brown horlivě přikývl. „Vemte si Medleyho, pane. Ten píše na stroji jak stenotypistka.“

„Dobrá. Řekněte hlídce, aby jeden zůstal tak dlouho přede dveřmi, dokud s tím chlapíkem neskoncuji. V žádném případě už nesmí opustit budovu. A teď mi ho přiveďte!“

„Rozkaz, pane.“

Kdyby byl Stokes znal malíře Cerezu již dříve, byl by se ho teď lekl. Cereza byl sice vždycky dost hubený, ale dnes byl jeho obličej přímo propadlý a oči ležely hluboko v očních důlcích. Beze spěchu odložil u dveří plášť a pomalu přistoupil ke stolu.

Stokes zůstal sedět a ukázal na křeslo. Cereza se beze slova posadil.

Inspektor nechal uplynout několik vteřin, než promluvil: „Co vás ke mně vede, pane Cerezo?“

Cereza měl poněkud sklopenou hlavu a díval se na něho zpod obočí. „To pro vás snad nebude těžké uhodnout. Přijel jsem zvlášť lodí z Carriacou a zítra v poledne se musím zase vrátit.“

Kolem Stokesových úst to zacukalo. „Člověk si někdy leccos naplánuje, víte… Ale teď mi už řekněte, proč jste přišel.“

Cereza zkřížil ruce na prsou. „To přece víte! Doktor Solana byl můj nejlepší přítel a vy mne podezíráte, že jsem ho zastřelil.“

„Kdo vám to řekl?“

„Slečna Barreová mi to řekla. Přicházím právě od ní.“

„Podle toho by se dalo soudit, že vás slečna Barreová očekávala.“

„Neměla ani tušení, že přijedu. Šel jsem rovnou k ní.“

Znovu to zacukalo kolem koutků Stokesových úst. „Tak, tak… Tak to vám tedy mohu gratulovat.“

Malíř seděl dále jako předtím. „Smíte všechno, inspektore. Jen se nesmíte ušklíbat, když mluvíte o mé snoubence.“

Chvíli seděli oba mlčky proti sobě. Pak položil Stokes ruce na desku stolu. „Dávejte pozor, mladý muži. Na člověka ve vaší situaci mi mluvíte trošku drze, rozumíte? Nezapomínejte, že mluvíte s úředníkem britského království.“

Stokesova slova neudělala na Cerezu takový dojem, jaký očekával. Malíř se unaveně napřímil. „Nemám důvod mluvit jinak, inspektore. Je to přece jen neobvyklé, když je člověk podezírán z vraždy – a navíc z vraždy svého jediného přítele.“ Jak se zdálo, uznal, že se musí trochu mírnit. „Ale máte pravdu, člověk se nesmí nechat unést. Promiňte, inspektore.“

„Nu, dobrá! Podle toho, jak se věci mají, mohu si ve vašem případě ušetřit zbytečné řeči. Nedomnívám se, že jste přišel, abyste učinil doznání?“

„Vypadám na to, jako bych se potřeboval k něčemu přiznat?“

Stokes znuděně kývl. „Člověk může vypadat všelijak. Ale přikročme k věci. Musím vám položit několik choulostivých otázek.“

Cereza zhluboka nabral dech. „Proto jsem přišel.“

„Výborně! Tedy, Cerezo: Jak to, že…“

„Okamžik, inspektore, záleží mi na tom, abyste mne oslovoval ‚pane Cerezo‘, aspoň potud, pokud mne neusvědčíte. Prosím, ptejte se.“

Inspektor klidně přikývl. „Trochu nemístná ješitnost, ale máte na to právo. A teď mi povězte, jak to, že jako nejlepší Solanův přítel se hlásíte na policii teprve teď. Víme, že jste onoho večera byl u Solany a že jste tam zůstal ještě poté, když doktor Sherwood odešel.“

Cereza přikývl. „Souhlasí. Ale dověděl jsem se teprve předevčírem večer, co se tady stalo.“

„Okamžik: kdypak jste opustil Bridgetown?“

„Druhého dne v poledne ve čtrnáct hodin na lodi GUADELOUPE.“

„Vyjádřete se přesněji: který den to byl?“

„Byla to sobota. V pátek večer jsem byl u Solany.“

Stokes potřásl nedůvěřivě hlavou. „A vy chcete tvrdit, že jste se o tom vůbec nedověděl? V tomhle hnízdě? Kdepak jste byl celou tu dobu?“

Cereza chvilku uvažoval. „Stále ve středu města. Aspoň až do desíti nebo do půl jedenácté, pak jsem ještě několik hodin spal, protože jsem byl předcházející večer déle vzhůru.“

„Hm… Tak vy jste si lehl v deset nebo v půl jedenácté?“ Stokes neskrýval výsměch. „To jste ale musel zapadnout někam do škvíry v podlaze! V jedenáct hodin vás totiž navštívilo několik policistů a hnízdečko bylo prázdné. Kromě toho ujišťovala hostinská i váš soused z vedlejšího pokoje, že jste od pátku odpoledne nepřišel domů.“

„Ve dne nikoliv, to mají oba pravdu. Vrátil jsem se domů jenom na chvilku v noci.“

„Zajímavé! Ale o tom, co jste všechno dělal v noci, si promluvíme později. Teď mi raději povězte, jak to, že vás naši lidé v sobotu dopoledne nestihli doma. Nebo jste se snad pro změnu ubytoval v ‚Parkhotelu‘?“

Cereza se unaveně napřímil. „Ví bůh, že mi není do žertů, inspektore, ale tentokrát jste to skoro uhodl: tam v pavilónu ‚Parkhotelu‘ stojí totiž nádherná lavička.“

„A vy chcete tvrdit, že jste se na ní vyspal?“

„Nejen že to chci tvrdit, ale opravdu jsem se tam vyspal.“

„Za bílého dne a před všemi těmi lidmi, co tam chodí?“

„Dopoledne tam nevkročí ani noha. Jestli tam snad opravdu někdo byl, tak jsem ho nemohl vidět.“

„Nu, dobrá… Až do toho okamžiku jste tedy nevěděl nic o tom, že byl Solana zavražděn. Ale když jste jel v poledne ve dvě hodiny, tak jste přece musel jednou také vstát.“

„Vstal jsem přibližně kolem jedné, protože jsem potom měl ještě dost času pomalu dojít do přístavu.“

„U slečny Barreové jste se nestavěl?“

„To také. Dokonce dvakrát. Jednou ráno v sedm hodin, ale to už nebyla doma. Podruhé když jsem šel k lodi, a to se ještě nevrátila. Z přístavu jsem se ji snažil zavolat k Solanovi, ale nikdo se tam nehlásil.“

„Nic jiného se nedalo očekávat. A pak? V tu dobu už vyšly polední listy. Tam to přece stálo.“

Cereza si začal kroutit cigaretu. „Jestli tím myslíte ten plátek, který tu tisknou, tak to nečtu. Nehledě k tomu, že si už dávno nemohu dovolit takový luxus.“

„A později na lodi? Tam přece bývají vyloženy nejrůznější noviny!“

„Tam jsem hrál s několika lidmi ze St. Vincentu poker až na Carriacou.“

„Ten luxus jste si mohl dovolit?“

„Poker je pro mne do jisté míry výdělečná činnost a žádný luxus. Při tom se dá totiž vyhrát.“

Inspektor se ironicky usmál. „To víte vždycky předem?“

Cereza přikývl. „Skoro vždycky. Dříve totiž nesáhnu na karty.“

„To mi musíte vysvětlit!“

„To vůbec nemusím, ale konečně to není žádné tajemství! Vždycky si napřed důkladně prohlédnu své lidi – přes rameno, víte? A když hodinu vynášejí stále stejné karty, jako bych vynesl já, pak toho raději nechám.“

Stokes se musel proti své vůli zasmát. „To není špatné! Ale nechme pokeru. Teď mi povězte, za jakým účelem jste šel v pátek k doktoru Solanovi.“

Cereza posměšně zavrčel. „Ptal jste se za jakým účelem?“

„Slyšel jste správně! Ale byl bych vám vděčný, kdybyste mi odpovídal vždycky hned, jinak bych mohl mít dojem, že chcete pokaždé získat čas.“

„Ach tak… Přece jsem vám řekl, že Solana byl můj přítel. Kromě toho jsem věděl, že má také přijít Sherwood, a chtěl jsem být při tom.“

„S tím jste tedy také spřátelen?“

Cereza ohrnul ret. „To bych zrovna neřekl. Ale náhodou jsem v pátek odpoledne potkal Solanu a ten mi řekl, že k němu Sherwood přijde.“

„Hm… A z jakého důvodu jste chtěl být při tom? To přece muselo mít nějaký důvod.“

Cereza odpověděl váhavě. „Také že mělo – aspoň pro mne. Možná, že Sherwoodovi křivdím, ale nikdy jsem mu příliš nedůvěřoval.“

„V jakém smyslu? Doktor Sherwood pracuje na Trinidadu a vy bydlíte tady v Bridgetownu. Nechápu…“

„To nemá nic společného se mnou… Ale přece to jistě také víte: Solana a Sherwood dosti dlouho spolupracovali na vynálezu séra proti horečce a právě teď dospěli tak daleko, že by to byli mohli zpeněžit…“

„A co jste s tím měl společného vy?“

„Ani to nejmenší. Ale měl jsem pocit, že by Sherwood mohl při tom vzít mého přítele tak trochu na hůl. Také jsem to Solanovi několikrát naznačoval.“

„A co tomu říkal?“

„Pokaždé se ho zastával. Ale v takovýchto záležitostech byl Solana důvěřivý jako dítě.“

Stokes si zapaloval doutník. „Dobrá, vy jste tedy měl pocit, že by Sherwood mohl Solanu napálit. Z čeho pramenil ten váš pocit? Člověk přece nepřijde na takovýhle nápad jen tak. Pravda?“

„Jak bych vám to řekl… Viděl jsem doktora Sherwooda u Solany jen jednou. Ale věděl jsem, že mu Solana občas poukazoval na Trinidad peníze. Nebylo to mnoho, ale on také nikdy moc peněz neměl. Jednou to bylo deset liber, jednou dvacet. A v pátek ho Sherwood zase pumpnul. Jestli jsem správně rozuměl, bylo to na jakési cestovní výdaje.“

Inspektor se zaklonil v křesle. „Co je na tom neobvyklého? Říkáte, že oba delší dobu spolupracovali a že Solana neměl k Sherwoodovi nedůvěru. To jste chtěl přece vyjádřit?“

„Ano.“

„Ale při takové spolupráci přece mohou vzniknout pro jednoho z obou partnerů výdaje, které musí krýt oba společně. Například cestovné.“

„To je možné. Ale zdá se, že právě s tím cestovným něco nesouhlasilo. Jak jsem vyrozuměl, pokusil se Sherwood za Solanovými zády prodat společnou práci. Upozorňuji, inspektore, že tak jsem to pochopil já. Když jsem pak zpozoroval, že mezi oběma k něčemu dojde, vyšel jsem na zahradu. Teď vím, že to byla chyba, protože bych vám mohl dnes povědět více.“

„Chcete tím říci, že toho večera došlo ke sporu mezi Solanou a Sherwoodem?“

„Ovšem. Poprvé jsem viděl Solanu doopravdy rozčileného a to už u něho něco znamenalo. Když mě pak zase zavolal do domu, byl stále ještě bledý.“

„A doktor Sherwood?“

„Byl pryč. Krátce předtím jsem slyšel, jak za sebou přibouchl zahradní vrátka, a potom jsem viděl, jak zmizel za plotem.“

„Můžete mi říci, kdy to bylo?“

„Bylo už dost pozdě. Jedenáct, možná půl dvanácté…“ Cereza se předklonil: „Poslyšte, inspektore, nedomnívejte se, proboha, že chci Sherwoodovi nějak přitěžovat! Stejně dobře jste mohl zastřelit Solanu vy nebo já!“

Stokes přešel jeho ujišťování. „Zbytečné starosti… A potom, když jste se Solanou osaměl? Vyjádřil se nějak o svém sporu se Sherwoodem?“

„Neřekl ani slova a já jsem se ho také neptal. Naopak, snažil jsem se ho rozptýlit a vyzval jsem ho, aby mi ukázal svou sbírku známek, ačkoli mě to ani v nejmenším nebaví.“

„Což to Solana nevěděl? Když jste se přece tak dlouho znali…“

„Přirozeně, že to věděl. Hned mne také prohlédl, ale já jsem mu řekl, že hledám pro svou práci v restauracích emblémy různých zemí Latinské Ameriky. Někteří lidé to mají rádi, rozumíte?“

„Nemám ani tušení, o čem mluvíte.“

Malíř se na něho pochybovačně zahleděl. „Přece určitě víte, z čeho žiju tady v Bridgetownu.“

„Anol Z rychlokreseb a z hraní pokeru.“

Cereza posměšně přikývl. „To jsem vám něco řekl, že? Ale poker v tomto případě odpadá. Do Bridgetownu přece občas přicházejí Latinci – lidé z Chile, z Kolumbie, z Brazílie a bůhvíodkud! Když takovému chlapíkovi nakonec vyčarujete pod ten jeho portrét ještě jeho státní znak, tak se mu to líbí…“ Cereza se usmál: „Zdá se, že to lichotí sebevědomí, rozumíte? Možná, že to chlapík bude jednou později ukazovat: ‚Takhle jsem vypadal, když jsem byl ještě ministrem financí v Pelargonii…‘“

„Chápu. A Solana vám to uvěřil?“

„Zřejmě ano, protože potom zase vůbec nevěděl, kdy přestat…“Cereza stiskl zuby. „Nemáte ani tušení, jaký dobrák byl starý Pablo Solana…“

Stokes neprozradil ani hnutím brvy, co si myslí o tomto citovém projevu. „Seděl jste při tom u psacího stolu?“

„Myslím, že ano, určitě…“

„A jak dlouho to trvalo?“

„Myslíte to prohlížení alba? Dosti dlouho. Odešel jsem krátce před jednou hodinou.“

Stokes přemýšlel o další otázce trochu déle. „Jistě jste se dověděl od slečny Barreové, že ze Solanova psacího stolu byla uloupena větší částka peněz… Okamžik. Nechte mne domluvit: Solana vám přece ukázal, kde má peníze?“

Cereza na okamžik přimhouřil oči. „To mi nepotřeboval ukazovat – aspoň ne toho večera. To jsem věděl už dávno… Ale teď si vzpomínám dokonce jasně: vyndal ze stolu svou krabici na doutníky, ale Sherwood byl při tom také.“

„Doktor Sherwood odešel podle vaší vlastní výpovědi dlouho před půlnocí…“

„Ať si, ale byl při tom.“

„Dobrá. Ale když odešel, tak jste tam ještě zůstal vy.“

„Tak jsem to tedy mohl být jenom já?“

„To jsem neříkal.“

„Už jste to několikrát dost jasně naznačil a také před slečnou Barreovou jste vyslovil toto podezření.“

„Souhlasí. A vy tomu asi nebudete věřit, ale tuto teorii bude také obsahovat spis, který zítra nebo pozítří pošlu vyšetřujícímu soudci…“

Cereza poprvé zneklidněl. Chtěl něco odpovědět, ale inspektor zvedl ruku. „Počkejte, chci vědět ještě více… Předtím jste se snažil vysvětlit, že jste příštího dne v poledne, když jste jel na Carriacou, neměl tušení, že byl Solana zavražděn. Přece mě nebudete považovat za tak naivního, že vám to jen tak spolknu. Ale vraťme se k vašemu náhlému odjezdu. Jak to, že jste se o tom nezmínil ani slovem slečně Barreové, která je přece vaše snoubenka? Aspoň jsem to vyrozuměl z vaší výpovědi.“

Zdálo se, že tentokrát Cereza těžko shání odpověď. „Pokusím se, inspektore, vysvětlit vám i tohle,“ řekl po chvilce. „Ale vím už teď, že mi neuvěříte ani slovo.“

Stokes se ušklíbl při vzpomínce na Piddera Blooma. „Nechcete se náhodou vsadit?“

„Proč bych se měl sázet?“

„Nu, dobrá! Mě zrovna napadlo něco podobného. Ale čekám na vaše vyprávění.“

Cereza se narovnal. „Nejde mi o to, abych vám něco vyprávě! Vylíčím vám, jak to bylo. Zda to ‚spolknete‘ nebo ne, to je vaše věc.“

„Mladý muži, nezapomínejte, kde jste. Tak mi to tedy vyličte.“

Cereza na něj vrhl dlouhý pohled. „Když jsem odešel od Solany, zašel jsem ještě do tří nebo čtyř restaurací, které jsem měl na cestě. Ale vydělat se nedalo nic. V tuto dobu se už hosté dávají jen neradi vyrušovat. Nakonec mě oslovil jakýsi muž, kterého jsem už předtím viděl v ‚Miramaru‘ a také vedle v ‚Black Screamu‘. Vypadal, jako když někoho hledá, protože přišel také do další restaurace a pozval mne na aperitiv.“

„Dále.“

„Je to Francouz a zdržuje se toho času na Trinidadu. Když viděl můj skicář, zeptal se mne, zda bych mu nemohl pomoci sehnat v Bridgetownu jistého Santiaga Cerezu. Prý by to mohl být můj kolega. Řekl, že se po něm už několikrát ptal v jeho hostinci…“ Cereza se odmlčel, protože předpokládal, že se ho teď inspektor na něco zeptá, a také se nemýlil.

„Jistého Santiaga Cerezu? To jste přece vy sám. Nebo snad máte navíc ještě dvojníka?“

Cereza přimhouřil oči. „To vaše ‚navíc‘ říká vše! Jeden Cereza vám asi stačí, že? Ne, nemám dvojníka. Myslel mne.“

„To mi ale musíte trochu objasnit.“

„Beze všeho. Přijel už před dvěma nebo třemi dny do Bridgetownu a náhodu se asi doslechl o mém malování. Opravdu se už také kdosi po mně sháněl v hostinci ‚Tres Arpónes‘, ale nestihl mne tam. To byl on.“

Stokes vysunul spodní ret. „To je přímo úžasné, co jste všechno nezažil za jedinou noc.“

Cerezovy oči se hněvivě zableskly. „Že ano? Ve vaší branži se v takovém případě mluví o onom proslulém velkém neznámém, jestli jsem správně pochopil těch pár set detektivek, které jsem přečetl. Ale budete se divit, inspektore. Ten můj muž není vůbec žádný neznámý, má skutečné jméno…“ Vytáhl zápisník: „Prosím, zde: jmenuje se Monsieur Capuchine. Tady je jeho adresa.“

Stokes se tam skoro ani nepodíval. „Můžete ho nechat hned venku.“

„Myslíte ten zápisník? Prosím, podívejte se na něj! Dostal jsem ho totiž kdysi od Solany.“

„Pokračujte.“

„Monsier Capuchine byl spokojen, že mne konečně našel. Zeptal se mě, zda mám doma nějaké skicy svých dřívějších prací, a řekl, že by je docela rád viděl…“

„A měl jste je doma?“

„To má přece každý malíř. Ale nechtěl čekat až do rána, protože měl v úmyslu vrátit se první lodí na Trinidad. Proto jsem zašel v noci domů. Dokonce mi řekl, abych si pro všechny případy vzal s sebou své malířské náčiní.“

„A k tomu vám stačilo několik nezávazných slov?“

„Vám to asi bude divné, ale stačilo! Mám za sebou pěkně hubený rok a to se pak člověk dlouho neptá. Když jsem se zase vrátil, měl hlavu položenou na stole a spal. Probudil jsem ho a potom jsme se rychle dohodli. Objednal si u mne obraz, ne však z Barbadosu, ale z Carriacou. A protože se chce vrátit za tři týdny do Evropy, ujednali jsme, že mu několik dnů před odjezdem přivezu obraz na Trinidad. Proto jsem tak rychle odtud zmizel.“

Stokes několikrát přikývl. „Dal vám zálohu?“

Cereza se tvářil, jako by si nevšímal ironie skryté v Stokesových slovech. „Dal mi libru šterlinků, je to trochu málo, ale neměl u sebe zrovna víc peněz. Byl bych mohl z toho důvodu objednávku odmítnout, ale v mé situaci se něco takového nedělá. A abyste hned věděl, proč se musím zítra bezpodmínečně vrátit na Carriacou: musím ještě aspoň dva dny pracovat na obraze a pak bude nejvyšší čas, nebo mi zákazník odpluje a já jsem pracoval zbytečně. Ztratil jsem totiž jízdou sem dva cenné dny.“

Stokesova odpověď byla zase velmi neurčitá.

„Člověk nemá moc plánovat, víte?“ vzal do ruky papír a tužku. „Tak tedy ten muž vám dal jednu libru.“

„Ano.“

„Cesta na Carriacou stojí ale nejméně dvě libry. K tomu ještě strava a ubytování po dobu vaší práce, a protože jste asi bydlel v Cadeně, tak to jistě nebylo nijak laciné. Řekněme pět liber… Tak… Počkat, vždyť byste byl také ještě musel zaplatit lodní lístek na Trinidad a ten je dost drahý: suma sumárum to dělá nejméně deset liber šterlinků… To je přece spousta peněz.“

„Velmi mnoho peněz. Inspektore.“

„Podle toho, co jsem se ale dověděl o vašich finančních poměrech, tak jste určitě nevlastnil ten ‚malý rozdíl‘ devíti liber. Nebo mi chcete namluvit, že jste si je přivydělal svým geniálním systémem v pokeru?!“

„To by bylo krásné! V tom případě bych hrál jenom poker.“

Stokes se zatvářil, jako by měl málo pochopení pro podobné odpovědi. „Pamatujte si, mladý muži: to, co tu děláme, není nějaká lehká konverzace, ale velmi vážný výslech! Řekněte mi teď bez vytáček, kde jste nabral těch zbývajících devět liber!“

Cereza přikývl tak horlivě, jako by byl celou dobu čekal jen na tuto otázku. „Vím, inspektore, že na tom teď záleží.“

„Odpovězte!“

„To právě chci! Prodal jsem pečetní prsten a dostal jsem za něj pět liber. A pak jsem dal do zastavárny oblek…“ Sáhl do kapsy a položil na stůl potištěný lístek. „Prosím, tady je zástavní lístek…“

Stokes ho vzal do ruky a důkladně ho prohlížel. „Tady stojí jedna libra devět shillingů.“

„Více jsem nedostal.“

„To je škoda! Ovšem pět a jedna devět je dohromady šest liber devět shillingů, jestli se nemýlím. Se zálohou vašeho podivuhodného zákazníka je to jenom sedm liber devět shillingů. A s tím že jste se vydal na cestu?“

„Tolik mi ani nezůstalo! V zastavárně mi hned strhli úroky za dva měsíce a pak jsem si také ještě musel koupit pár bot. Tyhle. Jsou sice obnošené, ale přece stály šest shillingů.“

Stokes si to zatím už spočítal. „Tak tedy vám zbylo nejvýš šest liber… A dnes jste ještě ke všemu přijel a zítra se chcete dokonce zase vrátit! To jsou přece ještě jednou čtyři libry! Teď mi ale musíte přesně vysvětlit, jak to chcete udělat!“

„Teď už mám po starosti. Slečna Barreová mi dala deset liber…“

„A předtím, na Carriacou?“

„Tam to bylo těžké, i když ne docela tak, jak si myslíte. Neubytoval jsem se v hotelu ‚Butler‘. Je tam taková putyka čtvrtého řádu, ‚Sailors Rest‘, znáte ji možná. Člověk tam nežije sice tak dobře jako v zálivu, ale stojí ho to nejvýš pětinu. A pak mi také musel pomoci ‚můj geniální systém‘: v herně v ‚Butleru‘ se vždycky vyskytovalo pár starších pánů a ti hráli poker tak mizerně, že nebylo vůbec žádné umění vyhrát za noc libru.“

Inspektor se zase zaklonil v křesle a mnul si oči. „To mi prozatím stačí. Zítra je také den.“

Cereza už otvíral ústa, ale Stokes byl rychlejší. „Dnes už s vámi zamýšlím je jedinou maličkost…“ Zmáčkl zvonek, který byl umístěn pod deskou stolu. V kanceláři se ihned objevil policista. Stokes na něj kývl. „Víte, kde bydlí Mike?“

„Zajisté, pane. Vždyť jsem už byl u něho několikrát.“

„Dobrá. Tak k němu zajděte a hned ho přiveďte. Řekněte mu, že to nebude dlouho trvat.“

„Rozkaz, pane.“

Když se dveře zase zavřely, Stokes se nepříjemně zasmál. „Teď jste ale napjat, co?“

Cereza využil krátké přestávky k tomu, aby kradmo pohlédl oknem na ulici, jako by očekával, že tam něco určitého uvidí. Inspektor to zpozoroval, ale považoval to za vnitřní neklid. „Pomaloučku jste se svým repertoárem v koncích, že?“

Také Cerezův hlas teď zazněl nepříjemně. „To záleží na vašem přání, inspektore. Vy mě ale napínáte.“

„Opravdu?“ Stokes významně přikývl. „Mám pocit, že vás za nějakou dobu napnou ještě víc.“

Cereza se na něj pohrdavě podíval. „Za tuhle nechutnou výhrůžku se mi jednou slušně omluvíte.“

„Mlčte!“

„Vůbec na to nepomýšlím! Mohu vám přivést svědky, že jsem byl v jednu hodinu v ‚Carribean baru‘!“

„Možná, ale pak jste se ještě vrátil a zastřelil a oloupil doktora Solanu.“

Cereza chtěl vyskočit, ale zhroutil se do křesla, zakryl si obličej rukama a zasténal: „Můj bože…“

.

Kristina už přes hodinu přecházela před budovou městské správy. Pokaždé, když došla na roh High Streetu, zastavila se na okamžik a pohlédla k širokému oknu v přízemí policejního komisařství. Za okenními tabulkami bylo stále ještě vidět holou lebku inspektora Stokese.

Když teď zase došla na roh, oddechla si: teď už se tam svítilo, ale Stokes vstal a Kristina se domnívala, že v pozadí místnosti rozeznává ještě další postavu. To mohl být jedině Santiago. To znamená, že už brzy přijde.

Ustoupila o několik kroků, aby ji inspektor nespatřil, kdyby se náhodou díval za Santiagem. Ještě jednou pohlédla na obsah své kabely, aby se ujistila, že na nic nezapomněla: byly tam tortillas, které upekla na elektrickém sporáku v nemocniční kuchyni, půlka kukuřičného chleba, balíček cigaret a láhev vína; pak ještě kousek sýra a sklenice s olivami.

Netrpělivě pohlédla na hodiny: za chvilku bude půl osmé.

Počítala přirozeně s tím, že bude výslech trvat několik hodin, ale když už bylo šest a potom půl sedmé a Santiago se pořád ještě neukazoval, tu už to doma nevydržela a honem obstarala těch pár věcí, které měl vlastně přinést on.

Zítra v poledne Santiago ještě jednou odjede a uplyne nejméně týden, než se vrátí, protože z Carriacou musí ještě na Trinidad. Snažil se ji přemluvit, aby jela s ním, ale odolala pokušení. Bylo by to stálo mnoho peněz a teď museli počítat s každým shillingem, jestliže jim měly peníze vystačit na společnou cestu do Ria.

Až se teď vrátí, zajdou napřed na hřbitov, aby navštívili Solanův hrob. Santiago přivezl z Carriacou tyrkysově modré orchideje – právě takové, jaké jí pokaždé vozil pozorný Solana, když se vracel z delty Orinoka.

Dnes v poledne mu vyběhla vstříc, smála se a plakala, ale po prvním přivítání naléhala, aby si napřed odbyl návštěvu na policii.

Na protější straně ulice, nad jediným biografem města, zazářila světelná reklama. „Pistolová Jenny vítězí“, stálo na reklamě a pod tím: americký film se španělskými titulky.

Nad tím vším se vznášela postava dívky v nadživotní velikosti – byla samá noha. Mířila jednou pistolí na maskovaného muže a druhou pistolí na obrovského psa.

Lidé trpělivě stáli ve frontě na ulici a zdálo se, že se Bridgetown velice zajímá o to, co Pistolová Jenny udělá, aby zvítězila.

Za širokým oknem policejního komisařství zhaslo světlo. Kristina zpozorovala, že se osvětlilo malé čtverhranné okénko v budově nahoře. Zastavila se a svraštila obočí. Vzadu, v prvním poschodí, byla jen tři okénka a ta byla zamřížovaná. Kristina zaťala zuby do kapesníku, aby nevykřikla. Ale nemohla tam stát déle, protože si jí několik mužů povšimlo. Oběhla kolem budovy městské správy a dospěla zase na roh. Tentokrát hořelo světlo i za druhým okénkem.

Dívala se tam a její oči se zaplavily slzami. Teď už nedbala, zda ji někdo pozoruje. Stála tam dlouho, ale pak se vzchopila: počká ještě čtvrt hodiny, pak zajde za inspektorem a požádá ho, aby jí všechno řekl.

18

Mike se už musel dovědět, kdo je u inspektora Stokese, neboť když hřmotně vešel do dveří, vůbec nevzal inspektora na vědomí a obešel si pozorně Cerezu – asi tak, jako si lidé prohlížejí koně nebo auto z druhé ruky, které jim někdo nabízí ke koupi.

Cereza si to chtěl právě zakázat, když mu Mike začal snímat otisky prstů. „Musíš hledět, abys přibral pár uncí, synku,“ mluvil při tom.

Cereza zarytě mlčel.

Když Mike odklízel své náčiní, pohlédl na Cerezu. „Ty už jsi jistě častěji hrál na klavír, že?“

Protože Cereza stále ještě mlčel, přimhouřil Mike oko. „Jen se tak neupejpej, synku! U vás doma se tomu říká ‚tocar el piano‘ a to přece znamená totéž. Je to tak?“

Cereza pochopil. „Omyl! Dělávali jsme to jako kluci, když jsme si hráli na pašeráky a na šerifa, ale jinak jsem to ještě nedělal.“

„Nu, synku, jen jestli je to pravda…“

Cosi vnukalo Cerezovi důvěru k tomuto muži. Ani inspektor se mu nezdál zcela nesympatický, přes své poznámky při výslechu, které překypovaly výsměchem a nedůvěrou. Jenom ke konci, když dělal příliš jasné narážky na šibenici, tu se musel Cereza násilím ovládat, aby mu nehodil na hlavu psací stroj, který stál na dosah ruky.

Oba úředníci opustili na několik minut místnost. Předtím zavolal Stokes dva muže ze strážnice a ti se postavili s pistolemi v rukou vedle Cerezy.

Sotva se zavřely za Stokesem a Mikem dveře, sáhl jeden z mužů po Cerezově zápěstí. Cereza tušil, co bude následovat, a pokusil se ruku vyškubnout, ale tu už zaklapla pouta. Cereza na něho zuřivě vykřikl. „Vy jste se asi všichni zbláznili, co?“

Muž trhl ocelovou obroučkou, „jen klid! Tak, a podej sem ještě druhou… Je to jenom proto, že člověk někdy neví, kam s rukama.“

Cerezovi přeskakoval hlas: „To ti ukážu, až tenhle zatracený nesmysl skončí!“

V tom okamžiku ucítil mezi lopatkami ránu pendrekem. „Se mnou si to nesmíš pokazit! Já ti totiž budu jednou nosit krmení!“

Pak začali oba Cerezu prohledávat, zda u sebe nemá zbraň. Jeden z nich našel kapesní nůž a hodil ho na stůl.

V tom okamžiku se vrátili do místnosti oba úředníci. Stokes jediným pohledem zjistil, co se stalo. „To přece nebylo třeba. Zdá se, že si moc málo důvěřujete.“

Jeden z policistů zakoktal: „Já… On chtěl vstát, pane…“

Mike mu vpadl do řeči: „Sundejte mu ty náramky, rozumíte?!“

Když měl Cereza opět ruce volné, Stokes usedl na své místo za psacím stolem. „Tak, Medley – zůstanete tu hned na protokol. A vy se zase vrátíte na strážnici.“

Medley si přisunul židli, položil si na klín psací stroj a vsunul do něj list papíru. Pak civěl tupě do prázdna.

Když Cereza seděl, mohl pozorovat na okenních tabulkách protějšího domu odraz světelné reklamy biografu. Co si asi myslí Kristina, uvažoval zoufale, ale dál se nedostal.

Teď měl poznat, jak vypadá křížový výslech, sedí-li na druhé straně takoví lidé jako Stokes a Mike.

Byl by nedovedl později říci, jak dlouho to vlastně trvalo – půl hodiny či jednu a půl hodiny. Jestliže se domníval při prvním výslechu, že se inspektor chce jen „vytahovat“, přesvědčil se teď o opaku. Stokes dovedl zdánlivě nepozorně opakovat otázku, na niž právě dostal odpověď, ale opakoval ji tak, že to Cereza zpozoroval, teprve když ji zodpovídal podruhé. Přes bezmocný vztek mu vnukal tento výslech téměř úctu ke Stokesovi.

Hlavní zájem obou platil především časovému úseku neblahé noci, který zaplňoval dobu od Sherwoodova odchodu do dvou hodin ráno.

Na okamžik si Cereza myslil, že ho napadla spásná myšlenka, ale když ji chtěl vyslovit, zase už zazněl Stokesův monotónní a přesto pronikavý hlas.

Pak se ale zdálo, že chtějí udělat přestávku. Teprve teď se Mike obrátil na Cerezu: „Copak jste chtěl před chvílí?“

Cereza se musel teprve rozpomenout. „Vždyť mě vůbec nepustíte ke slovu, teď jsem to zapomněl.“

Mike se na něho vyčítavě zahleděl. „Nepovídej, synku! Vždyť jsi mluvil pořád! Klidně si to rozmysli.“

Chvilku to trvalo a pak sebou Cereza trhl: „Už to mám!“ Chtěl už spustit, ale Stokes udělal odmítavý posunek.

„To můžete říci zítra vyšetřujícímu soudci.“

Ale Mike potřásl hlavou. „Nechte ho přece vymluvit! Teď už na dvou minutách nezáleží.“

Cereza si zhluboka oddychl. „Tak mě. prosím vás, pánové, vyslechněte,“ obrátil se na Stokese. „Předtím a také teď jste několikrát zapochyboval o tom, že jsem se z ‚Carribean baru‘ vrátil ještě jednou domů.“

Stokes už zase udělal netrpělivý posunek. „Šetřte si dech! Že jste odešel, to vám věříme! Ale nikoli domů, nýbrž do Livingstonovy aleje, abyste oddělal svého ‚nejlepšího přítele‘!“

Cereza sípal vzteky. „… Vy… Vy…“ Široká ruka Mikova se položila jako prkno na jeho obličej: „Takhle nemluv, synku! Pokazíš si u nás veškeré šance!“ Pak si odkašlal a vrhl na Stokese pohled, který nezůstal bez účinku. Stokes nevrle přikývl. „Tak tedy spánembohem, spusťte!“

Cereza jen s námahou ovládal svůj hlas. „Jak si přejete, inspektore! Řekl jste mi před chvílí, že jste v sobotu dopoledne poslal do mého kvartýru několik lidí. Řekl jste také, že ‚hnízdečko‘ bylo prázdné a že jsem se asi propadl škvírou v podlaze. Je to tak, nebo to tak není?“

Stokesovi se tento tón příliš nelíbil, ale Mike pokynul Cerezovi, aby pokračoval.

„Tak jste se vyjádřil, Inspektore. Dobrá. Pak vám jistě vaši lidé řekli, jak to u mne vypadalo…“

Stokes se zatvářil otráveně. „No a? Co vlastně chcete?“

„Okamžik… Vaši lidé vám určitě řekli, že se tam všude povalovaly kartóny a listy se studiemi a křídovými skicami! Neměl jsem totiž vůbec čas všechno zase uklidit, protože jsem se obával, že si to Francouz mezitím rozmyslí a odejde.“

„Nu a? To už se prý také stalo, že když někdo něco vyžral, vzal čile nohy na ramena.“

Mikův chraptivý hlas do toho vpadl: „Tak si přece poslechněme, co chce říci, Stokesi! Takhle se dál nedostaneme!“

Inspektor zvedl výhrůžně hlavu: „Mírněte se, Miku, jestli chcete, abychom zůstali přáteli! Výslech vedu já!“

„Okay, Stokesi. Příště mě tedy nechte hezky doma.“

Cereza pokračoval: „Dobrá, inspektore. Jestli jsem zdrhl proto, že jsem něco vyžral, to je jiná otázka. Ale teď, inspektore, záleží na tomhle: můj soused z vedlejšího pokoje, který řekl, že jsem se nevrátil domů od pátečního odpoledne, musí přes můj pokoj, když jde spát. Zeptejte se ho, zda jsem měl už v pátek večer takový nepořádek!“

Nedalo se rozeznat, zda Stokes dospěl k nějakým závěrům.

Mike si pohladil zamyšleně bradu. „To sice ještě není vrchol moudrosti, ale sám tam zítra zajdu a zeptám se toho muže.“ Pohlédl na hodinky. „Za chvilku už bude osm, zatraceně! Co říkáte, Stokesi – nedáme si už pro dnešek pokoj?“

Cereza hleděl neklidně z jednoho na druhého. Přece si mě tu nenechají. Teď, když jsem jim vysvětlil celou tu věc se svým kvartýrem…

Stokes potřásl hlavou. „Musíme ještě něco udělat, Miku. Na té čtvrthodince už teď také nezáleží.“

O pět minut později stoupali tři mužové po železném schodišti budovy ve dvoře. Cereza se lekl, když spatřil, že ve dveřích na poslední podestě je malinké zamřížované okénko. Když se pak dveře otevřely, věděl, na čem je: byla to proslulá bridgetownská „basa“, policejní vězení, na něž už sám zplodil nejhloupější vtipy.

Zastavili se přede dveřmi druhé cely. „Tak,“ řekl Stokes dozorci, „a teď ukažte…“

Bylo třeba odsunout těžkou závoru, odemknout bezpečnostní zámek a zvednout ještě jednu závoru. Teprve pak se daly otevřít dveře pobité železem.

Uvnitř ležel na kavalci jakýsi muž; když se vzpřímil, aby vstal, pleskly jeho obrovské opálené nohy na kamennou podlahu.

Asi ho právě probudili, protože chvíli mžoural, než se rozkoukal. Když ale poznal Cerezu, překvapeně zachrochtal. „Pozdravpánbu; vy ale pracujete rychle!“ Díval se z jednoho na druhého. „Řekněte mu ale, pane, že jsem ho nepráskl.“

19

Kristina přece jen v sobě nenašla odvahu, aby zašla za inspektorem Stokesem. Chvíli přecházela po chodníku, ale pak se obrátila k domovu. V pokoji si ani nerozsvítila. Vyndala přinesené věci z kabely a postavila je na stůl. A pak stála u okna a upřeně se dívala na moře.

Už ani nemohla plakat, jenom zoufale přemýšlela. Od začátku jí bylo jasné, že se inspektor nevzdá jen tak snadno svého podezření na Santiaga; ani v tom případě ne, když se doví, že sem přijel zvlášť z Carriacou, aby se dal vyslechnout. Ale Santiago mu přece jistě vysvětlil, proč tenkrát tak náhle odcestoval a že až do včerejška nevěděl, co se mezitím v Bridgetownu událo…

Nad mořem daleko na západě se v pravidelných intervalech kmitá světelný signál. Je to maják na maličkém kráteru před St. Vincentem a týmž směrem asi leží Carriacou.

Večer co večer vystávala u okna od okamžiku, kdy věděla, že je Santiago na Carriacou. Radovala se, že zase minul jeden den a že už to nebude dlouho trvat. A teď? Teď přišel mnohem dříve, a přece je vzdálenější než předtím.

Kristina nepochybovala o tom, že se nakonec Santiagovi podaří prokázat svou nevinu. Ale může uplynout řada dní a pak byla jeho práce a radost z nové objednávky zbytečná!

V uplynulých dnech měla dost času na úvahy a říkala si, že Stokesovo podezření nebylo bezdůvodné, když tehdy Santiago tak tajuplně zmizel. Ale teď přece sám přišel! Kdyby se byl raději vůbec nepřihlásil. Kdyby byl aspoň dokončil svou práci a odevzdal ji.

Ne. Když se dověděl z rozhlasu o zločinu, bylo to pro něho nemožné. Kromě toho by ho snad byli jednoho dne zatkli a pak by všechno dopadlo ještě daleko hůř.

Když konečně Kristina rozsvítila a spatřila na stole nádobí a dvě sklenky, které si pro dnešní večer vypůjčila v lékařské jídelně v nemocnici, tu se zase rozplakala.

20

Santiago Cereza byl příliš pohroužen do vlastních myšlenek, než aby na sebe vztahoval Bloomovo nesrozumitelné povídání. Když si ale všiml pohledů obou úředníků – Stokes se na něj díval a zarputile kýval hlavou, zatímco na Mikovi bylo znát neskrývané překvapení – vytušil, že to má asi něco společného s ním. Věděl určitě, že muže s velkýma nohama nikdy v životě nespatřil. Byl by na to mohl přísahat. Přesto mu teď bylo horko, když si uvědomil, že vyjde-li teď najevo, co zamlčoval o oné noci, pak je po veškeré naději.

Brzy poté byl převeden do vedlejší cely. Železné dveře zapadly a Cereza zůstal sám.

Uplynula asi hodina, když zaslechl na chodbě hlasy. Pak se otevřely dveře jeho cely. Vstoupili Stokes, Mike a policista s psacím strojem. Dozorce přinesl dvě židle a zase zmizel. Inspektor spustil: „Tak, Cerezo, teď bychom konečně mohli dospět k nějakým koncům.“

Posadil se rozkročmo na židli a položil zkřížené ruce na opěradlo: „Měl jste teď chvíli čas, abyste mohl trochu přemýšlet. Snad vám ještě něco napadlo, co jste si až dosud nechával pro sebe. A aby bylo jasno: jde teď o dobu mezi jednou a třetí hodinou ráno.“

Protože se mu nedostalo odpovědi, pokračoval: „Ten muž z vedlejší cely vás poznal a nebudete přece tak naivní, abyste to popíral…“

Cereza si v duchu oddechl. Ten se jen tak tváří, řekl si pro sebe: kdyby něco věděl, nepotřeboval by takhle řečnit!

Snažil se nasadit posměšný tón: „Pak vám asi také řekl, kde už mě viděl, když mě teď zase poznal! Já jsem ho totiž viděl poprvé v životě tady!“

Stokes výsměšně přikývl. „To vám doslova věříme! Ale asi bude třeba, abych trošku pomohl vaší paměti. Mám?“

„Prosím.“

„Dobrá. Potkal jste toho muže den předtím v přístavu a velmi brzy jste poznal, že je dost hloupý, aby vám sedl na lep. Nakukal jste mu, že by se dalo leccos odnést z jistého domu v Livingstonově aleji. A on tomu uvěřil. Pak jste mu vyprávěl, že tam nesmí vlézt před druhou hodinou ráno – možná, že jste mu řekl, že Solana pracuje vždycky velmi dlouho v laboratoři. Jak přesně jste mu to vytmavil, to Je vedlejší. Řekl jste mu, že okno na verandě bude pootevřené, a když tomu tak opravdu bylo, klidně tam vlezl. Řeknu vám, Cerezo, že jste to navlékl docela šikovně.“

Cereza poslouchal s výrazem neskrývaného překvapení. Teď konečně zase promluvil. „A to že vám ten muž vyprávěl? Nevěřím, inspektore! Nevypadá na to, že by si dovedl vymyslet takový komplikovaný příběh.“

„Ten váš ‚příběh‘ vám zopakuje zítra ráno ve vaší přítomnosti.“

„To neudělá. To tedy jsem klidný! Nechtěl byste mi říci, inspektore, proč pro všechno na světě jsem měl spunktovat takovouhle zamotanou historii? Snad proto, že jsem byl příliš zbabělý, abych sám zavraždil Solanu? Anebo proto, že jsem chtěl mít bezpodmínečně spolupachatele?“

„Proč, to je přece jasné: nepřipravil jste si celou tu záležitost v poslední chvíli! Jistě jste si řekl, že podezření padne okamžitě na vás, protože jste přece zůstal u Solany, když už doktor Sherwood odešel. Potřeboval jste tedy někoho, kdo zanechá zřetelné stopy a případně u Solany všechno zpřevrací! Dokonce měl vypáčit i dveře do pracovny: a kdyby byl potom našel mrtvého Solanu, byl by mohl klidně zdrhnout, ne? Vy jste přece byl půdruhého roku u Solany jako doma a byl byste to neměl zapotřebí: po činu byste se byl elegantně ztratil, což jste konečně také udělal. A policajti by po vás byli rozhodně nešli. To jste si aspoň myslel! Proto jste pěkně dveře zamkl a honem jste zmizel, aby vás viděli brzy ráno v několika restauracích. To mělo být vaše alibi. Až posud šlo také všechno jako na drátku. Měl jste jedinou smůlu, že jsme totiž toho tlouštíka dopadli, ještě než jste přijel do Bridgetownu a přihlásil se jako ‚svědek‘. Ten dromedár by byl přece už dávno mohl opustit Barbados.“

Mike po celou dobu nespouštěl oči z Cerezy. Vyčetl z jeho výrazu, že Stokesova argumentace na něho nijak nezapůsobila.

Opravdu tomu tak bylo, neboť Cereza si klidně vytáhl cigaretu. „Je to od vás velmi pěkné, pane inspektore, že mi přisuzujete tolik důvtipu, ale musím vás, bohužel, zklamat! Něco bych vám navrhl: dejte toho muže okamžitě předvést a snad si ještě bude pamatovat, co vám vyprávěl. Když mi to všechno řekne do obličeje, tak jste vyhrál a podepíšu vám protokol… Prosím, pošlete pro něj!“

Místo odpovědi vytáhl Stokes doutník a obřadně ukousl špičku. Mike mocně zazíval, ale znělo to trošku násilně.

„Co říkáte, Stokesi, neuděláme malou přestávku? Trochu čistého vzduchu by nám neuškodilo.“

Stokes pochopil pokyn a vstal. „Rozmyslete si to ještě, Cerezo, vždyť to přece nemá smysl. U vyšetřujícího soudce to bude nepříjemnější. Tam vám třeba osmačtyřicet hodin nedají pokoj, když to nepůjde jinak!“

Cereza pokrčil rameny. „Mně nejde o to, abych měl pokoj, pane inspektore. Ale přece to nemyslíte vážně, že kvůli vám se přiznám k něčemu, co jsem neudělal.“

Stokes už stál mezi dveřmi. „Pojďte, Miku, myslím, že si to přece jen rozmyslí…“

Oba opustili celu a také policista s psacím strojem hleděl vypadnout, než se zavřou těžké dveře.

.

Na druhé straně chodby byla místnost pro dozorce, kteří měli službu. Mike s inspektorem se posadili ke stolu.

Stokes spustil: „Oč jde, Miku?“

Mike pokrčil rameny. „To jste přece musel sám zpozorovat, oč jde.“

„Nedávejte mi hádanky! Proč jste chtěl, abychom šli ven?“

„Tak tedy dobrá, jestli jste si toho opravdu nevšiml, tak vám to musím říci sám. Myslím, že jste měl na chvilku nedokrvený mozek…“

„Ksakru, řekněte konečně, co myslíte!“

„Nesmíte se hned zlobit! Sám jste mi při jisté příležitosti řekl, že je nebezpečné, když chce člověk zjistit příliš mnoho najednou a prozradí vyslýchanému celou vlastní teorii. A vy jste udělal obojí. A on to zpozoroval a teď začíná být drzý. Mám pravdu nebo ne?“

Stokes zavrčel. „To platí všeobecně. Ale neplatí to v takovémhle případě, kdy je nám všechno úplně jasné!“

Mike přimhouřil oko. „Myslíte? Je nám ještě vůbec něco jasné?“

Stokes se napřímil a řekl stísněně: „Dejme tomu, Miku, že jsem snad zašel trochu daleko…“

„Ne snad a ne trochu, Stokesi!“

„Přestaňte už s tím rejpáním! Sám už si teď nedovedu představit, že si Cereza toho tlusťocha najal a přiměl ho, aby tam vlezl. Ale na tu teorii jsme přišli dnes v poledne společně, ne?“

„Přesněji, vy jste na ni přišel a já jsem tak napůl souhlasil. Ale sním svůj klobouk a váš taky, jestli to tak opravdu bylo.“

Inspektor popuzeně vybuchl. „To mi hodně pomůže! Řekněte mi tedy, co vy byste vyprávěl Cerezovi, když ho ten tlusťoch ihned poznal?“

„Moc ne. Hezky opatrně bych zůstal u toho, co opravdu víme – myslím u toho, co nám vyprávěl ten tlouštík. Vypálil bych na Cerezu od boku, proč se ještě jednou v noci vrátil, přelezl plot a zase zmizel! To by s ním zatřepalo! Předpokládáme-li ovšem, že to opravdu byl on a že nám to Pidder Bloom nenabulíkoval, aby zachránil vlastní kůži.“

Stokes potřásl zadumaně hlavou. „Tomu nevěřím. Takový jako on si třeba zašvindluje, ale podruhé nedokáže vyprávět přesně tentýž příběh. Tam určitě někdo byl. A je to ten, koho hledáme! Jestli se nám podaří zjistit, že to byl Cereza, pak to má prohrané.“

„Jestli! Vy přece nevěříte, že se k tomu jen tak přizná?“

Inspektor si unaveně přejel rukou zátylek. „Ten ne! Nejlepší bude, když pro dnešek uděláme konec. Dnes už stejně nedáme nic kloudného dohromady.“

„Kdepak! Když teď přestaneme, pak mu dopřejeme čas, aby si do rána vymyslil něco nového, protože teď jste ho právě na to přivedl! Neberte to nijak ve zlém, Stokesi: každý z nás má někdy smolný den a měl by být aspoň tak rozumný, že to přizná. Dnes jste na řadě vy, příště to budu zase já.“

„Tak co chcete dělat?“

„Dovolte, abych si s tím chlapíkem promluvil.“

„Výborně! A co já? Když zpozoruje, že se ze mne rázem stal pouhý přísedící, pak to jeho sebevědomí stoupne ještě víc.“

Mike potřásl hlavou. „Není vůbec třeba, aby to zpozoroval. Řekneme teď na strážnici, aby vás za dvě minuty odvolali. Pak přijde do cely dozorce a řekne vám, že máte naléhavý telefonický rozhovor. Toho si nikdo nevšimne! Pak budete předstírat, že jdete k telefonu, a ve skutečnosti se posadíte před dveře. Předtím si otevřeme špehýrku a vy budete venku rozumět každému našemu slovu. Uděláme to tak?“

.

Mike zaujal místo svého kolegy a řekl Cerezovi, který si právě začal kroutit cigaretu: „Buď přece rozumný, synku. Jsi unaven a jistě bys šel rád do postýlky a my toho pro dnešek už máme také po krk. Jenom maličkost. Proč ses vlastně v noci tak asi ve dvě, v půl třetí ještě jednou vrátil k Solanovi? Vešel jsi jenom několik kroků do zahrady a hned ses zase ztratil. Tak co? Bylo to tak?“

Cerezovy prsty náhle ztratily svou obratnost. Mike si toho ihned všiml. „Jen si nerozházej ten svůj krásný tabáček! A povídej už něco. Vždyť jsi byl až dosud tak řečný!“

Ale Cereza nedovede odpovědět a snaží se kličkovat. „Přece jsem vám řekl, kde jsem byl v tu dobu.“

Mike mu jedním hmatem odebral tabák. „Teď toho nech a odpověz! Co jsi dělal v zahradě?“

V tom okamžiku se v místnosti dozorců ozval telefon, ale tentokrát nešlo o smluvené divadlo: tentokrát stráž opravdu žádala inspektora Stokese k telefonu.

Když pak Mike spuštěnou špehýrkou zaslechl jeho rozčílený hlas, pokynul Cerezovi, aby mlčel.

„… hned ho přineste nahoru!“ Brzy poté vstoupil Stokes do cely. „Tak dost, Miku,“ zvolal vítězně. „Myslím, že si můžeme všechno další ušetřit. Dávejte pozor, co teď přijde…“

O minutu později dusal kdosi po železných schodech. Stokes vyšel, ale hned se zase vrátil, v ruce obnošený trenčkot. „Podívejte se, Miku…“

Plášť měl na vnitřní straně pod límcem vetkanou firmu: „La Ultima, Buenos Aires“.

Mike potřeboval chvilku, aby si to uvědomil. „Zpropadeně, odkud ho máte?“

Strážný vypjal prsa. „Visel dole u dveří, v kanceláři inspektora Stokese… Šel jsem kolem, tak jsem si pomyslil, že bych se na něj mohl důkladněji podívat.“

Stokes ukázal mlčky palcem na dveře. Když muž zmizel, pohlédl Stokes zvědavě na Mika. „Nu, co tomu říkáte, Miku?“

Mike se mezitím už vzpamatoval. „Tak vida! Ale okamžik. Náš přítel nám chce právě prozradit, proč se tenkrát vrátil ještě jednou do Solanovy zahrady.“

Cereza pokrčil rezignovaně rameny. „Stejně mi to neuvěříte, když vám to řeknu.“

„Nech už toho kecání! Jednou může dojít trpělivost i mně.“

„Dobrá, tak vám to řeknu. Když jsem skoncoval s panem Capuchinem, tu mi napadlo, že jsem nechal svůj plášť na lehátku v zahradě u Solany. Proto jsem se pro něj vrátil.“

Mike se rozesmál. „Pánové, ten nemá nikdy nouzi o odpověď! Dobrá, synku: když jsi skoncoval se Solanou, chtěl jsi říct. Ale jsem dost ohleduplný, abych pochopil, že o tom nerad mluvíš.“

Cereza chtěl něco odpovědět, ale Stokes postoupil kupředu. „Jedno po druhém, Miku!“ Obrátil se k Cerezovi. „Říkal jste svůj plášť?“

„Ovšem! Vždyť ho máte v ruce.“

„Máte smůlu, Cerezo! Poděkujte slečně Barreové: sama udala, že kromě peněz a ubrusu byl ukraden také trenčkot.“ Přidržel Cerezovi pod nosem firmu: „Dovedete číst? Právě tenhle plášť je už čtrnáct dní uváděn v našich pátracích pokynech. Ve vašem zatykači, jestli vás to zajímá!“

Cereza zbledl, ale ještě jednou pokrčil rameny. „Možná, Inspektore. Slečna Barreová nemohla vědět, že mi ho Solana daroval.“

„Zrovna ten večer, kdy jste ho zavraždil, že? Den předtím ho měl totiž ještě sám na sobě.“

„Že jsem zavraždil Solanu, to jste už dnes tvrdil několikrát, inspektore. Je velmi pravděpodobné, že ho měl Solana ještě minulý den na sobě, ale pak mi ho daroval.“

Mike do toho vpadl: „Okamžíček, Stokesi… Doktor Sherwood už tam nebyl, když vám Solana dával plášť, že?“

„Ovšem, že ne. Solana mi ho vnutil krátce před mým odchodem.“

„Úžasné! Prostě úžasné…“

V Cerezovi kypěl bezmocný vztek. „To tedy ano, pane!

Byl by ho totiž mohl sám Ještě potřebovat, když v noci navštěvoval nemocné. Mohl jsem vám to říci hned, kdybych byl věděl, že po něm pátráte.“

Stokes vztekle mrštil pláštěm o kavalec. „Vždyť už zase lžete! Zrovna tak, jak jste si ho vzal drze ke mně, tak jste ho měl asi na sobě dnes v poledne, když jste šel k slečně Barreové! Chcete nám snad tvrdit, že ho hned nepoznala?“

„Ovšem, že ho poznala. A také mi řekla, že pohřešovala plášť u Solany.“ Vypadalo to, že se Cereza rozpláče. Místo toho se náhle jízlivě zasmál. „Bože! Nevěřili jste mi, když jsem vám říkal, že jsem se dověděl teprve včera o Solanově smrti. Dokonce jste tvrdili, že jsem ho zavraždil, a to tvrdíte dosud…“Přímo lapal po vzduchu, aby mohl pokračovat. „Ale pak bych byl přece nejel na Carriacou – zrovna na britský ostrov, kam je z Barbadosu skok! A pak bych byl přece určitě sledoval ze svého úkrytu policejní hlášení o případu Cereza a byl bych věděl, že plášť v něm hraje tak nebezpečnou úlohu. Považujete mě za takového idiota, inspektore, že bych si v něm pak klidně chodil a ještě v něm přišel zrovna k vám na policii?“

Stokes upřeně hleděl na knoflíček Cerezovy košile. „Zač vás považuji, to jsem vám už řekl několikrát…“Náhle se rozkřikl: „Právě takový je toho schopen, aby přesvědčil policii o své poctivosti.“

Mike pokyvoval hlavou, ale bylo znát, že v duchu nesouhlasí. „Okamžik, Stokesi. Mám ještě jednu otázku.“ Dotkl se Cerezova ramene. „Dejme tomu, mládenče, že ti Solana ten plášť opravdu daroval a teprve dole sis vzpomněl, žes ho nechal ležet v zahradě. Proč jsi nám to neřekl hned, že ses tam ještě jednou vrátil? Vždyť jsme předtím rozebírali skoro každou minutu mezi jednou a třetí hodinou.“

Cereza ztěžka oddychoval. „Uznávám, že jsem to měl udělat. Ale vžijte se do mé situace! Přijel jsem z Carriacou, abych vám pomohl, ale také abych aspoň navštívil jeho hrob a promluvil se slečnou Barreovou. Riskoval jsem tím, že nedokončím svou práci ve stanovené lhůtě, a pak by bylo bývalo všechno zbytečné – cesta na Carriacou, má práce a veškerá moje naděje, že se konečně dostanu z Bridgetownu – proč, to jsem vám už řekl. Ale inspektor od prvního okamžiku znevažoval moje výpovědi a ustavičně mě obviňoval, že jsem zavraždil svého přítele! Nebylo tedy přirozené, že jsem se bál, abyste mi z toho jediného bodu, který se musí zdát podezřelý, neupletli oprátku? Nedovedu si představit, odkud vůbec víte, že jsem byl ještě jednou nahoře. Vždyť jsem celou cestu a také tam nahoře v Livingstonově aleji nepotkal ani človíčka. Ale to je mi teď naprosto lhostejné! Teď tedy víte, proč jsem to zamlčel.“

Cereza očekával odpověď, ale Stokes seděl, jako by byl nerozuměl ani slovo.

„Tak přece něco řekněte, inspektore! Nevysvětlil jsem vám všechno, z čeho jste mne obviňoval? Když už mně to nechcete říci, tak si to aspoň přiznejte sám. Předpokládám, že už jste dávno zatelegrafoval policii na Trinidad, že vůbec existuje můj ‚tajemný zákazník‘. Snad už jste dokonce obdržel kladnou odpověď a prostě mi to neříkáte! A jestli vám ani to nestačí: informujte se u policie na Carriacou – telegraficky nebo telefonicky, snad to bude rychlejší, jestli v Cadeně v ‚Sailors Restu‘ nebydlel malíř a jestli v jeho podkrovní komůrce ještě nestojí načatý obraz a veškeré jeho haraburdí…“

Vypadalo to, že se každým okamžikem zhroutí, ale znovu se přinutil, aby pokračoval: „Informujte se zároveň, kolikrát jsem si během těch deseti nebo dvanácti dnů dopřál pořádný oběd – s dvěma sty uloupenými librami v kapse…“

Chvíli bylo ticho, pak si Mike zamnul ruce, jako by ho zamrazilo. „Tak, Stokesi – myslím, že toho pro dnešek necháme. Já aspoň už končím.“

Protože Stokes stále ještě civěl před sebe, vzal ho Mike za ruku. „Pojďte, Stokesi – chci vám ještě něco říci.“

Inspektor kupodivu ihned vstal. „Dobrá,“ řekl a pohlédl na hodinky. „Už se stejně připozdilo.“

Aniž by řekl slovo Cerezovi, šel ke dveřím. „Tak pojďme, Miku.“

Cereza se už dávno vzdal naděje, že ho zase propustí. Když teď viděl oba muže odcházet, uvědomil si, že na něho Kristina bude čekat marně.

Mike se snažil ještě zvenčí zavřít špehýrku, ale zdálo se, že se mu to nedaří. „No tak, spi dobře, chlapče,“ zaslechl ještě Cereza a připadalo mu, že Mike mu nakonec přívětivě pokynul.

21

Stokes otevřel ústa teprve ve své kanceláři. „Ani si nesedejte, Miku,“ řekl a sáhl po klobouku, ale Mike byl rychlejší a klobouk odsunul. „Okamžikl Tolik času ještě máme.“

„Mně se už nechce! Jsem od sedmi hodin v jednom kole.“ Mike ho přinutil, aby si sedl. „Nebuďte dětinský, člověče. Má žena také plete od sedmi ráno až do noci, ale jestliže se někdy přepočítá – i když to zpozoruje za několik hodin –, tak to pleteníčko hezky zase rozpáře. Tomu se říká svědomitost.“

„Aha, já vím, co teď přijde!“

„Tím lépe; je to nepříjemné, že?“

Stokes byl netrpělivý. „Nezdržujte zbytečně! Co chcete?“

„Právě jste řekl, že víte, co teď přijde! já vím, Stokesi, jak člověku je: když jste mi před dvěma lety cestou z Montserratu na St. Vincent dokázal, že jsem štěkal několik měsíců na nepravý strom, tenkrát bych vás byl nejraději hodil přes palubu. Potom jsem ale byl přece jen rád: kdybyste mne tehdy tak hrubě nenabral, myslím, že by se v Kingstownu byl houpal ten nepravý… Vzpomínáte si?“

Stokes zlostně zafuněl. „No jo! Ale mně je to proti srsti, pustit toho chlapíka jen tak.“

„Pozoruju. Něco vás na něm od začátku rozčilovalo. A když se bránil, tak jste mu to měl za zlé. Souhlasí?“

Inspektor si nevšímal otázky. „Vy tedy myslíte, že…“

„Jsem přesvědčen, že jsme oba na nejlepší cestě nafouknout pěknou bublinu! Něco vám řeknu: kdyby všichni netvrdili, že Solana byl zarputilý levák, neměl bych teď vůbec nic proti tomu, kdybychom celou věc přehráli na sebevraždu.“

Stokes se zachmuřil. „To nebyla sebevražda! Kdo by potom ukradl těch sto osmdesát liber?“

„Což já vím. Třeba ošetřovatelka…“

Stokes prudce vzhlédl. „Myslíte to vážně?“

„Je to něco, nač jsme dosud oba nepomyslili.“

„Omyl! Na to jsem myslel hned – dokud jsem se nedověděl, že byl levák. Barreová by byla mohla zbraň někam uschovat a peníze si mohla klidně vstrčit do výstřihu.“

Mike zavrčel. „Propána, Stokesi – nezačínejte nakonec takhle!“

„Nesmysl. Chtěl jsem jen dokázat, že jsem myslel i na to.“ Zuřivě si žvýkal dolní ret. „Tak mi řekněte, kdo tedy zavraždil Solanu?“

„Já ne, to vám mohu odpřisáhnout! A Pidder Bloom také ne.“

„A Cereza také ne, co?“

„Ten teprve ne!“

Stokes vstrčil ruce do kapes u kalhot. „Pak bych už zbýval jenom já, případně moje bytná, ne? Počkat – ještě tu máme toho starého majora, který si chtěl se Solanou vyměňovat poštovní známky. Vyslýchal jsem ho přece hned po Barreové. Div se mi nerozbrečel, že se teď už nezbaví těch svých starých známek. Nedělejte vtipy, Miku! Jste o tom stoprocentně přesvědčen, že nenafoukneme ještě větší bublinu, když necháme Cerezu zase zítra odjet? Rozmyslete si to dobře.“

„Vy máte nepříjemnou vlastnost. Kladete všechny otázky tak absolutně jednoznačně.“

„Odpovězte! Opravdu stoprocentně?“

„Víte, Stokesi, když jsem k vám přišel dnes odpoledne, měl jsem po několika minutách pocit, že cucháte toho nepravého. Ale pocity…“

„Ta vaše pomoc je prostě velkolepá! A na základě vašeho pocitu ho mám pustit, ne?“

„Já bych ho pustil a to ještě dnes večer, aby se dostal k té své ošetřovatelce. Ta už ho potřebuje po všem, co prodělala.“

Stokes se ťukl do čela. „Člověče, vám asi tuhle straší? Máme tady zprostředkovatelnu sňatků anebo policejní komisařství?“

„Okamžik, Stokesi, a pak…“

„Co, a pak?“

„Pak za ním pošlete šikovného chlapíka, který by ho na Carriacou pořádně pozoroval; celé jeho chování, zda nemá příliš velké výdaje a podobně. Musel by za ním jet přirozeně také na Trinidad a nepospíchat.“

„Proč to? Myslíte, že by s tím mohl mít něco společného ten Francouz?“

„To ne. Ale se vzrůstající vzdáleností se třeba bude Cereza cítit bezpečnější – jestli to byl opravdu on – a snad bychom mu potom mohli nastavit nohu…“

„To je všechno?“ Stokes uvažoval; konečně se zdálo, že mu svitlo. „Dobrá, to bychom mohli udělat. Pro jistotu požádáme ještě zítra kolegy v Port of Spainu, aby se poohlédli po tom Francouzovi.“

„Jestli ho najdou! Ten si cestuje pro zábavu a nebude pořád dřepět v Port of Spainu.“

22

Nakonec přece ještě došlo k malé hostině. Krátce před půlnocí probudil Kristinu šramot, který se několikrát opakoval. Chvilku se zdálo, jako by někdo zlehka ťukal na sklenku nebo na hrnek. Když rozsvítila noční lampičku, leželo na podlaze několik kamínků a tu ihned pochopila, že je dole Santiago.

Rozbušilo se jí srdce a jen stěží byla s to zašeptat z okna: „Minutku, jen co si něco obléknu…“

Pak spustila po provaze klíč od domu.

.

V březnu nejsou na Barbadosu noci dlouhé, ale žádná se dosud nezdála oběma tak krátká jako tato.

Ještě než se rozední, musí Cereza odejít, protože Kristininy sousedky by při nejtišším šelestu vyskočily z postelí a už by byly u dveří svých bytů.

Ale oba ještě mají pro sebe celé dopoledne: v devět hodin se chtějí setkat na hřbitově a pak budou spolu až do oběda.

Když ji chce Santiago ještě jednou k sobě přitáhnout, napadne ji náhle: „A kam teď půjdeš uprostřed noci? Do ‚Tres Arpónes‘?“

„Nedělej si starosti, děvčátko! Našinec vždycky najde nějaké místo, kde se může několik hodin vyspat.“

Když pak za ním zavřela tiše dveře, sklouzl se schodů jako duch. Za několik vteřin už zmizel na liduprázdné ulici.

Kristina se postavila k oknu a čekala, až se ozvou jeho kroky. Tu však náhle zazněl z velké dálky pronikavý zpěv:

„Donde vas con mantón de Manila,

donde vas con vestido chinés?

Para ver y lucir la verbena,

la verbena de carabanchel…“

Kristina si musela přitisknout ruku na ústa, aby se nerozesmála: Panebože – přece jen je trochu blázen.

Naslouchala ještě, dokud nedozněl poslední tón, a pak tiše zavřela okno a zase ulehla.

23

Inspektor Stokes si hned v pondělí ráno ověřil Cerezovy výpovědi. Jediný klenotník ve městě opravdu koupil pečetní prsten a zaplatil za něj pět liber.

Pak zašel Stokes ještě k vetešníkovi, u něhož si prý koupil Cereza obnošené boty.

Vetešník chvilku přemýšlel, ale pak si vzpomněl: „Byl takový dlouhý, hubený? Ten mně tu přehrabal celou hromadu bot! Myslel si, že dostane kdovíco za těch svých pár shillingů.“

S dotazem v Port of Spainu měl už Stokes méně štěstí. Ale přece jen se dověděl, že Cerezův zákazník skutečně existuje. Řekli mu, že monsieur Capuchine bydlel několik týdnů v hotelu a že se snad zase vrátí, ale toho času je prý kdesi na pevnině. Recepční úředník hotelu nevěděl, zda jel do Venezuely nebo ještě dál.

Stokes se uklidnil, když získal tyto informace. Myslil, že nic nezanedbal, když nadto ještě seržant Barter odjížděl týmž parníkem na Carrlacou jako Cereza.

Tak se stalo, že se Cereza seznámil už v úterý večer s mužem, který zřejmě neměl nic jiného na práci, než že celý den čekal na večer, kdy začne provoz v herně.

Ale v takových místech, jako je Cadena, žije více podobných lidí, a proto neměl Cereza žádný důvod, aby se nějak pozastavoval nad jednotlivým exemplářem.

Ostatně onen muž nehrál poker tak špatně jako někdejší dva „dobrodinci“ z elegantního hotelu „Butler“. Jeho sázky však byly ještě nižší. Přesto Cereza brzy zjistil, že si to s ním přece jen může rozdat.

Co však nemohl vědět, byl fakt, že jeho nový partner snáší tak klidně neustálé drobné prohry proto, že jdou na účet policejního komisařství v Bridgetownu.

Když si ve čtvrtek v poledne zašel Cereza pro lodní lístek na Trinidad, protože příštího dne chtěl odplout prvním parníkem, potloukal se náhodu jeho nový partner v přístavu. „Dobře, že jsem vás potkal,“ řekl. „Nemáte chuť zajet si dnes večer na Maple Beach? Prý je tam pěkné kasino. Mají tam dokonce ruletu.“ Cereza právě odpočítával peníze na lístek. „Maple Beach? Kdepak je to?“

„Patnáct mil na jih. Také v takovém zálivu.“

„To tam chcete jít pěšky?“

„Mohli bychom si najmout motorový člun. Prozatím jsme tři, ale kdybyste jel s námi, tak by to stálo každého jen deset shillingů.“

„Deset shillingů jenom za cestu?“ Cereza potřásl s politováním hlavou. „Za to mohu jíst ve své putyce celý týden!“

Jeho společník se zatvářil, jako by to měl být vtip. „Prosím vás! Vždyť jsem vás už viděl několikrát jíst naproti v grillroomu. A to určitě stojí víc než deset shillingů.“

Cereza se ušklíbl. „Já vám řeknu docela přesně, co to stojí: sklenka čisté vody vypadá stejně jako ta minerální břečka, kterou tam prodávají; k tomu několik topinek a tolik pečiva, kolik seberete, aniž byste vyvolal paniku u svého stolu. Ty věci tam totiž stojí na stole a jsou zdarma. Ale nikomu to neříkejte.“

Zdálo se však, že jeho společníka nebaví cesta do kasina na Maple Beach, když měl jet bez Cerezy. Když se pak k večeru začala plnit herna hotelu „Butler“, zase tam seděl a okamžitě začal míchat karty, jakmile spatřil Cerezu.

24

Doktor Sherwood zase nastoupil službu v Tropickém ústavu a také výroba séra potřebného pro červen byla zajištěna.

Ihned po návratu z Barbadosu se mu podařilo získat spolupráci chemika. Chemik se shovívavě usmál, když se mu zmínil o vzorci a dosavadním postupu. „Tak to jde také! Ale měli jste se obrátit na chemika hned a byli byste si ušetřili spoustu probdělých nocí.“

Sherwood to považoval za povýšenost, ale již za několik dní se ukázalo, že chemik přece jen pracoval racionálněji. Sherwood teď mohl občas opouštět ústav hned po službě.

Když jednou večer kráčel ke svému penziónu, zaslechl z kolemjedoucího autobusu své jméno. Právě v tom okamžiku vjelo však mezi něj a autobus nákladní auto. Autobus už dávno odjel, ale Sherwood se ještě stále za ním díval. Jestli se nemýlil, tak muž v autobusu, který na něho mával, byl malíř Cereza.

Ale to přece není možné! Předně s ním vyměnil onoho večera u Solany několik čistě formálních slov a za druhé přece Cerezu hledala policie! Řekl mu to inspektor v Bridgetownu a později pak sám viděl v Port of Spainu zatykače na Cerezu, které visely na návěstních sloupech.

Asi se zmýlil. Má ve městě mnoho známých, asi ho zavolal někdo z nich a Sherwood si ho spletl s malířem, protože se mu náhodou trochu podobal.

Ale stále na to myslel. Nakonec si řekl, že je to lhostejné, zda zahlédl Cerezu nebo někoho jiného, rozhodně je však třeba informovat inspektora. Není vyloučeno, že si tím vydělá část vypsané odměny, a to by se mu právě teď hodilo.

Proto zašel na poštu a podal tam telegram do Bridgetownu:

inspektor Stokes policejní komisař bridgetown barbados stop právě jsem asi potkal hledaného muže případ solana stop omyl možný stop

tropinst sherwood portspain trinidad stop

Byl by se mohl vyjádřit daleko přesněji, neboť když přišel za deset minut domů, překvapením ustrnul ve dveřích: u stolku v hale, které užívali obyvatelé domu jako klubovny, seděl Cereza.

Stává se, že nenadálé setkání někdy vyvolá nepříjemný pocit. V takové situaci byl teď doktor Sherwood.

Santiago Cereza to však nepozoroval, protože už nebyl zcela střízlivý. Výška honoráře za obraz ho tak překvapila, že si zašel na bohatou večeři a u láhve vína ho napadlo, že by mohl někde vyšťourat Sherwooda a strávit s ním večer.

V ústavu mu dali lékařovu adresu. Když ho pak z autobusu viděl jít po ulici, rozplynuly se poslední pochybnosti.

„S tak milou návštěvou jste nepočítal, že?“ vykřikl a vstal, když se k němu Sherwood váhavě blížil. „Doufám, že máte aspoň trochu přijatelnou výmluvu, abyste se mne zase rychle zbavil…“

Po dvou hodinách ještě stále spolu seděli, ale v kasinu na pobřeží, protože se Sherwoodovi zdálo nevhodné, aby hostil takového člověka u sebe.

Rozhodl se, že s Cerezou vypije láhev vína, protože doufal, že se v povznesené náladě od něho doví právě to, co z něho Stokes nedostal. Jinak by ho byl asi nepropustil.

Tato naděje však postupně mizela. Ne proto, že by se Cereza choval zdrženlivě. Ale Sherwood přestal věřit, že sedí vedle Solanova vraha.

Jen jednou došlo k trapnému okamžiku, když se ho Cereza ptal, zda se Stokes pokoušel dostat z Sherwooda výpovědi, které by jemu, Cerezovi, přitížily. Naštěstí přišel v tom okamžiku ke stolu livrejovaný pikolík a nabízel cukroví, kuřivo a pohlednice. Cereza ihned navrhl, aby poslali inspektoru Stokesovi lístek a společně ho podepsali. Sherwood musel vynaložit veškerou svou výmluvnost, aby ho odvrátil od tohoto úmyslu. Nakonec se mu to podařilo.

Po druhé láhvi už nemohl pochopit, že by kdy měl něco proti tomuto muži. Nápad, který měl v prvních minutách, že by měl na chvíli Cerezu opustit a vyrozumět policii, se mu teď zdál přímo směšný.

Sherwood se rozesmál, když mu Cereza vyprávěl o několika hodinách strávených v bridgetownské „base“. „Co byste byl dělal, kdyby si vás tam byli opravdu nechali?“

„Co bych byl dělal? Ani nevím. Ale tak docela jsem tomu nevěřil. Snad jednu noc, ale ne víc…“ Zvážněl: „My tu sedíme a bavíme se, a tu bestii, která zavraždila Pabla Solanu, už asi nikdy nenajdou.“

Sherwood pokrčil pochybovačně rameny. „Víte, nač jsem zrovna myslil? Třeba to vůbec nebude možné! Ostatně jsem si to myslel hned na začátku.“

„Myslíte, že si Solana sám vzal život?“

Sherwood přikývl. „Já vím, že se nenašla žádná zbraň a peníze z krabice na doutníky také zmizely. Ten, kdo odnesl obojí, aby mohl předstírat vraždu, by musel přijít ještě před sestrou Kristinou.“

Na několik okamžiků se odmlčel, aby pozoroval Cerezovu reakci. Ale ten ještě stále myslel na svou otázku.

„Vyloučeno! Zůstal jsem ještě dvě hodiny po vás a znal jsem ho příliš dobře, než aby mi něco takového ušlo. Myslím tím. kdyby už měl úmysl něco takového provést. Snad se budete domnívat, že přeháním, ale skoro bych se odvažoval tvrdit, že by mi to byl řekl! A pak nezapomínejte, že byl levák.“

„Což když patřil k těm lidem, kteří mají obě ruce šikovné?“

Cereza tuto domněnku rozhodně odmítl. „Určitě ne! Občas jsem si z něho sám utahoval: Dej si pozor, říkal jsem mu, aby sis nezlomil levičku, pak bys potřeboval chůvu…“

„Když to víte tak přesně, tak je to něco jiného.“

„Nechme toho,“ řekl Cereza, „stejně to nikdy nezjistíme.“

Také Sherwood začal raději mluvit o něčem jiném: „Slyšel jste o té smutné příhodě na Santa Inésu? Dobře, že se to už Solana nedověděl.“

„Santa Inés? Není to takový maličký ostrov tam dole, u Montserratu?“

„Správně. Ještě před devíti lety tam byla leprosérie. Pak byl ostrov pět let neobydlen, až to zvětřil nějaký čiperný obchodník a spachtoval ho. Ne že by tam chtěl sám bydleti Usadil tam pět set petrolejových emigrantů z Venezuely. Dal čerstvě natřít staré bungalovy a pravděpodobně na tom vydělal spoustu peněz. Vládní objednávka, rozumíte?“

„Petrolejovými emigranty myslíte ty lidi, kteří museli opustit své plantáže, protože tam byla objevena nafta?“

„Nemuseli opustit své vlastní plantáže! Jenom tam pracovali.“

„Ach tak. Tedy černoši?“

„Ovšem. Ale víte také, kteří lidé…“

„Počkejte! Říkáte, že šlo o vládní objednávku? Pak se přece tomu muži nemůže nic vyčítat! Kdyby to byl neudělal on, pak by to byl udělal někdo jiný.“

Sherwood si znovu nalil. „V tomto případě nikoli. Vždyť přece víme, jak dochází k takovým vládním objednávkám! Na začátku byl nápad a ten neměla vlada, ale ten byznisman. To ostatní pak už jde jako po másle. Několik pozorností, které se tak mimochodem prokáží některému směrodatnému vládnímu činiteli, a už je tu přímluvce.“ Hořce se zasmál: „Jenom Solana a já jsme nenašli pro svou věc žádného přímluvce, protože jsme neměli peníze, abychom někoho podmázli! Ale teď vám musím povědět, co to bylo za lidi, které tam usídlili…“

„Bývali plantážní dělníci, to jste mi přece už řekl.“

„Ano, ale jací! Vyprávěl vám Solana někdy o tom, odkud přišlo čtyři sta černochů, kteří se usadili v deltě Orinoka? Myslím ty ve Vidamejoru.“

„Z krajiny kolem Barrancasu, jestli se nemýlím?“

„Souhlasí! Dohromady to bylo přibližně tisíc lidí. Čtyři sta jich odešlo do delty, přibližně sto jich našlo práci na nových naftových polích a zbývajících pět set je teď na Santa Inésu.“

„Ach tak… Ale chtěl jste mi vypravovat nějaký smutný příběh…“

„To teď přijde: před několika týdny se vyskytly na Santa Inésu čtyři nové případy lepry! Přesněji řečeno, jsou to dnes už jenom tři, protože jeden stařec se oběsil, když zjistil, co znamenají malé bledě modré skvrny na hřbetu jeho ruky. Tři ostatní jsou dva mladí muži a jedenáctiletá děvčátko.“

„A je to opravdu bezpečně zjištěno, že jde o lepru?“

„Úřední zprávě z Tropického ústavu přece můžete věřit!“

„Zatraceně… Ale – chtěl jsem už říci předtím: jak bylo vůbec možno dovolit, aby se bývalá leprosérie zase osídlila? Někde přece museli zjistit, co má ten muž v úmyslu.“

Sherwood přikývl. „To je právě to nejzáhadnější! K celé té věci dala podnět petrolejářská společnost, protože jí uložili, aby usídlila těch tisíc lidí někde jinde. Ta si našla vhodného člověka a ten byl tak mazaný, že si předem zajistil příkaz vlády.“

Cereza věděl, že je Sherwood Angličan, ale přesto řekl: „Ostrov je přece v britském vlastnictví. Mám pravdu?“

„Bohužel! Nynější guvernér tvrdí, že nevěděl o dřívější funkci ostrova. Ale to je humbuk: i kdyby sem byl přišel teprve před několika lety, musel se to dovědět od svého předchůdce.“

„To předpokládám! A nájemce?“

„Ten to věděl určitě! Mohl přece najmout i jiný ostrov, ale ten by nebyl tak laciný. Na většině ostrovů je teď usazena společnost United Fruit a ta už má na plantážích své kulie. Rozhodně se musel nájemce pozastavit nad tím, s jakou láskou byl na Santa Inésu vybudován hřbitov. Malomocní tam neměli nic jiného na práci, a tak chtěli mít aspoň pořádný hřbitov.“

Cereza uvažoval. „Ale ovšem, teď si vzpomínám! Před mnoha lety jsem jel jednou na Portorico a tenkrát jsme se plavili kolem ostrova Santa Inés. Ustavičně tam hlídkoval britský motorový člun, aby tam nepřistála žádná cizí loď.“

Oba muži ještě chvíli poseděli a potom Cereza doprovodil Sherwooda do jeho penziónu, protože doktor už nestál zcela bezpečně na nohou.

„Udělal jste dobře, že jste mě vyhledal,“ řekl Sherwood a pokoušel se poklepat Cerezovi na rameno. „Ale musím se vám k něčemu přiznat…“

A pak vyprávěl o telegramu, který před několika hodinami poslal Stokesovi. „Pochopte, Cerezo,“ řekl rozpačitě, „poslední zpráva, kterou jsem se o vás dověděl, byla ze zatykačů…“

Při vzpomínce na Stokese nebylo Cerezovi zrovna příjemně, ale teď se rozesmál. „Tak vy jste si opravdu myslel, že nadešel váš velký okamžik?! Lituji, Sherwoode, ale to jste byl vedle…“

Když pak Sherwood zmizel v domě, uvažoval Cereza, co by mohl ještě podniknout. Bylo zbytečné psát dopis Kristině, protože se zítra stejně vrátí na Barbados. Aby nepodlehl pokušení a nestrávil celou noc někde u hracího stolku, zašel do malé hospůdky, kde měl uskladněny své věci. Po půlhodině už zase obcházel se skicářem větší místní restaurace. Ale byli tam téměř jenom Angličané a Američané a ti se o „památky z cesty“ příliš nezajimali.

25

Někde na moři asi zuřila divoká bouře. Obzor se už po několik hodin strašidelně rozsvěcoval. Ale bylo to velmi daleko, neboť nad Port of Spainem bylo jasné nebe. Jenom skalnaté útesy La Brey a San Fernanda se. podivuhodně přiblížily.

Za spuštěnými záclonami širokých oken pobřežního kasina hrál kubánský taneční orchestr a občas se za nimi kmitl tančící pár.

Cereza se brzy vzdal naděje, že něco vydělá. Hodinu už seděl na terase s tmavovlasým, přibližně padesátiletým mužem. Muž je Venezuelec a představil se jako Rafaele Ventano.

Chvilku hovořili o všem možném: o počasí, o nepříjemné vlastnosti moskytů, že napadají člověka právě tehdy, když se raduje, že se už konečně s večerem trochu ochladilo, o tisíci světlech pobřežní promenády, která teď v noci před nimi leží jako řetěz jiskřivých perel.

Když Cereza řekl, proč přišel na Trinidad, tu se Ventano usmál. „Maličký rozdíl mezi Carriacou a Trinidadem, že? Dovedu si představit, že jste na Carriacou přímo zakopával o krásné motivy.“

„Až příliš krásné motivy! Ale občas také maluji docela rád trochu nebe a vzduchu a pro samé palmy a cypřiše z toho není na Carriacou skoro nic vidět. Je to příliš kulisovité.“

„A já si vždycky myslel, že je to zrovna zajímavé pro malíře! Když jsem byl před deseti lety na Carriacou, narážel jsem téměř na každém kroku na malířské štafle.“

„Což ovšem neznamená, že své obrazy prodali! Malovat a prodávat je totiž dvojí.“

„A co dělají pak?“

Cereza pokrčil rameny.

„Pak můžete buď malovat dál, nebo se pověsit na nejbližším cypřiši! Možná, že tomu nebudete věřit, ale dokonce i malíři musejí občas jíst a pít.“

Nad mořem se zase zablesklo a tentokrát tak silně, že bylo vidět, jak se daleko na obzoru rýsují siluety několika ostrovů.

„Zdá se, že se bouře blíží,“ řekl Ventano: „Teď je přesně nad Grenadinami.“

„Vypadá to tak. Ostatně – už jste slyšel o tom, co se stalo na Santa Inésu?“

„Santa Inés? Kdepak je to?“

„Je to jeden z nejmenších ostrůvků tam za obzorem…“

A Cereza začal vyprávět, co se dověděl před několika hodinami od doktora Sherwooda.

Ventano beze slova naslouchal. „Podívejme se, člověk tady žije třicet let a přece jen všechno nezná. Vůbec jsem nevěděl, že tam někdy byla leprosérie.“

„Vždyť je tomu už také deset let! Jenom lepra ještě existuje, jak vidíte.“

Chvilku se zabývá každý z nich svými myšlenkami a pak se zase rozhovoří Ventano. „Myslíte, že se tomu člověku něco stane?“

„Tomu nájemci, myslíte? Kdyby záleželo na mně, já bych ho dal pověsit! Představte si, co ten chlap zavinil!“

Ventano zavrtěl hlavou. „Já tomu nevěřím… Určitě neměl ani tušení, jací lidé kdysi bydleli na ostrově.“

„Přece vám povídám, že tam ještě stojí staré bungalovy, a kromě toho je tam nápadně velký hřbitov. Než něco takového podniknu, tak se přece musím na všech stranách informovat.“

„Dobrá! Dejme tomu, že by o tom byl něco věděl, v tom případě se asi spoléhal na to, že byla provedena asanace ostrova! Jinak by ho přece britský guvernér nesměl dát k dispozici.“

„To by se dalo předpokládat! Jestli tomu ale tak bylo, pak je třeba pohnat k odpovědnosti i jeho. Lepra je asi to nejstrašnější, co si lze představit. Asi před třemi léty jsem náhodou viděl transport malomocných – na docela malé zastávce v Kolumbii: pět mužů, dvě nebo tři ženy a jedna z nich ještě měla kojence u prsu. Seděli na svých rancích jako houf zatracenců a od nich ve vzdálenosti nejméně padesát metrů stáli tři policisté s nabitými puškami… Kdybych já měl někoho blízkého na ostrově, tak bych si toho obchodníka vypůjčil!“

Oba zůstali ještě půl hodiny na terase. Potom bylo Ventanovi chladno. „Co říkáte, neměl byste chuť si zahrát?“

Cereza se zachmuřil. „Jen mi s tímhle nezačínejte! Rád bych přinesl domů těch pár liber, které jsem dostal za obraz, víte?“

„To musíte vědět nejlépe sám,“ řekl Ventano a vstal. „Ale tak si zajděme alespoň k baru, tady venku to začíná být pomalu nepříjemné.“

Ventano objednal u baru dva „Karibské koktaily“.

„Podle všeho se vracíte zítra do Venezuely?“ zeptal se, když se napili.

„Nikoli do Venezuely. Žiju na Barbadosu.“

Ventano se překvapeně podíval na Cerezu. „Pane bože! Přece ne v tom ospalém Bridgetownu? Když jsem tam byl naposled, tak tam toho moc nebylo: správní budova, žalostný hotel a několik desítek baráků, to bylo všechno. Ještě jsem zapomněl na kostel a na věznici.“

V Cerezovi se probudil jakýsi lokální partriotismus. „To už ale muselo být dávno! Dnes má Bridgetown přece jen dvacet tisíc obyvatel…“

„Chtěl jste říci dvacet tisíc šosáků! I když jsem se tam od té doby nedostal – znám přece tak zvaná hlavní města na ostatních ostrovech, a Bridgetown jistě není výjimka.“

Cereza se zasmál. „Tedy – něco na tom bude! Sám už nechápu, jak jsem to tam mohl tak dlouho vydržet!“

Ventano dal namíchat dva další koktaily. „Na vaše zdraví!“ řekl a pozvedl sklenici.

„Apropos, Bridgetown, nebyla tam nedávno ta aféra s tím lékařem, co tak záhadně přišel o život?“

Cerezovi se dnes večer už o tom nechce mluvit. „Máte pravdu,“ řekl. „Byl to jediný přítel, kterého jsem kdy měl.“

„Ó, promiňte…“

„To jste přece nemohl vědět! Ale doopravdy, dokud Solana žil, měl jsem aspoň možnost promluvit si občas s rozumným člověkem. Teď už nemám ani to.“

Jeho společník si zapálil černý brazilský doutník. „Četl jsem o tom,“ pravil po chvíli. „Omluvte mou netaktní zvědavost a řekněte mi, jestli se vám o tom nechce mluvit: byl ten člověk opravdu zavražděn, anebo se otrávil sám?“

„Vůbec se neotrávil. Byl zastřelen. Tak to aspoň tvrdí kriminálka.“

„Jak tomu mám rozumět? Pochybujete snad o tom?“

Cereza pokrčil rameny. „Není důvodu, proč pochybovat. Nenašli u něho žádnou zbraň a kromě toho zmizela i větší částka peněz.“

„Tedy jasná loupežná vražda! Nebo máte jiný názor?“

„Ano a ne! Pro mne je to všechno nepochopitelné, rozumíte? Byl jsem totiž u Solany až do jedné hodiny po půlnoci a muselo se to stát brzy potom. Ale všechny dveře byly uzamčené, žádné nebyly vypáčeny a druhé klíče měla u sebe naprosto důvěryhodná osoba.“

Ventano se skepticky usmál. „Neznám bližší okolnosti, a také jsem se vás ptal jen proto, že jsem o tom náhodou četl v novinách. Ale s ‚absolutně důvěryhodnými osobami‘ to není vždycky tak jisté…“

Cereza ho přerušil: „V tomto případě to byla Solanova dlouholetá spolupracovnice, ošetřovatelka v jeho ordinaci.“ Druhý muž ještě stále pochyboval. „Mladá, hezká?“

„Mladá, a dokonce krásná!“

„Pak asi má přítele.“

„Také že má. Dokonce snoubence!“ Cereza se udeřil do prsou: „Tady sedí, jestli vás to zajímá.“

Ventano sklopil v komickém zoufalství hlavu. „Panenko Maria, co jsem to zase provedl! Prosím mnohokrát o prominutí, done Santiago.“

„Dobrá, dobrá, konečně vaše námitka nebyla tak docela neoprávněná. Někdy se to přece stává, tak jak jste řekl.“

Chvilku Cereza přemýšlí, ale pak se zatváří zle. „Vy si možná pomyslíte, že se naparuju, ale myslím to smrtelně vážně: kdyby jednou dopadli toho psa, co zavraždil Pabla, a kdybych byl náhodou při přelíčení – tak mu zakroutím krkem, než bude moci zasáhnout stráž!“

Ventano potlačil úsměv. „Doufejme, že se tam nedostanete, a bude to jen ve váš prospěch! Ale nemluvme už o tom. Raději si zahrajeme, abyste přišel na jiné myšlenky. Žádný strach, nebude vás to stát ani penny! Jenom vám ukážu, co jsem se před několika týdny naučil na Tobagu od Yankeeů.“ Vstal a hodil barmanovi bankovku. „Ale zajděme si raději do vedlejší místnosti, tam je větší klid.“

.

Cereza se dostal do svého hostince teprve dlouho po půlnoci. Přece jen se nevrátí hned na Barbados, neboť si ujednal na zítřek s Ventanem schůzku a odpoledne v šestnáct hodin se setkají v pobřežním kasinu.

Aby si byl jist, že nevydá ani jediný shilling ze svého honoráře, zajde hned zítra ráno na poštu a telegraficky poukáže Kristině do Bridgetownu třicet liber šterlinků.

Než odešel spát, posadil se ještě do výčepu a psal:

„Má milovaná!

Spěji od úspěchu k úspěchu! Za svůj obraz jsem dostal třicet liber šterlinků a cestovné z Bridgetownu do Cadeny a odtud do Port of Spainu. Teď máme po starostech, Kristinko, a až se vrátím, zruším svou luxusní mládeneckou domácnost v Tres Arpónes a pojedeme do Ria. Ale přece jen tu zůstanu ještě jeden nebo dva dny: zítra sem totiž mají přijet dva turistické parníky a tak bych se rád pokusil o štěstí. Ty si jistě budeš chtít zajet, ještě než odcestujeme, za svou matkou, které líbám ruce. A teď Ti něco navrhnu: jakmile dostaneš tento dopis, hned odjeď a já se tu budu moci ještě trochu poohlédnout a nebudu muset potom v Bridgetownu hynout touhou po Tobě. Co říkáš, není to dobrý nápad? Jakmile se zítra ráno otevřou vrata hlavní pošty v Port of Spainu, poukáži Ti telegraficky celý honorář třiceti liber šterlinků. Víš, s kým jsem seděl včera večer, jako bychom se již odedávna milovali? To určitě neuhodneš, Kristinko. S doktorem Sherwoodem! Je to docela ucházející chlapík a měl bych ho za leccos odprosit.

Škoda, že jsi neviděla ten obraz. Myslím, že se mi povedl, a musím se velmi ovládat, abych se dnes v noci nevloupal k tomu muži a zase si ho nevzal – pro Tebe, milovaná, abys viděla, co Tvůj Santiago opravdu dovede! S monsieurem Capuchinem jsem se už, bohužel, nesetkal; pověřil svého krajana, aby přijal obraz a vyplatil mi honorář. A teď, Kristinko moje, dobrou noc! Rozmysli si, jestli je můj návrh dobrý, a neztrácej zbytečně čas.

Líbá Tě Tvůj Santiago.“

26

Kriminální asistent Mike po obědě ulehl, aby si hodinku pospal. Tu se ozvalo tiché zaklepání na dveře a do pokoje nahlédla bytná. „Už spíte, pane?“

„Ano!“

Žena za sebou zavřela dveře. „Já jenom, že je někdo venku, pane…“

„Tak ať tam zůstane!“

V témž okamžiku vkročil do pokoje Stokes. „Jen si přečtěte. co píše Barter z Carriacou.“ Hodil na stůl několik strojem psaných listů.

Teď se Mike probudil. „U vás si člověk neodpočine ani za bílého dne!“ Pak ale vzal do ruky první list.

„Vůbec nechápu, co chcete!“ řekl, když ho přečetl. „Cereza žije spartánsky, hraje večer nejlacinější poker a nedá se svést k tomu, aby jel na Maple Beach!“ Odhodil list.

Stokes se jízlivě zasmál. „Nechce se dát doběhnout, musíte říci! A teď si přečtěte, co stojí tady!“

Druhá Barterova zpráva byla o něco delší:

„Pět minut před odjezdem parníku na Trinidad. Cereza se vůbec nejmenuje Cereza! Jasně jsem slyšel, jak ho různí lidé oslovovali done Antonio. Na základě informace v jeho hostinci jsem se dověděl toto: muž jménem Santiago Cereza je tam neznámý, do dnešního rána tam však bydlel jistý Antonio Leones a hodlá odjet prvním parníkem na Trinidad. Očet vyrovnán. Odjíždím týmž parníkem do Port of Spainu, ohlásím se hned po příjezdu, žádám naléhavě o telegrafické pokyny.

BARTER“

Stokes čekal na Mikovu reakci, ale ten si jen několikrát sáhl na špičku nosu. Ale inspektor chtěl něco slyšet. „Tak už něco řekněte, vy…“

„Řekněte klidně ‚starý idiote‘, to se hodí vždycky. Zatracená smůla – a já jsem to zavinil. Upřímně lituji.“

Stokes zuřivě zavrčel. „Upřímně litujete, co? já také! Že jsem uposlechl vaší pitomé rady, toho lituji!“ Jízlivě se ušklíbl. „Copak byste navrhoval teď?“

Mike vstal. „Dal jsem se tím chlapíkem obalamutit, to je nesporné. Ale dokud ho sleduje Barter, tak se vlastně nemůže nic stát! Zatelegrafujte mu, aby ho zatkl. Legitimaci snad má s sebou.“

Stokes potřásl zuřivě hlavou. „Že se také jednou musí vyspat, to vás vůbec nenapadne, co? Zatraceně! Měl jsem jednat podle své hlavy!“

Mike se znovu posadil na postel. „Už se stalo, Stokesi. Už jste mu zatelegrafoval?“

Stokes sebou trhl. „Už by bylo na čase, člověče! Od jeho příjezdu do Port of Spainu uplynulo čtyřiadvacet hodin!“

„A co jste mu zatelegrafoval?“

Inspektor se na něho zlostně zadíval. „Požádal jsem prefektům v Port of Spainu, aby přidělila Barterovi jednoho muže na vystřídání. Teď by mě totiž zajímalo, jak se bude mládenec chovat dál. Vám se to nelíbí, co?“

„To bych zrovna neřekl. Ale je to trochu riskantní – po tom všem, co o něm teď víme. Já na vašem místě bych ho raději zajistil.“

„Kdybychom ho byli nepropustili, nemuseli bychom ho teď ještě jednou zajišťovat!“

Poněkud se uklidnil. „Ale to se pořád ještě může stát. Teď už jsou na něj v Port of Spainu připraveni…“Sáhl do kapsy a vytáhl ještě dva listy. „Přičtěte si, co odtamtud hlásí Barter.“

Tentokrát natáhl Mike ruku rychleji. První list byl stručný telegram, ale neposlal ho Barter:

inspektor stokes policejní komisař bridgetown barbados stop právě jsem asi potkal hledaného muže případ solana stop omyl možný stop

tropinst sherwood portspain trinidad stop

Mikova ruka s telegramem poklesla a zaraženě se zahleděl na svého kolegu. „Jakpak k tomu přišel, dávat nám rozumy?“

„To je přece jedno, člověče! Poznal ho na ulici nebo někde jinde. Rozhodně to od něho bylo velmi rozumné… Myslím tohle, to telegrafoval Barter.“

Hlášení bylo velmi podrobné:

policie stokes bridgetown barbados stop

subjekt odešel z lodi s obrazem do hotelu asi capuchtne stop zřejmě spokojen bohatě pojedl láhev vína laciná restaurace stop toulal se městem potom penzión victoriastreet stop potom s dr sherwoodem pobřežní kasino několik hodin víno zábava stop potom několik restaurací skicář tužka stop potom sám pobřežní kasino potom s latincem terasa bar herna stop po půlnoci penzión přístavní náměstí stop prejektura dodala muže na vystřídání prosím naléhavě o pokyn zda zatknout stop barter prejektura portspain trinidad stop

Když Mike přečetl i tento telegram, cítil, že se uklidňuje. „Barter vůbec není tak pitomý, jak jsem si myslel…“

Stokes sevřel výsměšně rty. „Ten ne! Ale teď by mě zajímal váš názor: co byste teď navrhoval?“

„Chcete opravdu ještě slyšet můj názor? Pak z toho bude zase nějaký malér.“

„Řekněte mi svůj názor!“

„Dobře, na vaše nebezpečí! Teď bych vyčkal, jestli ten chlapík opravdu ještě přijde do Bridgetownu. Když ano, tak ho máme.“

„A když vůbec na to nepomýšlí, aby se vrátil?“

„Pak bude muset přijít proti své vůli, co jiného?“

Zdálo se, že se už Stokes poněkud uklidnil. „Dobrá,“ řekl, „to jsem si také myslel. A protože jste byl tak laskav a přerušil svůj spánek, který tak svědčí vaší štíhlé linii, tak na vás také nebudu takový.“

Podal Mikovi další telegram. Podle poznámky, která na něm byla uvedena, byl podán telegraficky ve dvě hodiny pět minut, tedy pozdě v noci.

inspektor stokes policejní komisař bridgetown barbados stop cítím povinnost přimluvit se za dříve uvedeného muže stop nikdy nebyl vinen ale báječný chlap stop ahoj tropinst sherwood portspain trinidad ahoj stop

Mike se rozesmál na celé kolo, když přečetl toto podivuhodné říkání. „Člověče, Stokesi, netvařte se tak kysele! Poslyšte přece: ‚nikdy nebyl vinen, ale báječný chlap, ahoj…‘ Těbůh! Jestli ten nebyl pod obraz, když tohle psal, tak už se nikdy nenapiju.“

Stokesovi se nelíbil tento výbuch veselí: „Povězte mi raději, jestli jste pochopil, co to má znamenat!“

Mike se znovu rozesmál: „Ale Stokesi! Doběhl Sherwooda stejně jako nás dva! Promiňte, chtěl jsem říci jako mě. Spokojen?“

Inspektor pokrčil rameny. „Zvláštní důvod ke spokojenosti zrovna nemám! Poslechněte: mohl bych teď dát toho chlapíka zatknout, ale myslím si, že bychom ho měli raději ještě chvilku pozorovat, a zdá se, že se Barter k tomu opravdu hodí. Ještě pár dní a pak si snad bude myslet, že už by si mohl něco dovolit. Rozhodně nám už tentokrát neuteče.“

„Taky že ne! Už se na to zrovna těším, jak si s ním zase hodinku popovídám.“

Stokes potřásl zavile hlavou. „Tentokrát ne! Za to ručím!“

27

Cerezovi se opravdu vyplatilo, že ještě zůstal v Port of Spainu. K polednímu přistály u mola krátce po sobě oba turistické parníky a proud jejich pasažérů se ihned rozlil po široké nábřežní promenádě.

Ale je to zvláštní: lidé, kteří po celé dny nebo dokonce týdny neměli na práci nic jiného než odpočívat v přestávkách mezi bohatými jídly na pohodlných lehátkách, hrát karty nebo přihlížet dovádění delfínů a létajících ryb, byli z toho asi tak přepracováni, že se museli hned zase zachránit útěkem do pohodlí elegantních kaváren a restaurací.

Pro Cerezu bylo výhodné, že na palubě obou parníků byli většinou jihoameričtí cestující. S těmi to bylo snazší. Stačilo, aby si vybral zajímavou hlavu a nakreslil ji z nějakého chráněného kouta a pak s žertovnou poznámkou položil kresbu na stůl.

I v tomto ohledu měl cenné zkušenosti. Než začal kreslit, studoval temperament své oběti. Šlo-li o muže, který svými pohyby a mluvou prozrazoval smysl pro humor, pak se odvážil nakreslit vtipnou karikaturu. Když naproti tomu myslel, že narazil spíše na „duševní život“, pak dodal týmž rysům démonický nebo také unylý výraz. Že se při tom mohl zmýlit, dokázala před několika týdny v Miramaru v Bridgetownu sifonová láhev, která proletěla vzduchem.

Tentokrát měl obzvláštní štěstí hned u první obětí: podle výslovnosti byl muž Argentinec a Cereza nakreslil pod jeho portrét argentinský státní znak. A protože usoudil podle tloušťky, že jde asi o nadšeného jedlíka, nahradil ve znaku hůl s frygickou čapkou nožem a vidličkou a měl vyhráno.

Ještě nedozněl smích u stolu a už se Cerezovi přihlásili další dva muži.

Cereza pracoval nepřetržitě tři hodiny a pak musel přestat, protože bylo na čase, aby odešel do kasina na pobřeží. S politováním zastrčil svůj skicář do kapsy a šel.

Rafaele Ventano už na něho čekal. „Už jsem si myslel, že vůbec nepřestanete!“

Cereza se na chvilku zamyslel. „Jakpak to? Tady jsem přece vůbec nebyl!“

„Ovšem že ne, ale předtím jsem vás viděl v plné akci. Mezi námi řečeno, příteli, nechápu, proč chcete za každou cenu malovat obrazy. Jestli vám jdou stále obchody tak, jako dnes, pak si přece vůbec nemůžete stěžovat!“

Cereza si spokojeně oddechl a posadil se. „Bohužel, vždycky tomu tak není! Už se stalo, že jsem pobíhal celé tři večery a nenakreslil ani ucho. Kromě toho jsem vám přece říkal, jak mi tahle zatracená žebrota leze krkem.“

„Když se na to díváte takhle! Ale nechme toho – určitě jste ještě nejedl?“

„Dvakrát jsem už dnes snídal. Až do večera vydržím.“

„Jak je libo. Ale je ještě brzo na to, abychom tu zůstali sedět. Neprojdeme se půlhodinku?“

Odbočili z pobřežní promenády do tiché uličky, která vedla mezi zahradami nádherných vil k oživenější třídě.

Když se před nimi objevila rozlehlá budova Tropického ústavu, vzpomněl si Cereza na včerejší rozhovor s doktorem Sherwoodem. „Tady je zaměstnán onen muž, od něhož jsem se dověděl ten příběh o Santa Inésu. Ostatně byl tenkrát se mnou u Solany.“

Ventano se zamračil. „Jen s tím zase nezačínejte! Pojďte, projdeme se ještě parkem a pak už bude čas zajít si na kávu. Nebo jste se na Barbadosu už poangličtil do té míry, že musíte mít v pět hodin svůj čaj?“

Cereza se usmál. „Není tomu ještě tak dávno, a byl byste mne mohl vylákat šálkem čaje kamkoliv! Zvlášť kdyby k tomu bylo ještě trochu pečiva.“

„Jakpak to?“

„Protože jsem občas při svém kreslení portrétů po celé dny nepojedl ani sousto.“

Jeho společník se na něj podíval ze strany. „Nu, tlustý zrovna nejste.“

Jednou se Cerezovi zdálo, jako by byl spatřil za skupinou palem známý obličej, ale když pak šli kolem, muž se odvrátil a hledal ve vysoké trávě nějaký ztracený předmět.

.

Dnes odpoledne bylo v pobřežním kasinu daleko živěji než včera. Někteří cestující z obou parníků asi objevili, že je tu nejútulněji, a tak byla na terase i v baru všechna místa obsazena.

Cereza se už chtěl obrátit k odchodu, ale jeho průvodce ho vedl krátkou chodbou po měkkém koberci. „Tam vzadu je ještě jedna místnost, tam nepřijdou.“

Vedle baru opravdu byly úzké dveře, jimiž se dostali do malého pokojíčku, jehož stěny byly obloženy dřevem. „Jen pro stálé hosty,“ řekl Ventano a vrhl se do hlubokého křesla. „Vidíte tady ta okénka ve zdi? Stačí stisknout knoflík a můžete mít, co hrdlo ráčí: Jedno vede do kuchyně, druhé do cukrárny a za tímhle stojí můj přítel Johny, mixér, mistr ve svém oboru.“

Zaklepal na tmavé dřevěné okénko, to se vysunulo do výše a objevila se Johnyho hlava s bílou čapkou. „Hello, Mister Ventano?“

„Prozatím ještě nic nechci, Johny. Rád bych vám jen představil slavného krajináře Cerezu.“

Mixér se usmál a kývl na Cerezu. „How do you do, Sir?“

„How do you do?“ opáčil Cereza a ceremonie skončila.

„Co je vám na tom k smíchu?“ zeptal se Ventano, když se čtvercový otvor zase zavřel.

Cereza řekl bez ostychu: „Před pěti nebo šesti dny jsem viděl zaklapnout podobné okénko v bridgetownské base, když mě tam chtěli za každou cenu nakvartýrovat.“

Brzy poté měl před sebou podnos se sépií ve vlastní šťávě, jakou už mnoho let neokusil. Cerezovi se dělalo nevolno, když viděl stolování a pomyslel na účet. Na malém stolku, na němž číšník prostřel, stály různé skleněné kelímky s víčky a dýnky z tepaného stříbra. Byla tam tabulová hořčice ve třech různých barevných odstínech, ozdobný stříbrný lis na citróny, pepř, muškátový květ, sůl, ocet a olej a kapary v plochém, vkusně zdobeném kelímku.

Ale dnes byl výjimečný den! Vydělal za několik hodin tolik, jako v Bridgetownu sotva za celý týden…

Zdálo se, že Ventana neobtěžují finanční starosti. Teprve teď se Cereza dověděl, s kým se seznámil.

„Pokusil jsem se už přibližně o všechno, co se jen dá dělat, aby si člověk žil dobře a přitom si zbytečně neotlačil ruce,“ rozhovořil se Ventano, když popili kávu. „Byl jsem dobytkářem, potom plantážníkem, dokonce jsem dělal i dozorce v přístavu. Tady v Port of Spainu.“

„A co děláte teď?“

Ventano uvažoval. „Co teď vlastně dělám? Čekám zase na velkou příležitost. Tady se člověk může seznámit s nejrůznějšími lidmi, víte? Ale nesmí se bát výdajů: patří k tomu i pobřežní kasino. Nějakou chvilku to ještě vydržím. Trochu jsem dělal do petrolejových akcií, to se mi zdá být tak nejsolidnější.“

Otevřely se dveře a vešel tělnatý, elegantně oblečený muž s velmi tmavou pletí. „Dobrý večer, pánové,“ pozdravil a rozhlédl se po malé místnosti. „Zaplaťpánbůh, tady není nikdo z těch turistů.“ Přistoupil blíže a zlehka se uklonil.

„Dovolíte, abych se k vám posadil?“

Zdálo se, že Ventano není nadšen, ale přesto zdvořile ukázal na prázdnou židli vedle sebe. „Prosím, pane…“

Příchozí se ještě jednou uklonil: „Miranda – jmenuji se Eusebio Miranda…“

Cereza si pevně umínil, že to dnes nepotáhne dlouho. Ale už po půlhodině na to nemyslil. Z Mirandy se vyklubal nejen zajímavý, ale i štědrý společník. Když zavázal mixéra Johnyho slibem, aby k nim nikoho nevpouštěl, pohlédl na oba s okouzlujícím úsměvem: „Prosím, pánové – udělejte mi tu radost a buďte dnes večer mými hosty! Právě jsem byl nucen strávit týden mezi těmi prkennými Holanďany na Curaçau a jsem šťasten, že jsem zase mezi krajany.“ Vyprávěl, že je majitelem haciendy v blízkosti Ciudad Bolivaru. Je to velká hacienda nazývaná „El Oasis“. „Je to opravdová oáza, pánové! Což ovšem neznamená, že by byla kolem dokola poušť. Kdybyste chtěli vidět vzornou kávovníkovou a ananasovou plantáž, pak se musíte obtěžovat ke mně.“

Když se začali vzájemně podle španělského zvyku oslovovat křestními jmény, začal Miranda horovat o krajině na dolním Orinoku. „Ne že bych jí byl tak nadšen, protože tam bydlím! Můžete mi klidně věřit, že už jsem viděl kus světa. Ale ani Niagarské vodopády nemohou být malebnější než naše peřeje.“

Cereza si odkašlal. „Podle všeho jste je ještě neviděl.“

„Mám je doma na obraze a zdá se, že musejí být pěkně mohutné. Ale malebnost přece nezávisí na prostorové velikosti, pravda?“

Ventano se ho dotkl loktem. „Buďte opatrný se svými názory na umění. Don Santiago je náhodou krajinář.“

Miranda se překvapeně zadíval na Cerezu. „Skutečně? Vy jste malířem? To je ale náhoda! Právě se chystám dodat svému domu trochu estetičtější vzhled, zevnitř, rozumíte?“ Ventano šlápl pod stolem Cerezovi na nohu. Začal horlivě hučet do Mirandy. „Říkáte náhoda? Dvě náhody: don Santiago prodal tady včera větší obraz.“

Až dosud tomu Cereza nepřikládal význam. Teď považoval za nutné uvést věc na pravou míru: „Neprodal. Šlo o objednávku a odevzdal jsem ho. Maloval jsem na Carriacou.“ Miranda se vzpřímil. „Zrovna Carriacou! To budete asi trochu zhýčkaný. Tak kouzelná krajina jako tam u mne ovšem není…“ Uvažoval. „Ale teď poslouchejte: Nemám tušeni, jaké máte plány, ale nebylo by možné podívat se na ten obraz? Přirozeně zcela nezávazně.“

Cereza pokrčil rameny. „Možná, ale je neprodejný.“

Miranda se smíchem ťukl do Ventana. „Vůbec mě nechápe!“ Obrátil se zase na Cerezu: „Vůbec ne, člověče. Chtěl bych se na něj jen podívat! Myslíte, že by se to dalo provést?“

V Cerezovi se začala probouzet nová naděje. „To záleží na tom, jestli už není na cestě do Evropy. Zákazník byl Francouz a chtěl se v těchto dnech vrátit domů. Mám se pokusit, zda bych ho stihl telefonicky?“

.

Za hodinu vyšli všichni tři z hotelu pana Capuchina.

Při prohlídce obrazu a potom ve výtahu neřekl Miranda ani slovo. Teď uchopil Cerezovu paži. „Poslyšte, done Santiago. Máte otřepaný oblek a vaše boty jsou prostě nemožné. Ale dovedete malovat, milý příteli! Mně se líbí váš způsob, jak dovedete namalovat to, co člověk jinak vůbec nevidí. Vzduch, rozumíte?“ Zurčivě se zasmál. „Samozřejmě, že mi rozumíte, člověče! Ale teď mi odpovězte: měl byste chuť namalovat tam dole na Orinoku něco pro mne? Jak už řečeno, Carriacou to není, ale přece jen si myslím, že jako Venezuelec byste mohl jednou zvěčnit kus své vlasti.“

Cereza se na něho nedůvěřivě podíval. „Myslíte to vážně?“

.

Tři muži už zase sedí v malém, dřevem vykládaném pokojíčku za Johnyho barem. Všechno je dohodnuto. Zítra ráno vyjedou: napřed přívozním člunem do Puerto Pefiasu, na pevninu, a pak Mirandovým vozem na jih k Orinoku až dolů k Ciudad Bolivaru, kde leží jeho hacienda.

Rafaele Ventano poněkud ochladl. „Vida,“ řekl po chvíli Cerezovi, „tak to vám tedy mohu gratulovat…“

Santiago má pocit, jako by ho nechal na holičkách. Za tuto nádhernou příležitost vděčí vlastně jemu. „Děkuji mnohokrát, příteli,“ pravil, „ale vy byste to na mém místě nepřijal?“

Ventano se komicky zatvářil. „Jasné, že ano, člověče!“

Miranda si teď všiml, co se děje. „Ach tak! Truchlící pozůstalí, že?“ Uvažoval několik vteřin a pak zamžoural na Cerezu. „Co myslíte, done Santiago, máme ho vzít také s sebou? Třeba jako zátěž, aby nám vůz neposkakoval po těch hrbolatých silnicích?“

Rafaele Ventano ožil. „Žertujete…“

Miranda se rozesmál. „Teď se mě také zeptá, jestli to myslím vážně! Nemáte-li zrovna nic jiného v plánu – pak vás zvu k sobě…“

Protože se teď oba na něho nedůvěřivě zahleděli, zakýval s důrazem hlavou. „Přisámbůh, nežertuji! A abyste neměl pocit, že budete zbytečný: jsem tam dole v okruhu třiceti kilometrů jediný běloch. Pardon, můj správce je také bílý, když se pořádně umyje. Taková veselá kopa, jako jste vy, se tam neztratí! Představte si, jaké budeme mít příjemné večery.“

28

Santiago Cereza toho večera zase jednou vrávoral domů. Ne že by pil přes míru: Miranda skončil zasedání ještě před půlnocí, protože zítra bude muset po krátkém převozu na pevninu sedět po celé hodiny za volantem.

Cereza už má zkušenosti, že se mu radostné překvapení vráží do nohou. Cestou se několikrát zastavil a znovu si uvědomoval, že ještě nespotřeboval z posledního honoráře ani penny a už má zase novou objednávku – a to za tak příjemných okolností, že nebude muset pobývat po celé noci v zakouřených lokálech, aby příštího dne mohl zaplatit oběd.

Kristina bude zklamaná, až se to dozví, ale určitě jen v první chvíli. Tím déle bude moci zůstat u matky.

Zítra ráno bude musit ještě doplnit svou zásobu barev a pláten, protože Miranda nevěděl, zda se něco takového dostane v Ciudad Bolivaru. Teď nemá nic jiného na práci než sbalit své velké voskované plátno, které už po léta s sebou nosí po světě. Když skončil, posadil se do výčepu a začal psát Kristině dlouhý dopis.

Odkudsi bije první hodina nového dne, když Cereza vstává, aby donesl dopis na poštu. Vylíčil Kristině, jak se všechno sběhlo, a poradil jí, aby teď klidně zůstala několik týdnů u matky; ještě včas jí sdělí, kdy bude moci svou práci ukončit.

„… S tím, co tentokrát vydělám, budeme mít určitě dost peněz, abychom se mohli poohlédnout v Riu po malém bytečku. Miranda zná dobře Rio a řekl mi, že se tam dá za málo peněz najmout i zařízená vilka. Představ si to! Abych nezapomněl: od zítřka piš na adresu HACIENDA EL OASIS, DISTRITO CORAZÓN CHRISTI, VENEZUELA. A teď dobrou noc, Kristinko moje.

Líbá Tě

Tvůj

Santiago.“

Na zpáteční cestě zašel Santiago ještě jednou na nábřeží. Noc byla klidná a jasná, ale přece jen se nedalo uskutečnit, co měl v úmyslu: chtěl se podívat na moře tam, kde leží Barbados, ale vystupující ostroh na severu proti Bocas del Dragon mu zastírá výhled. Přesto je však možno přes velkou vzdálenost rozeznat maják na Puerto Penasu; na tom místě vstoupí zítra ráno po více než dvouleté nepřítomnosti na půdu domova.

Když se zase obrátil, zaslechl kdesi nablízku kroky. Nebylo nikoho vidět, ale kroky ho sledují stále v téže vzdálenosti.

Již předtím, na poště, se mu zdálo, jako by šel někdo za ním, ale celkem o to nedbal. Teď se mu zachtělo vědět, co to znamená.

Zrychlil tedy krok a zahnul do úzké uličky, uběhl dalších dvacet metrů a pak se zastavil v hlubokém stínu jakéhosi výklenku ve zdi. Cizí kroky se zase ozvaly. Těsně před rohem se zastavily, jako by muž, který ho sleduje, naslouchal. Cereza se ještě hlouběji přitiskl do výklenku a tu již muž přicházel kolem rohu a těsně ho minul.

Cereza zatajil dech a uvažoval. Co to má znamenat? Muž nevypadal na pobudu, ale také se nechoval jako někdo, kdo si jen tak vyšel, aby se nalokal svěžího nočního vzduchu.

Muž došel na druhý konec ulice, která ústí na dobře osvětleném kulatém náměstíčku. Cerezu napadlo, že tam vždycky stojí několik taxíků, a proto vykročil: Teď se vydám za tím chlapíkem a zeptám se ho, kolik je hodin. Pak uvidím, jestli ode mne něco chce, nebo jestli už vidím duchy.

Když se Cereza dostal k rondelu, nebyl tam nikdo. Pod lucernou stál jenom taxík a za volantem seděl spící řidič.

Cereza se překvapeně zastavil a uvažoval: Buď jsem opravdu opilý a všechno si jenom namlouvám, nebo se ten chlapík přikrčil a sedí tady někde za křovím. Nesmysl! Teď budu hledět, abych se dostal do postele.

Zbývající kus cesty k jeho hostinci byl dobře osvětlen pouličními lucernami. U vrat se Cereza ještě jednou zastavil a naslouchal; nezaslechl nic.

Nahoře ve svém pokoji nerozsvítil. Než však vlezl do postele, zdálo se mu, jako by byl zaslechl z ulice kroky. Tiše přikročil k oknu: na protějším chodníku opravdu přecházel jakýsi muž. Zda to byl týž, který kolem něho přeběhl před několika minutami, to se teď nedalo rozeznat.

Okno bylo napůl otevřeno. Cereza chtěl zavolat na muže a zeptat se ho. co tu pohledává. Tu však jeho pohled sklouzl na rajčata, která si dopoledne přinesl od snídaně. Nahoře leželo jedno velké, přezrálé. Vzal je do ruky a zamyšleně je prohlížel. Angličané říkají, že si člověk nemůže schovat bábovku, kterou sní. Když mu teď hodím rajče na hlavu, nemohu je ani schovat, ani sníst, řekl si Cereza a chtěl je už položit, ale tu se muž na ulici zastavil a zapaloval si cigaretu. To rozhodlo. Cereza dopřál muži první tah, pak po něm hodil svým granátem, odstoupil od okna a naslouchal.

Muž má zvučný, trochu chraptivý hlas; kromě toho se zdá, že se zlobí. Cereza přestal poslouchat a ulehl.

29

Inspektor Stokes byl představeným, který miloval pořádek. To se týkalo i jeho psacího stolu: když přicházel ráno do služby, muselo být všechno srovnáno a ležet na svém místě, a protože se nemohl spolehnout na paměť svých lidí, vyznačil na stolní desce tužkou příslušné čáry: pro psací náčiní, pro pravítko, pro stojánek s razítky, pro popelník a služební deník, který obsahuje přesné údaje o průběhu dne.

Kromě toho stály na stole dva ploché koše. Jeden na noviny, druhý na poštu s výjimkou služebních přípisů důvěrného nebo dokonce tajného obsahu. Takové přípisy musely být podle nejnovějšího Stokesova příkazu chovány pod uzávěrem a byly mu vydávány, teprve když přišel.

Popud k tomuto příkazu dala třístránková důtka jeho přímého představeného, plukovníka Gatese. Muži na strážnici ji „omylem“ otevřeli a do jednoho si ji přečetli, což se dalo vyčíst z jejich škodolibé radosti.

Stokes nikdy nebyl náruživým čtenářem novin, ale od té doby, co se téměř všechny listy hlavních měst kolonií koruny Jejího Veličenstva v obvodu Malých Antil zabývaly nevěcnými a nestydatými výpady na neschopnost „skvěle placených kriminálních úředníků na Barbadosu“, bral noviny do ruky ještě s daleko menším potěšením.

V posledních dnech proto přenechal prohlížení novin, jež bylo, bohužel, nutné, kolegovi Mikovi, ale tomu působilo zlomyslnou radost vybírat všechny podobné příspěvky a hlasitě mu je předčítat.

Když se Stokes dnes ráno objevil, leželo všechno na svém obvyklém místě, ale koš na poštu byl prázdný. Už chtěl zazvonit, tu se ale otevřely dveře a do kanceláře vstoupil policista.

„Dobré jitro, pane…“

„Kde je pošta?“

Muž se postavil do pozoru. „Promiňte, prosím, že přicházím teprve teď, bylo tam rekomando a…“

Stokes ironicky poznamenal: „…a nebyl tam nikdo, kdo by se dovedl podepsat, že? Dejte to semi“

Přišly jen dva dopisy: prospekt jednoho z nesčetných zasílatelství v Anglii, které nabízelo, že na splátky dodá za nejpříznivějších podmínek úředníkům Jejího Veličenstva v zámořských službách jakýkoliv myslitelný předmět, počínaje otvírákem na konzervy a konče televizorem; a pak zmíněný doporučený dopis.

Stokes ihned vytušil, že jde zase o jednu z oněch anonymních invektiv, neboť kampaň v tisku inspirovala v poslední době i jednotlivce.

Na obálce bylo poštovní razítko Bridgetownu, adresa byla napsána hůlkovým písmem. Obracel nedůvěřivě obálku v ruce a hledal odesílatele. Na zadní straně stálo jediné slovo: VERITAS.

Tak tedy anonym! Už se chystal zahodit dopis do koše, ale pak si to rozmyslel a roztrhl obálku.

Byl v ní linkovaný, po jedné straně popsaný list papíru; i zde použil pisatel hůlkového písma:

„Vážený pane, jsem starý obyvatel tohoto města a dobře jsem znal doktora Solanu. Proto bych Vám rád pomohl při hledání jeho vraha. Bohužel Vám nemohu říci, jak se jmenuje, ale mohu Vám ho popsat, jak vypadá: asi třicet až dvaatřicet let, vysoký a velmi hubený, mluví plynně anglicky, ale je určitě Latinec. Měl na sobě světle šedý oblek a hnědé polobotky, kromě toho měl starý trenčkot a také jeho ostatní věci byly dost obnošené. A teď bych Vám rád sdělil, jak jsem se dostal k tomu, abych vyslovil své podezření: Jel jsem v sobotu 2. března na parníku GUADELOUPE z Bridgetownu do St. Vincentu a v kuřáckém salónku jsem se při pokeru seznámil s oním mužem. Pak jsme zasil do baru a tam mi nabízel ke koupi pistoli; mohu s určitostí tvrdit, že šlo o značku Blenheim 8 mm. Protože jako řádný občan nepotřebuji pistoli, nekoupil jsem ji, ačkoli za ni žádal jen dvě libry. Muž jel jen na Carriacou a po našem rozhovoru v baru se už nevrátil do kuřáckého salónku. Viděl jsem, když jsme se dostali na dohled ke Carriacou, jak hodil přes zábradlí do vody malý černý předmět, a jsem přesvědčen, že to byla pistole. Přihlásil jsem se Vám teprve dnes, protože jsem byl přes 4 týdny na St. Vincentu a pak ve St. Georgesu na Grenadě a teprve teď jsem se dověděl, že náš dobrý doktor Solana padl za oběť podlé vraždě. Píši Vám tento dopis, aniž bych uváděl své jméno, protože nechci být veřejně jmenován. Kdyby mé upozornění dopomohlo k zatčení vraha, dovolím si přihlásit se u Vás o vypsanou odměnu a prokážu se opisem tohoto dopisu.

VERITAS, ten, jenž mluví pravdu.“

Sotva inspektor Stokes dočetl, zavolal telegrafní úřad.

O pět minut později se rozvalil v křesle: teď je Cereza usvědčen! Proto tedy používal na Carriacou jiné jméno!

Stokes nevěděl, čemu se má divit, zda Cerezově rafinovanosti, nebo jeho naivitě, která se s ní dala těžko sloučit.

Opravdu se mu podařilo oklamat tak zkušeného kriminalistu, jako byl on, inspektor Stokes! To už něco znamená, řekl si s jistou pýchou Stokes. A přesto se tentýž muž dopouští tak hrubých chyb. Jen několik hodin poté, co zavraždil člověka, pokouší se prodat za nízkou cenu vražednou zbraň – ještě k tomu na lodi, kde musí počítat s tím, že ho pozorují známí z Bridgetownu. Kromě toho musel s určitostí předpokládat, že se v téže chvílí už pátrá po zbrani!

Teď bylo devět hodin; nejpozději za půl hodiny dojde telegram na trinidadskou policejní prefekturu a od toho okamžiku bude možno počítat již jenom s několika hodinami svobody jistého Cerezy alias Leonese.

Dobře, že Mike přijde dnes teprve v poledne; určitě by se pokoušel brát udání na lehkou váhu, protože bylo anonymní.

Stokes byl dosti zkušený ve svém povolání, aby věděl, že v této záležitosti, v níž se již několik týdnů nedostal ani krok kupředu, nevděčí za úspěch vlastní zdatnosti, ale pouhé náhodě. Ale to se stává i jiným kríminalistům a v jeho povolání bylo konečně třeba i trochu štěstí. V konečné zprávě bude rozhodně uvedeno jeho jméno a ve statistice, kterou vedou v Londýně o všech vyřešených zločinech v dosahu commonwealthu, se nikdo nebude ptát po tom, jak bylo úspěchu dosaženo.

Ale ještě více ho uspokojovala jiná myšlenka: jakmile předá viníka vyšetřujícímu soudci, odebere se konečně na dovolenou. Ano, teď v dubnu si zajede do Anglie, i kdyby tam měl po celou dobu chodit s deštníkem!

Nebylo jeho zvykem psát v úřední době soukromé dopisy, ale dnes se této zásadě zpronevěřil: v dopise vyšperkovaném vtipnými poznámkami ohlašoval své sestře v Londýně svůj příjezd i brzký příjezd paní Stokesové, aby – jak zdůraznil – se konečně zase jednou nadýchali „kořenně čistého vzduchu v Hydeparku“.

Když krátce před polednem přišel Mike a dověděl se, co se mezitím stalo, opravdu se pokusil přitlumit inspektorův optimismus. Pro Mika byla kamenem úrazu anonymita pisatele, přesně tak, jak to Stokes předpokládal.

Inspektor přešel jeho námitky s úsměvem. „To jsem čekal! Ale tentokrát nepovolím! Už bych chtěl mít pokoj, a jestli nám toho chlapíka zítra pošlou, tak už pozítří bude sedět před vyšetřujícím soudcem! Nalámali jsme si s ním hlavu až dost, to přece uznáte.“

Mike s provokativním klidem točil palci mlýnek. „Ale ovšem, já chci mít také pokoj! Ale znáte přece statistiku: většina anonymních pisatelů má potřebu být při věci. Tím naprosto nechci tvrdit, že je tomu tak i tentokrát! Nikdo nebude šťastnější než jistý Mike, až to tady skončí a až se zase bude moci odsunout do Kingstownu.“

Stokes se rozzlobil. „Už jsem vám řekl, že se s vámi tentokrát hádat nebudu. Ale povím vám jenom jedno: všimněte si poslední věty: ‚Kdyby mé upozornění dopomohlo k zatčení vraha, dovolím si přihlásit se u Vás o vypsanou odměnu!‘ Rozumíte, co to znamená? Pisatel dopisu nemůže mít tušení, že už dávno máme toho chlapíka na mušce! Tím větší závažnost přikládám jeho udání: je naprosto jasné, že muž, kterého poznal na parníku, může být jedině náš malíř. Nebo už teď počítáte s tím, že se ten chlap vycuká i z téhle polízanice? Pokud budu sedět na téhle židli já, Miku, tak se mu to nepovede – na to se můžete spolehnout!“

Zatímco Stokes mluvil, díval se Mike z okna. „Doufejme! Jak už jsem řekl, nikdo by nebyl spokojenější než já. Tím spíše, že jsem vás přemluvil k tomu, abyste ho propustil.“ Inspektor zrovna vstával od stolu, když vešel Brown s jakýmsi složeným papírem. „Telegram z Trinidadu, pane…“ Stokes mu ho přímo vytrhl z ruky a zase se posadil. „Nu, Miku? Kulantní obsluha v Port of Spainu?“ Netrpělivě otevřel telegram a začal číst. Ale již po prvních dvou řádcích vykřikl a zuřivě praštil telegramem o stůl.

Mike na něho zvědavě zíral. „Co se děje?“

Stokes si zakryl obličej rukama. „Hrome…“ Chvíli tak seděl, pak znovu zvedl telegram a četl:

policie stokes bridgetown barbados stop rozkaz k zatčení vydán subjekt po několikadenním pečlivém sledování utekl idiotům z prefektury stop účet v hostinci zaplacen stop rozhodně nevstoupil na parník na barbados snad přívozem do puerto penasu bohužel nelze zjistit neexistují seznamy cestujících stop barter nenese vinu stop subjektem v noci inzultován prosím naléhavě o pokyny a vyrozumění venezuelských úřadů stop barter prefektům portspain trinidad stop

Když si potom přečetl telegram i Mike, naklonil se k Stokesovi: „Dejte mi jednu do zubů, Stokesi, nezasloužím si nic jiného.“

Stokes na něho zuřivě pohleděl. „Abych vám vyrazil ten poslední zbyteček rozumu, co?“ Uvažoval. „Že nám teď zdrhnul Solanův vrah, to je vám jasné, že?“

Mike udělal bezmocný posunek. „Doufejme, že ne provždy.“

„Jestli tu budeme ještě půl hodiny takhle čumět, tak určitě!“ Stokles už se zase rozhodl k akci. „To všechno nám nic nepomůže, musíme pokračovat! Poslyšte: vemte si teď uzavřený džíp a přivezte Barreovou. Ta musí vědět, kam ten chlapík zmizel.“

Mike civěl na špičky svých bot. „Jestli je to mezi oběma takové, jak si myslíme, pak to jistě ví. Ale pak nám to asi také neřekne.“

Inspektor Stokes povytáhl výsměšně obočí. „Neřekne? Myslím, že už jsme přiměli jiné lidi k řeči, než takovouhle poblázněnou ošetřovatelku!“

Jeho kolega pokrčil rameny. „Pomalu, pomalu, to děvče je zamilované stejně jako jiné ženy. Ale na tom teď nezáleží. Jenom – kdybyste náhodou pomýšlel na svou slavnou ‚ozařovací terapii‘ – tak bych si to na vašem místě pořádně rozmyslel.“

„Vy jste se zbláznil, člověče! Ačkoliv by jí to vůbec neuškodilo, kdyby si jednou poseděla několik hodin pod čtyřmi třistawattovými lampami. Něco si vymyslete. Přece jste vždycky tak vynalézavý!“

Mike si to už rozmyslel. „Mám nápad: řekneme jí, že byl zatčen v posledním okamžiku, když chtěl zmizet do Venezuely.“

„A to nám hned uvěří, co?“

„Okamžik: uprostřed výslechu musí přijít někdo ze strážnice s telegramem. Všechno ostatní přenechte mně, já už to divadlo sehraju…“

„To by snad mohlo zapůsobit. Ale tím jsme z ní ještě nedostali ani slovo.“

„Až to stráví, necháme ji několik hodin škvařit ve vlastní šťávě – ale ne pod vašimi slavnými reflektory, ale vedle v base, přímo v sousedství Piddera Blooma! Až ho uslyší chrápat, bude volat o pomoc, a jestli ne, pošleme si pro ni v noci každou půlhodinu. Vsaďme se, že do rána změkne.“

Zdálo se, že Stokes začíná pochybovat. „Jestli ví, kde vězí ten její milý, tak nám to snad zítra ráno řekne, ale co když to neví? Co když ji ten chlap vypekl stejně jako nás? Přece víte, že od ní přijal dokonce deset liber, aby mohl co nejelegantněji zmizet.“

Mike si vjel prsty do vlasů. „Pak jsme tedy měli smůlu, Stokesi. S tím musíme počítat. Barreová je cizinka. Jestli udělá na příslušných místech bengál, tak jsme oba vedle.“

Stokes vstal, přebíhal po místnosti a klel. „Jinými slovy, my ji vůbec nesmíme obtěžovat, co?“ Jízlivě zaprskal: „Takového něco neexistuje! Je Barbados britská korunní kolonie nebo útočiště cizinců? Kupředu, vemte si džíp a zmizte!“

Mike se zuřivě poškrábal na hlavě. „Já pitomec! To všechno by nebylo třeba, kdybych…“

„Dost! Kdybych já nebyl tak zvědavý osel a nechtěl se dovědět, co bude provádět na Trinidadu, tak bychom ho tu dnes měli! Teď už je konec: přivezte mi Barreovou!“

„Jak si přejete.“ Mike těžkopádně vstal. „Ale je mi to proti srsti, to vám říkám. Zrovna u ní… Ne abyste si něco myslel. To děvče by mohlo být mou dcerou, ale – já nevím…“

„Zmizte už, člověče!“

„Dobrá, tak já jedu. Ale uvědomte si ten poprask, jestli mi udělá nějaký cirkus.“

Inspektor bouchl do stolu. „To záleží na vás! Řekněte jí, že se jí chci ještě něco zeptat. A teď už konečně zmizte!“

Když Mike odešel, Stokes nehnutě naslouchal, dokud neuslyšel, jak se džíp rozjíždí. Pak si zhluboka oddechl a dal si ruce do kapes. „A já starý idiot si myslel, že už ho máme,“ zabručel. „Jestli tohle dobře dopadne!“ Vstal, přistoupil ke skříni a nalil si whisky.

Neuplynulo ještě ani čtvrt hodiny a vůz se zase vrátil. Vzápětí vkročil Mike do místnosti. Odhodil klobouk na stůl, posadil se proti Stokesovi a zadumaně se na něho zahleděl.

„Myslím, že jsme zase jednou měli štěstí.“

„Co to má znamenat? Tak už mluvte!“

„Ona už tu vůbec není. Vyletěla! Hnízdečko je prázdné.“

„Cože?! Opravdu vystěhované, nábytek a všechno?“

„To ne, ale její sousedka říká, že prý ji viděla, jak včera ráno odešla s dvěma kufry do přístavu.“

Stokes zuřivě zavrčel. „A to říkáte, že jsme zase jednou měli štěstí?“

„Prosím vás, uklidněte se, Stokesi. Pomyslete na ten bengál…“

„To je blbost! Řekla vám sousedka, kam odjela?“

„Neřekla. Ale počkejte: dopoledne jezdí jen jeden parník a ten nepluje ani na Trinidad, ani do Venezuely, ale na Portorico…“

Inspektor se poškrábal na hlavě. „Hm… Portorico, tam má matku. Nemáte tušení, kde asi teď parník může být?“

Mike se tiše zasmál. „Já vím, co máte za lubem: rád byste ji zadržel někde na cestě. Je to tak?“

„Ptal jsem se vás, kde teď může být parník! Podívejte se do jízdního řádu.“

Mike vytáhl ze zásuvky malou knížečku a začal v ní listovat. „Okamžik… New Orleans – Florida – Savannah… tady je to: Trinidad – Portorico… v devět hodin z Bridgetownu. Okamžik, tady je San Juan de Portorico: příjezd příští večer v deset hodin třicet.“ Zavřel knížku a položil ji zase do zásuvky. „Nedá se nic dělat. Jestli slečna Barreová odjela parníkem, tak už je teď přibližně dvě hodiny na půdě své vlasti a tím mimo dosah vaší britskokrálovské koloniální ruky.“

30

Ventano a Cereza jsou již čtyři dny hosty na haciendě El Oasis. Miranda opravdu nepřeháněl. Jeho plantáže jsou vzorné. jenom zavodňovací zařízení, která zavlažují rostliny každoročně během osmi až devíti měsíců v době sucha, musela stát jmění. Cesty mezi kilometry dlouhými řadami kávovníkových keřů jsou tak čisťounké, jako by šlo o obrovský pěstovaný park a ne o plantáž, která musí mít každoročně vysoké výnosy.

První den s nimi jezdil majitel haciendy po celé hodiny na mezcích kávovými a ananasovými plantážemi a všechno jim ukazoval, počínaje přípravou půdy pro nové kultury a pěstováním rostlin až po ohromné vzdušné špýchary, v nichž navršená káva v desítkách pyramid čeká na odvoz a je každých šestatřicet hodin opatrně přesýpána, aby se zrnka nepoškodila.

Druhého dne se vydali hosté na cestu sami a Cereza zjistil, že Rafaele Ventano se musel kdysi opravdu důkladně zabývat rostlinářstvím; má úžasné znalosti stovek prací, z nichž zná Cereza z doslechu sotva desetinu.

Zdálo se, že i černí dělníci na plantážích to okamžitě vypozorovali. Všude, kde se Ventano objevil, pracovali s takovou horlivostí, jako by za nimi nestál pouhý host jejich pána, nýbrž sám majitel haciendy.

.

Ale i jinak je život hostů na Mirandově „Oáze“ příjemný. Kromě vlastního panského domu je tam oslnivě bílý bungalov, vystavěný v koloniálním slohu na umělé výšině přímo na břehu Orinoka. Na prvni pohled by se dalo soudit, že je to řecký chrám.

Santiago Cereza má jako malíř cit pro krásu; buď má Miranda dobrý vkus, nebo získal pro stavbu tohoto letního sídla znamenitého architekta. Po vnějším schodišti s nízkými, ale širokými schody lze vystoupit na terasu, v jejímž pozadí je plochá střecha, spočívající na šesti sněhobílých sloupech.

Na tomto místě se scházejí všichni čtyři muži k jídlu. Bývá s nimi totiž také správce Brugal. Sedávají tam nahoře až dlouho do noci. Tenounká, sotva viditelná drátěná síť je chrání před bzučícími mračny tisíců komárů. Síť se spouští krátce před setměním.

Dnes už je čtvrtý den a čtyři muži právě povečeřeli.

Miranda je opravdu dokonalý hostitel. Počínaje druhým dnem svěřil Ventanovi večerní výběr nápojů. A když člověk pozoruje Ventanovu jistotu, dalo by se soudit, že byl dříve při svých „pokusech“ kromě jiného dokonce i sklepníkem v prvotřídním hotelu.

V překvapivě krátkém čase získal báječný přehled o Mirandových zásobách a zdá se, že se tím Miranda skvěle baví.

Ventano právě pronesl malou přednášku o uskladňování a transportu lahví s vínem a Miranda se přitom několikrát halasně zasmál. „Tak slavnostně se nenosí ani hostie o Svatém týdnu v Caracasu!“ řekl. „Kdyby se o tom dověděli moji černí hoši, pak by všichni chtěli pracovat ve sklepě. Stejně se už teď pohybují jako zpomalený film.“

Za chvíli začal znovu: „Co tomu říkáte, done Rafaele, nechtěl byste tu zůstat jako sklepník? Nedovedete si představit, jaké jste ze mne sňal břemeno!“

Ventano nepohnul ani brvou, „jestli mi můžete dávat plat ministra, proč ne.“

„Laciněji to nejde?“

Teď se rozesmál Ventano: „Člověk má své zásady, rozumíte? Jak začne slevovat, je tu hned první průlom do stability osobnosti.“

„To jste řekl báječně! Ale já bych se sám stal rád ministrem. Ne kvůli platu! Jenom bych chtěl aspoň jednou žít čtrnáct dní v Caracasu – déle to stejně netrvá.“

Cereza vyrostl v Caracasu, a proto ho teď zajímá, co se tolik líbí majiteli nádherné haciendy právě na tomto městě.

Správce, který po celý večer nepronesl ani slovo, prohlásil zasvěceně: „Vy se asi budete smát, ale pan Miranda jezdí strašně rád tramvají.“

Ještě chvilku takto žertují a pak vyrukuje Cereza se svou záležitostí. „Poslyšte, done Eusebio: teď už jsem u vás čtyři dny a ještě jsem ani nevybalil štětce. Rád bych se zítra vypravil za motivy a byl bych vám vděčen, kdybyste mi dal několik typů.“

Miranda je udiven. „Bože, vy máte ale naspěch! Napřed se v klidu rozhlédněte! Vsadme se, že ještě neznáte ani čtvrtinu mé haciendy?“

„To si tedy nemyslím! Včera a dnes jsme byli dost daleko!“

„Byl jste už na mé bavlníkové plantáži? Tam se teď právě sklízí. Vidíte! Zajděte tam zítra a budete se divit.“

Ale Cereza by už opravdu rád začal pracovat. Každý den, který tu ztrácí v nečinnosti, znamená dalších čtyřiadvacet hodin odloučení od Kristiny. „Možná,“ odpoví proto, „ale to se dá dohonit. Barvy musejí pokaždé uschnout, než zase mohu pokračovat.“

Ventano mu přispěchal na pomoc. „Tak mu to přejte, done Eusebio! Ať se posadí na hodinu do toho vedra, a pak sám zatouží po stinných plantážích.“

Haciendero je srozuměn. „Máte pravdu, taková touha po práci se nemá brzdit. Brugal vám přidělí černocha, který zná dobře krajinu. Může vás doprovázet na vašich cestách za objevy. A ne abyste si sám nosil náčiní. K tomu budete mít toho chlapce!“

Náhle zazněl od řeky zvuk silného motoru. Cereza se podivil. „Hleďme! Já jsem si myslel, že říční doprava k pobřeží začíná teprve u Soledadu a Ciudad Bolivaru?“

„To nebyl dopravní člun,“ řekl Miranda a podržel si ruku před ústy a zíval. „To byl člun říční policie. Projíždí tu jednou za čtyři, za pět neděl.“

31

Příštího rána vstal Cereza v šest hodin, posnídal se správcem v kuchyni a pak se vydal na cestu s mladým černochem Tomasem, který jindy pracoval v kávových špýcharech.

Tomaso byl bystrý, asi osmnáctiletý chlapec. Byl zřejmě rád, že se aspoň na nějakou dobu zbavil své těžké práce. Kromě koše s proviantem a baňatého hliněného džbánu s maté naložil si na záda obrovský deštník z palmových listů a vzrušeně čekal, kdy už se půjde.

„Co chceš dělat s tou nestvůrou?“ zeptal se Cereza a ukázal na deštník.

„Bude velice horko, pane! Musím ho brát vždycky s sebou, když jdu s některým z pánů.“

Cereza potěžkal deštník; vážil nejméně tři kila. „Tak tedy já tenhle nesmysl nepotřebuji. Nech ho tady.“

Tomaso vrhl pohled ke schodišti, kde se právě objevil správce. „Promiňte, pane – ale seňor Miranda by se zlobil, kdybych ho s sebou nevzal.“

„Tak ho vezmi kousek s sebou a pak ho někde schováme.“

Tomaso uvažoval. „Pak ho musím odložit hned tady za špýcharem, pane. Večer se totiž vrátíme jinou cestou.“ Zmizel s deštníkem za rohem a hned se zase vrátil.

Když ušli jeden a půl kilometru, uhnuli z cesty na jihozápad a podle Cerezovy orientace se měli brzo dostat k Orinoku. Ale zdálo se, že řeka na tomto místě opisuje velký oblouk na jih, neboť po další čtvrthodině stanuli na okraji hlubokého, hustě zalesněného údolí.

Pod nimi se jako koberec rozprostíralo listoví tisíců korun stromů, nad něž tu a tam vyčnívaly o dvacet až třicet metrů jednotlivé obří stromy.

Cereza se poškrábal na hlavě, když spatřil příkré stěny. „Tady polezeme dolů?“

„Tam vzadu je Čertův mlýn, pane, a ten vám mám ukázat.“

„Pro mě za mě.“

Opatrně sestupovali po klikaté příkré stezce, již předtím si Cereza všiml podivné změti zvuků, která vycházela z údolí; čím hlouběji sestupovali, tím více hluk sílil, a když konečně dospěli na dno údolí, byl téměř nesnesitelný.

Do skřehotání tisíců tukanů a papoušků se rázem vmísilo štěbetání nesčetných malých opiček, které uvedl příchod dvou lidí do nejvyššího rozčilení.

Po půlhodině dospěli na opačný konec údolí a hluk za nimi utichal.

Výstup byl snazší, než se původně zdálo; stoupali pomalu mezi kapradinami, které měly výšku člověka, a mezi agávemi.

Tomaso položil své břemeno na zem. „Teď se, pane, rozhlédněte.“

Mezitím vyšli ze zeleného příšeří na světlo. Listoví stromů, celý ten zelený koberec už zase ležel pod nimi. Ale všechno se změnilo. Protože slunce stálo značně výš, ozařovalo silněji vrcholky stromů, a nesčetní motýli, které předtím nebylo vidět, vířili těsně nad nimi v pestrém reji. Chvíli oba přihlíželi a pak vystoupili na výšinu a rázem zase spatřili Orinoko: na tomto místě plynulo mezi příkrými břehy a mizelo ostrým záhybem za vystupujícím ostrohem.

Cereza už dostal hlad a chtěl se posadit na vyvrácený kmen palmy, ale Tomaso ho upozornil: „Nesedejte si tam, pane! je tam příliš vysoká tráva.“

„No a?“

„Posaďte se raději semhle, na písek. Tady člověk lépe vidí, jestli není nablízku had.“

Chlapec prostřel na zem voskované plátno a položil na ně dvě tortilly, kus smažené ryby, kukuřičný chléb a nakrojený ananas. Pro sebe si cosi přinesl v plátěném pytlíku. Posadil se stranou a začal jíst.

Teprve po chvíli si toho Cereza všiml. „Copak to jíš? Křupe to, jako kdyby někdo štípal dříví.“

„Kukuřičné placky, pane. Jsou od včerejška, ale já mám dobré zuby.“

„A co k tomu máš?“

Tomaso zrozpačitěl. „Já mám kukuřičné placky moc rád, pane.“

Cereza patřil k oněm nejvýše třem procentům bělochů, kteří žili v této zemi. Už jako dítěti mu vštěpovali, že rozdíly v barvě pleti jsou něčím zcela přirozeným. V obecné škole sedělo vedle něho ještě hodně černošských dětí. Ovšem později, na gymnáziu, to už byly jenom dvě, a potom se stalo jaksi samozřejmým, že člověk přestal sedat s barevnými.

Ale v posledních letech se mu vedlo příliš špatně a zejména doba na Barbadosu přispěla k tomu, že se zbavil četných předsudků. Kdo jednou dospěl tak daleko, že záviděl přístavním nosičům jejich pravidelný výdělek, tomu se ujasní leccos jiného. Cereza sice nikdy o tom příliš nepřemýšlel, ale přece jen věděl, že hlad bolí, ať už má člověk bílou nebo barevnou pleť. Proto se teď nespokojil s Tomášovou odpovědí. „Zajímá mě, co k tomu ještě máš.“

„Dostanu své jídlo, až se zase vrátíme.“

Cereza na něj kývl. „Pojď sem! Já to všechno sám nesním! A dáš mi pak jednu kukuřičnou placku, já mám také dobré zuby.“

Chlapec se začal váhavě bránit. „Děkuji mnohokrát, pane.“

Když se chtěl Cereza napít, zjistili, že jim v kuchyni zapomněli dát s sebou pohárek. Napil se tedy přímo ze džbánu a podával ho Tomasovi, ale ten se polekal: „Z toho nesmím pít, pane.“

„Když jsem u toho, tak smíš! Tak už se napij, jak dlouho to mám držet.“

Po jídle si Cereza zapálil cigaretu a zavřel oči před oslnivým světlem. Odjela už Kristina k matce? S určitostí se domníval, že odjela, neboť už jistě dostala jeho druhý dopis z Port of Spainu, což také znamená, že už se s ním dělí o radost z jeho velkého štěstí.

Sestup k řece byl ještě daleko obtížnější než předtím sestup do údolí. Potřebovali více než půl hodiny, aby se prodrali houštím divoce rostoucí agáve až k místu, z něhož bylo možno aspoň zčásti přehlédnout první peřeje.

Tomaso však pokynul Cerezovi, aby šel ještě kus dále, a když obešli poslední překážku a zase se před nimi zatřpytila voda, proniklo k nim divoké hučení. Chlapec ukázal do hlubiny: „El molino del diablo, seňor.“

Nejméně osm metrů pod nimi se tvořil ve vodě trychtýř, který byl hluboký aspoň dva metry. Ze břehu čněl nad vodou obrovský vyvrácený kmen jako mohutná sukovitá žercí.

Cereza se otřásl. „Brr… Ďáblův mlýn? Co s ním má ďábel společného?“

Tomaso o tom věděl mnoho: vír prý je tak mohutný, že když se do něho vrhne silné prkno nebo kus kmene, otáčí se v něm kolmo, aniž by se ponořilo a aniž by mohlo vyplout. „Před čtyřmi lety tam spadl jistý pán z Maracaiba, když chtěl shora vír vyfotografovat. Byl jsem tehdy ještě malý chlapec, ale sám jsem ho viděl: tři dny a tři noci se točil strašně rychle ve víru.“

„Skutečně? Tak se tedy utopil?“

Tomaso se podíval bázlivě dolů. „Otec seňora Mirandy, který tehdy ještě žil, tvrdil, že se utopil. Ale lidé, kteří ho viděli, tomu nevěří. Jeho hlava přece vyčnívala po celou dobu nad vodou.“

Cereza potřásl hlavou. „Tak jak to tedy bylo: byl mrtev, nebo nebyl?“

„Určitě, pane! Ale starý Aaron, který pracuje také ve špýcharu, říkal, že prý toho pána usmýkal ďábel.“

„To je nesmysl, Tomaso. Takového něco neexistuje! jakpak ho vytáhli?“

Chlapec se ještě při vzpomínce ustrašeně otřásl. „Toho nemohl nikdo vytáhnout, pane! Přes noc náhle stoupla voda a příštího rána už tam nebyl. Ale voda ho nikde na břeh nevyvrhla…“

„Tak počkej: když voda stoupla, byl tím asi vytržen z víru a odneslo ho to dále.“

Ale chlapec trval na svém. „Vyloučeno, pane! Za dva týdny přijdou deště a jestli tu ještě budete, můžeme se sem podívat: čím je voda prudší, tím prudší je také vír.“

Cereza pokrčil rameny. „Možná. Ale to, co se vypravuje o ďáblovi, je pitomost! Ale nechme toho. Raději o něčem jiném. Tam vpředu, na kmeni, tam by se mi dobře malovalo. Odtud je ještě určitě vidět, jak mizí voda v zátočině, a podle šumění tam musí být pořádný příboj.“

Chlapec se polekal. „Pro smilování boží, pane, nepokoušejte se o to!“

Cereza si prohlédl kmen důkladněji. Na břehu měl v průměru přibližně jeden a půl metru a také nad vodou i na samém konci musel být dost široký, aby se na něm dalo dobře sedět.

Tomaso ho chtěl zadržet, ale Cereza se už spustil na kolena a opatrně lezl kupředu. Když se dostal na konec, zakýval na Tomasa, ale ten si zakrýval rukama obličej.

Cereza se nesměl dívat dlouho do klokotajícího víru, protože se s ním začalo všechno točit.

32

Oba se vrátili na haciendu dříve, než se očekávalo. Nikdo nezjistil, že Tomaso nenesl těžký deštník více než sto metrů, že ho ráno vynesl jen z brány za špýchar a teď že ho touž cestou zase přinesl.

Ventano byl rád, když viděl Cerezu přicházet. Haciendero totiž ještě nebyl doma a správce odjel na ananasové plantáže.

Když se Cereza umyl, seděli oba chvíli v altánu a bavili se. Pak Ventano navrhl, aby si zahráli, ale Cereza neměl chuť. „Kdepak! Když bezpodmínečně nemusím, nevezmu karty do ruky.“

„Copak tak najednou?“

„Vůbec ne najednou! Pro mě to byl jenom takový vedlejší výdělek, rozumíte?“

„Když říkáte…“

„Vidíte! Tomu nevěříte, že? Inspektor z Bridgetownu mi to u výslechu také nechtěl uvěřit.“

„Což mu naprosto nemohu zazlívat, příteli! Vždyť vy se tváříte, jako by byl karban a malomocenství přibližně totéž!“

Cereza přikývl. „Někdy ano! Znal jsem v Bridgetownu jednoho muže a u toho pohltil karban celou rodinu. Měl hezkou mladou ženu a roztomilého klučinu. Teď sedí ve vězení a jeho žena spáchala i s malým Sammym sebevraždu.“

Ventano poslouchal s rostoucí nevolí. „Teď ale přeháníte, člověče! Každý přece musí vědět, co dělá!“

Cereza mu poklepal na rameno. „Nemějte mi to za zlé, příteli! Dal jste k tomu sám podnět slovem ‚malomocenství‘.“ Několik minut se oba muži dívali mlčky k řece, kde Tomaso s několika černochy napájel lamy. Pak se zase rozhovořil Cereza: „Á propos malomocenství. Vyprávěl jsem vám tenkrát v Port of Spainu o leprosérii na Santa inésu.“ Ventano komicky zakoulel očima. „Panenko Maria! Teď Ještě začne s tou odpornou historkou.“

„Hned uslyšíte, proč. Měl jsem se toho anglického lékaře zeptat, kdo byl ten čilý obchodník, který tenkrát zpachtoval ostrov. Rozumíte? Teď bych se byl mohl po něm přeptat, když jsem zase ve Venezuele.“

„A odkud by to mohl ten lékař vědět?“

„Ten četl několik dní předtím úřední zprávu a jistě to tam stálo.“

Zdálo se, že Ventano má dnes svůj špatný den. „Pravděpodobně. Ale co je vám do toho?“

Cereza si ukroutil cigaretu a zase zaklapl tabatěrku. „Přece jsem vám vyprávěl, co podnikal můj přítel Pablo s černochy tam dole v deltě. Vzpomínáte si?“

„Kdo je váš přítel Pablo?“

„To byl ten lékař z Bridgetownu.“

„Ach tak… Nechci se vás dotýkat, příteli, ale ten člověk dělal něco naprosto zbytečného. Aspoň jak já se na to dívám. Vsaďme se, že do roka po Vidamejoru ani pes neštěkne.“

„To nechápu.“

„Hned to pochopíte! Tam dole v deltě bude stát do roka tolik vrtných věží, kolik vlněných palic se dnes ještě hrabe v bažině a nazývá ji plantáží. To je vývoj, který by byl nezadržel ani váš přítel se svým sérem.“

Cereza chvíli mlčel. „Snad máte pravdu. Ale Solana si prostě ty ‚vlněné palice‘ zamiloval! Většina lidí z Vidamejoru má příbuzné mezi těmi, kteří se usídlili na Santa Inésu. Solana a také ten anglický lékař z Port of Spainu mi například vyprávěli o černém děvčeti, které měřilo černochům jeden a půl roku teplotu. Její rodiče bydlí také na Santa Inésu a ona je už nikdy nespatří, je přece jasné, že těch pět set lidí už nikdy nebude smět opustit ostrov, když se tam teď zase objevila lepra.“

„Chápu! A zrovna vy teď chcete vystupovat jako zosobněné svědomí světa, že?“

„Ani nápad! Mně stačí mé obyčejné individuální svědomí. Konečně byl Solana po celou dobu na Barbadosu mým jediným přítelem.“

„Nu, dobrá. Ale teď je mrtev.“

„Bohužel! Přál bych si, aby se stal zázrak a to individuum, které ho zavraždilo, aby se zmocnilo trošky peněz, mi někde vběhlo do náručíl To je ovšem jen takové zbožné přání, když se občas dusím zármutkem, víte? Ale mohl bych přece udělat něco jiného, a byl by to skoro odkaz, který bych splnil. Mohl bych se postarat aspoň o to, aby ten člověk byl pohnán k zodpovědnosti za to, co přivodil lidem na Santa Inésu a tím také lidem z Vidamejoru a jenom proto, aby se obohatil.“

Ventano několikrát kývl hlavou. „Vím, co myslíte. Ale já bych se do téhle hry nemíchal. Leckdo už si všímal věcí, do kterých mu nic nebylo, a později toho litoval.“

„Jak bych toho mohl někdy litovat?“

„To člověk předem nikdy neví! A kromě toho si to nepředstavujte příliš jednoduše! Dejme tomu, že byste se opravdu dověděl jméno onoho nájemce. Mohl by to být jistý Mister Smith nebo třeba jistý seňor Zulano nebo Futano. Dobrá, teď byste věděl, kdo to byl. Co potom? Přece je vám jasné, že britský guvernér, který vystavil nájemní smlouvu, je při nejmenším stejně vinen jako nájemce.“

„To ano. Ale neprovinil se z touhy po mamonu, ale z trestuhodné lehkomyslnosti.“

„To na jeho vině nic nemění! Domníváte se, že by Britové nechali padnout kvůli takovéhle věci guvernéra jedné ze svých korunních kolonií? Jistě přece znáte anglické přísloví: Za vlast lze obětovat i čest!“

Cereza udělal odmítavý posunek. „Tímto příslovím se neřídí Angličané, které jsem poznal v Bridgetownu! Znám pouze jediného, který na to vypadá. Takový pomatený, domýšlivý vrchní dozorce… Ale pochopte mne, příteli. Nechci přece nic na guvernérovi! Mohou-li si Britové dovolit udělat takového pitomce guvernérem, pak je to jejich záležitosti Ale já myslím toho druhého, toho, který na tom vydělal.“

„Chápu!“ Ventano se soucitně usmál. „Toho si chcete vypůjčit, že? Ale je přece zcela jasné, že by ho Britové kryli stejně tak, jako by kryli svého vlastního člověka.“

„To ať si beze všeho dělají – ovšem ve svých takzvaných korunních koloniích. Ale z vyprávění doktora Sherwooda jsem vyrozuměl, že ten člověk vůbec nežije tam dole.“

„Dobrá! Dejme tomu, že byste věděl, kde ten člověk bydlí! Jistě si dovedete představit, že musí mít hodně peněz. My dva se svými několika shillingy v kapse bychom asi sotva přišli na nápad zpachtovat si ostrov! Je velmi pravděpodobné, že ten muž bude ve své vlasti – buď ve Státech nebo v Anglii nebo třeba v Latinské Americe – velké zvíře, ‚bigshot‘, jak říkají Yankeeové.“ Zašklebil se Cerezovi do obličeje. „Takového člověka si chcete vypůjčit? Nezlobte se na mne, příteli, ale vy asi žijete na Měsíci?“

Cereza se nedal. „Vypadá to směšně, že? Ale já to myslím smrtelně vážně. Kdybych věděl, kde ten chlapík žije, tak by mu celé jeho jmění nepomohlo! Bylo by přece možno pobouřit proti němu jeho vlastní krajany, rozumíte? Nemyslím velká zvířata, která patří k jeho klice. Ta drží spolu, to vím také. Myslím drobné lidi ‚vlněné palice‘, ať už černé nebo bílé – peóny a kulie, víte? A zrovna v tom případě, jestli zastává nějaké vlivné místo! To by je hodně rychle ztratil, kdyby se mu prokázalo podobné svinstvo.“

Ventano se chechtal. „Kdepak jste žil až dosud, člověče? Opravdu se domníváte, že se všichni vlivní lidé ve Venezuele dostali na svá místa na základě dobrého veřejného mínění?“ Zmlkl a naslouchal. „Ticho – neslyšíte nic? Myslím, že přijíždí Mirandův vůz.“

Opravdu bylo slyšet hukot motoru, který se rychle blížil, a pak se začal snášet nad křovinami jemný oblak prachu.

Ventano vstal, „ještě jsem dnes neudělal ani krok. Nepůjdeme mu kousek naproti?“

Cereza zůstal sedět. „Já ne! Já už jsem dnes lezl dokonce po všech čtyřech.“

33

Miranda měl asi nějaké nepříjemnosti, protože při společné večeři v altánu byl rozladěn.

Když Cereza projevil svůj úmysl namalovat část řeky u Ďáblova mlýna, a to z vrcholku vyvráceného kmene, zatvářil se Miranda znepokojeně. „Měl bych sice velmi rád obraz právě z tohoto místa – ale raději toho nechte.“

„Done Eusebio, kmen přece spočívá nejméně dvěma třetinami na pevné zemi!“

„Já vím! Dokonce část kořenů je v půdě. Ale náhodou šlápnete vedle a co potom? Doufám, že vám negr vyprávěl, co se tam stalo.“

Cereza přikývl. „Vyprávěl. Ale já vůbec na to nepomýšlím, abych se tam prostě posadil! Všechno jsem si dobře prohlédl: zítra ráno s sebou vezmeme několik prken a pak uvidíte, jakou si tam postavím nádhernou malířskou sedačku.“

Ventano ho podporoval stejně jako před několika dny v Port of Spainu: „Taky si myslím, done Eusebio, že si nemusíte dělat starosti. Malíři dokážou ještě horší věci.“

Zdálo se, že se haciendero poněkud uklidnil. „Dobrá, ať je tedy po vašem. Ale jen pod jednou podmínkou: až si tam sroubíte svou malířskou sedačku, tak přijdu a podívám se na to.“ Žertovně mu zahrozil prstem: „A to vám povídám, jestli nebude odpovídat stavebním policejním předpisům, tak z toho nebude nic.“

„Stavební policejní předpisy uprostřed divočiny, to je prostě báječné!“

Miranda zvážněl. „Zrovna tady, kde si každý myslí, že neexistuje jakýkoliv řád! Jsem alkaldem v tomhle distriktu, a to u nás znamená být nejen úředníkem nebo starostou, nýbrž i šéfem policie! To by hezky vypadalo, kdybych připustil takovéhle nebezpečné experimenty!“

Protože nikdo nic neříkal, mluvil dále: „Snad se budete divit, pánové, ale já bych se chtěl stát v příštích volbách policejním šéfem provincie.“

„Ámen!“ vykřikl Ventano se svatouškovskou vážností. „A tak dále, a tak dále! Na konci cesty září ministerský palác v Caracasu!“ Sáhl po sklence a vstal: „Ať žije president!“

„A to všechno jen proto, že jezdí tak rád tramvají!“ vpadl do toho Cereza se smíchem. Miranda sám se smál nejhlasitěji.

Na jeho pokyn pak vstal správce od stolu a sešel dolů do dvora, kde ještě pracovali dva černoši.

Když se zase vrátil, obrátil se na Cerezu: „Řekl jsem o tom Capatázovi. Zítra ráno vám nařeže nějaká prkna a dá je dopravit na místo.“

Miranda mu skočil do řeči: „Ať je naloží na lamu. Ta jde bezpečněji. Na posledním úseku, při sestupu k řece, musí dávat pozor i motýl, aby si nesrazil vaz!“

Toho večera neseděli dlouho. Miranda měl zřejmě nějaké starosti, neboť se téměř nezúčastňoval rozhovoru. Když všichni vstali, zadržel Ventana: „Pro vás bych měl ještě dnes nějakou maličkost, done Rafaele. Ovšem v případě, že nejste unaven.“

„Snad z nicnedělání? Prosím, disponujte s mými duševními silami!“

Cereza si významně odkašlal. „Přece jen je aspoň tak opatrný, že nabízí jen své duševní síly.“

Miranda to přeslechl. „Je to ode mne sice troufalost, ale máme teď plno práce s účtováním. A můj takzvaný daňový poradce v Soledadu mi v tom udělal pořádný zmatek. Jste dobrý počtář?“

„Pro berňák vám napočítám jakýkoli výsledek, který potřebujete!“

Široké okno v Mirandově pracovně zářilo do tmy ještě přes dvě hodiny. Pak si šel lehnout i Ventano.

Cereza byl s dnešním dnem spokojen. Pro zítřek si zase vyžádal Tomasa, a když mu to řekl, skákal chlapec nadšením.

Ještě než šel Cereza spát, napsal nadšený dopis Kristině.

34

Uplynuly tři dny. Miranda se opravdu přišel podívat na Cerezovu sedačku; byl sice příliš opatrný, aby ji sám vyzkoušel, ale nic jí nevytýkal.

Cereza začal pracovat. Od počátku se snažil nedívat se přímo do víru a teď se pohyboval po kmenu stejně bezpečně jako na pevné zemi.

V prvních dvou dnech si udělal několik menších studií. Dnes odpoledne však už namaloval podklad a teď musel čekat, než uschne.

Tomaso odnesl malířské náčiní a koš s proviantem do stínu. Když se zase vrátil, vstal Cereza ze své sedačky. „Máme teď dobré tři hodiny čas. Pan Miranda by byl rád, kdybych poznal celou jeho haciendu. Je tady něco nablízku, nač bych se mohl podívat?“

Chlapec uvažoval. „Byl jste už na bavlníkových plantážích, pane?“

„Tam toho moc neuvidím!“

„Ale ano, pane. Právě se tam sklízí.“

„No a?“

„Nic víc, pane. Ale jsou to hodně velké plantáže.“

„Je to daleko?“

„Asi půl hodiny.“

Cereza už lezl na břeh. „Když myslíš, tak pojďme.“

Cesta vedla kousek podle břehu, ale tentokrát nemuseli sestupovat do údolí. Brzy přišli na rozsáhlou paseku.

Jestliže Cereza až dosud získal na haciendě jen příjemné dojmy – aspoň pokud šlo o čistotu cest a stav rostlin – teď viděl černochy při sklizni a pro ně rozhodně nebyla „Oáza“ rájem.

Tomaso ho poprosil, zda by směl zůstat v křoví, aby ho dozorci hned nehnali do práce.

Cereza se s pochopením usmál. „Ty myslíš, že to jde bez tebe také, co? Tak honem, schovej se. Dlouho se stejně nezdržím.“

Když vyšel na paseku, trvalo mu to chvíli, než zjistil, kde se vůbec pracuje. Kousek od něho stáli dva černoši a klábosili; podle klobouků s širokou střechou a bílých halen se dalo soudit, že jde o dozorce. Pak objevil česáče: pohybovali se přikrčeni nebo po kolenou mezi jeden a půl metru vysokými keři, ale postupovali takovým tempem, že se vzdal úmyslu je dohonit.

Dozorci ho zřejmě zpozorovali, neboť se s nápadným spěchem rozešli a běželi za česáči. Teprve teď si Cereza všiml, že mezi dlouhými řadami keřů leze i několik tuctů chlapců a děvčat a usilovně se snaží, aby nezůstávali příliš daleko za dospělými.

Santiago Cereza neprožil příliš slunné dětství. Už jako jedenáctiletý chlapec si musel vydělávat na školné posílkami a později příučoval lépe situované, ale duševně mdlé nebo líné spolužáky. To ostatně museli i jiní jeho kamarádi. A nebyla to fyzicky namáhavá práce.

Když ale teď viděl, jak se děti pachtí na plantáži, jak drobnýma hnědýma rukama bleskurychle trhají bavlnu a namáhavě za sebou táhnou poloplné pytle, tu pochopil, že se jako chlapec měl přece jen skvěle, i když žil v ošklivých, jednotvárných barabiznách v Caracasu.

Na silnici stály dva vozy. Oba byly již z poloviny naložené bavlnou. Cereza se posadil mezi očesané keře a začal si kroutit cigaretu. Náhle však zpozorněl, neboť pobízivé volání dozorců zesílilo. Když vzhlédl, spatřil, že se po silnici blíží kdosi na sněhobílé mule. Byl to správce Brugal. Čím více se přibližoval k česáčům, tím rozčileněji se chovali dozorci.

Cereza viděl dost a vrátil se k Tomasovi, který byl zřejmě rád, že odtud konečně zmizí.

Cereza se zasmál, když to zpozoroval. „Seňora Brugala se všichni asi pořádně bojíte, že?“

Chlapec na tom neviděl nic zvláštního. „To je přece přirozené, pane! Vždyť také už brzo přijdou deště a do té doby musí být bavlna sklizena.“ Odmlčel se a pohlédl ze strany na Cerezu. „Když byl správcem seňor Ventano, tehdy to bylo daleko horší.“

Cereza svraštil čelo. „Kdo že tu byl správcem?“

„Seňor Ventano, pane.“

Malíř na něj udiveně zíral. „Cože, seňor Ventano, který se mnou přijel minulý týden z Port of Spalnu?“

Teprve teď Tomaso zpozoroval, že řekl příliš mnoho. „Prosím vás, pane, neříkejte mu, že jsem vám to řekl. Ani panu Mirandovi to neříkejte.“

Cereza se beze slova posadil do trávy. „Pojď sem… Posad se sem ke mně… Tak, a teď nedělej hlouposti a řekni mi, co se tu děje. Kdy tady byl pan Ventano správcem?“

Chlapec měl slzy na krajíčku. „Přísahám, pane, že jsem mluvil pravdu! Ale prosím, neříkejte…“

Cereza ho přerušil. „Ticho! Kdy to bylo?“

„Asi před dvěma lety – možná o něco dříve. Od té doby je zástupcem pana Mirandy na Trinidadu.“

„Víš to zcela určitě? Nebyl tu třeba v době, kdy hacienda nepatřila panu Mirandovi? Rozmysli si to pořádně!“

Ale Tomaso si byl zcela jist. „Seňor Miranda přece zdědil haciendu po otci, pane! Prosím, zeptejte se Capatáze ve špýcharu. Ten tady už pracuje třicet let… Ale neříkejte mu, odkud to víte.“

.

Cerezovo plátno už dávno oschlo, když se zase vrátili k Ďáblovu mlýnu. Sedl si zase na své místo, ale štětce se nedotkl.

Celou cestu až sem neřekl už ani slovo a také teď sedí mlčky a civí na vrcholky stromů na druhém břehu, kde už zase skotačí kapucínské opice.

Už po sté si klade otázku: jaký důvod měli Miranda a Ventano onoho večera v Port of Spainu, aby se tvářili, jako by se nikdy předtím nesetkali? Uvažuje o věci ze všech stran, ale nemůže najít vysvětlení.

Pochopil, že mu Tomaso řekl pravdu. A to je nejpodivnější na celé věci. Miranda nařídil chlapci, aby nijak nedal najevo, že Ventano po léta pracoval na haciendě.

Cereza zůstal ještě chvíli sedět, pak vstal, sundal rám s napjatým plátnem ze štaflí a vrátil se na břeh. „Sbal to, Tomaso,“ řekl. „Pro dnešek už toho nechám.“

Ale nepomýšlí ještě na návrat. Hodinky nechal dnes ráno ležet v pokoji, ale podle slunce mohou být nejvýš čtyři.

Tomaso si už všechno naložil na záda a se stísněným výrazem na tváři čekal, až se vydají na cestu. Ale Cereza se k tomu nemá. „Klidně to polož, ještě nepůjdeme. Musím si s tebou promluvit.“

Oba se posadili do písku, ale tak, že mohou přehlédnout břeh i úzkou stezku, která sem vede ze zalesněného údolí. Cereza hledá slova, aby chlapci vysvětlil, co ho tak vyvedlo z rovnováhy. „Dávej dobře pozor, Tomaso: nemusíš mít strach. Ode mne se nikdo nedoví ani jediné slovo, jež jsi mi řekl. Na to se můžeš spolehnout. A také ti řeknu, proč mě to všechno tak překvapilo.“

A teď vypravuje chlapci, jak se seznámil v Port of Spainu napřed s Ventanem a potom s Mirandou a za jakých okolností pozval Miranda jeho a Ventana na Orinoko, na svou haciendu.

„… Jsi skoro ještě dítě, Tomaso, ale dávno už musíš pracovat jako dospělý – jako tažné zvíře. Viděl jsem to dnes na plantáži,“ říká. „Jsem běloch, Tomaso, a jsem dokonce akademický malíř. Ale ještě před několika týdny jsem na tom byl skoro ještě hůř než ty! Ty máš aspoň pevné zaměstnání, i když si nevyděláš víc než trošku jídla a snad pár bolivarů. Já jsem žil dva roky z toho, že jsem chodil večer v restauracích od stolu ke stolu a čekal na to, až budu smět někoho nakreslit…“

Natáhl odhalenou pravou paži, kterou měl až dosud pod kabátem, přehozeným přes rameno: „Podívej se. Nenabral jsem při tom na sebe ani gram sádla! Pak jsem konečně dostal pořádnou objednávku. Namaloval jsem obraz a minulý týden jsem ho odevzdal v Port of Spainu a dostal za něj zaplaceno. Chtěl jsem se vrátit hned příštího rána na Barbados, ale tu jsem se seznámil s panem Ventanem a Mirandou – jak, to jsem ti právě řekl. Dovedeš si představit, jak jsem se zaradoval, když jsem v tak krátké době dostal druhou objednávku? A teď se dovídám tohle! Možná, že na tom není nic tajemného – možná, že si oba pánové jen zažertovali a dnes nebo zítra večer mi to prozradí a budou se smíchy popadat za břicho…“

Tomaso mlčky poslouchal, ale jeho neklid stále vzrůstal. Když Cereza skončil, chlapec zavrtěl hlavou. „Ne, pane, tomu už teď nevěřím.“

„Co to znamená, že tomu už teď nevěříš? Proč už teď ne?“

Tomaso se opatrně rozhlédl na všechny strany. Dokonce vstal a zašel až dozadu k houští, jako by se za ním mohl někdo skrývat a poslouchat. „Ne, pane,“ prohlásil pak ještě jednou s komickou rozhodností, když se zase posadil vedle Cerezy. „Vy jste se seznámil s panem Ventanem v Port of Spalnu, pravda?“

„Ano…“

„Nevíte náhodou, který den to bylo?“

Cereza nechápe, proč to chce chlapec vědět, ale přece počítá. „To se dá přece zjistit. Na Carriacou jsem se vrátil v pondělí a měl jsem ještě práci na dva a půl dne: úterý, středa, čtvrtek… v pátek ráno jsem odplul na Trinidad. To znamená, že jsem přijel do Port of Spainu v sobotu ráno. Bylo to tedy minulou sobotu.“

Tomaso je velmi rozrušen. „Tak už mluví“ naléhá na něj Cereza. „Proč to chceš vědět?“

„V neděli ráno pro mě přišel seňor Miranda do kůlny. Bylo ještě tma a sotva jsem viděl na oči, tak jsem byl ještě unaven…“

Cerezova netrpělivost vzrůstá. „Dále! Proč tě probudil?“ Chlapec se rozčileně přehrabuje v kapsách rozedraných kalhot. „Snad to ještě mám,“ bručí. Pak se jeho obličej rozjasní. „Dal mi telegram, pane,“ říká a vytahuje složený lístek. „Tady je,“ a podává ho Cerezovi: „Tady je. Měl jsem donést telegram na četnickou stanici do Queveda a vyřídit, aby některý z četníků s ním okamžitě zajel na poštu do Ciudad Bolivaru. Když jsem se vrátil, seňor Miranda už nebyl doma.“

Cereza narovnal lístek, který zřejmě kdesi zvlhl, neboť je popsaný inkoustovou tužkou a písmo je místy téměř nečitelné. Přesto se mu podařilo rozluštit jeho obsah:

Ventano Higstreet patnáct Portspain Trinidad.

Zadržte bezpodmínečně krajana přijedu nejpozději neděle večer Miranda

Jestliže si Cereza již předtím marně lámal hlavu, teď vůbec neví, co si má myslet. Že krajanem je míněn on, je mu jasné. Ale tím není o nic moudřejší. Ale pak je mu náhle na Tomášově příběhu něco nápadné a nedůvěřivě se podívá na chlapce. „Poslyš, já myslím, že jsi měl odevzdat telegram četníkovi. Jak to, že ho máš teď v kapse?“

Tomaso zrozpačitěl. „Měl jsem hned vyjet a dokonce jsem si měl vzít mezka pana Brugala, protože je nejrychlejší. Ale měl jsem žízeň a zašel jsem tedy tajně do kuchyně. Někdy tam ještě něco zbývá od večeře…“

„No a?“

„Tam ale nic nebylo, a tak jsem zašel k vodovodu a při tom mi spadl papírek do vody. Dostal jsem strach, že by to mohl četník říci panu Mirandovi, a raději jsem všechno opsal a v Corazón Cristi jsem odevzdal nový lístek. Chtěl jsem ten papír zahodit cestou, ale pak jsem na to zapomněl…“

Cerezova nedůvěra zmizela. „V pořádku,“ řekl a zase složil papírek. „Nemusíš se bát, nikomu to neukážu,“ dodal, protože v Tomášově obličeji se objevil strach. Pak ale zase zaváhal. Miranda má telefon, byl by tedy mohl prostě podat telegram telefonicky!

Když to řekl Tomasovi, pokrčil chlapec rameny. „Pokud se pamatuji, dělalo se to tak vždycky, pane.“ Pak ho náhle něco napadlo: „Okamžik, tak jak vy myslíte, tak se to už také kdysi dělalo, teď si vzpomínám! Slyšel jsem jednou, jak o tom mluvil pan Miranda s jakýmsi pánem z Ciudad Bolivaru.“

„To nechápu. Na celém světě se přece mohou podávat telegramy telefonicky!“

Tomaso přikývl. „Možná, pane. O něčem takovém tehdy také mluvil pan Miranda s tím pánem. Ale většina plantážníků prý byla proti tomu, protože měli strach, že by jiní mohli odposlouchávat, jaké telegramy podávají. Jako například teď: teď dopravují všichni svou kávu na Trinidad. A žádný nesmí vědět, kolik může dodat druhý.“

35

Dva dny poté, kdy došla zpráva, že Santiago Cereza náhle zmizel z Port of Spainu, byl inspektor Stokes odvolán do St. Vincentu. Svým prozatímním zástupcem v Bridgetownu ustanovil Mika. Vrátil se opět po dvou dnech, ale jen proto, aby okamžitě nastoupil dovolenou.

Mike ani neměl možnost si s ním promluvit. Přece jen si ale dovedl spočítat, že asi Stokes upadl u šéfa v nemilost. Mike nebyl nadšen tímto řešením: z velké části sám zavinil, že Cereza uprchl, a za druhé tušil, že pro nejbližší dobu nemůže počítat s návratem do Kingstownu. Kromě toho mu bylo jasné, že Gates od něho bude očekávat mimořádný výkon a že ho pravděpodobně bude muset zklamat.

Už začátek byl neuspokojivý. Dotázal se policejních úřadů v Portoricu, zda by nebylo možné, aby tam vyslechli jako důležitou svědkyni v případě Solana slečnu Barreovou, toho času bytem u matky v San Juanu, Plaza Pigall 18, a sdělili mu výsledek výslechu. Ze San Juanu však obdržel zdvořilou, ale velmi jasnou odpověď, že podle toho, jak se věci mají, k tomu není naprosto důvodu. Slečna Barreová prý sdělila v interviewu listu „Prensa San Juan“, že už byla v této záležitosti několikrát vyslýchána. Jestliže britským úřadům tolik záleží na novém výslechu, mají prý možnost pozvat slečnu Barreovou na britský konzulát v San Juanu. Je však třeba ponechat jí naprosto na vůli, zda by takovému pozvání vyhověla.

Na žádost, adresovanou venezuelským úřadům, aby pátraly po uprchlém Santiagu Cerezovi, alias Antoniu Leonesovi, došla rovněž odmítavá odpověď. Až prý venezuelská policie zjistí, kde se hledaný zdržuje, bude předveden, v případě potřeby i násilím, zástupci britských úřadů, jehož je třeba ještě určit. Ostatně však není jeho vina v případě Solana prokázána nižádnými důkazy, a to tím spíše, že se už sám dobrovolně dostavil na policii v Bridgetownu a pro neudržitelnost původně vzniklého podezření musel být zase propuštěn na svobodu.

To je stinná stránka přílišné čilosti, řekl si v duchu Mike, když dostal odpověď z Caracasu. Naše noviny udělaly kolem případu takový poprask, že veřejnost teď ví všechno, co víme my.

Mnohem více si od obou pokusů nesliboval. Dotaz policii v Portoricu neposlal kromě toho on, nýbrž ještě inspektor Stokes.

Desetkrát už vzal do ruky dopis anonymního pisatele a pokaždé ho zase vztekle odložil. Kdyby se aspoň ten idiot sám přihlásil! Podle jeho vystupování by se snad dalo soudit, zda je možno brát jeho udání vážně či ne. Takhle člověk vůbec nevěděl, jestli všechno není pouhá smyšlenka, protože se třeba někdo dělal důležitým, nebo byl chorobně ctižádostivý, nebo snad ho trápila bujná fantazie. Takoví lidé se obracejí s každou pitomostí na veřejnost a přejí si, aby bylo uváděno jejich jméno v novinách.

Bohužel, právě tato mánie má tolik variant, že je naprosto nemožné se v nich vyznat. Člověk by musel být psychiatrem, povzdechl si Mike.

Soudě podle uměle změněného rukopisu mohl být pisatelem muž stejně tak jako žena. Značka Veritas se však spíše hodila na ženu, protože ženy mívají sklon vrazit do každé polívčičky špetku citu. Na druhé straně však byl apel na policejní pokladnu v Bridgetownu ke konci dopisu tak věcný, že si Mike jen těžko dovedl představit, že by šlo o ženu.

Vzal ještě jednou dopis do ruky. Nemluvilo se tam všeobecně o hře v karty, nýbrž o pokeru, a to byl přece Cerezův obor podle jeho vlastních údajů.

Mike se zamyšleně poškrábal na hlavě. Osoba, která napsala dopis, musela tedy vědět, že Santiago Cereza hraje občas poker. Odpovídal-li obsah dopisu skutečnosti, pak dokonce pisatel sám ho musel vidět při hře.

Mike se v myšlenkách chvíli zabýval možností, že by šlo o akt msty. Dejme tomu, že jde o žárlivost, řekl si: zamiloval se až po uši do Barreové a dal třeba kvinde jiné ženě. Ale která mezi tisíci ženami v Bridgetownu byla tou opuštěnou milenkou? Snad šlo o bývalou Solanovu pacientku, kterou poznal Cereza v ordinaci v Livingstonově aleji?

„Vybral jsem si povolání, které je opravdu k vzteku,“ zahučel Mike a vstal, aby zavřel okno.

36

Pro Cerezu bylo naprostou samozřejmostí, že po tom všem, co se náhodou dozvěděl, požádá Mirandu o vysvětlení. Uvažoval však, jak to zařídit, aby neprozradil Tomasa, a proto to neučinil hned týž večer. Nedal na sobě prozatím nic znát a příštího rána začal zase malovat. Po dvou dnech ho práce tak upoutala, že neměl myšlenky na nic jiného.

Jednoho večera se ho správce zeptal, zda by nemohl postrádat Tomášův doprovod. Při sklizni bavlny teď potřebuje každého člověka. Snad by bylo možné nechat náčiní někde u Ďáblova mlýna a tam je ukrýt.

Ventano to zaslechl. „Představte si, Cerezo, že opice už odkoukaly něco z vašeho umění, teď se zmocní štětců a barev a domalují váš obraz! Ve srovnání s tím by byl surrealismus ještě solidní směr.“

Cereza uznal, že se teď může obejít bez Tomasa, ale vyhradil si, že si zase chlapce vyžádá, kdyby to potřeboval, a Brugal s tím souhlasil.

Druhého dne se tedy Cereza vydal k Orinoku sám. Zabral se do práce, ale přece jen ho tížilo, že nablízku není živé duše, s níž by si mohl promluvit. Když šli kolem čtyři Indiáni, jejichž sídliště leželo asi osm mil proti proudu, zakýval na ně, aby přišli k němu, a nabídl každému cigaretu. Zůstali u něho dvě hodiny a s tichým údivem přihlíželi z břehu, jak pracuje.

Jeden z nich mluvil španělsky. Když se ho Cereza zeptal, zda znal bývalého Mirandova správce, Indián přikývl. „My ho znali a on znal nás.“ Cerezovi se zdálo, jako by to byl Indián neřekl příliš přívětivě. Ihned se pokusil zjistit důvod. Ale od toho okamžiku Indián mlčel a po několika minutách odešli všichni čtyři.

Cereza měl radost z tohoto setkání: teď může Mirandovi předstírat, že se tímto způsobem dověděl o podivné komedii, kterou s ním inscenovali. Při nejbližší příležitosti se Mirandy zeptám, umínil si.

Když příštího rána započal svou práci, zase se k němu kdosi blížil po úzké nábřežní stezce. Byl to první běloch, kterého spatřil v této krajině kromě tří mužů na haciendě.

Muž bydlel v Soledadu, který leží naproti Ciudad Bolivaru na druhém břehu Orinoka. Řekl mu, že chtěl od jistého dobytkáře v blízkosti Santa Pilaru nakoupit dobytek, ale ten prý se vrátí z Meridy teprve zítra nebo pozítří, a proto je nucen po tu dobu počkat nablízku. „Objevil jsem nedaleko za ananasovými plantážemi malou chýši pro dozorce,“ vypravoval. „Byl bych raději zůstal v Santa Pilaru, ale odtud, kde teď bydlím, mohu pozorovat silnici, po které se musí dobytkář vrátit.“

Cereza ho pozval, aby s ním posnídal. „Víte, samota je pěkná, ale když si může člověk tu a tam s někým promluvit, je to lepší.“

Když náhodou při jídle padlo Ventanovo jméno, jeho společník zvědavě vzhlédl. „Prý je zase na haciendě. Je to pravda?“

„Přijel jsem s ním z Trinidadu. Ale vaše otázka vyzněla tak zvědavě: je na tom něco zvláštního, že člověk navštíví haciendu, na níž po léta pracoval jako správce?“

Jeho společník se ušklíbl a zapálil si doutník. „V tomto případě ano! Vsaďme se, že se neodváží objevit se sám mezi Guarauny!“

Teď zas projevil zájem Cereza. „Myslíte mezi Indiány? Právě včera jich tu několik prošlo. Také to vědí, zdá se, že je zase tady.“

„Na to se tedy můžete spolehnout! Novinky se tu šíří stejně rychle jako na Amazonce: můžete být ještě dole v deltě a za čtyřidvacet hodin už vědí Indiáni tady nahoře, že tudy cestuje bílý muž. Jak se o tom tak rychle dovědí, nevím, ale je tomu tak.“

Také Solana mu kdysi něco takového vyprávěl; tvrdil dokonce, že prý není možno pohybovat se dole v džungli delty ani hodinu, aniž by byl člověk tajně pozorován.

Ale Cereza chtěl vědět více. „A proč, podle vašeho názoru, si nesmí Ventano troufnout mezi Indiány?“

Muž ze Soledadu chvíli pokyvoval hlavou. „Jako běloch by vlastně člověk neměl mluvit o těchto věcech, víte? Ale vy jste v tomhle kraji cizí a pravděpodobně tu dlouho nezůstanete. Proto vám to mohu klidně říci: seňor Ventano vyrazil jednou jistému Indiánovi oko jezdeckým bičíkem. Dodatečně tvrdil, že prý ho přistihl, jak krade banány, ale to je pitomost: tam, kde sídlí Indiáni, roste nepřeberné množství banánů. Nepoběží tedy někam tři hodiny, aby je museli krást. Zeptejte se černochů, jestli nejsou rádi, že už Ventano není správcem!“ Tiše se zasmál. „Nebo se jich raději neptejte.“

„A co se stalo dál?“

„Leccos! Příští noc vletěl Mirandovi oknem do pokoje kámen, zabalený do dopisu, který asi někdo Indiánům napsal: aby prý vyhnal ‚zlého muže s bičem‘, nebo že si na něho počíhají a také mu vezmou oko.“

„Hrome… A dál?“

„Miranda si asi myslel, že se na něho jako na šéfa policie nevztahují zákony divočiny. Proto si Ventana ponechal. Ventano od té doby jezdil po plantáži jenom v Mirandově malém autu, ale ani to nebylo nic platné. Uplynulo několik nocí a náhle hořelo několik set kávovníkových keřů a špýchar v bezprostřední blízkosti haciendy. Jednou by ho byli skoro dopadli, ale měl nepředstavitelné štěstí. V posledním okamžiku jel kolem člun říční policie a vzal ho s sebou… Řeknu vám, že takovéhle náhody se nepřihodí někomu za celý život. Policejní člun sem nepřijede někdy celé dva měsíce.“

„A potom?“

„Pak asi Miranda pochopil, že bude přece jen lepší, když uposlechne. Sice Ventana nevyhnal, ale opatřil si co nejrychleji nového správce a od té doby je Ventano Mirandovým zástupcem v La Guaiře a na Trinidadu. Je to ostatně nesmírně šikovný člověk. Ale lidé, kteří s ním měli co dělat, ho nemají příliš v oblibě.“

Chvilku mlčel a pak začal znovu: „Ale buďte tak laskav a ve vlastním i v mém zájmu s nikým nemluvte o tom, co jsem vám vyprávěl! My běloši tu tvoříme nepatrnou menšinu. Nemůžeme si dovolit, abychom tu ztratili vážnost, rozumíte?“

Cereza ho uklidnil. „Nemějte starosti, do večera na to na všechno zapomenu! Ale bylo to pro mě docela zajímavé, že jsem se dověděl, s kým sedám denně u večere.“

Když muž zase odešel, Cereza si několikrát uvědomil, že se nedůvěřivě ohlíží, kdykoliv zapraskalo něco v křoví. Neměl sice s věcí ftaprosto nic společného, ale člověk nemohl tušit, co o tom soudí Indiáni. Umínil si, že si ještě dnes večer promluví s hacienderem o své vlastní záležitosti.

37

Ventano a správce odjeli hned ráno do Ciudad Bolivaru a měli se vrátit až pozdě v noci. Proto dnes večeřel Miranda s malířem ve své pracovně. Pro Cerezu to byla vítaná příležitost, aby si zjednal konečně jasno.

Miranda si zapálil po večeři doutník a pohodlně se usadil do křesla. „Nuže, done Santiago – smím se vás zeptat, jak pokračuje vaše práce? Asi se tam venku cítíte dosti osamělý, že?“

Cereza si kroutil cigaretu. „Naprosto ne! Až dosud jsem měl téměř denně nějakou návštěvu.“

Miranda byl udiven. „Návštěvu? U Ďáblova mlýna?“

„Ano! Včera to bylo několik Indiánů a dnes tam přišel dokonce nějaký běloch z Corazón Cristi, jestli jsem mu správně rozuměl.“ Záměrně zamlčel, že muž bydlí v Soledadu. „Vidíte, že tam nejsem tak docela sám.“

Zdálo se, že z toho Miranda nemá příliš velkou radost. „Tak tedy Indiáni tam vlastně ani nemají co pohledávat! Určitě vám napovídali pěkné nesmysly! Ti jsou tak pověrčiví, že by tím člověka skoro nakazili.“

Cereza potřásl s úsměvem hlavou. „Naopak, byli hodně mlčenliví, jak se mi zdálo. Vyprávěli mi ale podivný příběh. Byl bych však raději, kdybyste mi ho vysvětlil vy, done Eusebio. Proč jste vlastně s donem Rafaelem hráli přede mnou tu komedii. Vždyť se už znáte řadu let.“

Jestli si Cereza myslel, že uvede touto otázkou Mirandu do rozpaků, zklamal se. „Máte pravdu a jsem rád, že je to konečně venku,“ řekl Miranda a ušklíbl se. „Chtěli jsme vám ten žertík prozradit hned některý z prvních večerů, ale vždycky do toho něco přišlo. Teď byste asi rád věděl, co to všechno znamená, že?“

„Ovšem, a snad mi to nebudete zazlívat?“

„Rozhodně ne! Teď už víte, jak blázním po obrazech. A Ventano mi chtěl prokázat laskavost a zatelegrafoval mi, že se seznámil v Port of Spainu s krajinářem, a ještě k tomu s takovým, který vybavil svými obrazy největší cestovní kanceláře. Jste už spokojen?“

„Ne, pane! Kvůli tomu jste se přece nemuseli tvářit, jako byste se byli teprve poznali!“

Miranda se rozzlobeně zasmál. „To jsem mu hned říkal! Ale Ventano to tak chtěl, protože by to jinak možná vypadalo jako únos, rozumíte?“

Na tak nevinné vysvětlení Cereza nepomýšlel, a proto se osvobozeně rozesmál.

„To se ale povedlo! Řekněte hned únos nemluvněte! Na vaši haciendu se dá člověk rád unést.“

Miranda se také zasmál. „Opravdu? Nu, pak si tedy nemusím dělat žádné výčitky. Nezlobte se proto na mě, příteli. To se stává, když se lidé pokoušejí hrát komedii a nejsou komedianty! Až Ventano přijde, bude se vám muset ještě osobně omluvit.“

Cereza byl rád, že tím byla záležitost vyřízena. „Jen nebuďte zbytečně skromný! Sám od sebe bych na to byl určitě nepřišel! Ale teď už je všechno v pořádku, done Eusebio! Aspoň se zase můžeme něčemu zasmát!“ Když se za půl hodiny vrátil vůz s oběma muži, stáli Miranda a Cereza v altánu a chystali se je uvítat.

Zdálo se, že Ventano tuší, co se stalo v jeho nepřítomnosti, neboť se s rozpačitým úsměvem škrábal na hlavě.

Cereza mu usnadnil situaci: „Nuže, vy tajemný únosce! Nechcete se mi k něčemu přiznat?“

Ventano si oddechl. „Když se na to díváte takhle, tak už jsem klidný. Tedy, příteli: vinu na celé této rošťárně mám já. Prosím vás, věřte mi, že to byla nicotná a naprosto zbytečná volovina. Vy ani nevíte, jaké jsem si kvůli tomu dělal starosti!“

„Tak? Ale nebylo to na vás vidět! Stejně to byl prapodivný nápad. Snad jste poznal, že nejsem žádný rozmazlený světoběžník. Nebo jste si myslel, že se ochomýtám se skicářem kolem těch upocených obchodníků jen pro své potěšení?“

„Nevypadalo to na to.“

„Tak vidíte! Mohl jste mi klidně říci, jaké se mnou máte úmysly.“

Nad údolím Orinoka se snesla v noci prudká bouře. Cereza dlouho nemohl usnout. Přestože nálada byla večer veselá, napadaly ho nové pochybnosti a počínaly už Mirandovým tvrzením, že je „zblázněn do obrazů“. Asi tím mínil svůj dobrý vkus, ale podle Cerezova názoru přišel dobrý vkus na „Oáze“ až dosud pořádně zkrátka. Kromě tří kýčovitých barvotisků v knihovně – Panamský průplav, Rio s Cukrovou homolí a Niagarské vodopády – a portrétu svého dědečka v pracovně neměl Miranda, čím by se v tomto ohledu mohl pochlubit.

Nu dobrá, dejme tomu, že teď chtěl udělat začátek. V žádném případě by však tento úmysl nestačil k tomu, aby se dal uprostřed noci vzbudit telegramem i ihned telegram zodpověděl a pak aby se vydal po příšerných silnicích na cestu dlouhou několik set kilometrů. Všechno jen proto, aby získal malíře Santiaga Cerezu, o němž předtím určitě nikdy neslyšel!

Ještě podivnější než Miranda se mu jevil Rafaele Ventano. Jestli muž ze Soledadu mluvil pravdu, pak ztratil Ventano pro Cerezu mnoho na svém lesku, i když nebylo možno upřít, že mívá vtipné nápady. Kdo týrá lidi a nadto si ještě přisvojuje právo člověka, který stojí výše, ten byl v Cerezových očích lump.

Zdálo se, že Ventano má dvě tváře. Chvilku předtím, než se večer rozešli, vyprávěl s roztomilým humorem anekdotu o bohatém Holanďanovi, všeobecně známém v Port of Spainu. Miranda se při tom dusil smíchy. Hned poté viděl Cereza, jak spolu oba mluví v knihovně, a Ventano na něj vrhl tak zlý pohled, že se musel ohlédnout, zda za ním ještě někdo nestojí, komu by mohl pohled platit. Možná, že mu Miranda zrovna vyprávěl o Indiánech, kteří přišli včera k Ďáblovu mlýnu. Cožpak to byla, k čertu, moje vina?

Cereza si to nedovedl vysvětlit, ale pomalu začal věřit, že mu asi oba něco zazlívají. A ještě cosi ho zneklidňovalo: až dosud neobdržel zprávu od Kristiny. Poštovní spojení s Portoricem bylo zdlouhavé, to věděl. Ale Kristina jistě poslala dopis leteckou poštou, a to už by tu dávno měl být.

Umínil si, že se hned ráno zeptá Mirandy, jakým způsobem se dodává pošta v tomto opuštěném koutu světa.

38

Mike si vzpomněl, že Pidder Bloom jim vlastně dluží řadu odpovědí. Brzy poté překročil Holanďan spokojeně práh, doprovázen dvěma muži.

Mike se nezdržoval dlouhým úvodem. „Dávej pozor, synku: chtěl bych od tebe ještě něco vědět. A ty mi hezky čiperně řekneš pravdu. Kvartýr máš pro nejbližší dobu zajištěn, to přece víš. Není tedy třeba, aby sis u mě dělal oko nějakými povídačkami.“

Otevřel zásuvku, vysypal na list papíru trochu tabáku a přisunul ho přes stůl tlusťochovi. „Tak, dýmku máš stejně… Počkej, tady je oheň.“

Pidder Bloom přičichl k tabáku, udělal si malou kuličku a vsunul ji do úst. „Děkuju, pane… Raději ho budu žvýkat. Ten tam v base mi stejně nedá oheň.“

„Dobrá. A teď začneme: tys nám tenkrát vyprávěl, žes přišel do Bridgetownu až k večeru a sice parníkem z Grenady. Podle toho jsi tady byl teprve v deset hodin večer. Je to tak?“

Pidder Bloom ho ještě nesledoval. Vytáhl svou kuličku tabáku a zachmuřil se. „Je v něm nějaké divné koření, přece si ho raději vykouřím.“ Pomaloučku vytáhl z kapsy lulku, nacpal si ji a sáhl po sirkách. Mike na něj nespěchal, protože věděl, že to s ním rychleji nejde. Pak ale zaklepal na stůl. „Tak poslouchej: je to pravda, cos nám tenkrát vyprávěl, nebo jsi nás nalejval?“

Pidder Bloom spokojeně bafal. „Ne, pane. Pidder Bloom nikoho nenalejvá! Je to příliš namáhavé.“

„Dobrá, cos dělal potom?“

„U mola kotvil nějaký Holanďan a tak jsem na něj vylezl. Mládenci mi dali zelí, solené maso a pivo.“

„To byli dobří mládenci. Co bylo potom?“

Pidder Bloom začal souvisle vypravovat. Ne, tam v přístavu už se nedalo nic dělat. Do půlnoci zůstal na parníku – možná také o půl hodiny déle, a pak prý ho lodník vyhodil. „Ale ti druzí mi naznačili, abych druhého dne zase klidně přišel, že pro mě něco schovají…“

„Báječné! A teď mi pověz, jak tě napadlo vylézt zrovna nahoru do Livingstonovy aleje. Ale tentokrát opravdu tak, jak to skutečně bylo, rozumíš?“

Pidder Bloom si spokojeně bafal. „To jsem vám už přece řekl tenkrát, pane! Někdo mi řekl, že v úzké uličce, která vede nahoru, jsou kuchyně několika hotelů, a tak jsem tam šel. Ale ani mě nepustili dovnitř.“

„To je neslýchané! Jenže kuchyně jsou přece hned kousek za správní budovou! Nech toho žvanění a pověz mi, proč jsi lezl do toho kopce!“

Tlusťoch chvíli uvažoval a pak ho to napadlo: „Teď to vím: přede mnou šel nějaký chlapík a ten vypadal, že bych ho mohl pumpnout o půl shillingu na nocleh.“

„A udělals to?“

„Chtěl jsem, ale v ulici byla taková zatracená tma, že jsem si netroufal.“

„Ach tak… Dobrá, tak ty sis netroufal. A co bylo potom?“

„Šel jsem za ním, protože tam kousek výše zase hořelo několik luceren. Ale muž šel hned dál a najednou jsme byli tam nahoře, kde už skoro začíná prales.“

Až potud mu Mike věřil. Teď začal pochybovat.

„Ten muž šel až tam? Tam nahoře už přece nejsou žádné domy!“

„Je to tak, pane. Je tam jenom několik zpustlých zahrad na jedné straně ulice. A tam zahnul vpravo za roh, pane.“

Mike se narovnal. „A teď pořádně přemýšlej: určitě nemyslíš Livingstonovu alej?“

Pidder Bloom pokrčil rameny. „Copak já vím, jak se tady všechny ulice jmenují! Vždyť vám říkám, že jsem zrovna před několika hodinami připlul na lodi.“

„Tak ty ji neznáš. Pak tedy osvěžím tvou paměť. To je ta ulice, ve které jsi vlezl na tu verandu. Tuhle ulici přece myslíš, pravda?“

Pidder Bloom trval na svém. „Nikoli, pane! Myslím tu nejposlednější ulici, za kterou hned začíná prales.“

„Hm… A ty říkáš, že ten muž zahnul doprava za roh?“

„Ano, pane.“ Opsal pravou rukou oblouk: „Takhle kolem, pane. Když jsem pak také zašel za roh, byl pryč.“

Mike si opřel bradu o dlaň. Zahrady poslední nedlážděné ulice jistě sousedily zadní stranou s pozemky v Livingstonově aleji – tedy také se Solanovým pozemkem.

Jestli si Pidder Bloom celý ten příběh nevymyslil, pak tedy právě řekl něco nového: něco úplně nového s nepříjemnými možnostmi, které téměř neměly vyhlídky. Doba mohla přibližně souhlasit. Jestli Pidder Bloom opustil v půl jedné palubu lodi, potřeboval až k hotelovým kuchyním aspoň deset minut. Mohlo to trvat dalších pět minut, než se přesvědčil, že tam už nic k jídlu nedostane. Mezitím mohlo tedy být už tři čtvrti na jednu. Mike vstal: „Dobře poslouchej: to, co mi tady vyprávíš, by mohlo být za určitých okolností pro mne velmi důležité. Ale musel bych se spolehnout, že jsi nefixloval.“

„Určitě ne, pane! Pidder Bloom s přáteli nefixluje.“

„To si také myslím! Tak mi teď pověz, jak dlouho jsi asi sledoval toho muže. Myslím, dokud ti nezmizel tam nahoře za rohem.“

Tlouštík pokrčil rameny. „Tak přesně to také nevím, pane. Ale chvíli to určitě trvalo. Vždyť stál ještě několik minut na rohu.“

„Řekl jsem přibližně.“

„Asi čtvrt hodiny, pane. Spíš víc.“

„Dobrá, ale teď mi pověz – což tě neslyšel přicházet?“

Pidder Bloom pohlédl na své bosé nohy a ušklíbl se. „To si nemyslím, pane.“

„Pravda, tvoje podrážky nevrzají! Ale cožpak se cestou neohlížel? V noci byl přece už úplněk. A na ulici bylo jistě jasno.“

„To se teda otáčel, dokonce několikrát. Ale já jsem stále zůstával ve stínu.“ Pidder Bloom zvedl ruce: „Ne abyste si něco myslel, pane! Nechtěl jsem mu nic udělat.“

Mike téměř uvěřil, že mu Pidder Bloom řekl pravdu. Když náhle zmizel muž, kterého chtěl pumpnout, tak už asi měl sotva chuť vrátit se zase do přístavu. Chvíli ještě čekal a pak se pomalu začal ohlížet po nějakém přístřeší na noc.

Z kusu starého dehtového papíru si postavil jakýsi stan a vlezl si pod něj. Ale na spaní bylo příliš zima, a proto zase vstal, aby se rozchodil. Tak se dostal až k jakémusi domu. Chvíli čekal, jestli se něco uvnitř pohne. Konečně objevil otevřené okno na verandu…

„A to ostatní přece víte, pane,“ řekl Pidder Bloom nakonec. „Opravdu, pane. Byla mi strašná zima a chtěl jsem si dojít jen pro něco na přikrytí. A můžete mi věřit, pane, že jsem ani trošku nefixloval. A když mi necháte ty sirky, můžu si v noci zakouřit.“

Opravdu se poctivě snažil, aby „svému příteli“ vysvětlil všechno co nejjasněji, ale přece jen to nestačilo na rozumný popis osoby.

Rozhodně zavrtěl hlavou, když mu Mike položil otázku, zda to náhodou nemohl být ten, který později přelezl přes plot a vešel do zahrady. „Kdepak, pane, ten muž byl mnohem menší a také nebyl tak tenký jako tamten! Měl moc nóbl klobouk a úplně nové střevíce. Proto jsem si také myslel, že bych ho mohl pumpnout…“

Škoda, že Pidder Bloom ani trochu netouží po svobodě. Možná, že bych byl z něho dostal víc, pomyslel si Mike.

39

Zase uplynul skoro celý týden. Cerezova práce značně pokročila. Má také opravdu důvod, aby si pospíšil, protože až začnou deště, pak je s malováním konec.

Včera obdržel od Kristiny současně hned dva dopisy; první byl ještě z Bridgetownu, druhý už ze San Juanu a druhý dopis byl podnětem, aby si ještě více pospíšil.

„… A teď se asi budeš divit, můj drahý. Ještě jsem neprošla v San Juanu celnicí a už se objevil nějaký chlapík od novin. Odkud se dověděl, kdo jsem, to jsem si zpočátku nedovedla vysvětlit. Rozhodně však věděl, že jsem po léta pracovala u našeho nebohého Pabla Solany, a chtěl se mnou udělat opravdický interview.

Přirozeně jsem to odmítla. Ale druhého dne o tom bylo přece jen v novinách půl stránky a dokonce tam byla i moje fotografie, kterou musel udělat ještě během cesty na lodi. Maminka říká, že ten člověk dostal určitě pokyn už z Bridgetownu a že se musel dovědět, že je moje jméno na listině cestujících. Ty noviny ti jednou ukážu. Maminka schovala všechny noviny, v nichž se psalo o případu Solana. Ty mi to asi neuvěříš, ale udělali z toho opravdový senzační příběh. Když jsem tu byla asi dva dny, přišel kdosi z britského konzulátu a požádal mě, abych s ním šla ke krátkému výslechu. Napřed jsem s ním nechtěla jít, ale pak jsem myslela na Tebe a řekla jsem si, že Ti jistě na tom záleží, abys pomohl policii, pokud je to možné. Víš, co ode mne chtěli vědět? Prý zjistili během vyšetřování nová fakta a jenom Ty jako nejlepší přítel doktora Solany jsi s to objasnit některé údaje. Řekli mi, abych Ti v tomto smyslu napsala a požádala Tě, abys přijel hned do Bridgetownu nebo aspoň na Trinidad. Když jsem neodpovídala, položili přede mne papír a tužku a řekli, že mi rádi ušetří práci, když jim napíšu Tvou nynější adresu. Nevím, co o tom soudíš, Santiago, ale obelhala jsem je. Řekla jsem jim, že mi o Tvém nynějším pobytu není nic známo, ale určitě mi to neuvěřili. Řeknu Ti důvod, proč jsem se tak chovala: už jednou byla ohrožena odměna za tvou práci, když jsi přišel do Bridgetownu, abys tam vypovídal. Tentokrát by to bylo stejné a já pochybuji, že Tvůj zákazník by souhlasil s tak dlouhým přerušením. Kromě toho je přede dveřmi doba dešťů a Ty musíš dokončit svůj obraz. Že mi rozumíš? Teď už jsme čekali dost dlouho! I když mám ráda svou matku, které nechť žehná svatá Panna a chrání ji, a i když to pro mne bude těžké, až se s ní budu muset rozloučit – teprve teď, po všem tom, co máme za sebou, vím, jak Tě mám ráda a že už nemohu déle čekat, až budeme spolu. Někdy dostávám opravdu strach, že by do toho mohlo něco přijíti Prosím Tě, můj drahý, máš-li mne rád, buď opatrný na té své sedačce! Užij ještě pěkných dnů, určitě je to tam na haciendě nádherné! Viď, že chápeš, proč jsem neudala lidem na britském konzulátu Tvou adresu? Nebudu mít klid, dokud nebudeš zase u mne.“

Byl už nejvyšší čas, že Kristinin dopis přišel. Cereza se v osamělosti u Ďáblova mlýna stále více oddával bezvýslednému a trýznivému přemýšlení o smrti svého přítele a k tomu v posledních týdnech přistupoval ještě neklid, že stále nedostává zprávu od Kristiny.

Dnes tomu bylo jinak. Cereza neměl sice hezký hlas, ale zato silný, a teď zahlaholil jednu ze svých „serenád“.

„Bravo, bravissimo!“ zaznělo ze břehu.

Cereza sebou trhl a spatřil muže, který mu se smíchem tleskal. „Prosím, nedejte se rušit, pane!“

Ale Cereza vstal a balancoval po kmeni.

Muž přicházel z Ciudad Bolivaru a řekl, že zanechal svůj vůz na silnici nad zalesněným údolím.

Cereza vyvalil oči. „Prosím vás, neříkejte, že jste slyšel moje hulákání až tam!“

„Tak daleko ne, protože můj motor dělá příliš velký rámus. Ale je to stejně slyšet hezky daleko!“ Vytáhl pouzdro s doutníky a nabídl Cerezovi: „Ochutnejte prosím, něco lepšího nedostanete ani v ‚Oáze‘!“

Cereza si vzal. „Rád! Ale odkud víte, že bydlím v ‚Oáze‘?“

„To už vím aspoň čtrnáct dní! Tady se všechno velmi rychle roznese. Zůstanete tu ještě déle?“

Cereza pokrčil rameny. „Myslím, že už jsem tu byl dost dlouho.“

„To nezní moc nadšeně. Což se vám u Mirandy nelíbí?“

„Miranda je nejlaskavější hostitel, jakého si můžete představit, ale musím se zase brzy vrátit na Barbados.“

Muž několikrát potáhl ze svého doutníku.

„Povězte mi docela upřímně, příteli: jakpak si rozumíte s Ventanem? Na toho si člověk tak rychle nezvykne, že?“ Cerezovi se zdál chlapík příliš zvědavý. „Rafaele Ventano? Ten je duší našich večerů! Když se dostane pořádně do nálady, pak se nestačíme smát.“

„Já vím… Když je mezi sobě rovnými.“ Cizinec rychle dodal: „Ne že bych měl něco proti němu! Ventano je velmi zdatný člověk a Mirandova pravá ruka. Ale tady venku jsou jiné poměry než ve městě, víte? Tady je třeba občas držet svůj temperament na uzdě, jinak to zle dopadne.“

Cereza neměl chuť ještě jednou poslouchat známou historii, ale jeho společník už byl v plném proudu.

„… Někteří zdejší lidé se domnívají, že mu Miranda od počátku dával příliš volnou ruku, ale něco takového se snadno řekne!“

Není to jeden z nejlepších přátel Mirandových, pomyslel si Cereza a stal se poněkud sdílnějším. „Když je tu člověk cizí, může těžko posuzovat. Ale myslím, že oba pánové jsou na sebe velmi odkázáni. Nevím, jak bych vám to měl vysvětlit, ale mám už takový dojem.“

Muž byl opravdu zvědavý. „Myslíte, že mají nějaký zvláštní důvod…“

Cereza ihned opatrně odbočil: „…aby se na sebe spoléhali, to myslím! Vždyť přece říkáte sám, že život tady venku je daleko obtížnější než jinde.“

Muž vytáhl z kapsy těžké stříbrné hodinky. „Hrome, za chvíli je poledne! To si tedy musím pospíšit.“ Podal Cerezovi ruku: „Tak na shledanou! Těší mě, že jsem vás poznal.“ Když neznámý zmizel mezi agávemi, Cereza se ještě několik minut nehýbal. Vlastně to ode mne bylo neopatrné, že jsem mu takovéhle věci věšel na nos, říkal si. Ale konečně proč by to tento muž donášel Mirandovi.

Když vzal zase do ruky paletu, přestal na to myslet. Až to tu skončí, měl by namalovat ještě Mirandův letohrádek, ale Kristinin dopis v něm posílil rozhodnutí, že už to neudělá. Nevěděl ještě, jak to Mirandovi sdělí, ale snad se najde nějaká vhodná příležitost.

40

Ochladilo se už natolik, že většinou večeřeli v prostorné hale. Bylo tomu tak i dnes večer.

Když po jídle poslouchali večerní zprávy, byly na konci vysílání hlášeny první deště z oblasti Maracaiba. „Hlavně, že už máme bavlnu pod střechou,“ řekl Miranda. „Jakmile to začne tam nahoře, pak máme za chvilku deště i u nás.“

Cereza si mnul spokojeně ruce. „Vidíte, pánové, jak to bylo dobré, že jsem začal hned tenkrát pracovat? Zítra večer přinesu obraz. To, co je třeba ještě dodělat, mohu klidně provést i zde.“

Ventano ho uklidňoval: „Jen žádnou paniku, příteli! Prozatím ještě svítí slunce.“

Cereza a správce se odporoučeli toho večera dříve než obvykle. Jenom Ventano zůstal ještě v hale, aby překontroloval s hacienderem nějaké nákladní listy.

Když přišel Cereza ke svému pokoji, tu se mu zdálo, že zaslechl zevnitř šramot. Několik vteřin váhal, pak prudce otevřel dveře a rozsvítil světlo: pod oknem se krčil Tomaso a přiložil prst na rty.

Cereza s nedůvěrou přistoupil blíže. „Copak tu hledáš?“

„Promiňte, pane… Já… Já vám musí něco říct, pane… Prosím, zatáhněte napřed záclonu…“

Teprve pak se chlapec vzpřímil.

„Posaď se,“ řekl Cereza a ukázal na postel. „Copak se, k čertu, stalo?“

Tomaso hned nevěděl, jak začít. Ale pak se vzchopil a Cereza uslyšel podivný příběh. Dnes dopoledne prý přijel jakýsi muž z Ciudad Bolivaru vozem k Mirandovi a pak jel dále směrem, kterým se jede k Ďáblovu mlýnu. Krátce po poledni se zase vrátil a dlouho mluvil s panem Mirandou. Ten poslouchal a tvářil se zle, a když zpozoroval Tomasa, zařval na něho, aby si hleděl své práce.

Cereza se kopsl do rtů. To jsem si nadrobil pěknou věc, říkal si zuřivě. To mohl být jedině onen zvědavý návštěvník z dnešního dopoledne!

Ale Tomaso měl ještě další zprávy. On sám prý potom několik hodin popisoval pytle na kávu v jakési nepoužívané stáji. Všechny ostatní dělníky poslal dnes správce k lisování bavlny. Ve stáji bylo dusno a Tomaso asi usnul. Náhle zaslechl pod otevřeným oknem stáje hlasy. „Byl to pan Miranda a pan Ventano, stáli těsně pod oknem…“

„Dále, dále…“

„Museli přijít, když jsem usnul, jinak by byli slyšeli, jak tam hospodařím, a nebyli by se zastavili zrovna pod oknem.“

Cereza netrpělivostí posedával. „Nu dobrá, pokračuj.“

„Oba pánové mluvili o vás, pane…“

„O mně? Copak o mně mluvili?“

Tomaso zvedl s bezmocným posunkem ruce. „Slyšel jsem už jenom poslední slova, pane… Pan Ventano říkal, aby vás pan Miranda v každém případě ještě zdržel.“

„Aby mě zdržel? Myslíš tady na haciendě?“

„Pravděpodobně, pane.“

„A co na to odpověděl Miranda?“

„Chvíli neříkal nic, pane. Pak se najednou zasmál: ‚To jste mě přivedl do pěkné bryndy.‘ Tak nějak odpověděl panu Ventanovi. Ale ten se také smál: ‚Já vás nebo vy mě?‘ – Tak nějak to řekl, já jsem nemohl všemu rozumět. Pak jsem ještě slyšel, jak seňor Miranda říká, že teď už tomu tak je a že se na tom nedá nic změnit.“

Cereza si nervózně hryzal prsty. „To že řekl pan Miranda? Určitě ses nepřeslechl?“

„Určitě ne, pane! Nakonec se zase zasmál a pak oba pánové odešli…“

„To je všechno, ano?“

„Ano, pane… Ale…“

„Co ale?“

„Ale všechno znělo tak nějak nepřátelsky, tak zle…“

Cereza se podrážděně zasmál. „Myslíš?“ Ale pak se vzpamatoval. „Poslouchej, Tomaso. Jsi hodný chlapec. Nevím, co to má všechno znamenat, ale je dobře, žes mi to řekl.“ Vstal a přistoupil ke skříni, aby dal Tomasovi malou odměnu. Zdálo se, že to chlapec předvídal, neboť se honem obrátil ke dveřím. „Prosím ne, pane! Žádné peníze.“

Cereza už měl v ruce svou odřenou peněženku. „Tak se neupejpej, chlapče! Prokázals mi velkou službu.“

„Doufejme, pane! Ale udělal jsem to rád, protože jste byl ke mně vždycky hodný.“

Když se Tomaso zase tiše odkradl, naslouchal Cereza u dveří, zda projde nepozorovaně kolem Mirandova pokoje. Ale tam se nic nepohnulo a za minutu spatřil chlapce, jak mizí za kůlnou.

Chvilku zůstal nerozhodně stát u okna. Kdyby teď tam dole přistál parník, který by jel k pobřeží – spakoval by si své krámy a jel by. Ale to je přece k smíchu!

Začal se svlékat, sundal s ruky hodinky a vlezl pod síť proti moskytům. Co se to tady děje a co s tím má společného on?

Že by se Miranda rozčiloval kvůli tomu, co on, Cereza, řekl dnes dopoledne muži z Ciudad Bolivaru? Koneckonců se vyjádřil velmi opatrně a dokonce několikrát jeho náznakům odporoval!

Cerezovi to připadalo jako otřepaný nápad z gangsterského filmu, že by byl Miranda zvlášť poslal muže k Ďáblovu mlýnu, aby z něho tahal rozumy. Čím více však rozebíral Tomášovo vypravování, tím více se utvrzoval v přesvědčení, že tomu přece jen tak bylo. Ale proč to všechno?

Dlouhé hodiny si lámal hlavu, aniž by našel sebemenší záblesk nějakého vysvětlení. Konečně se rozhodl, že zůstane už jenom dva dny. Do té doby dokončí obraz, požádá Mirandu o honorář a peníze na zpáteční cestu na Trinidad, neboť to vše mu bylo tenkrát ve Ventanově přítomnosti slíbeno. Pak odjede do Ciudad Bolivaru, odtamtud pošle telegram Kristině a nejbližším parníkem odcestuje k pobřeží.

Získával pomalu zase rozvahu a klid.

41

Mike byl tehdy při tom, když Stokes vyslýchal majora Biggerse, který si chtěl vyměňovat známky se Solanou právě onoho sobotního rána, kdy ošetřovatelka objevila v křesle lékařovu mrtvolu.

Major Biggers byl stříbrovlasý, ale dosud čilý starý pán, který velmi dbal na svůj zevnějšek. Mike pozoroval s potutelnou veselostí, jak několikrát odfoukl prach se stolní desky, než na ni položil svůj nový, světle šedý klobouk. I jeho křiklavě žluté střevíce byly nové a dokonce ani střízlivý Stokes si neušetřil poznámku, když Biggers zase odešel: „Vrzají ještě dost hlasitě! Doufejme, že už je zaplatil…“

Na to všechno si Mike vzpomněl při Bloomově vyprávění – přesněji řečeno ne hned, nýbrž asi až za půl hodiny.

Starý major na něj tenkrát zapůsobil celkem neškodným dojmem. Ani teď si nedovedl představit, že by muž, jako byl major, mohl zabít někoho proto, aby se zmocnil nějakých pitomých známek.

Ale Mike už zažil jiné věci. Během vyšetřování si Stokes důkladně prohlédl Solanovu sbírku známek a předložil ji odborníkovi, protože neměl tušení o její hodnotě. Odborník po zběžné prohlídce povytáhl obočí: „To bych si byl o doktorovi nemyslel, že má takové poklady.“ Hodnota sbírky nepředstavuje ovšem žádné jmění, ale přece jen jsou tam různé kousky, které velmi často hledají vášniví sběratelé v odborných časopisech na celém světě.

Také major Biggers byl vášnivým sběratelem. To se Mike dověděl ještě téhož dne. Byl starým mládencem stejně jako Solana a neměl příbuzné. Bydlel v malém penziónu, který vedla vdova po jakémsi irském kapitánovi.

Mike neměl přesnou představu, jak vysoký může být čestný žold, který platí Britská koruna majorovi ve výslužbě. Ale byl přesvědčen, že Biggers jistě má být z čeho živ.

Ve snaze, aby nezanedbal žádnou stopu, poznamenal si Mike na lístek tyto body:

1. Major B. se objeví na místě činu v okamžiku, kdy je nalezen zastřelený Solana.

2. Ačkoliv je mu jistě známo, že v tuto dobu začínají ordinační hodiny, přinese s sebou své album, aby mohl vyměňovat známky.

3. Major B. měl toho rána nový světle šedý klobouk, nové žluté boty; obojího prý si všiml Pidder Bloom u muže, který v kritické noci zmizel na zadní straně pozemků Livingstonovy aleje.

4. Major B. má pistoli, kterou nosí stále u sebe.

Údaj o pistoli se dověděl Mike od stálého hosta Pinguinbaru, který netušil, co tím prozradil.

Mike to zařídil v pátek tak, aby potkal starého majora na jeho ranní procházce před pobřežním pavilónem. Pozval ho na whisky se sodou a okamžitě začal mluvit o „starých dobrých časech v Indii“. Tím si zajistil starého pána pro nejbližší dvě hodiny, neboť Biggers býval po léta důstojníkem v Bengálsku a také Mike tam strávil část své vojenské služby. Nebylo pro něj tedy obtížné zavést rozhovor na tropické choroby, na malárii a na zákeřnou horečku v deltě, proti níž Solana tak energicky bojoval. Konečně se dostal na Solanův případ.

„Teď bych mohl potřebovat takového indického jóga s jeho schopností jasnozření,“ povzdechl si. „Věříte, pane majore, že jsme ještě nepostoupili ani o krok?“

Buď major Biggers neposlouchal, nebo to nechtěl slyšet. „Jednou v Kalkatě jsme měli u eskadrony takového bláznivého patrona a ten celý ten humbuk důkladně prostudoval. Když se někdy vyskytla příležitost, tu se proměnil v jóga a předváděl našim evropským návštěvám nejdivočejší kousky. Byly by přísahaly, že mají před sebou skutečného jóga.“

Mike se ho pokusil přibrzdit. „Nebyl to ten s tím chameleónem? To jste nám kdysi vyprávěl v kasinu.“

„To ještě vůbec nic nebylo! Ten chlapík měl ve své jednotce indického vojáka, který měl stejnou postavu jako on. Nalíčil si obličej, takže vypadal jako Ind: oči, rty, malý knírek na bradě – dokonce i perlu si přilepil na chřípí! Tímto způsobem dokázal být současně na dvou různých místech. Jednou to byl on a podruhé jeho dvojník. Žádný člověk na to nepřišel. Kromě nás, kteří jsme byli zasvěceni.“

Mike uznale přikyvoval. „To není špatné! Představte si, co takový chlapík může všechno provádět, aniž by ho dopadli.“

„Jak to?“

„Nu, pomyslete třeba jenom na alibi! Ten muž by mohl někam poslat svého dvojníka a mezitím docela někde jinde něco vyvádět! Ono totiž není tak docela jednoduché prokázat alibi.“

Biggers pokrčil beze slova rameny, ale Mike teď chtěl mluvit o svém tématu. „Prosím, vezměme například případ Solana. Byl jsem v Kingstownu, když byl Solana zastřelen. Tedy jsem to nemohl být já.“ Ukázal očima na muže za barovým pultem: „Náš Billy stál asi v té době za svým pultem; měl by na to jistě aspoň několik desítek svědků. Obtížnější to mají soukromé osoby – dejme tomu tamhle pan Adams nebo vy, pane majore: prosím, kde jste byl v noci z prvního na druhého března v době mezi půlnocí a druhou hodinou ráno?“

Zdálo se, že tato hra neodpovídá majorovu vkusu. „Takovouhle otázku bych odmítl jako nestydatost.“

„Ale? Pročpak?“

„Protože s tím nechci mít nic společného.“

Mike by byl rád vysvětlil svéhlavému starému pánovi, že člověk někdy něco nechce a že k tomu může být někdy přinucen, ale teď to nebylo možné. „To chápu,“ řekl. „Já bych také byl rád, kdybych s tím neměl co dělat! Ale chtěl bych vám jen ukázat, jaké se při tom mohou vyskytnout potíže. Tak tedy, prosím, přemýšlejte. Kde jste byl v tu dobu?“

Biggers se rozzlobil. „Kde bych měl být? Hrál jsem v Pinguinbaru bridge.“

„To víte tak určitě?“

„Přirozeně, že to vím.“

„Dobře. To tedy tvrdíte vy. A kdo by vám to mohl dosvědčit?“

Major na něho nepřátelsky pohlédl. „To mi nepotřebuje nikdo dosvědčovat! Já to vím a to stačí.“

Mike potřásl dobrácky hlavou. „Omyl, pane majore: tady teprve začíná být věc zajímavá!“

„Dobrá! Ten, kdo se o to zajímá, by musel prokázat opak.“

I tentokrát se vzdal Mike toho, aby mu něco objasňoval, a raději změnil téma.

Když po krátké oklice převedl rozhovor na Solanovu sbírku známek, svěsil major koutky úst. „Nechte mrtvé na pokoji!“

„Nic jiného nám asi nezbude! Ale takového odborníka, jako jste vy, nepotká člověk v tomhle hnízdě každý den. Vy jste si přece po léta vyměňoval známky se Solanou: měl opravdu tak hodnotnou sbírku?“

Starý pán měl už takovéto zábavy zřejmě dost. „Čemu říkáte hodnotná? To je relativní pojem. Když někdo sbírá čtvrt století známky, tak snad také bude mít několik vzácnějších exemplářů.“

Mike nepovoloval. „Přirozeně, to by se dalo předpokládat. Jeden z našich nejdůležitějších svědků udal, že Solana přivezl ze své poslední cesty po Venezuele několik takových exemplárů.“ Zadíval se upřeně na majora: „Neukazoval vám je náhodou?“

Biggers odstrčil sklenku a vstal. „Ne. Když jsem k němu přišel, abych se na ně podíval, byl už mrtev. Ale to už stejně víte.“ Pohlédl na hodinky. „A teď už musím jít. Za půl hodiny u mě zazní gong k obědu.“

Také Mike vstal. „Ale ovšem, pane majore, jíst člověk musí. Myslet nemusí bezpodmínečně… Jenom ještě jednu otázku… Vy sám jste mi k ní dal podnět. Onoho rána jste přišel k Solanovi v devět hodin. Nu, řekněme klidně, že je to trochu neobvyklá doba pro váš záměr, protože přece v devět hodin vždycky začínal ordinovat…“

Chtěl ještě něco dodat, ale Biggers zvedl zlostně ruku. „Je vaší věcí, co chcete považovat za neobvyklé. Domníváte se snad, že jsem si dávno nevšiml, kam míříte?“ Ťukl prstem do okraje svého světle šedého klobouku. „Sbohem!“

Za několik vteřin už ho Mike viděl za velkou okenní tabulí, jak odchází směšně uspěchanými kroky širokou pobřežní alejí.

Chvíli se zaraženě díval za spěchajícím starým pánem a pak se zase usadil v křesle. „Zatraceně, Miku,“ bručel si, „…do čeho jsme tu zavrtali?“

Když po několika hodinách vzal zase do ruky lístek s označením „Major B.“, připsal na něj dva další závažné body:

5. Major B. udává, že prý byl v kritickou dobu v herně Pinguinbaru. Ve skutečnosti však byl uvedený lokál v týdnu od 25. února do 3. března uzavřen kvůli malířským pracím.

6. Major B. kupuje po léta munici pro automatickou pistoli kalibru 8 mm v obchodu se zbraněmi Dogshead & Son. Nábojem tohoto kalibru byl Solana zavražděn.

Mike dlouho pohlížel na lístek a uvažoval, zda bude opravdu s to obhájit všech šest bodů před plukovníkem Gatesem. Teprve pak se dal tajnou linkou spojit s prefekturou v Kingstownu.

42

Když Cereza přinesl příštího večera obraz na haciendu a zažil Mirandův výbuch radosti, začaly zase mizet jeho pochybnosti o tomto muži. Přišel k nim také Ventano. Několik minut si mlčky prohlížel obraz a teprve pak se obrátil a slavnostně pohlížel z jednoho na druhého. „Tak, pánové – teď jsem se uklidnil,“ vypravil konečně ze sebe.

Cereza na něho tázavě pohlédl. „A copak vás tak zneklidňovalo?“

„To si opravdu nedovedete představit?“

„Ani v nejmenším.“

„Pak vám to tedy řeknu, příteli: stejně dobře jste mohl zklamat. A pak bych to byl já, kdo by za to byl donu Eusebiovi zodpovídal.“

„Počkejte! Vždyť jste přece oba viděli v Port of Spainu obraz, který jsem namaloval na Carriacou!“

„To bylo docela něco jiného! Carriacou přímo hýří krásnými, ale lacinými motivy – sám jste to říkal. Ale tady na Orinoku – jak jste zvládl tak nepoddajnou látku – promiňte, že se tak laicky vyjadřuji – to je prostě úžasné.“

Cereza si pohladil bradu. Co ti z toho mám věřit? pomyslel si. Ale byl rád, že se jeho práce zalíbila Mirandovi. „Těší mne, že se vám můj obraz líbí, done Eusebio,“ řekl a obrátil se k hacienderovi. „Bojím se jen, že jste se trochu dal oklamat tím, že tady na plátně je zachycena určitá partie peřejí, kterou člověk jinak jediným pohledem nepřehlédne: je to tedy do jisté míry jakési zkomprimování nálady, abych to vyjádřil techničky. Rozhodně však dobré staré Orinoko poskytuje vděčné motivy, to teď vím.“

Miranda si mnul potěšeně ruce. „Úžasné! Pak vám tedy navrhuji, abyste si teď týden odpočinul, a pak můžete pokračovat!“ S úsměvem ukázal na holé stěny: „Jak vidíte, místa je tu dost.“

Cereza si odkašlal. „Vaše nabídka je velmi laskavá, done Eusebio! Ale zítra tam chci nanést ještě trochu světla a pak obraz přelakuji…“

„A pak?“

Cereza se zlobil sám na sebe, že teď zrozpačitěl. „Pak bych se zase rád vrátil na Trinidad, done Eusebio. Ještě jsem tu o tom nemluvil, ale čeká na mne má snoubenka.“

Ventano sebou překvapeně škubl. „Vy máte na Trinidadu snoubenku? A to jste nám tenkrát zapřel?“

„Nikoli na Trinidadu. Ale než odjedu zase na Barbados, chtěl bych ještě navštívit v Port of Spainu jednoho známého.“

„Ach tak. Nechci být zvědavý, ale není to ten anglický lékař, o kterém jste mi vyprávěl?“

V Cerezovi se rázem probudila nedůvěra, kterou měl v posledních dnech k tomuto muži. „Říkáte, že nechcete být zvědavý? Ano, je to ten anglický lékař, o kterém jsem vám vyprávěl.“

Miranda dosud prohlížel obraz a teď pohlédl ná Cerezu. „Dobrá, příteli. Jste svobodný člověk! Ale přece jste mi skoro slíbil, že ještě namalujete můj letohrádek! Musíte opravdu tak najednou odjet?“

Pokoušel se ještě chvíli, aby ho přemluvil, Ventano ho podporoval, ale Cereza zůstal pevný.

Bylo dohodnuto, že ho Tomaso odveze pozítří ráno kočárem k nejbližšímu přístavišti do Corazón Cristi, jež leží na poloviční cestě do Ciudad Bolivaru. Tam přijížděl poštovní člun po Orinoku a tím by pak mohl Cereza pokračovat až na pobřeží, odkud je nejméně každé dva dny možno přeplavit se na Trinidad.

Cerezovi spadl kámen ze srdce, když se všechno ujasnilo. Až zítra dokončí definitivně svou práci, zajde ještě k Ďáblovu mlýnu, aby odstranil malířskou sedačku.

Jakmile to Miranda zaslechl, začal okamžitě s námitkami, ale Cereza potřásl hlavou. „Promiňte, done Eusebio, ale každé lešení se po použití zase strhne. Dejme tomu, že se časem na něm uvolní prkno a že tam někdo vleze. To je přece samozřejmé, že to sám zase všechno odstraním.“

Ventano opět přisvědčoval. „Má pravdu, done Eusebio! Aby vám bylo jasno, v takovém případě byste byl pohnán k odpovědnosti i vy.“

Miranda pokrčil rameny a podřídil se. „Jak myslíte… Ale pokud jde o mne, mohl byste nechat klidně všechno tak, jak to je.“

Ještě než ulehl, promluvil si Cereza se správcem: „Dáte mi zítra ještě jednou s sebou Tomasa? Chtěl bych, aby mi trochu pomohl.“ Správce přikývl.

.

Pro Santiaga Cerezu nadešel poslední den v „Oáze“. Teď, když je všechno připraveno k odjezdu, téměř toho lituje, že musí opustit krásný letohrádek, přívětivé večery v altánu, nesrovnatelné západy slunce nad věčně šumícím proudem.

Ale touha po Kristině a zadostučinění, že v uplynulých třech týdnech vydělal více než během celého posledního půl roku v Bridgetownu, vítězí nad lítostí.

Miranda se projevil opravdu velkoryse. Předal mu šek na tisíc bolivarů a přitom mu tiskl tak srdečně ruce, že Cereza stál před novou hádankou: Matko boží, řekl si – vždyť jsem na to ještě ani nemyslel, možná, že ten muž trpí jakýmsi stihomamem a ten idiot Ventano ho v tom ještě podporuje, místo aby mu rozmlouval jeho chorobné představy. Možná, že při tom sleduje dokonce nějaký tajný záměr?!

Protože haciendero stále ještě nechtěl pustit jeho ruce, osvobodil se Cereza sám: „Nejsrdečnější dík, done Eusebio! Jste nejvelkorysejším příznivcem umění, se kterým jsem se kdy setkal!“

Miranda udělal odmítavý posunek a byl zřejmě pohnut. „Nemluvte, příteli! Vy jste mi svým obrazem dal daleko víc.“

Cereza hned po snídani nalakoval obraz, který teď stojí obrácen ke zdi vedle krbu v knihovně. Miranda by ho chtěl dát nejraději hned zarámovat a pověsit, ale Cereza ho zrazoval. „Nechte ho napřed pořádně oschnout: prach, který by se vám na něm usadil, byste už nikdy neodstranil.“

Vyhledal už také pro obraz nejvýhodnější místo v Mirandově pracovně a zatloukl tam dvě silné skoby. Lištu, která má podpírat obraz zdola, bude možno upevnit, teprve až bude jasné, jak široký bude rám. V Soledadu prý je řemeslník, který dovede rámovat obrazy.

Posledního dne obědvali všichni čtyři muži zase jednou v altánu a Ventano se snažil, aby udělal čest své pověsti sklepníka.

Ale dnes se stále nemůže rozproudit kloudná zábava. Domácí pán je zřejmě zklamán, že obraz z Ďáblova mlýna má být prozatím jediným v jeho plánované sbírce.

Přes veškeré předpovědi se ještě jednou oteplilo a Miranda je první, komu je dnes slunce nepříjemné. „Pánové,“ řekl, „navrhuji dvě hodinky spánku, abychom byli dost stabilní pro banket na rozloučenou. To vám tedy povím, done Santiago, dnes večer bude na ‚Oáze‘ veselo!“

Brzy poté odešli všichni do svých pokojů. Dokonce i spráce zůstal dnes odpoledne doma.

Neuplynulo ještě ani půl hodiny a Ventano opustil dům. Odešel ke kůlně a zase se vrátil a nesl pod paží podlouhlý balík. Minutku zůstal stát pod schodištěm, jako by uvažoval, zda opravdu nic nezapomněl, a pak pomalu přešel přes dvůr a konečně zmizel ve stáji. Teprve za chvíli se zase objevil s Mirandovou hnědou klisnou. Asi ji sám osedlal, neboť nepřivolal ani Tomasa, ani některého z černochů ze špýcharu.

Na dvoře se rozhostilo ticho. Jen odtud, kde se nad temnými křovinami zdvíhaly vysoké špýchary, sem tlumeně doléhá hučení lisů na bavlnu.

Aby nerušil ostatní tři pány v jejich odpolední siestě, odvedl Ventano koně po písečné cestě až před bránu a teprve tam se vyšvihl do sedla. Pak jel pomalu podle řeky cestou mezi nekonečnými řadami kávovníkových keřů, která ústí za nejbližším ohybem řeky na hlavní silnici do Corazón Cristi.

Ale již po jednom a půl kilometru opustil cestu a dalekým obloukem se obrátil napřed na západ a konečně na jihozápad k Orinoku – přibližně k tomu místu, kde za velikým zalesněným údolím začínají bavlníkové plantáže.

V minulých dnech byla bavlna sklizena, a tak ani zde není daleko široko človíčka.

Hnědá klisna opatrně překonala sráz k pobřežnímu náspu a jde po něm ještě kousek. Pak zmizí jezdec i kůň ve stínu bledě zeleného agávového křoví.

43

Cereza spal mnohem déle, než měl v úmyslu. Pohled na malý budík na nočním stolku mu to vysvětlil: po obědě sice budík natáhl a nařídil ho na čtrnáct hodin třicet, ale přitom ho nedopatřením zablokoval.

Opláchl se u pumpy a doběhl si ještě do svého pokoje pro peněženku: byly v ní Kristininy dopisy a Mirandův šek. Nepředpokládal sice, že by mu někdo za jeho nepřítomnosti prohledával věci, ale přece jen si řekl: Jistota je jistota.

Když se zase vracel halou, viděl, že dveře kuchyně na druhém konci krátké chodby jsou napůl otevřené. Po špičkách k nim zašel a pro jistotu tiše zaklepal. Nic se za nimi nepohnulo. O několik vteřin později si bral z ledničky kousky pečení a jídel, jež zbyla od oběda, ovšem jenom tolik, aby to nebylo nápadné černému kuchaři. Na zdi viselo několik utěrek. Vzal tu nejčistší a všechno do ní zabalil.

Tomaso už na něho čekal. Měl s sebou sekeru, aby mohli odstranit s kmene u Ďáblova mlýna přibitá prkna.

Šli spolu naposled po silnici až k místu, odkud vedla úzká, čerstvě ušlapaná pěšina přes posečenou louku až k okraji zalesněného údolí. Když tam šli poprvé před dvěma týdny, museli ještě dělat velkou okliku.

Po půlhodině vystoupili mezi fantasticky rostoucími kapradinami na opačný okraj údolí a Cereza si vzpomněl na balík, který nesl celou cestu v ruce. „Zastav se na chvíli,“ řekl chlapci, „málem bych byl zapomněl na to hlavní.“

Posadili se na místě, kde se zřítil veliký kus písčitého převisu. „Tudy někdo před chvílí jel,“ řekl Tomaso a ukázal na zem, na níž bylo vidět otisky koňských kopyt.

„Vypadá to tak,“ přikývl Cereza a přistrčil k němu balík: „Pojď, vem si.“

Chlapec už nedělal okolky. „Děkuji mnohokrát, pane. Smím si vzít tortillu?“

Chvíli oba mlčky jedli. „Musíš říci kuchaři, aby ti občas podstrčil takovýhle balík,“ řekl Cereza a otřel si ústa. „V kuchyni vždycky zbude daleko víc než tahle troška.“

Tomaso se usmíval. „Možná, že by to udělal, pane! Ale kdyby na to přišel seňor Brugal nebo dokonce seňor Miranda, pak bychom mohli oba okamžitě sbalit své věci a zmizet.“

„No a? Vadilo by ti to tolik, kdybys musel pracovat někde jinde?“

„To ne, pane. Ale v tomhle kraji bych určitě už nenašel práci.“

„Jak to? Když jsem jel ze Soledadu sem, tak jsem viděl nejméně půl tuctu haciend.“

Tomaso přikývl. „Souhlasí, pane. Ale většina z nich patří seňoru Mirandovi! A ostatní farmáři by si dali pozor, aby mě přijali.“

„Jakpak to?“

„O to by se postaral seňor Miranda. Co ten řekne, to ostatní udělají, protože je šéfem policie.“

„Zatraceně! Zdá se, že tu vládnou báječné poměry! A v tomhle kraji bys chtěl zůstat?“

„Chtěl, pane. Narodil jsem se v Barrancasu.“

Cerezovi se zdálo to jméno povědomé. „Barrancas? Neleží také na Orinoku?“

„Leží za Bolivarem, tam, kde se poprvé dělí Orinoko.“

„To přece není tak daleko! Tak se tam jednoduše vrátíš!“

Chlapec se smutně usmál. „Tam, kde jsme bydleli, už neexistují žádné haciendy, pane. Jsou tam už jen vrtné věže a na pampách několik dobytkářů, ale ti nikoho z nás nepřijmou.“

„Bojí se snad také seňora Mirandy?“

„To nemyslím. Ale budou muset také brzo odejít. Tam, kde je nafta, musí všichni odejít. Lidé i zvířata.“

Teď si Cereza vzpomněl, v jaké souvislosti slyšel o Barrancasu. „Počkej, to jste tedy odešli přibližně před čtyřmi léty?“

Chlapec na něho překvapeně pohlédl. „To také víte, pane? Je tomu asi čtyři a půl roku.“

„Vím ještě mnohem víc! Polovina z vás se usadila dole v deltě a ostatní na takovém malém ostrůvku. Na Santa Inésu. Je to tak?“

Tomaso si mnul rozčileně ruce. „Přesně tak, pane! Má matka a moje malá sestřička jsou také na Santa Inésu!“

Cereza byl tak pohnut, že se musel odvrátit. Aby to chlapec nezpozoroval, vytáhl z kapsy tabák a začal si kroutit cigaretu. „Píše ti někdy matka?“

Tomaso zrozpačitěl. „Matka sama mi nepíše, pane. Ale psal mi vždycky starý Josuah.“

„Říkáš, že ti psal? Což už teď nepíše?“

Tomášův hlas zněl nejistě. „Už dlouho ne, pane. Přes tři měsíce nepíše. Už jsem si myslel, že snad zemřel, protože byl tak starý, ale pak jsem dostal lístek…“

„Jaký lístek?“

„Všechno na něm bylo vytištěno, a také na něm scházelo znamení, kterým maminka vždycky podepisovala dopis.“

„A co stálo na lístku?“

„Abych klidně psal svým příbuzným dál, ale prozatím že nebudu dostávat žádné dopisy. Stálo tam ještě, že je odtamtud zakázáno psát.“

Cereza se nedokázal podívat chlapci do očí a vstal. „Tak přece neplač, Tomaso! To se občas stává… Uvidíš, že zase dostaneš dopis.“ Nutil se do veselého tónu: „Přece už jsi poznal, že mám většinou vždycky pravdu!“

Chlapec se snažil usmívat a jeho hlas nabyl zase jistoty. „Mohu vám něco svěřit, pane?“

Cereza byl zvědav, co se doví. Tomaso si k němu přisedl, jako by mu chtěl sdělit velké tajemství. „Šetřím už více než rok, pane. Až si ušetřím na cestu, odjedu také na Santa Inés.“

.

Překonali poslední stoupání a krok za krokem opatrně postupovali po břehu a dávali pozor, aby nesklouzli. Cereza si dělal výčitky: místo aby chlapci řekl, že už nikdy nebude smět na Santa Inés, tak mu ještě dával naději! Ale pravdu mu říci nemohl. Stejně dobře by ho mohl prostě srazit do vody.

Když konečně dospěli k cíli, vzal Tomaso sekeru a šel s ní ke kmeni. Cereza mu ji však vzal z ruky. „To udělám já! Rozhlédni se po břehu, jestli tam nezůstalo něco z mých krámů.“ Pak se vyhoupl na kmen a opatrně postupoval kupředu.

Chlapec lezl po kolenou v trávě a skutečně ještě našel tubu s barvou. Chtěl ji zrovna Cerezovi ukázat, když zaslechl pronikavý výkřik: zděšeně upustil tubu a rozhlédl se, ale Cereza tam už nebyl.

Chlapec strnul. Pak se ale vzchopil a s pláčem vylezl na kmen, který v něm vyvolával hrůzu. Zuby mu drkotaly strachem.

44

Trvalo to jen dvě minuty, než dostal Mike spojení s Kingstownem. Hned poté zaslechl hlas plukovníka Gatese: „Haló…“

„Dobrý den, pane! Tady Mike!“

Plukovník byl netrpělivý. „To už vím! Oč jde?“

Mike teď skoro litoval, že Gatese zavolal. „Pravděpodobně vůbec o nic, pane. Abych vám to řekl předem: devětadevadesát ku jedné, že ten muž, kterého jsem si teď vzal na mušku, ublížil Solanovi stejně málo jako má tchyně. Ale vleče s sebou celý pytel indicií a ty bych vám teď rád uvedl.“

Když vypočítal všech šest bodů, na něž přišel na základě poslední Bloomovy výpovědi, Gates rozzlobeně zavrčel: „To by tedy znamenalo, že jsme až dosud jen ‚cvičili‘! Ale vypadá to, jako kdyby na tom něco mohlo být… O kohopak jde?“

Mike stále ještě nic neprozrazoval. „Okamžik, pane! Předtím bych si ještě rád zajistil to ostatní. Dejme tomu, že bych zítra nebo pozítří potřeboval zatykač – stačilo by, kdybych vám jako obvykle zatelegrafoval jen ‚xyz‘?“

Gates byl udiven. „Vy jste najednou nějak opatrný. Pročpak by to mělo být jinak? A proč chcete čekat do zítřka nebo dokonce do pozítří?“

„Chtěl bych jít najisto, pane. A pak tu není žádná obava z útěku.“

„To jste říkal také o tom Venezuelci a potom vám zdrhnul!“

Mike neměl naprosto v úmyslu to popírat. „Správně, pane. Měli bychom tedy přece jen zasáhnout okamžitě?“

„To si myslím! Čtyři ze šesti bodů stačí, abychom to obhájili před státním návladním.“

„Jistě, pane. Ačkoliv…“

„Co ačkoliv??“

„Ačkoliv si už teď myslím, že to asi bude zase jenom ‚cvičení‘.“

„To se ukáže. Ale teď mi řekněte, o koho jde!“

Mike zhluboka nadechl. „O jistého Biggerse, pane, majora Biggerse.“

Na druhém konci se ozval výkřik údivu. „Řekl jste, že o majora Biggerse?“

„Ano, pane: major Biggers, bytem Nelson Road, penzión Butterfly.“

Bylo slyšet Gatesův povzdech a pak dlouhé mlčení.

Mike očekával něco podobného a začal kreslit na piják podložky muže se svislými rameny a přehnaně křivýma nohama. Občas si odkašlal, napřed zdrženlivě, pak trochu hlasitěji. Protože se ani potom nikdo neozýval, dodal si odvahy: „Haló, pane… Jste tam ještě, pane?“

Odpověď nezněla příliš přívětivě: „Kde bych měl být, k čertu?“

Pak je tedy dobře, pomyslel si Mike, a napsal pod svou kresbu tiskacími písmeny:

PLUKOVNÍK IRVING JAMES GATES

POLICEJNÍ PREFEKT JEJÍHO VELIČENSTVA

Zdálo se, že je se svým uměleckým výtvorem spokojen, ale pro jistotu přece jen list vytrhl, zmačkal a zahodil ho do koše.

Gates se už zase vzpamatoval. „Lituji, Miku, ale myslím, že jsem přece jen celou věc trošku přecenil. Chápejte – jméno a stav nehrají žádnou roli! Ale je třeba, abychom šli docela najisto, rozumíte?“

Mike vůbec na to nepomýšlel, aby se nějak vyjádřil k této náhlé změně názoru. Zdálo se, že to plukovník také neočekává, protože pokračoval: „Jste si zcela jist, že jste se v žádném bodu nezmýlil? Člověk se někdy dá trošku strhnout, když si myslí, že vypátral něco důležitého. Rozumíte, jak to myslím?“

Mike se ušklíbl a ťukl si do spánku. Na jeho hlase to však nebylo znát. „Naprosto, pane! Ale určitě tomu tak není. Ten člověk přišel v sobotu ráno k Solanovu domu, jeho alibi nesouhlasí, má pistoli téhož kalibru a ustavičně ji nosí při sobě…“

Gates mu vpadl do řeči: „V pořádku! Ale teď, když jste mi uvedl jméno, tak mi celý ten příběh naprosto nejde do hlavy. Řeknu vám také proč. Major Biggers a já jsme sloužili spoustu let u jednoho pluku a já jsem byl jeho představeným! Napřed doma a potom v Indii. Vy jste přece také starý koloniální voják, pravda?“

Mike stěží skrýval svoje veselí. „Koloniální voják ano, pane. Ale ne starý. Byl jsem v Indii sotva dva roky.“

„Nu, pěkně děkuju! Dva roky v Indii, to je tolik jako šest let v Sussexu nebo někde jinde v Anglii. Kromě toho je major Biggers členem předsednictva sekce Malých Antil ve Svazu bývalých štábních důstojníků. Víc vám snad nemusím říkat, Miku.“

„Nikoli, pane, všechno je jasné! Ale – promiňte, prosím – takovéto úvahy přece nesmějí ovlivňovat mou práci!“

Gates dostal náhle záchvat kašle. Když se zase rozhovořil, kolísal jeho hlas mezi hněvem a žoviálnost!: „To přece nikdo netvrdil! Přece jsem řekl, že jméno a stav nehrají roli! Ale dejme tomu, Miku, rozumíte, dejme tomu…“

Mike se musel ovládnout, aby se nesmál. „Rozumím, pane: dejme tomu…“

„Správně: dejme tomu, že byste se jednoho dne rozhodl ho zatknout a že by se později zjistilo, že vaše indicie byly silnější než fakta. Následky by byly nepředstavitelné, Miku. Prostě ne-před-sta-vi-tel-né!“

Mike se rozpomenul na různé případy, při nichž Gates v tomto ohledu postupoval daleko méně šetrně. Osoby, které byly drženy z jeho příkazu po týdny ve vazbě, byly propuštěny na svobodu s dosti hrubou omluvou, když se už jejich nevina prokázala dávno předtím.

Neuvedl to teď, ale také neměl naprosto chuť povolit, leda na výslovný rozkaz.

Gatese ještě něco napadlo. „Abyste mě snad nechápal nesprávně, Miku: Kdybyste snad v tomto případě navzdory veškerému očekávání narazil na další přitěžující okolnosti – samozřejmě, že to nesmíme pouštět z očí! Ale vyčkejte, neunáhlete se! Když někdo nechá uběhnout po takovémhle činu šest týdnů, aniž by pomýšlel na to, že by odcestoval, pak už to asi vůbec nemá v úmyslu. Říkáte přece sám, že neexistuje obava z útěku.“

Mike se zase ušklíbl. „To jsem se tedy vyjádřil poněkud nejasně, pane. Správněji jsem měl říci, že neexistuje nebezpečí útěku! Zanechal jsem v lodní kanceláři striktní příkaz, aby mi předkládali nejpozději dvě hodiny před odjezdem parníku úplný seznam cestujících. A protože je Barbados ostrov…“

Zdálo se, že se to Gatesovi nelíbí. „Hm… naznačil jste těm lidem, na kom vám při tom záleží?“

„Vůbec ne, pane! Chci vidět listinu a nic víc.“

Druhý si ulehčeně oddychl. „Správně, Miku, to bylo rozumné! Ale teď bych vám rád něco řekl, starý příteli. Co se mi vůbec nelíbí na zpracování celého případu – a to už od počátku – je tohle: vždycky upustíte od každého dřívějšího podezření, jakmile se najde další individuum, které je možno s určitou dávkou fantazie zařadit do okruhu podezřelých. Napřed to byl ten Holanďan a pak ten Latinec, Cereza. A teď mi chcete promptně dodat třetího!“

Mike se už nešklebil. „Od počátku jsem nesdílel podezření proti Cerezovi, stejně jako jsem nesdílel podezření proti Holanďanovi, pane!“

Gates ironicky zavrčel: „Najednou? Vždyť jste na mě naléhal, abych požádal venezuelské úřady o pomoc. Nebo ne?“

„Ano, pane, to jsem udělal! Hned poté, když jsme zjistili, že bydlel na Carriacou pod falešným jménem, jsem byl pro to, abychom ho zase zatkli. Stokes nechtěl, chtěl ho dát ještě chvíli pozorovat. Když potom náhle zmizel z Port of Spainu a já jsem měl po Stokesově odchodu volné ruce, zdálo se mi to jedině správné. Posledním popudem byl anonymní dopis.“

Gates okamžitě zareagoval. „Správně! Na ten bych teď skoro zapomněl! Uvažte přece, Miku. Je tu někdo, kdo byl pozorován, jak

a) chtěl prodat automatickou pistoli a

b) jak potom pistoli zahodil do moře.

Obojí sotva čtyřiadvacet hodin po zavraždění Solany a podle připojeného popisu to mohl být jedině Cereza alias Leones. Přesto se zdá, že ten chlapík teď už pro vás vůbec neexistuje. Kdosi vám napovídal, že major Biggers chodí stále s pistolí, a už je pro vás Latinec vyřízen a veškerá vaše pozornost platí novému člověku, majorovi!“ Gates se rozhorloval stále více. „… Vaše práce se vyznačuje značnými skoky. To vám tedy musím říct!“

Mike zakryl sluchátko dlaní a procedil mezi zuby velmi nepřístojnou poznámku. Potom odpověděl: „Ten muž, kterému vděčíme za povídku o pistoli vhozené do moře, dal bohužel přednost tomu, aby zůstal anonymní…“

„Chcete tím snad říci, že jsme nikdy nezískali užitečné údaje od anonymů?“

Mike prudce oddechoval. „To jsem vlastně nechtěl, pane, ale když se mě už ptáte, devadesát procent veškerých anonymních udání, která jsem až dosud musel strávit, nás jenom odváděla od práce.“

„Teď sice nesmírně přeháníte, ale uznávám, že tomu tak někdy bylo. A zbývajících deset procent?“

Mike se zuřivě zasmál. „Můj bože, ty byly ještě horší! Byly to většinou nenávistné pokusy osolit svého bližního nebo mu dokonce hodit na krk oprátku. Nemohu vám to, bohužel, dokázat, pane, ale sežeru svůj klobouk, jestli tomu není tentokrát zrovna tak.“

Protože Gates mlčel, chopil se Mike příležitosti, aby si ulevil. „Vytkl jste mi, že ve své práci nemám jasnou linii… Že by Cereza zavraždil Solanu, tomu nevěřím ani teď.“

„Ohó! To bych s takovou určitostí netvrdil.“

„Přece jen, pane! Ale Stokes ho tenkrát propustil na základě mých argumentů, a proto jsem morálně zavázán pokusit se o všechno, abych aspoň uvedl vše do dřívějšího stavu.“

Gates si důrazně odkašlal. „Doufejme, že se vám to příležitostně podaří! Pak bychom totiž mohli případ Solana uzavřít.“

„Nikoli, pane! Vy a Stokes máte sice větší zkušenosti, ale ten člověk to neudělal! V tomto případě stavím svou znalost lidí proti vašim zkušenostem, pane.“

Zdálo se, že plukovníkovi není nepříjemný tento obrat v rozhovoru. „Nu dobrá, Miku,“ řekl smířlivě. „Snad se ještě zjistí, kdo z nás měl pravdu. Ale abychom to skončili. Vy nejste přesvědčen o Cerezově vině – aspoň prozatím. Teď vám vběhl do cesty chudák Biggers a shodou okolností, do kterých oba zatím nevidíme, jste našel několik záchytných bodů, přes něž bych byl určitě také klopýtl. Ale toho člověka máte přece jistého. V tom směru jste učinil velmi šikovné opatření…“

Hledal zřejmě nějaký kompromis. „… Poslechněte, Miku, jste schopný člověk a velmi brzo by mi mohlo napadnout, že bych vás přeložil jako Stokesova nástupce do Bridgetownu – jakkoliv bych vás tady na Vincentu nerad postrádal…“

Mike musel zase zakrýt sluchátko, tentokrát o něco déle než předtím. Pak odpověděl: „Děkuji vám srdečně, pane. Smím vás teď přesto požádat o jasné pokyny? Ohledně majora Biggerse…“

Gates se tvářil, jako by byl přeslechl ironii v Mikově otázce. „Přirozeně, že smíte! Úvodem jste řekl, že jste o jeho nevině přesvědčen devětadevadesát ku jedné, a já si myslím, že máte pravdu! Nejlepší bude, když se na to ještě vyspíme. Zavolejte mě zítra ráno a zatím nic nepodnikejte.“

Nevyčkal Mikovy odpovědi. „Ještě něco, Miku. Nebudu vám zazlívat, když mi třeba už zítra nebo pozítří sdělíte, že jste se dal zmýlit indiciemi, které jsou jistě velmi pozoruhodné… Rozumíte, Miku?“

„Promiňte, pane, že vám odporuji: pokud jde o mých šest bodů – a před čtvrthodinou jste sám řekl, že čtyři z nich by stačily, abychom u státního zástupce obhájili jeho zatčení –, a protože stále trvají, nemůže být řeč o omylu! Se svým alibi mě oklamal, to je jisté.“

„Pomalu, Miku! Major Biggers už není nejmladší a možná, že se zmýlil v datu. Vždyť se přece ta věc udála téměř před dvěma měsíci!“

„Souhlasí, pane! Ale přece jsem vám řekl, že bar byl celý týden zavřen, tedy tu nejde o jedinou noc… Svědčí-li proti někomu tak jasné indicie, pak je lhostejno, zda se jmenuje major Biggers nebo Pidder Bloom – bude se muset moc snažit, aby je oslabil.“

Gates nevybuchl. Naopak přisvědčoval Mikovi: „To je nejen vaše plné právo, nýbrž i vaše povinnost! Jak už řečeno – zítra ráno mě zase zavoláte, slyšíte?“

„Ano, pane…“

„Copak ještě, vy tvrdohlavče?“

„A kdybych snad proti veškerému očekávání narazil do zítřka na další přitěžující okolnosti?“

Plukovník spokojeně zamečel. „Ale to je přece vyloučeno! Dohodli jsme se přece, že už dnes v té věci nic nepodniknete!“

Mike si nedovedl odepřít, aby se ještě nezeptal: „Okamžik, pane! Jen pokud jde o majora Biggerse, nebo teď myslíte celý případ Solana?“

Gates tentokrát z Mikovy otázky vycítil výsměch a neodpovídal. Mike klidně pokračoval: „Přece by se mohlo stát, pane, že by nám do toho ještě něco přišlo…“

Měl pocit, že mluví do prázdna. „… Haló, pane, haló…“ Skutečně, Gates zavěsil.

45

Tomaso se musel několikrát zastavit, než se konečně dostal k lešení. Svezlo se na stranu a viselo už jenom na třech hřebících.

Téměř ochrnut děsem lezl chlapec pomalu až ke špičce kmene a zíral do hloubky. Byl připraven na to, že uvidí Cerezovo tělo, jak dole víří kolem své osy, ale byl tam jen klokotající vír a nic nesvědčilo o tom, že právě pohltil člověka.

Tomaso zoufale zasténal. Podle všeho byl Cereza stržen okamžitě do hloubky.

Musel se honem zase přitisknout ke kmeni, neboť se chvěl po celém těle. Když se teď vrátím na haciendu a řeknu, co se stalo, bude seňor Miranda dávat vinu mně a řekne, že jsem nedával pozor, uvažoval zoufale.

Tomaso nechápal, jak se lešení mohlo uvolnit. Cereza ještě do něho ani neudeřil sekerou, jinak by to byl přece slyšel.

Pod ním klokotal příšerný vír; Tomasovi se zdálo, jako by ho byl dosud nikdy neslyšel klokotat tak hlasitě. Náhle však zvedl hlavu a naslouchal: nevolá někdo o pomoc? Teď to slyšel docela zřetelně a dokonce i poznal hlas: „Pomoc!…“

Tomaso zíral jako bez ducha směrem, odkud se ozývalo volání. Pak sebou trhl: dobrých sto metrů po proudu vyčnívala z vody u břehu hlava a Tomaso teď viděl i ruku, která se zoufale přidržovala kořene mangrovníků.

Tomaso chtěl zavolat, ale slzy dusily jeho hlas. Po čtyřech, jak rychle jen mohl, lezl nazpět na břeh a prodíral se pak mezi ostrými listy agáve až na okraj příkře spadajícího břehu, protože doufal, že se tam dostane rychleji kupředu. Jakási větev se prudce ohnula a udeřila ho do tváře, ale ani to nezpozoroval a bez dechu pospíchal dále.

Teprve na místě, kde povodeň v minulém roce vyrvala ze břehu několik set kubických metrů písku, zase uviděl Cerezu. Tomaso se zhluboka nadechl a přiložil ruce k ústům: „Držte se, pane! Už jdu…“

Dole se nakláněl nad řekou kmen starého mangrovníků. Podaří-li se mu dostat se až tam a vzepřít se o větev, snad bude moci Cerezovi něco hodit a přitáhnout ho ke břehu.

Zoufale se rozhlížel. Kousek před ním visely téměř až na zem liány. Přímo k nim letěl, uchopil čtyři pět lián a plnou vahou se na ně zavěsil. Ale teprve po několikerých pokusech se mu podařilo uvolnit jich několik ze spleti větví.

Cereza ho už asi zpozoroval, neboť otevřel ústa, ale Tomaso neslyšel jeho volání. Svezl se několik metrů po písčitém svahu, pak se opřel patami o zem a odhadoval vzdálenost ke stromu. Opatrně, aby nesklouzl hlouběji, postoupil ještě dva metry doleva. Protože potřeboval obě ruce, aby se mohl zachytit, omotal si liány několikrát kolem těla, přikrčil se a skočil: větve mu rozdrásaly obličej a krk, ale již se držel kmene a hned pak našel oporu i pro nohy.

S chvějícíma se rukama zkoušel, zda jsou liány dost pružné, aby je mohl aspoň na třech místech navázat. Když utáhl uzly, liány se zlomily. Dvakrát se o to pokusil na jiném místě a konečně se mu to povedlo.

Cereza byl u konce svých sil. Jeho hlava mizela pod vodou stále častěji.

Teprve teď pochopil Tomaso, proč se malíř nedal odnést proudem o kousek dále, kde už nebyl břeh tak příkrý jako tady. Sotva pět metrů odtud byla vodní hladina až doprostřed řeky poseta řadou drobných vírů.

Ale teď už byl chlapec připraven. Jednou rukou objal kmen a naklonil se nad vodu: „Pozor, pane!…“

Třikrát nedohodil. Konečně Cereza zachytil lano a o dvě minuty později ležel naprosto vyčerpán, ale v bezpečí na pevné zemi.

46

Ani příštího rána ještě Mike neuznal, že by mělo smysl volat opět plukovníka Gatese. Ale plukovník to přikázal, a proto to nemohl neudělat.

Protože mu Gates do jisté míry vnutil zákaz akce, měl stejně až do té doby svázané ruce.

Seděl rozzloben u psacího stolu a uvažoval o nejvhodnější době, kdy by mohl co nejrychleji odbýt nepříjemnou záležitost. Kdy asi vyleze Gates zpod své sítě proti moskytům? Když ho zavolám před devátou, pak tu mohu sedět třeba hodinu se sluchátkem na uchu, než se muž v centrále odváží mě s ním spojit. Jestli ještě budu čekat, pak možná už dědek bude sedět pod kosmetickou maskou u holiče, nebo se bude prohánět po golfovém hříšti…

Mike prudce odklepl popel doutníku. Aťsi, pomyslil si zlomyslně – teď ohlásím rozhovor, aby se také jednou dověděl, kdy začíná jinde práce!

V okamžiku, kdy vzal do ruky sluchátko, zadrnčel druhý telefon. Byl to službu konající orgán ze strážnice: „Volá vás město, pane…“

V telefonu se ozvalo klapnutí a pak se ohlásil ženský hlas: „Haló…“ Mike si ještě napřed potáhl z doutníku. „Haló! Policejní komisařství.“

„Tady CARRIBEAN STEAMSHIP COMPANY. Chtěla bych mluvit s inspektorem Mikem.“

„U telefonu.“

„Mám příkaz, abych vám každé ráno přečetla seznam cestujících, pane.“

„Předložila a nepřečetla, prosím. Tak tedy začněte, snad jich nebude několik set.“

Chvilku poslouchal na půl ucha, pak sebou trhl. „Okamžik! Mohla byste mi ještě jednou přečíst posledních pět jmen? Tady na ulici teď byl rámus, víte…“Aby na sobě nedal znát, na kterém jménu mu záleží, nechal ženu dočíst listinu a odložil prozatím sluchátko na stůl. Když je zase vzal do ruky, zdálo se, že žena právě končí. Tentokrát byl jeho hlas jako změněný: „Znamenitě! Děkuji srdečně. A od zítřka už ta jména nepotřebuji.“

Nedopřál si ani času, aby vytočil číslo strážnice, ale vyskočil rovnýma nohama, otevřel dveře dokořán a burácivé zařval na chodbu: „Medway! Haló, Medway!“

Úředník asi zrovna snídal, neboť si ještě utíral ústa, když se vřítil do kanceláře. Mike se zasupěním klesl do židle. „Dávejte pozor, Medway: znáte majora Biggerse? Civilista, bílé vlasy, tak asi uprostřed šedesátky. Každý den se po celé hodiny potlouká v Pobřežní aleji.“

Medway vstrčil do kapsy kapesník. „Major Biggers? Ten s těmi žlutými botami? Myslím, že bydlí v Nelson Roadu.“

„Báječné, vy víte všechno! Toho myslím. Vezmete si teď uzavřený džíp a odjedete do přístavu. Postavíte se k můstku a počkáte, až dědouš přijde a bude chtít jít na palubu. Pak ho pozvete do vozu a přivezete ho sem. Parník odjíždí v devět nebo v půl desáté, a na něm chce zdrhnout. Všechno jasné?“

„Okay. Mám na něj zatykač?“

Mike se suše zasmál. „Vy si asi myslíte, že tu žijeme v zemi všehojnosti?! Bez zatykače. Ten bude později. Proč kejkláte hlavou?“

Úředník se tvářil nešťastně. „Tak to ho tedy musím zdvořile poprosit, aby jel se mnou.“

„To vám asi nesedí, že? Musíte ho přívětivě přinutit, aby nastoupil, rozumíte?“

„Rozumím, pane. Ale protože je ten člověk civilista a chce odcestovat a já nemohu předložit zatykač…“

„Právě proto, že chce odcestovat! Netvařte se tak hloupě, člověče – jak dlouho už jste v našem spolku?“

Když Medway opustil kancelář, zamnul si Mike spokojeně ruce. Vlastně by teď měl starého Gatese postavit prostě před hotová fakta! Pravděpodobně by pukl zlostí, ale nic by mu nemohl vytknout. Chvilku se kochal touto představou a pak se rozhodl, že napřed vyčká, až Medway opravdu přivede starého Biggerse.

47

Tomaso chtěl napřed odvést Cerezu k prázdné chatrči na pokraji ananasové plantáže. Odtud by ho pak bylo možné dopravit vozem na haciendu.

Santiago Cereza se při pádu udeřil tak tvrdě do levé paže, že jen stěží doplaval ke břehu. Myslel, že si snad zlámal ruku. Když mu ale chlapec opatrně svlékl kabát a košili, zjistili, že jde jen o pohmožděninu. Celá paže byla od lokte až k rameni oteklá, ale bylo možno s ní pohybovat, i když to silně bolelo.

Cereza si však nemohl odpustit, aby nezjistil, jak se mohlo stát, že lešení tak náhle povolilo. Tomaso ho zapřísahal, aby už nelezl na kmen, ale Cereza se od svého úmyslu nedal odvrátit. Poprosil chlapce, aby upletl z lián deset metrů dlouhé lano, a pevně si je pak uvázal kolem pravé ruky. Poté vylezl na kmen.

Když se zase vrátil, řekl Tomasovi překvapující věc. Někdo tam zřejmě byl a uvolnil hřebíky, jimiž byl spodek lešení přibit ke kmeni. Naštěstí to udělal jen na jedné straně, a tak se stalo, že se sedačka překlopila pod Cerezovou vahou jako katapult a vymrštila ho ke straně – aspoň tolik, že nespadl přímo do klokotajícího víru.

Po přestálém úleku a téměř nadlidské námaze byl Cereza příliš vyčerpán, než aby dlouho uvažoval o tom, kdo mu asi provedl tenhle kousek. Chvilku myslel na čtyři Indiány, kteří mu před několika dny přihlíželi při práci, ale když to řekl Tomasovi, potřásl chlapec rozhodně hlavou. „Nikoliv, pane! Ti by něco takového neudělali! Ani kdyby tam nahoře maloval seňor Ventano.“

Tomášův vážný pohled přivedl Cerezu na skličující myšlenku; což jestli existuje souvislost mezi tím, nad čím si až do včerejška tolik lámal hlavu, a mezi tím, co se mu dnes přihodilo? Pak by tohle byl chladnokrevný pokus o vraždu, a jestliže bylo pravda jen polovina z toho, co se během posledních týdnů dověděl o Rafaele Ventanovi, pak by nebylo těžké zjistit pachatele.

Ale to je přece zcela nemožné! Byl to přece Ventano, kdo se tolik namáhal, aby ho sem vůbec dostal, a teď že by měl usilovat o jeho život?

Podle slunce muselo být ještě brzo, asi kolem šesté. Cerezovy hodinky se zastavily. Nebylo divu. Tak důkladná lázeň by byla zastavila i kostelní hodiny.

Cerezu začínalo mrazit. Kdyby teď přišel k Mirandovi a řekl mu jako policejnímu šéfovi distriktu, co se mu přihodilo, rozčilil by se jako šílenec a sám by si dělal největší výčitky, ale to by bylo asi také všechno. Třeba by se mu pokusil vymluvit, že někdo uvolnil hřebíky na kmeni! V Cerezovi se opět ozvala stará nedůvěra. Nikoli. Náhle věděl, že se už na haciendu nevrátí. Teď by se mu hodily suché šaty, pomyslil si, ale slunce už nehřálo dost silně, aby je usušilo. Bude si je tedy musit usušit na těle.

Jako by byl Tomaso ubodl jeho myšlenky, svlékl si náhle košili a nabídl ji Cerezovi: „Prosím, pane… Vždyť se celý třesete…“

Cereza neodporoval a dal se obléci. „Jsi hodný chlapec, Tomaso… Ale teď dávej pozor. Kdybych se teď už vůbec nevrátil na haciendu – jak bych se odtud dostal do Corazón Cristi?“

Chlapec na něho zaraženě pohlédl. „Myslíte pěšky, pane?“

„Asi mi nic jiného nezbude, chlapče, jestli nepřijede brzo nějaký autobus! Hlavní věc, abych zítra v poledne ještě stihl parník.“

„Vyloučeno, pane! I kdybyste běžel celou noc, tak to nedokážete.“

„Pročpak celou noc? Jestli Corazón Cristi leží na půl cestě mezi haciendou a Soledadem, tak to může být nejvýš dvacet kilometrů!“

„Možná, pane. Ale musel byste celou cestu jít plantážemi seňora Mirandy, a to bych na vašem místě nedělal. Ani v noci.“

„A proč ne? Kdopak mi to může zakázat?“

Chlapec se ustrašeně ohlédl. „Smím vám říci, co si myslím, pane?“

„To bych řekl, chlapče! Tak už mluv!“

„Dobře, pane. Řekl jste mi, že tam nahoře na lešení musel někdo vytáhnout hřebíky. Sám jste to tenkrát postavil, tak to tedy jistě víte nejlépe. A jestli je tomu tak, pak to mohl udělat jen ten, na kterého myslíte.“

„Hm… a odkud víš, co si myslím?“

Tomaso se plaše usmál. „Vím to, pane. Prosím, nechtěl bych říkat jeho jméno, aby se nestalo ještě nějaké neštěstí.“

Cereza se ho snažil uklidnit. „Nesmíš si namlouvat něco takového, chlapče! Ten, kterého myslíš, nemůže mít proti mně vůbec nic, stejně jako já proti němu… Ale nechme toho. Tak tedy bych měl jít oklikou na sever, pravda?“

„Velkou oklikou, pane. Odsud do Punta Feriany je to aspoň tři hodiny a takový oblouk byste musel udělat.“

Cereza si to nedovedl představit. „Ale vždyť přece určitě existuje nějaká cesta, která jde také na východ! Tak jako v kávových plantážích například: tam se dá přece docela pohodlně procházet mezi keři.“

Tomaso přikývl. „Vím, co myslíte, pane. Ale řady keřů jsou nasázeny tak, že vedou od severu k jihu, aby do nich všude pronikalo slunce. Tudy byste se pokaždé dostal k řece!“

„Hm… A kdybych šel prostě napříč plantáží?“

„To byste určitě zabloudil…“ Chvilku uvažoval. „Já už vím, Jak bychom to mohli provést: za dvě hodiny se můžeme dostat do Santa Pilaru ke Guaraunům…“

„To jsou Indiáni, že?“

„Ano, pane. Znají mě dobře. Když jim řeknu, že se už nechcete vrátit na haciendu kvůli seňoru Ventanovi, dopraví vás v kánoi do Corazón Cristi, i kdyby to muselo být ještě tuto noc!“

Cereza rychle vyskočil. „Tak jdeme!“ Ohlédl se po své košfli, kterou Tomaso pověsil vedle jeho kabátu mezi agávemi: „Podej mi to…“

Složili ji po délce a svázali oba konce, takže vznikla smyčka, do níž bylo možno vložit poraněnou ruku. Bolelo to, ale pak si Cereza oddechl.

„Už je to lepší.“

Najednou si vzpomněl na svou peněženku. Tomaso mu musel pomoci, protože náprsní kapsa byla zajištěna knoflíkem. Také peněženka byla promočena, ale když ji opatrně otevřel, zjistil, že peníze i šek jsou v pořádku. Dokonce ani Mirandův podpis ve vodě neutrpěl.

Cereza se ušklíbl. „Člověče, už jsem si myslel, že z toho všeho bude kaše! Tady vidíš, jak je dobré, když má člověk na kabátě všechny knoflíky!“

Chlapec neodpovídal. Cereza do něho strčil. „Proč tak mlčíš? Co se ti stalo?“

„Nevím, jestli váin to mohu říci, pane…“

„Copak?“

„Měl bych k vám velkou prosbu, pane…“

Cereza si domyslel, co asi má chlapec na srdci. „Ty bys chtěl jít se mnou, pravda?“

V Tomášových velkých očích zazářila naděje. „Kdyby to bylo možné, pane! Jenom až do Soledadu nebo do Barrancasu – snad by mě pak vzalo s sebou nákladní auto, které jede na sever…“

„A potom?“

„Pak bych šel pořád dál, až bych se dostal tam, odkud jezdí velké lodě na Trinidad. Přece mám peníze, pane…“ Cereza si ihned uvědomil, že chlapec má v úmyslu odjet na Santa Inés k matce. Ani teď mu nedokáže říci, proč to není možné, ale mohl by udělat něco jiného: cestou k pobřeží musí parník plout kolem Vidamejoru nebo snad dokonce přistát v některém přístavišti, které leží poblíž. Kdyby vzal Tomasa s sebou až tam, dostal by se chlapec mezi lidi, z nichž určitě mnohé zná. Chtěl mu to právě říci, když ho napadlo něco jiného. Dole v deltě by byl chlapec od prvního okamžiku vystaven nebezpečí horečky – dokonce i teď, kdy každým dnem mohlo nastat období dešťů. Kdoví, kdy tam zase přijede doktor Sherwood. Konečně našel Cereza řešení: vezme Tomasa až do Port of Spainu a poprosí Sherwooda, aby ho očkoval! Cestou mu šetrně sdělí, proč teď nemůže jet k matce, a pak se bude moci chlapec rozhodnout, zda zůstane na Trinidadu, nebo raději půjde do Vidamejoru.

Chlapec nemohl hned pochopit, že ho Cereza vezme s sebou. Když tomu konečně uvěřil, začal radostí poskakovat. „Teď už tu nezůstanu. Teď pojedu k mamince!“

Chvíli uvažovali, jak by měli přinést své věci z haciendy. Bylo třeba, aby Tomaso šel sám, protože jinak by mohli být velmi snadno objeveni. Cereza měl počkat na druhé straně údolí. Pak chtěli vyrazit do Santa Pilaru. Bude už jistě pozdě, ale Tomaso znal cestu dobře a najde ji i v noci.

Chtěl už odběhnout, tu ho však Cereza ještě jednou zadržel. „Kdyby snad pánové seděli v altánu, pak tam nech mé štafle, rozumíš? Tak vzácné nejsou.“

Tomaso se na něho pochybovačně zahleděl. „A skříňka s barvami a štětci?“

„Máš pravdu. Hleď, abys nějak vklouzl do mého pokoje. Ale jen v tom případě, když si budeš zcela jist, že tě nedopadnou. Jinak tam ty věci nech.“

Tomaso přikývl a odběhl.

48

V „Oáze“ se podávala večeře přesně o půl osmé a považovalo se za nezdvořilost, dal-li někdo na sebe čekat třeba jen jedinou minutu. Dnes však už bylo skoro osm hodin a Cereza stále ještě nepřicházel.

Miranda neskrýval svou zlost. „Teď bych ale přece jen rád věděl, co si ten náš malíř myslí! Kdyby dnes večer nebyl hlavní osobou, pak bych řekl, abychom už začali.“

Rafaele Ventano byl pověřen, aby připravil dnešní hostinu na rozloučenou, a proto se přimlouval za Cerezu: „Počkejme ještě čtvrt hodiny, done Eusebio. Jinak se mi zhroutí celý program…“

Haciendero pokrčil rameny. „Váš program… No, tak tedy dobrá! V tom případě jsem ale pro to, abychom večeřeli uvnitř, podívejte se, jak se tamhle stahují mraky!“

Brugal, který se na oslavu dne objevil v stříbrošedém fraku, se spokojeně zasmál. „Jen ať prší, pane! Vaše bavlna je pod střechou.“

Miranda roztržitě přikývl. „Nu, dobrá, Brugale… Ale teď mi řekněte, co si o tom myslíte. Že by se don Santiago někde zaběhl v tom opičím lese?…“

„Poslal jsem s ním Tomasa, pane. Sám mi o to říkal.“

Ventano vstal, aby dal v kuchyni patřičné příkazy, ale teď se ještě na okamžik zastavil. „Copak, Tomaso šel s ním? Pak ovšem…“

„Co, pak ovšem?“

„Pak ovšem tu ještě nemůže být!“

Miranda se k němu obrátil. „Pročpak ne? Půldruhé hodiny tam, půldruhé hodiny zpátky, to jsou dohromady tři hodiny, a déle než půl hodiny se tam určitě nezdržel. Tak už by tu musel dávno být.“

Ventano trval na svém. „Kdyby, done Eusebio! Ale náš dobrý Santiago si asi dnes odpoledne trošičku přispal. Ve čtyři hodiny jsem aspoň viděl Tomasa, jak na něho čeká.“

Haciendero se uklidnil. „A to mi říkáte až teď? Jak se na to díváte, Brugale?“

Správce pochopil náznak. „Považuji to za neslýchané! Za to by měl vlastně pykat!“

„To také bude! Vážený sklepníku, za trest nám teď připravíte aperitiv – ale jen pro nás dva! Brugale, vy půjdete s ním a budete dávat pozor, aby si omylem nepřipravil také jeden pro sebe.“

V tom okamžiku bylo slyšet ze silnice rachot a za chvilku vjela na dvůr kára s vysokými koly, tažená mulem. Řídil ji Tomaso.

Mirandovy oči napjatě ohledávaly vnitřek káry. „Kdepak jsi nechal seňora Cerezu?“

Chlapec sundal obratně zvířeti postroj. „Seňor Cereza mě poslal pryč,“ odpověděl se sklopenýma očima, „… a tak jsem si myslil, že bych mohl zároveň dojít pro káru na novou mýtinu…“

„Dobře… Ale já myslím, že jsi měl pomoci seňoru Cerezovi strhnout to lešení, ne?“

Tomaso stál ve stínu, takže nebylo možno rozeznat jeho obličej. „Prohledali jsme břeh, jestli si tam něco nezapomněl, a pak mi řekl, abych šel.“

Několik okamžiků bylo ticho. Pak se Miranda rozzlobeně plácl do stehna. „Taková blbost! Člověk mu dá s sebou chlapce a on ho prostě pošle domů…“

Zdálo se, že Ventano stále ještě není docela uklidněn. „Nebylo by snad přece jen lepší, kdybychom mu poslali Tomasa naproti?“

„Pročpak?“

„V opičím lese už je teď tma jako v pytli. Dejme tomu, že je tam dole. Pak bude určitě bloudit až do rána.“

Miranda potřásl rozhodně hlavou: „Ne! Když je tak nerozumný, pak ať hledí, jak se dostane sám domů.“ Zatleskal: „A teď už konec, pánové! Banket se bude konat bez hlavní osoby!“

Protože Brugal ještě otálel, než vešel do domu, obrátil se na něho. „Tak už pojďte, člověče! Na koho ještě čekáte?“ Správce se zatvářil znepokojeně. „Já nevím, pane. Tam dole si může zlámat vaz.“

„Tomu se nic nestane! Až pozná, že už nemůže dál, pak jistě bude dost inteligentní, aby se někam posadil. Zábavy je tam dole v tuhle dobu dost.“

Tomaso odvedl mula do stáje a přinesl mu píci. Pak se vrátil ještě jednou k altánu. „Promiňte, pane. Mám tedy zítra ráno dopravit seňora Cerezu do Corazón Cristi?“

Miranda uvažoval. „Napřed by tu musel být, ty chytráku! Ale pro všechny případy buď připraven. A teď zmiz!“

.

Docela vzadu ve velkém špýcharu, který byl ještě před několika týdny naplněn až po střechu bachratými pytli s kávou, jsou za malou prkennou zástěnou umístěny počítače a pojistky pro celou elektrickou síť haciendy. Tam spí Tomaso od té doby, kdy měl to štěstí, že si jeho obratnosti všiml tehdejší správce Ventano. Ostatní dělníci se nemají tak dobře. Pokud je dobytek venku na savanách, mohou spát ve stájích. Ale teď, kdy tam každým dnem mohou být sehnáni pravoplatní obyvatelé, spí ve skladišti bavlny mezi narovnanými žoky.

Chlapec zůstal chvíli stát a naslouchal, aby zjistil, zda nikdo není nablízku. Pak tiše odešel do nejtemnějšího kouta, odvázal z hřebíku provaz, který vedl kamsi vzhůru ke krovu, a pomalu ho soukal mezi prsty. Za chvilku se snesl dolů bílý plátěný pytlík. Tomaso z něho vyňal nedělní košili a několikrát převázaný balíček s dopisy své matky ze Santa Inésu.

Poté sáhl po dece, pořádně ji vytřepal, zabalil do nl své poklady a konečně všechno převázal hrubým provazem.

Pak ale musel sám vylézt mezi trámoví. U zdi stál žebřík, opřel ho pevně v rohu, vystoupil až k prvnímu trámu a po něm popolezl několik metrů doleva. Nahoře, v jakémsi výklenku, je ukryta plechová krabice, v níž jsou jeho úspory. Čtyřiatřicet bolivara a dvaašedesát centimů. Když zase slezl dolů, přepočítal peníze, zavřel zase pečlivě krabičku a ukryl ji hluboko v kapse kalhot.

Ještě jednou se rozhlédne a pak prázdným špýcharem vyjde ven. Poslouchá několik vteřin a odloží svůj tlumok ve stínu vysokého plotu.

Teď přijde to nejtěžší. Až ke kůlně na nářadí může jít vzpřímen, pak se zase zastaví a naslouchá. Vysoká okna knihovny jsou ozářena a jednou dokonce Tomaso zřetelně rozezná Brugalův hlas.

Chlapec se několikrát zhluboka nadechne a pak skrčen přeběhne k letnímu sídlu, jehož vnější schodiště je nepříjemně jasně ozářeno měsíčním světlem. Třemi skoky doběhne k altánu, tichounce vklouzne do domu a pak musí přes chodbu. Ale společnost uvnitř je tak veselá, že ani neslyší, jak se o poschodí výše opatrně otvírají dveře.

Když se Tomaso po pěti minutách zase vrací po schodech, nese Cerezův stojan a skříňku s barvami. Už chce po špičkách projít chodbou k východu, když tu náhle zaslechne, jak se někdo v knihovně blíží ke dveřím, a hned poté rozezná Mirandův hlas: „Měli jste smůlu, pánové! Mohu vám ukázat preparovanou zmiji měděnou.“ Zdá se, že oba ostatní odporují, ale haciendero se škodolibě směje. „Je mi líto – neměli jste se vsázet.“

Tomasovi se zastavilo srdce úlekem, když vidí, jak někdo tlačí kliku dolů. Teprve teď si uvědomuje, že mu nikdo neuvěří jeho výmluvu, jestli se s ním teď setká Miranda na schodech a uvidí, že nese Cerezovy věci. Proto je opatrně pokládá na schody. Ale má štěstí. Klika se zase posunula vzhůru, zdá se, že se Miranda ještě jednou vrátil ke stolu.

Tomaso se jako přízrak kmitne chodbou, seběhne po schodech a pak přes dvůr k místu, kam předtím odložil své věci. Zhluboka si oddechne a zastaví se. Pak ale vstrčí pod paži i svůj tlumok a dlouhými kroky odbíhá.

49

Tři muži v knihovně se snažili seč byli, aby oslavili rozloučení i bez Cerezy. Miranda si však zřejmě přece jen vyčítá, že neposlal chlapce, aby malíře našel a dopravil ho bezpečně domů.

Ventano dokázal jako sklepmistr pozvednout náladu několika veselými anekdotami ze své přímo nevyčerpatelné studnice a každá anekdota se zapíjela.

Tak se brzy dostali do stavu, v němž mluví všichni najednou a nepozorují, že je nikdo neposlouchá. Rafaele Ventano pak jako obvykle navrhl, aby si zahráli karty, ale po dvou hodinách toho mají všichni tři dost.

Miranda si přidržuje ruku před ústy a zívá. „Myslím, pánové, abychom šli spát! Don Santiago přece jen zítra neodjede, ani kdybychom předpokládali, že se vrátí včas.“

Ventano si zapálil doutník. „A kdy odjíždí příští parník?“

Haciendero pokrčil rameny. „Obvykle vždy po třech dnech. Vypočítejte si sám, kdy to bude.“

Čtvrt hodinky poté bylo v letním sídle „Oázy“ naprosté ticho. Jenom Ventano ještě neulehl. Připravil si šálek moka, sedí ve svém pokoji pod stojací lampou a čte knihu.

Celý večer se staral o náladu. Teď se zdá, že je jediný, kdo si dělá starosti o Cerezu. Čte bez jakékoliv pozornosti a konečně zase knihu sklapne.

Dole v knihovně odbíjejí velké sloupkové hodiny druhou. Ventano vstane a minutku nerozhodně postává v pokoji. Pak přistoupí k šatníku, vyndá z něho kabát a oblékne si ho. Zhasne světlo a tiše opustí pokoj.

Uplynula další čtvrthodina a Ventano vyvádí na uzdě Brugalovu mulu za bránu.

50

Už půl hodiny posedává major Biggers na židli a přímo se zmítá pobouřením.

Aby mohl Mike podat plukovníku Gatesovi důkladný raport, stále ještě neohlásil rozhovor s Kingstownem. Chce vyslechnout, co starý pán řekne jeho vzácným šesti bodům.

Teď je čtvrt na deset. Do deseti hodin se chce Mike zabývat Biggersem a do té doby snad bude mít v protokolu něco podstatného!

Je to ale zvláštní. V tom okamžiku, kdy mu Medway přivedl starého pána, probudil se v Mikovi opět onen nepříjemně známý pocit, že i tentokrát štěká na nepravý strom, neboť Biggers naprosto nevzbuzuje dojem zločince, který si je vědom své viny.

Ale to se může změnit. Proti svému zvyku použil dnes Mike metody, které nedůvěřuje ani zpoloviny tolik jako inspektor Stokes: po pozdravu, při němž jen s námahou potlačil ironický tón převahy, si chvíli vůbec nevšímal majora a klidně listoval v aktech s nápisem „Solana“.

Když před chvilkou zaznělo z přístavu trojí zavytí sirény odjíždějícího parníku, zdálo se, že Biggers dostane mrtvičný záchvat: zfialověl a zlostí chroptěl, takže desátník Brown vrhl na svého představeného starostlivý pohled.

Mike se napřed zeptal na účel a cíl zamýšlené cesty, ale starý pán vůbec neodpovídal. Teprve když ho Mike upozornil na to, že má dostatek jiné práce a že může pokračovat ve výslechu třeba večer nebo příštího rána, řekl major velmi nepřívětivě, že po tom jiným lidem vůbec nic není, kam chce odcestovat.

Mike pomalu pokrčil širokými rameny. „To se tedy velmi mýlíte, pane Biggersi! Ale jestli chcete, můžete tuto výpověď opakovat před vyšetřujícím soudcem! Tam budete totiž za každou nepřístojnou odpověď potrestán pořádkovou pokutou.“

Druhou otázku, jak dlouho zamýšlel být mimo Bridgetown, zodpověděl Biggers protiotázkou: „Od kdy musí svobodný britský občan skládat účty, jak chce disponovat svým časem?“

I toto uvedl Mike na správnou míru: „Dokonce i svobodný britský občan musí skládat účty, je-li důvodné podezření, že se dopustil trestného činu – čímž by ostatně přestal být svobodným občanem.“

Starý pán na to reagoval takovým způsobem, že v Mikovi vzniklo podezření, že Biggers chce od počátku hrát nepříčetného: prý byl sám dlouhá léta důstojníkem u soudu – královským britským soudním důstojníkem, račte si pamatovat! – ale nikdy v životě prý neslyšel takový nesmysl. Předně je každý tak zatraceně svobodný, jak se cítí, a na tom prý nemůže nic změnit žádný „pitomý policajtský aparát“; za druhé ať mu Mike laskavě řekne, jaký trestný čin byl spáchán na doktoru Solanovi.

„… Ten člověk spáchal sebevraždu, a jestli to policie v Bridgetownu ještě stále nepochopila, pak ať si to laskavě dá říci ode mne! Byl jsem totiž nejen justičním důstojníkem, nýbrž i soudním znalcem pro zbraně. Rozumíte? Ostatně žádám, abyste mne ihned spojil s plukovníkem Gatesem. Je to můj bývalý velitel, a velmi rychle se postará o to, aby jisté místo bylo obsazeno někým jiným…“Při tom se výsměšně zašklebil a zeptal se Mika polosoucitně a poloposměšně, jak dlouho už sedí na svém místě.

Dokonce i písaři se to zdálo být poněkud zmatené. Poprosil šéfa, aby požádal vyslýchaného, zda by ještě jednou neopakoval větu o „svobodném muži“.

V tomto okamžiku už si byl Mike zcela jist, že v postavě Biggerse má před sebou zástupce onoho typu, od nějž se dá očekávat výpověď teprve po delším „škvaření ve vlastní šťávě“. Ale jeho přání, aby mohl říci plukovníku Gatesovi něco podstatného, bylo silnější. Proto se vyzbrojil trpělivostí a zapálil si nový doutník. „Dobrá, pane Biggersi…“

Biggers vzrušeně vyskočil. „Jsem major Biggers, mladý muži, pamatujte si to!“

Mike klidně pokuřoval doutník. „Promiňte, majore – úplně jsem na to zapomněl… Ale teď si promluvme rozumně! Musím vám říci, že jste až dosud udělal všechno, abyste ztížil mou práci a svou vlastní situaci. Podívejte se, pane majore…“ – ukázal hlavou na Browna – „… ten muž píše každé vaše slovo, to mi můžete věřit.“ Mike se obrátil k Brownovi. „… Kolik slabik píšete za minutu, Browne?“

Brown se vypjal: „Dvě stě osmdesát, pane! Někdy také o něco víc…“

Mike uznale přikývl. „Slyšel jste, majore! Protokol tedy nic nevynechá, a když ho předložím dnes večer vyšetřujícímu soudci, získá o vás velmi nepříznivý obraz. Veškeré nevýhody, které z toho vyplynou, budete mít jen vy, majore – to je vám snad jako bývalému justičnímu důstojníkovi jasné?“

Zdálo se, že už se Biggers poněkud uklidnil, ale teď zase vyjel. „Jste tak drzý, že mi tvrdíte do očí, že jsem zavraždil toho zatraceného kverulanta Solanu. A ještě se odvažujete na tom trvat. To je neslýchaně!“

Mike si udělal poznámku. „Nikdo až dosud nic takového neřekl! Musel jsem vám říci, že proti vám mluví několik silných indicií, to je vše…“ Zvýšil poněkud hlas: „Tento rozhovor vám má dát příležitost, abyste je vyvrátil. Fair play, majore, jako v kriketu!“ Protože starý pán jen pohrdavě zasupěl, pokračoval Mike: „Jistě se vám jako justičnímu důstojníkovi také někdy stalo, že před vámi stál nějaký člověk, který…“

„Nejsem ‚nějaký člověk‘, nýbrž major Biggers, rozumíte?“

Mike klidně mávl rukou. „Vždyť už vás tak tituluju celou dobu! Jistě se vám stalo, že před vámi stál někdo, proti němuž se soustředila celá řada indicií, i když se později prokázala jeho nevina. Vy a vaši páni kolegové jste prostě nesměli takové indicie přehlédnout, pravda?“ Mike záměrně změnil tón, protože doufal, že tím konečně pohne Biggerse k řeči. „… Dokud však nedošlo k jeho rehabilitaci, bránil se pravděpodobně jako rozumný člověk. Více od vás nežádám, majore. Předpokládáme-li ovšem, že vám na tom záleží, abyste se rovněž rehabilitoval.“

Zdálo se, že Biggers začne zase hrát nepříčetného. „Pokoušíte se, mladý muži, dotýkat se nedostatečnými prostředky vznešenosti vojenských soudů! Ještě jednou a odejmu vám slovo!“

Písaři upadla na zem tužka a potřeboval nápadně dlouhou dobu, než ji zase našel.

Mike se rozhodl, že se starým pánem udělá pokus. „V mém povolání pozná člověk nejrůznější typy lidí, pane majore,“ řekl, „vy jste jedním z nich.“

Biggers svraštil čelo. „Mluvíte suahelsky, mladý muži! Vy jste také typ, i když krajně neradostný, absolutně zbytečný.“

Mike se srdečně rozesmál. „Tak jste tedy přece poznal, že mluvím hlouposti, že? Chtěl jsem vám jen ukázat, jaké to je, když vy mluvíte ustavičně ‚suahelsky‘! Ale teď už toho mám dost: chcete už odpovídat rozumně, nebo vás mám nechat odvést?“

Starý pán seděl se stisknutými rty. Mike to zkusil ještě jednou: „Tak tedy pro co se rozhodnete?“

Biggers zbrunátněl. „Žádám, abych byl okamžitě spojen s plukovníkem Gatesem! Do té doby neřeknu ani slovo.“

„Jak chcete.“ Mike vzal s povzdechem sluchátko a čekal, až se ozve strážnice. „Haló… Tady Mike… Řekněte ve věznici, aby okamžitě připravili celu… Ano, ať to udělá ten tlouštík. A pak ať jsou v pohotovosti dva muži, aby odvedli vězně… Ne, vyšetřovací vazba…“

Biggers naslouchal s nedůvěřivým údivem. Chtěl zase vybuchnout, ale Mike potřásl hlavou. „Už tu nejsem…“

Tentokrát se pokusil Biggers o ústupový boj. „To, co se mnou děláte, je nejhrubší omezování osobní svobody! Kromě toho vás…“

Mike nevrle mávl rukou a Blggers zmlkl. „To vypravujte zítra vyšetřujícímu soudci.“

Teď konečně přišel starý pán k rozumu. „Tak tedy dobrá – řekněte, co ode mne chcete vědět?“

Mike přikývl, jako by nic jiného neočekával. „Zkusím to s vámi ještě jednou. Ale jestli začnete znovu jako předtím, tak je konec, pamatujte si to!“ Vrhl pohled do svého zápisníku, ale pak ho odstrčil stranou. „Tak, majore – a teď mi řekněte, jaký kalibr má váš kanón, který taháte pořád s sebou.“

„Kanon?“

„Slyšel jste správně! Někteří lidé tomu říkají pistole.“

„Ach tak…“ Biggers chtěl sáhnout do zadní kapsy kalhot, ale Mike byl rychlejší. S podivuhodnou obratností se vymrštil ze židle. „Okamžik – vyndám to sám…“

Když zase usedl na své místo, prohlížel si ze všech stran plochou atomatickou pistoli a přesvědčil se, že je zajištěna. „Člověk by tomu nevěřil! Přesně jak jsem předpokládal: opravdová ‚Blenheim osmička‘.“

Starý pán se zuřivě ťukl do čela. „Vy jste se asi zbláznil! Okamžitě mi vraťte mou zbraň!“

Mike na to nedbal a pistole zmizela v zásuvce. Poněkud se předklonil a vážně se zahleděl na svůj protějšek. „Bude vás jistě zajímat, že v Solanově lebce uvízla kulka téhož kalibru.“

Protože na něho Biggers nenávistně zíral, pokračoval: „Jako bývalý soudní znalec pro zbraně a justiční důstojník budete vědět, co člověka při tom musí napadnout, že?“ Biggers znovu zbrunátněl a zdálo se, že nabírá dech, aby opět protestoval, ale Mike ho předešel: „A protože jsme se tak hezky rozjeli: předevčírem jste mi řekl, že prý jste byl v noci, kdy byl Solana zavražděn, v kritickou hodinu ‚jako obvykle‘ v herně ‚Pinguinbaru‘. Tvrdíte to ještě stále?“

Biggers se už zase ovládl. „Dokažte mi opak, nebo skoncujte tuhle zatracenou komedii! Zavolejte plukovníka Gatese, ten vám otevře oči, vy…“

Mike se už nedal vydráždit. „To musím stejně ještě udělat! Předtím vám jenom ještě rychle dokážu opak, ano?“ Vyňal z akt složený půlarch a vítězně s ním zamával: „Tady to mám černé na bílém, majore: vůbec jste nemohl být v Pinguinbaru, byl totiž v tom týdnu zavřen.“

Biggers na něho zaraženě hleděl několik vteřin a pak se pohrdavě zasmál. „Takové věci si můžete u mne ušetřit, mladý muži!“

Mike se ušklíbl. „Hned jsem si myslel, že mi to neuvěříte! Prosím, poslouchejte – můžete si pak ten lístek sám přečíst: ‚Tímto vás ujišťuji, že mnou vedený podnik byl zavřen v době od 24. února až do 3. března včetně kvůli renovačním pracím. Geofrey Mathews, manažer Pinguinbaru.‘ Prosím, majore – možná, že znáte jeho rukopis…“

Chvilku vychutnával Biggersovo překvapení. „Nepříjemná nehoda, co? Takové věci se mohou člověku přihodit, když z určitého důvodu náhle přestane navštěvovat jistý lokál, v němž byl po léta denním hostem. A teď byste mi měl říci ten důvod. Pomohu trochu vaší paměti: čtrnáctého února jste tam byl naposled… nuže, majore?“

Mike měl poprvé pocit, že zahnal svého návštěvníka do úzkých. Jako někdo, kdo se skryl a každým okamžikem se musí obávat, že bude objeven, tak se krčil Biggers na své židli. Několikrát si odkašlal, aby mohl zase mluvit. „Pak jsem se… pak jsem se musel tedy zmýlit! Vždyť už je tomu také sedm týdnů, hrome!“

„Lituji, majore – byl bych se vás rád zeptal dříve na vaše alibi, ale dostal jsem se na vás teprve teď…“ Mike sepjal ruce na stolní desce a s dráždivým klidem začal točit palci mlýnek. „Zmýlená neplatí. Hlavní věc, abyste mi teď konečně řekl, kde jste té noci opravdu byl! Uvidíte, jak rychle se pak dostaneme dále.“

Biggers se schoulil a skryl obličej v dlaních. Mike ve svém nitru triumťoval. Nechal uplynout půl minuty, než zase promluvil. „Nuže, majore? Neřeknete mi teď pravdu?“

Biggers se ještě jednou pokusil vzepřít. „Žádám, abyste mne spojil s plukovníkem Gatesem!“

Mike přikývl, jako by ho tím byl starý pán přivedl na skvělý nápad. „Správně. S plukovníkem Gatesem! Jen si od toho moc neslibujte, majore, vyšetřování vedu já a nikoliv váš velevážený kamarád z vojny.“

Téměř s hodinovým zpožděním ohlásil rozhovor s Kingstownem a přikázal Brownovi, aby svůj stenogram neprodleně nadiktoval do stroje…

51

Nehledě k bažinatým oblastem v deltě Orinoka a k několika místům na severním pobřeží mezi Maracaibem a La Guairou, vyskytují se ve Venezuele již jen velmi ojediněle stará indiánská sídliště, v nichž se ještě stále živí potomci starousedlých Karaibů a Aruaků především lovem zvěře a rybolovem. Také tato poslední sídliště brzo zmizí a lidé, kteří tam žijí, budou rozehnáni do všech koutů, protože v této zemi musí všechno živoucí ustoupit těžbě nafty a rud.

Dobré dvě hodiny od peřejí nad Corazón Cristi leží malá, polozapomenuté vesnička. Dva tucty porůznu rozsetých chatrčí a krčma s honosným jménem „El Metropol“, do které sotva kdy zabloudí běloch, aby tam přenocoval, nad tím vším maličký kostelík se sochou plaše hledící madony – to je Santa Pilar.

Poněkud doleji, odděleny od posledních domů širokým porostem agáve, rýsují se na zvětralém pískovci příkrého pobřeží další ploché střechy lidských obydlí, jež jsou ještě primitivnější než chatrče v Santa Pilaru. Zadní stranou jsou vestavěny do srázu, ale jejich půdorys se vyznačuje překvapující symetrií. Jako plástve v úlu obklopují chatrče Guaraunů dům starších, který se liší od ostatních domů poněkud většími rozměry a opravdovými dveřmi.

Občas se naskytne mladším mužům kmene Guaraunů v Santa Pilaru příležitost, že mohou dopravit několik bělochů na svých kánoích do Bolivaru nebo dokonce do Barrancasu, jestliže jsou tito lidé dost odvážní, aby dali přednost několikadenní cestě peřejemi před daleko pohodlnější a bezpečnou dopravou na parním člunu.

Indiáni za to dostanou obyčejně několik bolivarů, ale jsou to tvrdě vydělané peníze. Než mohou vézt své cestující, musí vléci čluny často až sedmdesát kilometrů proti proudu až do nejbližšího většího města, a když pak dopraví zákazníky šťastně k cíli, stejně namáhavě zas vlekou své čluny do Santa Pilaru.

.

Tomaso se vrátil z haciendy teprve krátce před půl desátou. Většinu cesty utíkal, a když odložil zavazadlo, zůstal sedět vyčerpán na svém tlumoku.

Přesto chtěl okamžitě vyrazit do Santa Pilaru. Cereza s tím nesouhlasil. „Napřed si oddechni, člověče! Jeden invalida stačí.“

„Je už velmi pozdě, pane!“

„Na tom se nedá nic změnit! Dnes v noci už z naší cesty do Corazón Cristi stejně nic nebude.“

Chlapec rozčileně vyprávěl, jak se mu podařilo nepozorovaně vklouznout do Cerezova pokoje a jak by ho byl Miranda téměř překvapil na schodech. „Pojďme raději, pane,“ naléhal neustále, „jestli seňor Ventano něco zpozoroval, pak nechá tady v okolí všechno prohledat psy! Dříve to také tak dělával, když některý z nás utekl v době sklizně bavlny.“

Cereza se na něho pochybovačně zahleděl. „Jakpak mohl něco zpozorovat? Já si myslím, že teď s oběma ostatními sedí v knihovně a chlastá.“

„Předtím tam seděl, pane!“

„Hm… Dejme tomu, že by byl opravdu něco zpozoroval a že by to zase tak udělal – pak by nás psi vyslídili i u tvých Indiánů!“

Tomaso se klidně usmál. „Tak daleko se seňor Ventano neodváží, pane!“

Cereza se poškrábal na bradě. „Tak přece jen raději pojďme…“

Chlapec musel zabalit skříňku s barvami do tlumoku a přehodit Cerezovi celý balík přes zdravé rameno. Pak vyrazili.

Ačkoliv mezitím vyšel měsíc, takže mohli jít zcela bezpečně, potřebovali na cestu mnohem víc času, než Tomaso předpovídal. Cereza s poraněnou rukou by se byl nikdy nevyšplhal do srázu v opičím lese, neboť k tomu bylo třeba dvou rukou. Museli proto jít velkou oklikou a teprve dlouho po půlnoci se dostali do Santa Pilaru.

Pro Cerezu byl nejvyšší čas. Už po prvních krocích pozoroval, že si při pádu pohmoždil i levý kotník. Musel se při chůzi opírat o Tomasa, protože mu kotník natekl a bolel.

Zůstali přes noc v Santa Pilaru – ale nikoli v krčmě, nýbrž u Gideona, černocha, který kdysi pracoval s Tomasem na Mirandově haciendě.

Protože příští parník odjížděl z Corazón Cristi teprve za tři dny, měl Cereza plné dva dny, aby se mohl zotavit.

52

Ačkoli šli minulého večera spát dost pozdě, objevil se Miranda u snídaně v touž dobu jako obvykle. Také Brugal přišel, jenom Ventano, jak se zdálo, dosud spal.

Cereza se dosud nevrátil domů. Jeho postel byla nedotčena, jak se přesvědčil Miranda, než sešel dolů. Když to řekl správci, Brugal škodolibě pokyvoval hlavou. „Vsaďme se, pane, že si ještě klidně hoví někde ve křoví a spí? Prozatím asi sotva budete mít potěšení, jak se domnívám…“

„To je jeho vina! Ale proč vlastně Tomaso ještě nevytlačil kočár z kůlny? Přece jsem mu to nařídil!“

Správce složil ubrousek. „Asi už byl v Cerezově pokoji a viděl, že to nemá smysl. Pro ten případ jsem mu totiž nařídil, aby dnes pomáhal na mýtině.“

Pohlédl na hodinky a honem vstával. „Sbohem, pane! Musím si pospíšit, abych se dostal do Punta Feriany…“

„V pořádku… Cestou se trochu poohlédněte po našem malíři.“

Správce už stál na dolním konci schodiště. „Podívám se, pane!“ Nasadil si klobouk a odešel ke stájím. Hned se však zase vrátil. „Co tomu říkáte, pane. Někdo si vypůjčil ze stáje mou mulu! Skoro to tak vypadá, jako kdyby to byl don Rafaele.“

Miranda svraštil obočí. „Jak vás to napadlo?“

„Schází také mexické sedlo a na tom dovede jezdit jen on. Ale já se ještě podívám, pane. Jestli není nahoře, pak jsem to uhodl správně…“

Vystoupil ještě jednou po schodech a zmizel v domě. Když se objevil, Miranda už také vstal od stolu.

„Tak co? Ještě spí?“

„Kdepak! Ten už si vyjel, aby si provětral hlavu! Ale také si mohl vzít jiné zvíře! Zrovna dnes, když musím do Punta Feriany…“

V témž okamžiku se ozval venku dusot kopyt a pak vjel do dvora černoch na Brugalově mule. Zvíře mělo opravdu mexické sedlo.

Byl to jeden z dozorců kávové plantáže. Řekl, že prý chytil zvíře na okraji opičího lesa.

Miranda se zarazil. „A to ti nenapadlo, abys zavolal seňora Ventana, co? Tam, kde pobíhá osedlaná mula, musí být přece nablízku také jezdec.“

Černoch se díval udiveně z jednoho na druhého. „Promiňte, pane, volal jsem pana Brugala, protože je to přece jeho mula…“

Když muž odešel, haciendero se zlostně zasmál. „Tak si myslím, že pro naše dva kavalíry je zdejší slunce příliš prudké! Napřed zmizí jeden a potom druhý…“

„Opravdu, také si to začínám myslet!“

Brugal zavolal jednoho z černých dělníků, aby mu vyměnil sedlo. „Uvidíme, pane, možná, že je oba někde potkám, jak si vykračují ruku v ruce…“

Miranda pokrčil nevrle rameny. „Člověk to ještě u toho malíře chápe, ten je tu poprvé. Ale Ventano? Vždyť přece ani tolik nepil, aby mohl prostě spadnout ze sedla.“

Zdálo se, že správce docela přeje Ventanovi, že bude muset vykonat zpáteční cestu pěšky. „Tak to tedy měl smůlu, pane! Mou mulu mu nedám, i kdybych ho teď cestou někde potkal! Na shledanou, pane…“

Vyšvihl se do sedla a odjel.

.

Miranda čekal až do jedenácti hodin, pak se mu ale zdálo podivné, že se Ventano tak dlouho nevrací. Nasadil si klobouk s širokou střechou, dal si osedlat koně a hned potom vyjel jen tak bez kabátu směrem k opičímu lesu.

Každou hodinu už mohlo začít pršet. Dnes poprvé zůstalo slunce skryto za jemným závojem mraků.

Přesto se zdálo, že je Mirandovi hodně teplo, neboť si ustavičně posouval sombrero z čela a utíral si pot.

Až k okraji zalesněného údolí jel ostrým klusem. Tam zastavil koně a několikrát hlasitě zavolal Ventanovo jméno.

Z údolí se ozývalo skřehotání papoušků a vřeštění opic, takže ten, kdo byl dole, naprosto nemohl uslyšet volání. Přesto volal haciendero i Cerezu.

Přibližně tam, kde koruna osamělého mohutného lesního obra přečnívá husté listoví nejméně o dvacet metrů, musel ležet Ďáblův mlýn. Miranda pobídl koně ostruhami a objel údolí obloukem – směrem k místu, odkud bylo možno z bavlníkové pláže dosáhnout nejvyššího místa říčního břehu.

U osamělé palmy sestoupil s koně a nechal zvíře, aby se napáslo. Pak váhavě kráčel mezi agávemi ke břehu a ohledával opatrně okolí, zda tam nejsou hadi. Potom se posadil na písčité planince.

Za ním začali vylétávat z temného listoví první motýli. Skřeky větších zvířat pomalu utichaly.

.

Eusebio Miranda sedí tam nahoře už více než čtvrt hodiny. Jestli sem přišel proto, aby se zase jednou podíval na Ďáblův mlýn, musel by ovšem vstát a vylézt na kmen. Zdá se, že to má také v úmyslu. S tichým supěním vstává a pomaloučku jde ke kmeni.

Ale vypadá to, jako by ho zdržoval jakýsi vnitřní odpor, neboť když se konečně posadí rozkročmo na kmen, zůstane tam chvíli sedět.

Miranda je silný muž v nejlepších letech a dosud vypadá na koni velmi imposantně. Pro takovýhle tělocvik se však zdá být již příliš tělnatý, neboť musí ustavičně odpočívat.

Tam vpředu na kmeni leží sekera, ale určitě to není ta, kterou vzal s sebou včera Tomaso, když chtěl Cereza odstranit svou malířskou sedačku. Haciendero docela přesně poznává sekeru, je to jedna z těch, které přivezl Brugal teprve před několika týdny ze Soledadu a které dosud nebyly použity.

Teď dosáhl Miranda konce kmene. Leží tam tři nové, silné hřebíky. Vypadá to, jako by se byl malíř přece jen nakonec rozhodl jinak, neboť lešení je sice poněkud nachýleno ke straně, ale jeho příčné břevno je pevně přibito ke kmeni.

Haciendero asi uznal, že přece jen už začíná trpět závratí, neboť se teď velmi opatrně zase obrací. Už se chce vrátit na břeh, když tu padne jeho pohled na světlou skvrnu, která se přibližně osm metrů pod ním neustále pohybuje na hladkém povrchu trychtýře. Miranda musí zavřít oči, protože se s ním okamžitě začíná všechno točit: vodní hladina pod ním, palmy na břehu a dokonce i kmen, na kterém sedí. Přesto se přinutí, aby ještě jednou pohlédl dolů.

Tam dole víří šílenou rychlostí lidské tělo. Ohromen úžasem zírá Miranda dolů, ale pak bezpečně ví: je to Rafaele Ventano.

53

Rozhovor s plukovníkem Gatesem měl neočekávaný výsledek. Gates sice uznal, jak se zdálo, že Mikovi nic jiného nezbývalo, než zabránit Biggersovi v odjezdu, ale když vyslechl celý raport, vydal jen několik neartikulovaných zvuků. Nakonec chvilku uvažoval a pak dosti stroze ohlásil, že neprodleně přijede osobně.

Mikovi to bylo vhod. Ať se Gates osobně přesvědčí, co je Biggers za číslo! Ale přece jen si umínil: kdyby se chtěl Gates opravdu pokusit nastavit mu nohu – Jen proto, aby vylovil z bryndy svého bývalého kamaráda od pluku, pak by si to musel vyřídit se státním prokurátorem. Byl teď pevně rozhodnut, že ještě dnes večer předloží svou zprávu vyšetřujícímu soudci.

Ze St. Vincentu na Barbados je to letadlem jenom skok. A ačkoliv Gates neřekl, že poletí, dalo se to s určitostí předpokládat. Do jeho příletu však přece jen uplyne několik hodin, a tak mohl Mike splnit své dlouho potlačované přání a dal Biggerse, který supěl zlostí, posadit do cely vedle kvartýru Piddera Blooma.

Bloomovi nařídil, aby trošku pomohl novému sousedovi při zařizování cely, ale nebylo z toho nic. Biggers v novém záchvatu vzteku křičel tak hlasitě, až se Mike obával, že by to mohlo být slyšet na ulici.

Teď, o půl hodiny později, dal si ještě jednou předvést Blooma, aby se dověděl, zda by mohl být Biggers totožný s mužem, kterého tlouštík onoho večera tak trpělivě sledoval, aby ho požádal o almužnu.

Když se ho zeptal, jak se mu líbí nový soused, Pidder Bloom pohrdavě zachrochtal: „Ten? To je divoká opice a žádný soused.“

Mike se rozesmál. „Máš úplnou pravdu. Ale teď mi už pověz, připadal ti známý, nebo ne?“

Pidder Bloom pomalu potřásl hlavou. „Já vím, co myslíte. Chcete vědět, jestli je to ten, co šel tenkrát tam nahoru…“

„Přesně tak, synku! Je to on, nebo není?“

„Nevím, pane… Mohl být přibližně tak velký jako ten tam nahoře. Ale jinak… Ten člověk šel přede mnou docela klidně. Ne tak, jako ta zatracená pralesní opice. Ta přece poskakuje při každém pohybu.“

Mike mávl rukou. „Ten dovede chodit jako každý jiný, znám ho už déle! Říkáš, že ten druhý mohl být přibližně stejně velký. Měl na sobě také žluté boty a světlý klobouk. Rozmysli si to pořádně: mohl to být on?“

Jeho protějšek se zamyslil. „Když říkáte, pane, že ten tam nahoře dovede chodit jako opravdovský člověk, pak by to možná mohl být.“ Náhle se vzpřímil. „Ale ne abyste si myslel, že mu chci nastavit nohu! Přesně to říct nemůžu. Pidder Bloom ještě nikoho neprásknul. Ani kdybyste mi dal všecky špačky z popelníku.“

Mike byl zklamán. Přisunul mu popelník přes stůl a zavolal stráž, aby zase odvedla Blooma do jeho cely.

Když zase osaměl, zůstal ještě chvilku sedět a uvažoval: Řekl to ten chlapík jen proto, aby dostal špačky, či snad opravdu poznal Biggerse a nechce ho teď prásknout?

Protože se mezitím přiblížilo poledne, Mike vstal, vzal klobouk a před odchodem řekl na strážnici: „Poslyšte, Browne, ještě dnes sem má přijít plukovník Gates. Jdu se teď najíst a nemyslím, že mezitím přijde. Kdyby se to ale stalo, ať pro mne okamžitě někdo doskočí, rozumíte? Budu naproti v ‚Capitolu‘.“

Dole v průjezdu sebou trhl a zastavil se. Bylo cosi slyšet, jako by Biggers zase začal řádit ve své cele. Ale asi to bylo něco jiného, protože když se vrátil několik kroků ke dvoru, všechno zase utichlo.

Mike pohlédl s nepříjemným pocitem vzhůru k malému zamřížovanému okénku, za nímž asi seděl Biggers, pardon, major Biggers od Royal Indián Lancers, bývalý justiční důstojník, soudní znalec pro zbraně a ke všemu ještě kamarád jistého plukovníka Gatese od téhož pluku.

Těbůh, pomyslel si, jak tohle dopadne…

54

Tomaso byl příštího jitra velmi záhy na nohou, aby vyhledal své přátele u Guaraunů.

Cereza chtěl jít s ním, ale chlapec ho zrazoval: „Raději s nimi promluvím napřed sám, pane. Indiáni jsou vždycky nedůvěřiví, když k nim přijdou běloši.“

„Pročpak by měli být nedůvěřiví? Přece jsem jim nic neudělal!“

„Vy ne, pane! Ale ti, co tu byli naposled celý týden. Všude rozryli zem – tady v Santa Pilaru a také dole u Indiánů uprostřed vesnice.“

„To byli asi prospektoři, ne?“

Chlapec pokrčil rameny. „Byli to běloši. Všude zapíchali tyče a všechno zanesli do knih.“

„Tak tedy přece! Zkoumali půdu, zda se tu vyskytuje nafta – tak jako tenkrát u vás v Barrancasu.“

„Dovedu si to domyslet, pane.“

„Tak vidíš! Ale já jsem přece nepřišel, abych tu hledal naftu.“

Tomasovi to bylo nemilé, že musí Cerezovi znovu odporovat. „Aťsi, pane! Ostatní bílí muži, kteří bydlí tady nablízku, také nehledají naftu. Ale přesto nejsou vždycky dobří k Indiánům. Od té doby, co se stala ta příhoda se seňorem Ventanem, jsou Indiáni nedůvěřiví ke všem bílým.“

Cereza to uznal. Protože jeho noha byla stále ještě silně oteklá, bude pro něho stejně lepší, zůstane-li ležet tak dlouho, jak jen bude možno. Tomaso mu podložil nohu a přinesl hliněný džbán s vodou, aby si mohl občas obnovit obklad, na který Cereza použil svého posledního kapesníku.

Když se chlapec za hodinu vrátil, domníval se Cereza, že asi všechno nedopadlo tak hladce, jak předpokládali. „Ty jsi nějak zamyšlený, chlapče, copak je?“

Tomaso se slabě usmál. „Ale nic zlého, pane, aspoň ne pro nás…“

„Co to znamená aspoň ne pro nás? Stalo se něco Indiánům?“

Chlapec přikývl. „Stalo, mají ve vsi termity.“

„Opravdu?“

„Opravdu, pane. Tam dole už museli vyklidit několik chalup, a proto pro nás nemají místo.“ Když se Cereza ještě stále tvářil nechápavě, chlapec se rozhovořil: „Skutečně, pane, je to tak! Tam, kde se dají do dřeva termiti, není záchrany. Vyhlodají za několik týdnů celé trámoví. U Barrancasu se jednou přes noc zřítil celý dřevěný barák.“

„A lidé to nezpozorovali předem?“

„To je to nejhorší, pane. Zvenčí se nic nepozná, ale pak náhle takový trám rázem povolí.“

Cereza si to nedovedl představit. „A Indiáni to zpozorovali?“

„Podle zápachu, pane! Strašně to páchne, když je tolik termitů pohromadě.“

Cereza už o tom kdysi něco četl, ale považoval zprávy vždycky za přehnané. Teď si také vzpomněl, že ho Miranda před čtyřmi týdny, když přijížděli z Puerto Peňasu, upozornil na stavby termitů. Byly to velké, vřetenovité, černé chuchvalce z rozžvýkaného dřeva, přilepené do výše dvou až tří metrů na kmenech. Tvrdé, na palec silné trubky z téhož materiálu pokaždé vedly po kmeni dolů a ztrácely se po několika metrech kdesi v zemi.

Teprve teď ho zase napadlo, co je sem vlastně přivedlo. „To znamená, že musíme zůstat celé ty dva dny tady?“

„Nikoli, pane! Už jsem mluvil s Urubim. On a jeho bratr jsou ochotni nás dopravit do Corazón Cristi, ale musíme odjet ještě dnes, jakmile se setmí.“

„Hm… Urubi je Indián, že?“

„Ovšem, pane…“

Jakkoli Cereza toužil po tom, aby se dostal od Orinoka a vůbec z tohoto příšerného kraje, přece jen neměl mnoho chuti dát se v noci provážet peřejemi. Tomaso se však nebál. „Úplná tma přece nebude, pane! Vždyť jsme včera večer viděli také docela dobře, a Urubi se tudy už plavil často, dokonce až k moři. A to musel pokaždé ještě plout deltou.“

„Nu, dobrá… A co si počneme ty dva dny v Corazón Cristi? Přece jsi mi řekl, že je to docela malá osada.“

„To není vůbec žádná osada, pane. Jenom přístaviště, kde si berou parníky palivo. Hned za Corazón Cristi začíná prales.“

„Tím hůř! Jestli je tomu opravdu tak, že tímhle krajem nemůže projít člověk, aniž by byl pozorován, pak už zítra v poledne bude Miranda určitě vědět, kde jsme! A my tam přece musíme zůstat, dokud nepřijede parník.“

Zdálo se, že Tomaso myslil i na to. „Máte pravdu, pane. Ale my tam přistaneme za noci a kromě toho několik set metrů výš. Znám dobře pobřeží. Kousek odtamtud musí být ještě stoh rýžové slámy od minulých žní a do té můžeme zalézt.“

Konečně Cereza souhlasil. „Tak dobrá – jsi-li si tak jist, spoléhám na tebe! Ale pak musíme mít s sebou také něco k jídlu. Dva dny mohou být dost dlouhé.“

„To už jsem zařídil, pane. Gideon řekl své ženě, aby nám připravila nějakou tortillu, a já už mám několik kukuřičných klasů.“ Zrozpačitěl. „Jde jen o to, pane, že bychom mohli dát Gideonovi trochu peněz. Lidé tu jsou velmi chudí. Já mám také peníze, pane, mohu…“

Cereza mu vpadl do řeči. „Kdepak, chlapče – jen si schovej své peníze, mám víc než ty!“ Zasmál se. „Hodný pan Miranda se přece postaral o to, abychom oba cestou netrpěli hladem.“

Až do večera pobyli v Gideonově malé chatě. Jeho žena začala už opravdu hned v poledne péci tortilly a pronikavý zápach žluklého oleje téměř Cerezu vyháněl z domu. Když potom dával Gideonovi pět bolivarů, nechtěl je černoch přijmout. „Děkuji vám mnohokrát, pane, ale od vás nic nevezmu! Tomaso je můj přítel a vyprávěl mi o tom, jak jste na něj byl hodný.“

Cereza proto počkal, až Gideon vyšel z domu pro vodu, a pak vešel do kuchyně. Ani žena nechtěla zpočátku nic přijmout, ale Cereza poznal, že povolí, a také to tak dopadlo. „Tolik peněz jsme už dlouho neměli pohromadě, pane…“ řekla a ohlížela se po nějakém koutku, kam by je mohla schovat.

Až dosud mohl sotva někdo z ostatních obyvatel malé vesničky zpozorovat, že se tam zdržují dva cizinci. Možná, že některý spatřil Tomasa, když hned ráno šel k Indiánům, ale Tomaso tu býval častěji. Ostatně i jiní černí dělníci, kteří pracovali u Mirandy, přicházívali v neděli do Santa Pilaru.

Tomaso se dohodl s Urubim, že přijdou krátce před setměním na břeh řeky, kde na ně budou oba bratři čekat s kánoí. Ale Cereza si vzal do hlavy, že si aspoň jednou v životě prohlédne pravé indiánské sídliště. Proto se rozloučili s Gideonem a jeho ženou o něco dříve a sestupovali pak tak rychle, jak jen to dovolila Cerezova poraněná noha, po širokém srázném svahu, porostlém agávemi. Brzy stanuli před průlomem v hradbě, který se podobal bráně.

Cereza tam už chtěl vejít, ale Tomaso ho zadržel. „Nepolekejte se, pane! Hned za hradbou stojí příšerná postava…“

Cereza prošel zvědavě branou. Ihned pochopil, že jde o jednu z totemových figur kultu Indiánů, kteří věří, že jejich duše budou žít dále po smrti v těle nějakého zvířete. Uprostřed cesty stál skutečně dřevěný, rudě a modře nalakovaný totem se čtyřmi příšernými, nad sebou umístěnými maskami. Teprve když se Cereza podíval důkladněji, poznal, že jsou to hlavy fantastických zvířat, z nichž vždycky jedno sedělo na ramenou druhého.

Tomaso přešel kolem totemu s odvráceným obličejem a otočil se, teprve když slyšel, že Cereza už přichází za ním. Malíř se zasmál. „Tys ale měl naspěch. Vždyť ta věc je jen ze dřeva!“

Chlapec se plaše ohlédl. „Já vím, pane, ale přece jen se na to nemohu podívat.“

Prošli ještě další podobnou branou a pak se jim naskytl tak zvláštní pohled, že Cereza překvapeně stanul. Na nejtěsnějším prostoru bylo vestavěno do svahu aspoň sto maličkých bytů vedle sebe a nad sebou a bylo možno z nich rozeznat jenom vchody, které byly bez jakýchkoli dveří.

Celek se podobal jedinému velkému domu, jehož pět nebo šest poschodí je spojeno úzkými, do pískovce vytesanými schody s velkými stupni. Z protějšího břehu se to asi podobalo průřezu velkého, nahoře silně zploštělého úlu.

Cereza teď proklínal, že pracoval tři týďny na motivu, který se přes svůj jedinečný půvab asi vyskytuje ještě na mnoha dalších místech. Tohle by bylo něco jiného! V každém případě by teď měl v tlumoku aspoň několik studií.

Doufal, že uvidí Indiány před jejich obydlími, a byl zklamán. Jen jednou se na ně zadíval malý naháček, který stál nepohnutě v temném otvoru dveří, ale okamžitě ho vtáhla neviditelná ruka dovnitř.

Vypadalo to, jako když Tomaso počítá kroky, které museli ještě udělat na opačný konec vesnice. Bylo na něm znát, že to absolutní ticho je pro něj příšerné.

Cereza zakopl o podlouhlý, podivně lehounký předmět. Okamžitě se rozšířil pronikavý odporný zápach, a když se malíř sehnul, poznal, že to, do čeho kopl, býval asi otesaný trám. Dupl na něj podpatkem a z trámu se vysypal na udusanou zem jemný nahnědlý prach.

Chlapec ukázal vzhůru. V polovině svahu zela díra a kousek vpravo se zhroutily hned tři nebo čtyři malé byty pod vahou zřítivší se horniny.

Odporný zápach teď naplňoval ovzduší a také Cereza byl rád, když konečně měl indiánskou vesnici za sebou.

Po příkré stezce se dostali na břeh řeky, kde už na ně čekal Urubi s bratrem v kánoi. Bylo to přibližně osm metrů dlouhé, úzké plavidlo, které muselo být lehounké jako pírko. Tenká, pružná kostra byla potažena kůžemi, a zaťukal-li na ně člověk prsty, zadunělo to jako na buben.

Oba Indiáni mlčky pomohli Tomasovi i Cerezovi nastoupit. Bylo obtížné umístit ve člunu neskladný malířský stojan, aby příliš nepřečníval přes okraj. Urubi poklekl v přídi a opřel se o krátké hrubé veslo, aby voda neodnesla kánoi od břehu. Jeho bratr, který ještě nenastoupil, zavolal cosi hrdelním hlasem a Urubi to přeložil: „Až pojedeme, pane, musíte sedět docela nehybně a nesmíte vstávat. Nejlepší bude, když si lehnete na dno, pak se kánoe nepřevrhne…“

Zazněl ještě drsný jednoslabičný výkřik, pak skočil do člunu také Urubiho bratr a oba Indiáni se vší silou opřeli do vesel, aby se dostali doprostřed proudu.

Když se Cereza ohlédl, byli už víc než sto metrů od břehu a s úžasnou rychlostí pluli po proudu k peřejím Ďáblova mlýna.

55

Po příšerném objevu Miranda opatrně přilezl ke břehu a vyčerpán jako po velké tělesné námaze zůstal sedět na kmeni.

Seděl tak přes půl hodiny a opíral hlavu do dlaní, aniž vnímal okolí.

Když se konečně vrátil na haciendu, vykoupal se, převlékl a vyjel svým vozem z brány.

Správce se vrátil teprve k večeru. Miranda mu zanechal vzkaz, že odjel do Las Bonitas a že se vrátí teprve příštího dne; ať se Brugal postará o to, aby se don Santiago po noční pouti pořádně vyspal, neboť se mezitím určitě vrátí „do své stáje“.

Když Brugal četl vzkaz, posměšně zakýval hlavou. Bylo-li tomu tak, pak malíř ještě určitě spí. Zdálo se, že dokonce i Ventano má pro dnešek dost, protože se dosud také neukázal.

Správce proto povečeřel v hale a sestoupil pak na dvůr.

Když šel kolem prázdného špýcharu na kávu, tu ho napadlo, že by mu snad Tomaso mohl něco říci. Nikdo se ale neozýval, když několikrát zabušil pěstí do prkenné stěny. Chlapec asi odešel k oběma velkým barákům, v nichž už tři dny bydleli dělníci z ananasových plantáží, nebo snad zůstal na nové mýtině.

Brugal by byl vlastně měl ještě práci na několik hodin, neboť ho v posledních dnech mnoho věcí zdrželo. Především včerejší „slavnost na rozloučenou“. Protože však Miranda nebyl doma a nebylo tu tedy nikoho, kdo by překontroloval účty, rozhodl se, že raději půjde spát.

Aby se ještě protáhl po několikahodinové jízdě, popošel k zábradlí terasy a pohlížel dolů na Orinoko.

Mezitím se setmělo, ale tam, kde řeka zahýbala kolem vybíhajícího ostrohu, se již ve vodě zrcadlil vycházející měsíc. Krátce před západem slunce zmizel tenký závoj mraků, který nemohlo slunce celý den prorazit. Jižní kříž tecť jasně zářil na nebi, jako by prozatím nehrozily deště.

Je to zvláštní, jak dlouho dá na sebe déšť tentokrát čekat. Brugal hlasitě zívl. Jak se dnes přesvědčil, byly již krávy i telata na savanách za Punta Ferianou shromážděny do ohrad, takže bylo možno kdykoliv je sehnat do stájí…

Chtěl se už vrátit do domu, ale tu si všiml úzkého, podlouhlého stínu, který se velmi rychle blížil po hladině ozářené měsícem. Brugal se překvapeně naklonil přes zábradlí. Skutečně, byla to indiánská kánoe a rozeznal v ní tři postavy.

Plula kupodivu těsně u břehu a na okamžik myslel, že přistane dole pod terasou. Ale jen to tak vypadalo. Již za několik vteřin zmizel člun za temnými korunami mangrovníků.

Brugal potřásl hlavou. Uvažoval, kolik by mu asi musel někdo nabídnout, kdyby se měl posadit do tak křehkého člunu. Zrovna v téhle části řeky, kde ihned přiletí další peřeje, sotva člověk setře s čela pot úzkosti, když proletěl jedněmi. A ještě k tomu v noci!

„Indiáni jsou divní patroni,“ zabručel a šel si lehnout.

56

Když Mike pojedl a přišel si na strážnici pro klíč od své kanceláře, seděli tam Brown a Medway hezky proti sobě, rovně a s nohama slušně pod stolem. Místo karet, jak měli ve zvyku, drželi tentokrát v rukou noviny a Brown měl před sebou kromě toho ještě otevřené desky se služebními předpisy.

Mike se díval udiveně na tuto idylu, ale pak náhle vytušil příčinu. „Je tu snad plukovník Gates?“

Brown odložil noviny. „Přišel před pěti minutami, pane.“

„Proč jste pro mne nezašli?“

„Barter šel okamžitě za vámi, pane! Vlastně jste se měli setkat cestou.“

Mike už byl venku. Jedním hmatem vyndal z kapsy u vesty několik zrnek kávy, vsunul je do úst a začal žvýkat. Pak si několikrát přejel kapesníkem přes lebku, sáhl si na kravatu a šel dále.

Když došel před svou kancelář, uvažoval zlomek vteřiny, zda nemá zaklepat, pak ale od toho upustil, srdnatě vzal za kliku a vstoupil.

Již po první minutě byl příjemně překvapen. Sice se zdálo, že Gates není zrovna v nejlepší náladě, ale okamžitě uvolnil Mikovi místo za psacím stolem, a jako by očekával zdvořilý protest, zvedl ruce. „Ale ne, Miku – prosím, vy jste tu domácím pánem.“

Mike na to vůbec nepomýšlel, aby mu vnucoval své místo, ale přece jen se tak zatvářil: „Jak si přejete, pane…“

Plukovník se stal značně věcnějším, když vyslechl Mikův raport, ale Mike mu ještě přisunul přes stůl opis protokolu. „Tady to máte písemně, pane.“

Gates se přinutil k tomu, aby několik minut listoval v protokolu. S povzdechem pak vrátil spis. „Nu, Miku… Dobře se to zrovna neposlouchá, co ten starý bráška tady všechno nažvanil.“

„To jsem mu nezazlíval, pane. Považuji za horší to, co mi neřekl! Myslím to, co mi zamlčel.“

Gates se pokusil natáhnout si pod stolem své dlouhé nohy. „Rozumím… ale vždyť vám přece vůbec nic nezamlčel! Řekl vám, že se asi zmýlil, a to je přece něco jiného, není-liž pravda?“ Nutil se do žoviálně nedbalého tónu: „Znám dost dlouho toho starého cholerika, Miku! Ten byl vždycky zatraceně potrhlý…“ Když viděl, že Mike chce něco namítnout, mluvil honem dále: „Pochopte mne, Miku – chci tím říci, že měl vždycky bídnou paměť. A přece musíme uznat, že za sedm týdnů se dá leccos zapomenout.“

Mike přikývl. „Zajisté, pane! To by se mi samotnému mohlo stát. Ale pak jsem přišel náhodou na něco jiného – nevím, jestli jste četl to místo v protokolu. Bez jakéhokoliv úmyslu jsem se ho zeptal, proč rázem přestal chodit do Pinguinbaru, když tam byl tak dlouho denním hostem. A to jsem zřejmě šlápl do pěkných věcí.“

Gates se zatvářil odmítavě. „Četl jsem to místo. Ale jde tam o čtrnáctý únor, jestli se nemýlím, tedy o datum, které je dva týdny před Solanovou – hm – před Solanovou násilnou smrtí. Dosud si neuvědomuji, co to má společného s vaším vyšetřováním…“

Ani Mike to nevěděl, ale nedal se od toho odvést. „Možná, že tu není bezprostřední souvislost, pane. Ale ve spojitosti s falešným alibi se to pro mne stalo velmi zajímavým – tím spíše, protože upadl do smrtelných rozpaků, když jsem se ho na to zeptal.“

Gates se teď zatvářil uzavřeně, jak to znal Mike ještě velmi dobře z Kingstownu. „Tak tedy já vám řeknu: kdybych byl na jeho místě, také bych vám na to neodpověděl! A dovedu si představit, že by to obratný obhájce prosadil dokonce i před porotou! Prosím: budu-li obviněn, že jsem prvního března ukradl dejme tomu deštník, kdo mě může přinutit, abych věšel policii na nos důvody, proč už od čtrnáctého února nenavštěvuji tetu, ke které jsem až dosud docházel obden?“

Mike se svéhlavě ušklíbl. „Kdybych byl státním návladním, trval bych na tom, aby soud odmítl takovouhle formulaci vašeho obratného obhájce, protože brzdí soudní řízení, a aby v tom soudce spatřoval pokus o zatemňování skutečnosti. Ovšem ne v případě, kdyby šlo o ukradený deštník, pane, ale tady přece byl zastřelen člověk.“

Plukovník zřejmě pochopil, že by se snad neměl pouštět do podobných výkladů. „Všechna čest vaší horlivosti. Ale myslím si, že zacházíte trošku daleko…“

„Nemyslím, pane – promiňte. V moderním soudním řízení se velmi často sleduje předchozí život obžalovaného, a dokonce i život jeho rodičů skoro až k biřmování. Proč bych jako osoba odpovědná za policejní vyšetřování neměl mít právo jít za věcí, která se mi zdá být podezřelou? Major Biggers mi zůstal dlužen odpověď, pane. Na tom nemohu nic změnit. V tom případě si ještě dnes večer osobně zjistím v ‚Pinguinbaru‘, co je třeba…“

Tentokrát ho chtěl Gates přerušit, ale Mike to nepřipustil. „Možná, pane, že při tom vyjde najevo něco naprosto neškodného – třeba spor se spoluhráčem nebo něco takového, ale já tomu nevěřím. Kdyby tomu tak bylo, pak by neměl důvod, aby skoro spadl ze židle, jak se lekl, když jsem mu docela mimochodem položil tu otázku.“

Gates neochotně přikývl. „Kdybychom se jinak nedostali dále, budete to muset učinit. Ale jen tehdy, Miku, rozumíte? Promluvme si spolu teď docela otevřeně. Máte vyšetřit případ Solana a teď jste narazil na Biggerse. Na základě indicií, které mluví proti němu, jste byl naprosto oprávněn k tomu, abyste ho dal předvést. Řekl jsem vám včera, že znám Biggerse už spoustu let… Proč se ušklebujete, Miku?“

Mike se to ani nesnažil skrývat. „Myslím na to, pane, co jste mi včera řekl kromě toho…“

„No a co jsem říkal?“

„Říkal jste, že jméno a stav nerozhodují.“

Gates se pokusil o úsměv, ale vznikla z toho pouhá grimasa. „Dobrá, to jsem řekl. Žádal jsem teď snad od vás opak? Poslyšte, Miku – řekněte mi teď bez okolků, co si o mně myslíte… Prosím, začněte!“

Mike se zase ušklíbl. „Je to rozkaz, pane?“

„Služební rozkaz. Mluvte!“

„Dobrá, pane, tak vám to tedy povím: přišel jste osobně z Kingstownu proto, abyste vytáhl Biggerse z bryndy, protože – protože patří k vaší kastě, promiňte, pane…“

Gatesova tvář se opět stáhla v grimasu, ale pokynul Mikovi, aby pokračoval.

„… Kdybych neseděl na tomhle místě, mohlo by mi to být lhostejné, jsem už dost starý, abych věděl, že to tady není o nic jiné než doma v Anglii… Prosím, pane – dal jste mi rozkaz, abych řekl, co si myslím! jak už řečeno, je mým úkolem najít muže, který zastřelil Solanu, a pokud mě nenahradíte někým jiným, udělám vše, co k tomu patří – i v tom případě, je-li ten člověk nahoře ve vězení náhodou major Biggers. Teď musím mít jeho alibi, a to ještě dnes, jinak pošlu zítra ráno svou zprávu vyšetřujícímu soudci – včetně všeho, co zjistím dnes večer v ‚Pinguinbaru‘, a bude-li třeba i jinde… Tak, pane, rozkaz proveden! Teď víte, co si o tom myslím.“

K Mikovu údivu si Gates ulehčeně oddechl. „Biggersovo alibi dostanete, za to vám ručím.“

Mike na něho skepticky pohlédl. „Promiňte, pane, ale to si nedovedu představit! Není sporu o tom, že ten člověk cosi skrývá!“ Mike sáhl ještě jednou po protokolu a přisunul ho ke Gatesovi: „Prosím, pane, pročtěte si ještě jednou toto místo, pak mi dáte jistě za pravdu!“

„Vždyť vám to neberu, člověče! Nezní to zrovna pěkně, co tu povídá! Ale co se vám nepodařilo úřední mocí, to se snad podaří mně. Možná, že to nevíte, Miku, ale byl jsem po dlouhá léta jeho velitelem! Všechno mu pořádně vytmavím – také vaše stanovisko, Miku. A myslím, že mi poví, co od něho chcete vědět… Okamžik, Miku, teď mluvím já! Řekl jste mi včera, že na základě své znalosti lidí jste od počátku nevěřil v Cerezovu vinu. Dobrá, nikdo vaši znalost lidí nepopírá. Už mnohokrát jste tím zabránil blamáži v naší práci. A přesto se domnívám, že jste se v Cerezově případě zmýlil. Prosím vás, použijte i tentokráte své znalosti lidí! Vždyť přece sám nevěříte, že Biggers je vrahem! Nebo mi snad chcete vyprávět, že toho podivínského starého pána, tohle klubko nervů považujete za vraha?“

Mike byl rád, že o tom Gates začal sám. „Za vraha ho nepovažuji. Ale právě takováto, ‚podivínská klubka nervů‘ jsou schopna jednat v afektu. Nebo snad ne, pane?“

„Ovšem, Miku! Ale ani tomu nevěříte!“

„Je to tak, pane! Ale těchto šest bodů ještě stále není objasněno a proto nenahlížím, proč bych se měl v tomto případě uchýlit od obvyklého postupu…“

Gates si zhluboka povzdechl. „Vy dovedete být tvrdohlavý, Miku. Ale teď jsem tu já, a jestli se mi povede, abych ho pohnul k řeči, pak jsem vám přece také pomohl, pravda? Podívejte se na mě, Miku… Tak, a teď mi řekněte, zda považujete starého Gatese za tak neodpovědného, aby ze starého kamarádství k ‚člověků své kasty‘, jak jste se vyjádřil, kryl zločin… Prosím, čekám na vaši odpověď…“

Mike se poškrábal na bradě. „Pravda, pane – to nepředpokládám…“

Neznělo to příliš přesvědčivě, ale zdálo se, že Gates je spokojen. „To mi stačí! A teď abychom se konečně dostali dále. Pošlete pro Biggerse a já si s ním promluvím – přirozeně mezi čtyřma očima, jinak by to nemělo vůbec smysl. Souhlasíte?“

V Mikovi se střetly dvě pohnutky. Jedna, která mu radila, aby svolil a tím svalil odpovědnost na Gatese, a druhá, která mu přikazovala, aby nesvoloval k takovémuto zásahu do své kompetence. První však zvítězila a Mike se střežil, aby to dal příliš najevo. „Dobrá, pane – jste mým představeným! Jestli si od toho něco slibujete…“

„Slibuji si od toho všechno!“

„V pořádku! Ale mám jednu podmínku. Alibi, které vám udá, si sám překontroluji, nebo bych byl ke svému politování nucen vám vrátit případ Solana…“

Gates na několik okamžiků svraštil obočí, ale pak přisvědčil. „Dobrá, na to máte plné právo…“ Zřejmě mu záleželo na tom, aby tato trapná rozmluva vyzněla smířlivě, neboť zamžoural na Mika a dodal: „Ale – že byste mi vrátil případ? To by se vám tak hodilo, co? Případ Solana zpracováváte vy, a to až do jeho objasnění…“

57

Oba Indiáni přistáli u levého břehu, přibližně kilometr před Corazón Cristi. V dravém proudu Orinoka to bylo velmi nebezpečné, protože nejnepatrnější náraz o kámen, skrytý pod vodní hladinou, nebo o kořen by byl mohl prorazit tenký kožený povlak kánoe.

Cerezovi nebylo právě volně, když viděl, jak se s příšernou rychlostí blíží ke břehu. Podle jeho názoru by bývalo lepší přistát na takovém místě, kde nestály na břehu mangrovníky a kde také nebylo tak tma jako tady. Ale teď už se nedalo nic dělat. Piti-yu, mladší z obou bratří, který dosud vesloval na zádi, se náhle vymrštil jako blesk a zachytil se silné, nad hladinu vyčnívající větve. Kánoe rázem zmírnila rychlost a pak opatrně ručkovali ke břehu.

Urubi zavolal na Cerezu a Tomasa, aby vystoupili, a podal jim jejich věci. Teprve potom vystoupili na břeh i oba Indiáni, vytáhli kánoi z vody a odnesli ji na malou mýtinku, kde ji opatrně položili.

Když jim Tomaso řekl, že tady někde nablízku ještě musí být stoh rýžové slámy z minulé úrody a že by tam mohli přenocovat, Urubi přikývl.

Opravdu stačilo ujít několik set metrů a dostali se k místu, kde povodně v minulých letech vymlely do příkrého břehu jakousi jeskyni. Uvnitř bylo možno rozeznat silnou vrstvu slámy.

Také oba Indiáni tam chtěli zůstat až do rozednění, pak dojdou s kánoí až na silnici a odnesou ji zase do Santa Pilaru. Podle Cerezova odhadu to muselo být nejméně třicet kilometrů.

Piti-yu přinesl z kánoe malý kožený pytlík a nízkou plechovku. Odešel s ní k řece pro vodu. Urubi a Tomaso nasbírali několik náručí chrastí a za několik minut už vyšlehl u vchodu do jeskyně malý plamínek. Cereza se zvědavě přiblížil, aby také jednou spatřil indiánský zapalovač, ale Urubi se ušklíbl a ukázal mu krabičku zápalek.

„Já jsem si myslil, že to děláte jinak!“ řekl Cereza zklamaně.

Indián si vložil mezi obě dlaně krátký klacek a třel ho mezi nimi jako kverlačku: „Takhle, že? Několik velmi starých žen v naší vesnici to ještě tak dělá. já mám něco lepšího…“ Sáhl do koženého váčku a vytáhl několik předmětů: obyčejný kovový knoflík od kalhot, jehož dírkami byla protažena dvojitá šlacha, křemen a kulatou dřevěnou krabičku s troudem. Chtěl Cerezovi ukázat, jak se s tím rozdělává oheň, ale ten mu vzal věci z ruky. „Počkej, to umím také…“ Vzal jeden konec šlachy mezi zuby a druhý do pravé ruky. Roztočil knoflík a levou rukou k němu přidržel krabičku s troudem a křemen. Už při třetím pokusu přeskočilo několik jisker a troud začal doutnat. „To už jsme dělali jako chlapci, když jsme si hráli na Indiány,“ řekl pyšně.

Brzy poté seděli všichni kolem ohně a před nimi stála plechovka s velmi trpkým druhem maté. Tomaso vybalil tortilly, které jim dala s sebou Gideonova žena, a také oba Indiáni se pustili hladově do jídia.

Aby je nenechával v nejistotě, vytáhl Cereza peněženku a dal každému deset bolivara. Urubi na něho nedůvěřivě pohlédl, ale Cereza mu se smíchem poklepal na rameno. „To je v pořádku…“Namísto odpovědi začal Indián mluvit hrdelním jazykem Guaraunů se svým bratrem. Zdálo se, že Piti-yu ještě nikdy neviděl bankovku, neboť ji nechápavě obracel v prstech. Urubimu se však přece jen podařilo vysvětlit bratrovi, co ten kus papíru znamená, neboť Piti-yu několikrát přikývl a zadíval se na Cerezu zpod přivřených víček.

Po jídle ještě zůstali Cereza a Urubi u ohně. Cereza váhal, zda se může Indiána zeptat na neštěstí, které vpádem termitů postihlo Guarauny v Santa Pilaru. Ale po chvilce o tom začal Urubi mluvit sám. „Až bude měsíc podruhé tak kulatý jako dnes, nebude už žádný z Guaraunů bydlet ve staré vesnici…“ Řekl to bez jakékoliv hořkosti, tak, jako se konstatuje fakt, na němž se nedá už nic změnit.

Cereza se na něho ze strany podíval. „Už víte, kam se odstěhujete?“

„Někam… Musíme zůstat u Velké řeky, jinak bychom neměli co jíst.“

Cereza myslil na to, že každým dnem může nastat období dešťů. Tím se situace pro Indiány ještě daleko zhorší. Na obou březích Orinoka bylo přirozeně dost země, aby se tam mohly usadit desítky tak malých kmenů. Jistě však patří nějakému seňoru Mirandovi nebo některé petrolejářské společnosti…

Indián začal znovu: „Mnozí z nás se budou muset rozloučit se svými bratry, protože nemůžeme zůstat pohromadě… Většina chce jít tam, kde vtéká Velká řeka do Velké vody. Tam, kde bydlí Pirové…“

Cereza nedovedl pochopit rezignaci, s jakou Urubi o všem mluvil. Čtyři sta nebo pět set lidí přece nemůže bez jakéhokoliv pokusu o obranu odejít, myslel si Cereza. „Cožpak neexistuje žádný prostředek proti termitům?“

Urubi rozhrábl žhavý popel a položil na něj ještě trochu chrastí. „Leda tak oheň, ale ten by ještě daleko rychleji pozřel naše domy! Anebo páchnoucí voda, která prýští ze země u San Fernanda.“

„Myslíš naftu? To je olej a žádná voda… A ty myslíš, že by se tím termiti dali zahnat?“

„Já to vím! Naši bratři u Pirů to udělali také tak. Teď už je ale pozdě, protože teď už ta havěť sedí v našich domech.“

„Tomu nerozumím…“

Cereza vysušil svůj tabák už v Santa Pilaru. Když nabídl Indiánovi, uhnětl si z něho Urubi malou kuličku a vsunul ji do úst. „Už od posledního období dešťů víme, že termiti přišli do našeho kraje! Nejdřív jich bylo jenom tolik, kolik mám prstů, pak jich bylo víc, pořád víc…“

„To jste pozorovali a nic jste proti tomu nepodnikli?“

„Pokusili jsme se něco udělat, pane. Naši starší se vydali k bílým mužům do San Fernanda a chtěli dva sudy páchnoucí vody – tehdy, kdy ještě byl čas. Je třeba vyvrtat několik děr nahoře do černých chuchvalců, které jsou přilepeny ke kmenům, a pak se do děr naleje páchnoucí voda. Naši starší za ni chtěli zaplatit, i když ne všechno najednou. Ale všechny ženy z naší vesnice chtěly sbírat mangrovníkovou kůru a palmovou dřeň, a to bychom pak byli prodali, abychom měli peníze na páchnoucí vodu…“

„A dali vám bílí mužové něco?“

„Byli k nám velmi laskaví. Přivezli naše starší velikým vozem do vesnice. Cesta je daleká, panel Řekli, že napřed musí zjistit, zda v naší zemi také není páchnoucí voda, neboť pak by voda, kterou jsme chtěli nalít do obydlí termitů, ztratila svou kouzelnou moc.“

„Řekli opravdu ‚kouzelnou moc‘, nebo to jen tak říkáš teď?“

„Tak to řekli bílí mužové. Zůstali u nás několik dní a vrtali u nás do země. Na našich polích, nahoře u Santa Pilaru a uprostřed vesnice…“

„A pak?“

Urubi zase pokrčil rameny. „Pak našli u nás páchnoucí vodu. Řekli, že prý to nemá smysl a že si asi budeme muset najít nová sídliště…“

Cereza teď už věděl dost. „Bílí mužové ze San Fernanda“ nejen že odepřeli Indiánům veškerou pomoc – ale využili příležitosti a zároveň poslali své prospektory.

Oheň dohořel, ale oba ještě dlouho seděli a čekali, aby mohli udusat doutnající uhlíky.

.

Když Cereza ulehl, musel ještě dlouho myslet na to, co slyšel. Jako Venezuelec věděl, co teď přijde. Až Guarauni odtáhnou – vstříc nejistému, ale rozhodně ne laskavému osudu – pak budou jednoho dne stát vrtné věže i tam, kde ještě před nedávnem dobývali vypuzení Indiáni palmovou dřeň, kde pěstovali a sklízeli kukuřici a brambory.

Avšak Urubi mu vyprávěl o životě svého kmene ještě více.

Před několika lety sbírali Guarauni ze Santa Pilaru mangrovníkovou kůru a dopravovali ji, přivázanou ve velkých otepích mezi své kánoe, do Ciudad Bolivaru, kde ji od nich přejímali nákupčí venezuelských obchodních společností.

I tento skrovný příjem ustal. Když opět jednoho dne přišli do města, tu se dověděli, že už nemají přivážet mangrovníkovou kůru.

Cereza vzpomínal při Urubiho vyprávění na Pabla Solanu, od něhož slýchal podobné věci: akcionáři obchodních společností ve všech větších městech Venezuely už dávno zpozorovali, že pro jejich osobní blahobyt je bezpečnější, aby se nevzpírali jednostrannému hospodářskému vývoji své země. Proto začali spekulovat v naftě a stále více a více přestávali obchodovat se zemědělskými výrobky.

Cereza věděl z vlastní zkušenosti, kam až to už dospělo. Koupil-li si člověk v Caracasu, v Medině nebo v Maracaibu plechovku tabáku, sklenku oliv, bavlněnou košili – či dokonce i maso a mnoho druhů ovoce, které v jeho dětství ještě bylo vyváženo do zahraničí – na všem teď stálo buď CANNED IN USA nebo MANUFACTURED IN USA.

Ať už to bylo zaviněno hořkým maté nebo snad rozčilením posledních hodin na řece, Cereza ještě dlouho nemohl usnout. Nebyl blázen, že se tak tajně odkradl, namísto aby hned předevčírem šel k Mirandovi a aby mu jako šéfovi policie řekl, co se stalo a co si o tom myslí?

Ale vždyť přece měl veškeré příčiny, aby nedůvěřoval i Mirandovi. Požádat cestou o pomoc venezuelskou policií by bylo mělo smysl jen tehdy, kdyby jel oklikou přes Caracas, a to se mu v žádném případě nechtělo.

Až zase bude na Trinidadu, bude všechno obtížnější, to mu bylo jasné. A nejen to. Věděl také, že se vzrůstající vzdáleností ztratí o věc zájem. Už teď, ani ne osmačtyřicet hodin po události, téměř nechápal, jak se mohl dát nakazit Tomášovým pověrečným strachem.

Měsíc stál tak vysoko nad stromy protějšího břehu, že ozařoval jen vchod do jeskyně. V jednom okamžiku se Cereza domníval, že se kolem jeskyně plíží jakési větší zvíře, a ihned se vzpřímil. Brugal mu vyprávěl, že v tomto kraji ještě žijí jaguáři, a Cereza netoužil po tom, aby se s nimi ještě nakonec seznámil. Dobře, že už to budu mít všechno brzy za sebou, pomyslil si.

Jestli všechno klapne, bude nejpozději do týdne na Trinidadu. Vzpomínka na široké třídy v Port of Spainu byla příjemná a těšil se dokonce i na šosácký Bridgetown. Pak si ale rázem uvědomil, že tam už není Pablo Solana a že už nikdy nevystoupí do Livingstonovy aleje, aby si s ním několik hodin bezstarostně popovídal. Už proto by po svém návratu nemohl žít v Bridgetownu, kde mu tolik věcí připomínalo jeho přítele.

Ještě než usnul, pomyslel na to, zda už zavilý inspektor Stokes dopadl Solanova vraha…

58

Mike byl člověk, pro nějž jistota znamenala vše. Proto teď zamířil k „Pinguinbaru“, místo aby se hodinku procházel, jak to vlastně původně zamýšlel. Tak dlouho to asi bude trvat, než se podaří plukovníku Gatesovi vylákat z potrhlého Biggerse tajemství jeho nočního života. Kdyby to ani Gatesovi nechtěl prozradit, pak ho už nic nezachrání před vyšetřujícím soudcem.

Přesto, že bylo ještě poměrně brzy, zastihl majitele baru a mluvil s ním přes půl hodiny. Pak vyhledal ještě jeden z nejpochybnějších lokálů v přístavu a velmi spokojen se vrátil na policejní komisařství.

Na strážnici mu řekli, že plukovník Gates stále ještě sedí s Biggersem v jeho kanceláři. Proto odešel do místnosti pro mužstvo pohotovostní služby, která nebyla ve dne používána, a převalil se na kavalec. Teď by bývalo na čase ještě jednou si všechno rozmyslet, ale neměl se k tomu a raději si představoval Gatese, jak se bude tvářit, až uslyší jeho zprávu.

Trvalo to ještě přes půl hodiny, pak vrzly nahoře dveře. Hned poté vstoupil do místnosti velmi rozpačitý policejní prefekt. Mike chtěl vyskočit z kavalce, ale Gates pokynul, aby nevstával. „Zůstaňte ležet, Miku!! ‚Nestůj, můžeš-li sedět, neseď, můžeš-li ležet,‘ řekl prý jakýsi řecký mudrc. Hehehe…“

Přesto Mike vstal a počkal, až si Gates sedne.

„Tedy, Miku, promiňte, že jste musel tak dlouho čekat…“

„O, prosím – co musí být, to musí být…“

„Jste rozumný člověk, Miku. A teď vám také povím, co jsem se dověděl. Biggers nebyl v noci u Solany. V kritické noci se zdržoval v Bridgetownu v jiném lokálu, na to mi dal čestné slovo.“

Mike se kousl do rtu. Považuje mě opravdu za tak omezeného a domnívá se, že se dám tak lacino odbýt, ptal se v duchu sám sebe.

Zdálo se, že Gates nepochopil jeho mlčení, neboť rychle pokračoval: „A co by vás tak ještě kromě toho zajímalo: ujistil mě na čestné slovo, že jeho – hm, jeho nedocházeni do dřívějšího denního lokálu nemá ani v nejmenším nic společného s případem Solana.“

Snažil se zakrýt vlastní rozpačitost hlomozným závěrem: „Vezme-li se to kolem dokola, kamaráde, nešlo vlastně o nic vzrušujícího, jen o několik fakt, která jsme nemohli přejít ani u člověka, jako je major Biggers! Ale přece jen fakt – a jak jsem už řekl na počátku: jméno a stav – nerozhodují…“

Mikovo mlčení mu přece jen začínalo být nepříjemné. „Bohužel, případ Solana není tímto vyřešen, ale s tím jsme přece oba nikdy tak docela nepočítali. Přece jen však jsme svým energickým zákrokem zabránili dalšímu mlácení prázdné slámy, a to má přece také cenu.“

Mike vstal a s neproniknutelným výrazem přikyvoval. „To ano, pane… Ale snad bychom si přece jen měli raději zajít ke mně? Tady ve zdi jsou velmi tenké zasouvací dveře a není třeba, aby stráž slyšela, co vám teď chci sdělit…“

Také Gates se postavil na své dlouhé nohy. „Počítám, že už není mnoho co říci! Vy jste větřil stopu jako spolehlivý stopař a šel jste po ní. Že to nebyla správná stopa, není vaše vina.“

Mike otevřel mlčky dveře a dal Gatesovi přednost. Nahoře v kanceláři se oba posadili na táž místa jako před několika hodinami, když se Mike vrátil od oběda.

Gates si rukou přejel ustupující bradu. „Předpokládám, že souhlasíte, abychom ihned majora Biggerse propustili. Můžete být bez starosti. Objasnil jsem mu vaše chování a domnívám se, že to pochopil.“

Mikův údiv nad takovou naivní nestydatostí ustoupil tichému vzteku. „Pro mne za mne ať si běží, pane – i když ne na základě toho, o čem vás ujistil půltuctem čestných slov…“ Gates otvíral ústa, ale Mike se teď nedal přerušovat. „… Podle toho, co jste mi řekl, pane, nebyl ten dobrák asi příliš sdílný, pravda?“

„To bych neřekl! Chvilku to trvalo, ale pak mi řekl vše, co jsem od něho chtěl vědět.“

Mike hleděl se zlým výrazem upřeně na desku stolu.

„Promiňte, pane, ale o tom, co jsem chtěl vědět – nebo správněji, o tom, co jsem musel vědět, neřekl ani slovo! Nedovedu si představit, že bych měl v budoucnosti opatřovat své zprávy poznámkami jako: ‚K tomu viz čestné slovo vyslýchaného‘ anebo podobně…“

Plukovník Gates si zajel ukazovákem za límec. „Naprosto ne! Uznávám, že to, co jsme tu provedli, byl poněkud individuální postup. Ale každý řemeslník se přece musí řídit materiálem, který zpracovává, pravda? Jinými slovy: máme co činit s mužem, s ‚příslušníkem kasty‘, jak jste tak vtipně řekl, jejímuž kodexu cti je třeba učinit jisté ústupky…“

Mike se zhluboka nadechl. „Dobrá, pane. Smím teď mluvit?“

Gates na něho vrhl nedůvěřivý pohled a nastavil mu pozlacenou tabatěrku. „Zkuste tyhle, Miku. Je to nový druh… A teď řekněte, co máte na srdci.“

Tentokrát se Mike neptal, zda má chápat tuto výzvu jako rozkaz. „To také udělám, pane! Aby bylo hned úvodem jasno: major Biggers může mluvit o štěstí, že jsem si předtím nevyšel jen pro své potěšení. Jinak by se mohl škvařit dál ve své cele a od tohoto okamžiku by se mohl bavit s vyšetřujícím soudcem! Ano, pane, to myslím vážně!“

Mike konstatoval s upřímným uspokojením, že Gates dovede vypadat ještě podstatně hloupěji, než si až dosud myslel. „Nedomnívám se, pane, že si o mně myslíte, že bych mohl akceptovat takovýto ‚individuální postup‘. Tady se mluvilo několikrát o čestných slovech a kodexu cti: přiznal byste jedno či druhé muži, který by se dopustil podlého zneužití důvěry a nadto zpronevěry?“

Gates se prudce vzpřímil. „Co to má znamenat?“

„To znamená, že muž, o jehož vysoké pojetí cti tu jde, se dopustil roztomilého malého podvůdku, pane! Jestli to postižený udá, pak bude Biggers bez pardonu muset přesídlit na nějaký čas do ústředního vězení na Trinidad.“

Gatesova dolní čelist komicky poklesla. „Co to říkáte? Že by major Biggers…“

„Bude nejlepší, pane, když mi dovolíte, abych o všem poreferoval po řadě. Fungoval už asi půl roku jako tak zvaný divoký bookmaker. To by samo o sobě nebylo nic zlého. Takového něco je tady a v Kingstownu stejně obvyklé jako u nás doma v Anglii. Je to ovšem zakázáno a člověk také chápe proč. Jestli to dělal Biggers proto, aby zaokrouhlil své příjmy, a nebo z pouhé radosti z rizika, to je lhostejné.

Fakt je, že riskoval. V polovici února u něho vsadil jistý host v ‚Pinguinbaru‘ dvacet liber šterlinků na vyloženého outsidera. Předpokládal přirozeně, že Biggers poukáže telegraficky peníze nejbližší veřejné sázkové kanceláři. Ale zdá se, že ten si byl tak jist svou věcí, že prostě peníze inkasoval, aniž sázku poukázal dále.“

Gates se tvářil, jako by byl o podobných věcech jakživ neslyšel. „Nerozumím vám ani slovo. Myslíte tím sázení na koně?“

Mike se musil ovládnout, aby se mu nerozesmál rovnou do obličeje. „Ovšem, pane. A dokonce sázení na zámořské koně! Na vlastní turf jsme to v Bridgetownu ještě nedotáhli. Zda při tom vždycky jednal poctivě, to nevím. Ale i to by se dalo dodatečně zjistit.“

„A pak?“

„Pak měl smůlu, pane. To bystré zvířátko, na něž přijal sázku, nezůstalo pozadu, jak doufal Biggers, ale vyhrálo a vyneslo trojmístnou kvótu! Bylo to rovných devět set liber.“

Plukovník spráskl ruce a zasténal. „Ale to přece není možné!“

„Je to tak, jak jsem vám řekl.“

Gates našel náhle řešení. „To určitě zapomněl ty peníze poukázat! Poslyšte, Miku, zapřísahám vás: přece víme oba, jak dovede být zapomnětlivý! Vzpomeňte si na alibi…“

Mike pokrčil rameny. „Ještě nejsem se svým referátem u konce, pane. Alibi mám také…“ Zdálo se, že Gates je připraven ještě na horší věci, neboť se na něj díval přímo úzkostlivě.

Mike několik vteřin vychutnával tento pohled a pak pokračoval: „Výherce žádal své peníze, to je jasné. Prasklo to, a pak vyhodili Biggerse z ‚Pinguinbaru‘. Předtím ještě ujistil toho druhého, že své peníze dostane. Přirozeně na čestné slovo…“

Teď se Gates rozzlobil. „V tom nespatřuji nic komického, rozumíte? Dluhy ze hry jsou čestné dluhy!“

„Hm… Jenom dluhy ze hry, pane? Ale vraťme se k Biggersovu alibi pro noc, v níž se udála vražda. Ředitel baru mi prozradil, kam Biggers chodil, když už nesměl do jeho lokálu: chodil dolů do přístavu, do ‚Domina‘. Je to putyka, v níž je všechno dovoleno: volný styl, víte? Jenom při ‚Voltách‘ se nesmí nikdo dát dopadnout. A to se, bohužel, přihodilo minulý týden ctihodnému majoru Biggersovi. Od toho okamžiku se už nesmí objevit ani tam…“Mike se škodolibě zašklebil: „… Teď už mu zbývá jenom klub YMCY…“

Gates se ještě jednou pokusil znevážit Mikovy údaje: „To je úžasné, jak jste to všechno mohl zjistit za jedinou hodinu…“

„Za půldruhé hodiny, pane! Ale jestli to považujete za nutné, vezmeme si vůz, pozveme Biggerse a zajedeme s ním do obou lokálů…“

Gates zalomil rukama. „Propánaboha, vy jste se zbláznil, člověče? Když to říkáte, tak asi to bude pravda…“

Mike sáhl do kapsy a vytáhl dva popsané lístky, ale Gates je ani nechtěl vidět, „je dobře – ušetřte mne, prosím vás! Ale abychom to dokončili… A tam se zdržoval také v kritické noci?“

„Ano, pane. Hostinská a dvě číšnice to místopřísežné prohlásily, přestože mají na Biggerse zlost. Jejich výpověď je jeho štěstím, pane. Jinak bych ho teď nepropustil.“

Gates vstal. Tvářil se, jako by se byl dotkl něčeho nečistého. „Ten člověk se vyřídil sám. Ale poslouchejte. Náležel kdysi k společenské vrstvě, která něco znamená i tady, i v Anglii. Takovouto skvrnu nelze připustit! Musím vás, Miku, požádat, abyste se nikomu o tom nezmínil ani slůvkem…“

Mike přistoupil rychle k oknu, aby se mu nakonec přece jen nevysmál do obličeje. „Ode mne se nikdo nic nedoví. Leda že bych byl někdy dotázán úředně. Ale závazky tohoto druhu neuzavírám! Lituji, pane – ani závazky na čestné slovo…“

I když Gates vycítil ironii z jeho slov, přece jen dovedl skrýt zlost. „A co se teď stane? Myslím s tímhle Biggersem.“

Mike pokrčil rameny. „Toho teď dám dopravit ke bráně, pane, a pak ať si běží – jak rychle a jak daleko jen může!“

59

Ihned po svém příjezdu do Port of Spainu poslal Cereza tento telegram:

barreová calle colon san juan portorico stop vraťte se nejrychleji do bridgetownu stop telegrafická odpověď hlavní pošta portspain stop olé cristinita santiago stop.

Potom hledal Tomasa. Objevil ho u hlavního vchodu, kde chlapec soustředěně pozoroval otáčivé dveře. „To koukáš, co? Ale teď pojď, tady ještě uvidíš docela jiné věci.“ Aby chlapce seznámil s tajemstvím dveři, vzal ho za ruku a udělal s ním několik kol.

Kdyby se byl jejich příjezd do Port of Spainu opozdil o jediný den, nebyli by už stihli doktora Sherwooda, neboť se právě chystal odjet se svým novým partnerem do Vidamejoru a odtud do Caracasu.

I tak netrvalo jejich setkání ani půl hodiny, protože Sherwood musel zařídit před odjezdem ještě spoustu maličkostí. Cereza proto nemohl doktorovi podrobně vyprávět o svém čtyřtýdenním pobytu na Orinoku. Sdělil mu jenom, že namaloval obraz pro jistého bohatého farmáře a nakonec že by se byl téměř utopil ve víru řeky.

Jejich rozhovor byl přerušen zazvoněním telefonu. Když Sherwood položil sluchátko, pohlédl nervózně na hodinky a vstal. „Nezlobte se na mě, Cerezo, ale musím ještě na celnici… Příležitostně mi to všechno musíte v klidu vyprávět – u láhve vína, jako tenkrát před pěti týdny.“

Také Cereza vstal, ale ještě zadržel lékaře za rukáv. „Souhlasím. Ale teď mám ještě jednu prosbu, a tu mi musíte splnit: tam venku sedí mladý černoch…“

Sherwood udiveně vzhlédl: „Ten patří k vám? Už jsem se divil, jak se vůbec dostal sem dovnitř.“

„Ano, patří ke mně. Ten chlapec mě před týdnem vytáhl z peřejí, jinak bych tu teď nebyl.“

„Chápu… A teď mu tady někde mám najít místo, pravda? Pokud možno za vedoucího laboratoře, že?“

Cereza potřásl hlavou. „Tak nároční vůbec nejsme. Máte mu naočkovat to vaše kouzelné sérum a hned ho vzít s sebou do Vidamejoru – lepší příležitost se nenaskytne. Nenuťte mne, abych vám široce vyprávěl, proč! Peníze na cestu pro něho vám dám hned…“ Chtěl sáhnout po peněžence, ale Sherwood ho zadržel. „Toho laskavě nechte.“ Přesto se zdálo, že není příliš nadšen Cerezovou prosbou. „Očkovat ho mohu okamžitě. Ale vzít ho s sebou? Nevím, zda lidé ve Vidamejoru mohou potřebovat takový přírůstek…“

Cereza sevřel Sherwoodovu paži. „Takovýhle přírůstek mohou potřebovat! Patří k té tisícovce lidí, která se musela tehdy odstěhovat z krajiny kolem Barrancasu, takže mnozí ho budou ještě znát. Jeho matka a jeho malá sestra jsou na Santa Inésu. Stačí vám to?“

Mladý lékař nedůvěřivě vzhlédl. „Počkejte! Nepřišel snad odtamtud?“

„Naopak, chtěl tam odjet! Ale cestou jsem mu vysvětlil, proč to nejde…“

Protože se zdálo, že Sherwood stále ještě váhá, zesílil Cereza stisk své ruky. „Nenechte mě na holičkách, Sherwoode. Ten chlapec je dobrák od kosti a je inteligentnější než většina mých známých – přítomné ovšem vyjímaje!“

Sherwood přikývl. „Dobrá, vezmu ho s sebou! Ale dáváte mi své slovo, že nikdy nebyl na Santa Inésu a že se nesetkal s nikým odtamtud.…“

Cereza si oddechl. „Pracoval čtyři a půl roku na jedné farmě u Ciudad Bolivaru.“

Mladý Angličan se usmál. „Starý Solana by z vás měl radost, Cerezo. Ale jistě mě pochopíte. Člověk se nepere celá léta se zimnicí, aby tam nakonec zavlékl lepru.“

Cereza už stál u dveří. „Nikoliv, pane, takového něco našinec nedělá. Okamžik, hned pro něj dojdu.“

Když stál Tomaso před Sherwoodem, hleděl rozpačitě k zemi. Lékař ho zkoumavě prohlížel. „Mluví anglicky?“ Cereza přistoupil blíže a položil chlapci ruku na rameno. „To ne. Ale přece umíte dost španělsky, abyste se s ním dorozuměl.“ Obrátil se k Tomasovi: „Poslyš, Tomaso. To je doktor Sherwood, o kterém jsem ti vyprávěl. Vezme tě s sebou do Vidamejoru.“

Chlapec se přímo krčil rozpaky. „Ano, pane…“

„Tak se na něj aspoň podívej, člověče! Doktor Sherwood rozumí španělsky. Ale musíš mluvit vždycky trošku pomaleji, pak ti také porozumí.“

Sherwood udělal hned pokus. „Te llamas Tomaso?“

„Si, seňor…“

„Dobrá, Tomaso – tak tedy uvidíme…“

„Si, seňor. Mil gracias, senor…“ Sherwood ukázal na Tomášovy nohy: „Boty nemá?“

Cereza si sáhl na hlavu. „Zatraceně, boty! Nikdy žádné neměl, aspoň si to myslím, jestli je ještě čas, pak s ním hned půjdu nějaké koupit.“

„Není třeba. Mám doma jeden pár, který mu jistě nebude malý.“

Cereza to přeložil a chlapec ještě více zrozpačitěl.

Lékař kývl na Cerezu. „Má poctivý obličej. Ale je na něm vidět, že přišel rovnou z pralesa. Mezi námi, Cerezo, na vás také!“

Cereza už byl zase ve své kůži. „To jste mě měl vidět v okamžiku, kdy jsem zadávil jaguára!“

Už předtím řekl Tomasovi, že ho doktor Sherwood bude očkovat. Když lékař zase sklidil své nářadí, Cereza k němu přistoupil a stiskl mu ruku. „Děkuji, Sherwoode…“

Do odjezdu lodi jim zbývaly už jenom asi dvě hodiny. A Cereza jich využil do poslední minuty. Odvlekl Tomasa až k zastávce autobusu, odjel s ním do obchodní čtvrti a koupil mu khaki košili a kazajku. Pak se poklusem vrátili do přístavu, aby si v restauraci vynahradili oběd, k němuž se dosud nedostali. Ale Cereza si musel teprve přivykat na civilizovaný svět. V prvním lokálu se skvěla na dveřích velká tabule s kategorickým nápisem „jen pro bílé“, a v dalším zatarasil livrejovaný vrátný svým tělem vchod a nehýbal se z místa, když viděl oba přicházet. Cereza se kousl do rtu a odešel s chlapcem do nejbližší námořnické krčmy. Na chlapci se nedalo poznat, zda pochopil, co se stalo, a Cereza byl příliš zbabělý, než aby se ho na to zeptal.

Zdálo se, že chlapce rmoutí, že se mají brzy rozloučit. Aby ho Cereza rozptýlil, ustavičně mu něco vyprávěl. Mluvil o Vidamejoru, jako by tam už sám někdy byl, ale nepomáhalo to…

Když přišli k přístavnímu můstku, viděli tam už Sherwooda i jeho partnera. Cereza se představil, stiskl jim ruce a pak přistoupil k Sherwoodovi: „Ještě mi musíte něco říci, Sherwoode: už se něco hnulo, pokud jde o financování vašeho séra? Asi nic, viďte?“

„Vy se budete divit, ale kvůli tomu pojedeme do Caracasu, až budeme hotovi ve Vidamejoru. Je tam jakési venezuelské konsorcium a to nám chce pomoci. Není to z čisté lásky k bližnímu, ale přece jen projevují trochu iniciativy: chtějí aspoň ještě v poslední minutě také něco vydělat na venezuelské naftě, dříve než Standard Oil a Royal Dutch Shell anektují poslední cípek země.“

Cereza svraštil čelo. „Sice jsem ani polovině nerozuměl, ale asi to tak bude.“

„A vy chcete tvrdit, že jste Venezuelec? To je přece úplně jednoduché! Ti pánové udělali prostě na mapě čáru a řekli: až sem jste se dostali, ale teď je konec! Nafta, která se těží tady, bude patřit nám. Jasno?“

„Teď ano. Jenom nerozumím, co to má společného s Vidamejorem a vaším sérem.“

Sherwoodův průvodce, plavovlasý muž střední velikosti a Cerezova stáří, se zasmál: „Ti pánové potřebují podporu svých vlastních krajanů a pro takového něco je lidumilný čin nejlepší reklama! Těch pár tisíc bolivarů, které nám teď dají, budou mít zas přes noc doma, až k tomu dojde.“

Cereza ironicky přikývl. „Až k tomu dojde! Ale pokud naši hlavouni v Caracasu budou jako kramáři prodávat půdu cizím petrolejářským králům, tak k tomu nedojde.“ Sherwood se zazubil. „Přesně tak. Ale jednou zase dojde ve Venezuele k volbám a s těmi právě naši zazobaní lidumilové počítají! Pravděpodobně ten či onen z nich doufá, že tímto způsobem proklouzne mimochodem do parlamentu a třeba dokonce do vlády: nafta je odedávna dobré mazadlo.“ Na přívozním člunu zazněl zvonec. Námořník spustil lodní můstek a ten se zaduněním dopadl na přístavní hráz.

Cereza objal Tomasa kolem ramen. „Tak, hochu, už je to tady! Byl jsi dobrý kamarád… Kdyby nebylo tebe, tak už by mě dávno žraly pirany…“ Jeho hlas zněl zastřeně. „Jak mile budu vědět, kde zůstanu, dostaneš dopis…“

Chlapci stékaly po tvářích slzy a pevně stiskl Cerezovu paži. „Sbohem, pane! A svatá Panna ať vás ochraňuje…“

Proud cestujících, kteří nastupovali do člunu, je odtrhl od sebe. Pak ještě stisk ruky se Sherwoodem: „Šťastnou cestu, doktore! Budu vám držet palce, aby to v Caracasu klaplo. A řekněte chlapci občas pár laskavých slov, slyšíte?“

U lodního zábradlí se vynořil Tomaso s kufry obou Angličanů; hned poté se k němu protlačil i Sherwood. „Pozdravujte ode mne slečnu Barreovou, až přijdete do Bridgetownu!“

Cereza přiložil spokojeně ruce k ústům: „Vyřídím! Ale abych nezapomněl: zasnoubili jsme se!“

Sherwood vyvalil oči. „I hleďme!“ Rozpačitě se kousl do rtů. „Promiňte, to jsem nemohl vědět. Ale přesto ji pozdravujte!“

„‚Přesto‘ je dobré! Děkuji! Na shledanou, Sherwoode!“

„Na shledanou, Cerezo…“

Přívozní člun už mizel za molem a Cereza ještě pořád stál na přístavní hrázi a mával. Nakonec svlékl dokonce kazajku a divoce s ní točil nad hlavou. Když už opravdu nebylo nic vidět, hodil si ji přes ramena a odcházel.

60

Santiago Cereza přenocoval v témž hostinci jako před pěti týdny. Dokonce si vzal komůrku, z jejíhož okna tenkrát v noci hodil svému tajemnému pronásledovateli na hlavu rajče.

První večer v Port of Spalnu chtěl vlastně trochu oslavit, ale Sherwood tu už není a Santiago nepatří k tomu druhu lidí, který si někde sedne a dovede sám sobě připíjet. Kromě toho se předtím podíval do velkého zrcadla a stačilo mu to: hodinka v čokoládově hnědých vodách Orinoka a potom několik nocí na rýžové slámě – to si nedá líbit žádný oblek, a Cerezův oblek už měl předtím za sebou lecjakou tvrdou zkoušku.

.

Nemá-li člověk nic jiného na práci, než se každé dvě hodiny ptát na poště, zda je tam pro něj telegram, připadá mu den hodně dlouhý. Cereza brzy ráno vstal, dal se oholit a ostříhat a zašel do banky, aby si dal vyplatit Mirandův šek. Lehce zneklidněn očekával, až muž za přepážkou ho zase zavolá. Když mu krátce poté pokladník odpočítal deset zbrusu nových stobolivarových bankovek, tu si oddechl Cereza tak hlasitě, že se muž na něho překvapeně podíval. Chtěl už zastrčit bankovky do peněženky, ale tu ho napadlo, že v nejbližší době bude potřebovat anglické peníze, a proto si dal část směnit na libry a shillingy.

Za tři hodiny byl zase na poště a pak šel do téhož obchodu, kde nakupovali s Tomasem. Věřil, že bude moci jako „starý zákazník“ vyžadovat slevu.

Když konečně opouštěl v novém obleku obchod, měl uspokojivý pocit, že usmlouval téměř třetinu částky, kterou vydá dnes večer za lodní lístek na Barbados.

.

Kristinina odpověď nepřišla ani do oběda, jedl v téže restauraci jako včera a pak se bez cíle potloukal městem.

Vlastně to nebylo příliš moudré, když si objednal odpověď sem, do Port of Spainu. Ale dohnala ho k tomu netrpělivost. s kterou očekával, aby se mu Kristina ozvala co nejdříve. V případě, že by dostala telegram teprve dnes, došla by její odpověď až dnes večer. Pak by nestihl loď na Barbados a musel by tu ještě jednou přenocovat.

Na Queen Victoria Square se posadil na lavičku. Dnes bylo velmi větrno a Union Jack na mohutné budově policejní prefektury se divoce zmítal. Cereza si vzpomněl na nenápadný šedý dům, v němž bylo umístěno policejní komisařství v Bridgetownu. Jestlipak se už dostali kupředu? Aspoň čtyři týdny už nečetl žádné noviny. Možná, že už bylo dávno všechno objasněno, a on o tom nemá ani tušení!

V dlouhých hodinách, kdy sedával u Ďáblova mlýna, ho občas napadalo, že snad Pablo Solana přece jen ukončil svůj život sám ze zklamání nad tím, že mu byla odepřena jakákoliv podpora.

Ani teď se nemůže té myšlenky zbavit – přese všechno, co uváděl proti tomu sám sobě a co opakoval během hodinových výslechů v Bridgetownu.

Rozhodl se, že v každém případě zajde hned první den za inspektorem Stokesem a že se ho zeptá, zda už dospěl k nějakému výsledku. A co kdyby…? Cereza pohlédl k veliké budově. Prefektura v Port of Spainu byla ústřednou všech policejních orgánů na Trinidadu a do jisté míry i mozkem celé britské oblasti Malých Antil, v němž se sbíhaly všechny nervy. Tam mi přece také něco řeknou, pomyslil si v duchu a vstal.

61

Plukovník Gates zůstal v Bridgetownu až do poledne druhého dne. Tolik času potřeboval, aby obstaral pro „muže Biggerse“ přeplavbu do Anglie na britské nákladní lodi. Také s ředitelem „Pinguinbaru“ měl delší rozhovor, ale Mike byl rád, že už s tou věcí nemá co dělat, a nestaral se o to.

Kolem třetí hodiny odpoledne zadrnčel telefon na jeho stole a Brown hlásil: „Prefektura v Port of Spainu, pane…“

Mike si musel napřed zvyknout na rozčilený hlas, který k němu doléhal ze sluchátka, ale pak pochopil, co mu muž říká. V kriminálním oddělení v Port of Spainu se objevil před hodinou muž a ptal se, zda už našli Solanova vraha. Naštěstí v něm jeden z přítomných konstáblů okamžitě poznal Venezuelce Cerezu, který byl před měsícem hledán zatykačem, a když mu do očí řekli, kdo je, tu sice okamžik zaváhal, ale pak to přiznal. „… Přirozeně jsme ho už nepustili a pořádně jsme ho prohledali,“ hlásil úředník, sotva popadaje dech: „… a víte, inspektore, co ten chlap má v peněžence?“

Teprve teď ho Mike přerušil: „Jakpak to mám vědět?“

„Přes čtyřicet liber šterlinků a kromě toho ještě několik set venezuelských bolivarů! Úplně nové bankovky – vypadají silně na vlastní výrobu…“

„Ještě tohle! A dál?“

Úředník přímo lapal po vzduchu. „Dál už nic, inspektore… Ale chlapík má na sobě úplně nový oblek a nové boty. Když se to připočte k tomu, co…“

Mike mu skočil do řeči: „… Pak je to ještě více, že?“

Úředník z Port of Spainu byl zřejmě zklamán. „Tedy, inspektore…“

„A teď pořádně poslouchejte. Toho muže zase koukejte propustit, rozumíte? Zatykač už byl dávno zrušen. To byste mohli vědět!“

„To ano, ale my jsme přece toho muže museli ještě dodatečně pozorovat, a když už jsme konečně na něj chtěli skočit, byl najednou pryč.“

Mike pohlédl ke stropu. „A teď je zase tady! Myslíte si opravdu, že by přišel zrovna k vám, kdyby neměl čisté svědomí?“

„Já nevím, inspektore…“

„Ale já to vím, ksakru! Kromě toho jsem pouze asistent a ne inspektor! A teď mi ho dejte k telefonu…“

Muž na druhém konci se domníval, že se přeslechl. „Tady, k mému telefonu?“

„Copak jste si myslel, člověče? Udělejte, co jsem vám řekl!“

„Dobrá, pane – na vaši odpovědnosti Oba konstáblové jsou svědky…“

Mike slyšel, jak úředník odložil sluchátko a pak se ozval tlumený rozhovor. Teď bych jen rád věděl, jestli ho už opravdu vsadili do báně, pomyslel si. Tu se ozval Cerezův hlas: „Haló! Inspektor Stokes?“

„Tak přibližně! Tady Mike…“

Zdálo se, že se Cereza teprve rozpomíná. „… Mike? Ach tak, vy jste ten, kdo mě tenkrát učil ‚hrát na klavír‘?“

Mike se zasmál. „Konečně jeden vděčný žák! Ano, to jsem já. Buďte rád, že jsem byl hned na drátě. Jinak byste byl zase ušetřil peníze za nocleh.“

Cereza to přijal klidně. „Každý shilling je dobrý, víte? Už jsem se s tím napůl smířil.“

„Vy jste nejpodivnější stvoření, které jsem kdy potkal! Ale teď mi prozraďte, kde jste tak dlouho vězel! Před pěti nebo šesti týdny jste přece naráz zmizel, je to tak?“

Cereza chvilku uvažoval. „Před pěti nebo šesti týdny? Ale to přece vítel Přece jsem vám a Inspektorovi Stokesovi řekl, že ještě musím zajet na Carriacou…“

„Ne, pane, nemyslím Carriacou! Myslím to, jak jste zmizel z Port of Spainu.“

„Jak to, že jsem náhle zmizel? Odjel jsem do Venezuely a teď se zase vracím.“

Mike vykulil oči. „Vy se vracíte sem, do Bridgetownu?“

„Přirozeně! Odjíždím odtud nejpozději zítra večer.“

Teprve teď Cereza pověděl, kde byl v posledních čtyřech týdnech. Když se pak zeptal Mika, jak pokročil případ Solana, dostal poněkud zdrženlivou odpověď: „Přijeďte sem a pak uvidíte. Ale řeknu vám hned, že toho moc není.“

.

Když se Santiago Cereza po půlhodině objevil zase na poště, vydali mu Kristinin telegram. Ještě u přepážky ho otevřel a četl:

santiago cereza poste restante portspain trinidad stop přijedu sobota poledne bridgetown stop kristina

Santiago vyrazil výkřik radosti, poslal úřednici u přepážky hubičku a vyběhl na ulici.

62

Parník Carribean Sea není příliš moderní loď, ale zato se blýská čistotou. Jezdí kromě sedmi nebo osmi dalších lodí, které jsou modernější, mezi Trinidadem a Portoricem. Nepluje však příliš rychle, a proto se ve vrcholné turistické sezóně obrací už na půli cestě v Dominice a omezuje se na to, že vozí své cestující od jednoho z nesčetných rajských ostrůvků ke druhému.

Turistická sezóna už zase minula a loď znovu přešla na celou, sedm set až osm set kilometrů dlouhou trať, pro niž její rychlejší sestry potřebují o den méně.

Přesto dávají někteří cestující přednost Carribean Sea před ostatními loďmi. Bývá většinou jen napůl obsazena, takže na promenádní palubě to nevypadá jako na oživené ulici velkoměsta.

Santiagu Cerezovi to je lhostejné. Teď, kdy věděl, že i Kristina bude za několik dní v Bridgetownu, je ochoten vykonat tuto cestu třeba v uhelně, kdyby to jinak nešlo.

Náhodou byla Carribean Sea dnes večer obsazena obzvlášť slabě. Protože pro Cerezu bylo samozřejmostí, že stráví noc v kuřáckém salónu, nekoupil si kabinu a tím ušetřil téměř jednu libru.

Přesně o půl osmé odrazila loď od přístavního můstku. Cereza stál s ostatními cestujícími u lodního zábradlí a pozoroval vzdalující se molo.

Když se po chvilce rozhlédl, byl téměř sám. Většina cestujících už asi odešla do kajut, aby se připravila na noc. Kromě něho zůstal na palubě pouze jediný člověk a pohvizdoval si do taktu lodních motorů stále tutéž melodii.

Cereza se právě chtěl jít podívat, zda se ještě nedostavilo do kuřáckého salónu několik dušiček, holdujících pokeru, tu však náhle muž přestal hvízdat a oslovil ho: „Hleďme – to jste přece vy, Cerezo!“

Byl to Hobton, druhý důstojník na Carribean Sea, který ho znal z Bridgetownu.

Cereza byl rád, že konečně potkal známého. „Haló, člověče!“ Ukázal na Hobtonův rukáv, na němž nebylo dosud mnoho prýmků: „Ještě pořád nejste admirálem?“

Hobton si komicky povzdechl. „Jestli budu za dva roky v tuhle dobu prvním důstojníkem, tak jsem měl štěstí! Na těchhle omnibusech se člověk kupředu nedostane…“

„Tak přejděte na větší! Na takový, který objíždí mys Hoorn. Tam jsou určitě větší šance, že váš nadřízený spadne přes palubu…“

Důstojník zaťukal pověrčivě na lodní zábradlí. „Jenom to ne! Náš první důstojník je jediný rozumný člověk na palubě. Ale pojďte se přece napít! Mám do první hlídky ještě celé tři hodiny volna.“

Když procházeli kolem kajut ve střední části lodi, byly právě v jídelně prostírány stoly. Hobton se zastavil: „To znamená ovšem, jestli nechcete předtím povečeřet.“

Cereza ho táhl dále. „To už jsem obstaral ve městě. Pro tu Jednu noc to stačí.“

Důstojník přimhouřil oko a mnul palec o ukazováček. „Žádnou chuť, co?“

„Kdepak, časy se změnily. Ale teď docela upřímně, Hobtone: co jste si myslel, když se na vás v každém přístavu usmíval můj zatykač? Docela upřímně…“

Hobton se suše zasmál. „Říkal jsem, že kdybyste měl opravdovou pistoli, tak byste s ní byl okamžitě běžel do zastavárny!“

„Děkuji vám za dobré mínění. A jinak?“

„Co jinak?“

„Co se tak jinak o tom mluvilo?“

Hobton pokyvoval hlavou. „Na rovinku, ano? Nebyl bych chtěl být ve vaší kůži, kdybyste se byl náhle vynořil v Pobřežní aleji v Bridgetownu.“

Cereza se poškrábal na bradě. „Opravdu? Bylo to tak zlé?“

„První týden určitě! Ale bylo také dost lidí, kteří tomu nevěřili ani vteřinu. Vždyť přece skoro každý ve městě ví, jaký vztah jste měl k Solanovi. A ty vývěsky pak také zase zmizely.“

„Tak vida! V Bridgetownu už stejně dlouho nezůstanu. Nebýt Solany, byl bych toho měl dost hned po půlroce.“

V baru bylo ještě téměř prázdno. Oba si sedli do rohu a dali si namíchat jeden Carribean-Special. Když byly sklenky na stole, vytáhl Hobton balíček cigaret a nabídl Cerezovi. „Že jsem jezdil se Solanou dva roky na parníku Guadeloupe, to snad víte, že?“

Cereza potřásl zachmuřeně hlavou. „Vím jenom, že byl na tom parníku lodním lékařem.“

Jeho společník míchal zamyšleně slámkou nápoj. „Věčná škoda toho člověka. Ale to snad nemusím říkat zrovna vám! Ještě jsem nebyl ani půl roku na tom plecháči a jeden topič si pěkně roztrhl kůži. Byl se nalokat vzduchu nahoře u průvlaku a asi sklouzl. Sjel po čtyřiceti rezavých železných schodech až dolů do kotelny. Ten člověk řval, že to bylo slyšet až do jídelny. Když ho přinesli nahoru, musel jsem se přidržet. Pobřišnice mu vyjela až k bradě…“

„A co Solana? Zachránil ho?“

„Dopravil ho bez bolesti až na Antiguu a to už byl sám o sobě zázrak! Tam jsme ho převezli do námořnické nemocnice. Prý tam žil ještě dva dny. Ale asi už se nedalo nic dělat…“

Protože se Cereza zatvářil, jako by očekával pokračování, mluvil Hobton dále: „Chtěl jsem vám vyprávět něco jiného: jak tenkrát Solana prosadil, že se jeden cestující z luxusní kabiny musel ihned odstěhovat do druhé třídy. To byste byl musel zažít! A potom také náš starý nechtěl přistát hned na Antigue! Říkal, že přece stačí Dominica, ta leží na trati a až tam se pluje jenom o den déle. Solana o tom s nikým z nás předtím nepromluvil, ale když jsme zpozorovali, oč jde, postavilo se celé mužstvo na jeho stranu. Od kormidelnika až po nejmladšího plavčíka. A tak musel starý povolit.“

„A proč musel ten cestující vyklidit svou kajutu? Což na lodi nebyl nemocniční pokoj?“

„Dokonce dva! Ale v jednom ležela šestinedělka a v druhém se malovalo. Solana potřeboval na operování světlou vzdušnou místnost, proto na tom trval.“

Několik minut byli oba muži pohrouženi do vzpomínek. Pak zase začal Hobton: „Někdy byl náš starý Solana trochu podivín. Ale jinak? Řeknu vám, že to byl muž, který si dělal čerta z toho, kdo před ním stojí! S naším starým měl často vojnu. Většinou proto, že si na něj stěžovali cestující.“

„Cestující, které ošetřoval?“

„I takoví. Když jim řekl pravdu! Jednou jsme měli na palubě vdovu po nějakém bývalém velvyslaneckém atašátku jedenáctého stupně. Byla tak hysterická, že si nikdo netroufal v její přítomnosti říci u tabule ani slovo. Kromě toho chtěla, aby ji oslovovali ‚Excelence‘, a tak si náš první důstojník dovolil žertík a posadil k jejímu stolu Solanu. To jste měl vidět, co se dělo…“

Hobton pokynul barmanovi a objednal ještě dva koktaily. „Ale to ještě vůbec nic nebylo! Jednou – teď tomu bude asi tak pět let, právě jsem na ten plecháč přišel – řekl své mínění takovému člověku z luxusní kajuty a ten si příštího dne stěžoval u našeho starého. Jestli si myslíte, že snad Solana vzal jediné slovo zpátky, pak se mýlíte! Naopak! Raději si pořádně vzpomeňte, řekl, mám dobrou paměť! A tu opravdu měl…“

Cereza už nemyslel na poker. „Oč tenkrát šlo?“

Důstojník pohlédl na hodinky. „To je dlouhá historie, ale já mám ještě čas. Měl jsem poprvé službu na můstku a byl jsem na to pořádně domýšlivý. To si jistě dovedete představit, že na něco takového člověk nezapomene. Ještě vím, že tenkrát bylo úplné bezvětří, dusná noc, kdy už se člověku po několika minutách lepí šaty na tělo. Dole, vedle můstku, se posadili dva muži do palubních lehátek. Jeden byl Solana, druhý byl pravděpodobně nějaký petrolejářský magnát z Venezuely. Oba se tiše bavili, aspoň zpočátku, ale posléze jsem přece jen pochopil, oč jde. Chlapík právě pronajal od britské správy ostrov Santa Inés, tentýž ostrov, na kterém se teď stalo to ohromné svinstvo…“

Cereza sevřel Hobtonovu paži: „Vy říkáte, že to byl ‚petrolejářský magnát‘?“

„Ano.“

„Tedy zřejmě žádný Latinec?“

„Což já vím! Oba spolu mluvili španělsky a španělsky jsem už rozuměl, ještě než jsem přišel na Guadeloupe.“

„Hm. Jméno toho muže náhodou neznáte, že?“

„Vždyť ještě nevíte, co vám chci vyprávět!“

„To ne, ale znám celou záležitost se Santa Inésem a velmi se o to zajímám. Vyprávěl mi to jistý lékař z Tropického ústavu. Jmenuje se Sherwood, možná, že ho dokonce znáte.“

„Sherwood? Přirozeně, že ho znám! Pochází z Birminghamu, stejně jako já.“

„Tím lépe! Solana a Sherwood spolu dlouhá léta pracovali na vynálezu séra proti zimnici.“

Hobton přikývl. „O tom se psalo dost podrobně v novinách.“

„Dobrá. Chtěl jsem jen vědět, zda neznáte toho petrolejáře jménem. Pokračujte, prosím vás.“

„Když víte, oč jde, pak mohu mluvit stručně. Ten člověk ukázal Solanovi smlouvu o nájmu a Solana ho rovnou prohlásil za šílence, protože chce usadit na bývalém ostrově malomocných lidi, kteří o tom nemají ani tušeni. Ale petrolejář prohlásil, aby to nechal Solana klidně na starost jemu a guvernérovi, který mu dal výslovné svolení. Ale přece jste znal Solanu. Odpověděl, že takový guvernér je úředníkem a ne lékařem, a zeptal se ho, jestli snad chce převzít odpovědnost, kdyby tam jednoho dne zase měla vypuknout lepra? Ten chlap se rozzuřil a řekl Solanovi, aby se nevytahoval, jako by byl jediným lékařem v tomhle kraji, a že je přirozené, že byl ostrov předtím prohlédnut lékařskou komisí. Jinak by teď přece neměl v kapse smlouvu! Solana mluvil stále hlasitěji. ‚Víte také, že tam ještě pořád bydlí několik desítek obyvatel bývalé kolonie?‘ zeptal se ho. A ten muž odpověděl, že to prý jsou buď pozůstalí příslušníci rodin nebo několik docela neškodných případů.

Skoro jsem čekal, že mu Solana skočí na krk: u lepry prý neexistují neškodné případy a inkubační doba může trvat dva roky, ale může se také protáhnout na pět až šest let. Pak ale má choroba vždycky týž průběh a nad tím by se měl zamyslet dokonce i takový ignorant, jaký vedle něho sedí! Nakonec Solana vyskočil a pobíhal rozčileně sem a tam. ‚Důkladně si to rozmyslete!‘ vykřikl. ‚Já vím, kdo jste, a před celým světem bych vás povolal k odpovědnosti, kdyby snad někdy na Santa Inésu mělo dojít k neštěstí‘.“

Hobton se ještě při vzpomínce usmál. „Takový byl: jen hořel, když mu šlo o něco vážného! Ten si kolikrát spálil prsty, to víte. takový cestující z luxusní kajuty váži u Carribean Steamship Company víc než ubohý felčar! A přece jen měl pravdu.“

Cereza zamyšleně přikývl. „Cestující z kajut váží vůbec hodně. Dokonce i na pevnině, kde žádné kajuty neexistují! Ale teď by mě ještě něco zajímalo: nezeptal se Solana toho muže, jací lidé se mají usídlit na ostrově?“

„Ovšem. Ale ten člověk mluvil prostě o jakýchsi vystěhovalcích, kteří budou rádi, že zase budou mít půdu pod nohama.“

„Ke všemu si ještě hrál na dobrodince, že? Teď vám tedy povím, o jaké lidi šlo: o plantážní dělníky z Venezuely, kteří přes noc ztratili práci a domov, protože v jejich kraji byla objevena nafta! Část jich byla dopravena na Santa Inés, druhá část do bažin delty: tam sice neexistuje nebezpečí lepry, ale zato jich už dost zemřelo na zimnici. Teď také víte, pro koho Solana a Sherwood vyráběli sérum…“

„I to stálo v novinách.“

„Zájem se poněkud opozdil, víte? Teď nedávno jsem se seznámil na Orinoku s chlapcem, jehož matka a sestra sedí na Santa Inésu. Jestlipak je ještě někdy uvidí?“

„Za těchto okolností asi ne.“

„Vidíte. Ale na ostrově bydlí pět set lidí a mnozí z nich budou mít ještě někde příbuzné. A to už ani nemluvím o tom, že ze čtyř případů lepry jich snad bude během roku čtyřicet.“

„No, no, příteli! Je přece jasné, že nemocní budou okamžitě izolováni. Tak rychle to přece jen nejde.“

„Prosím vás, jen teď ještě nezačněte počítat, člověče! Izolovat!! Toho darebáka, který to má na svědomí, toho by měli doživotně izolovat! Co myslíte, že by se mu asi stalo, kdyby se toho byl dožil Solana?“

„Ten by mu asi skočil na hrdlo, o tom jsem přesvědčen! Jenomže už nežije.“

Cereza si opřel čelo do dlaní. „Že jsem se já idiot včera nezeptal Sherwooda na to jméno!“

„Odkud by je měl znát?“

„Přece četl úřední zprávu!“ Cereza okamžik uvažoval. „Ale já zas brzy přijedu a to jméno se dovím!“

Hobton se posměšně ušklíbl. „Myslíte si snad, že se chlapovi něco stane, když vytroubíte ten příběh do světa? Za ním stojí celá petrolejářská dynastie – United Oil, Royal Dutch, Shell a ještě několik takových skromných podniků. Na to se můžete spolehnout!“

„Jistě! Ale ten člověk je Jihoameričan a žádný gringo. Dal by se mu tak ztrpčit život, že by si raději přál žít na Měsíci anebo třeba na Santa Inésu! Úřady přirozeně znají jeho jméno. Ale nikdo kromě nás dvou neví. že ho Solana tenkrát tak naléhavě varoval před tím obchodem…“

Hobton pomalu přikyvoval. „Chápu. Vy myslíte, že teď, i kdy je případ Solana ještě v živé paměti, by byl vhodný okamžik, aby si člověk spálil prsty, že?“

Otevřenými kulatými okénky bylo slyšet pronikavé, chraptivé. dvojnásobné zavytí hlásnice, na něž se po několika vteřinách ozvala z velké dálky odpověď.

Při prvním tónu sebou Cereza trhl, ale poslední Hobtonova slova ještě zaslechl. „Na čem si při tom člověk může spálit prsty? Poslouchejte, Hobtone: nechci si teď hrát na mstitele, ale Solana kromě mne neměl přítele. Teď by bylo téměř mou povinností postarat se o to, aby ten chlap byl pohnán k odpovědnosti. Chápete, co myslím?“

Důstojník se vzpřímil a ušklíbl se. „Dělejte si, co chcete, Cerezo. Ale mě laskavě vynechte ze hry, rozumíte? Já jsem nic neřekl. Ani slovo jsem vám neřekl.“

„Hrome! Vy jste ale divný…“

„Na tom není nic divného! ještě bych rád chvilku podržel své místo – nejen na tomto plecháči, nýbrž vůbec svůj důstojnický patent.“

Cereza přikývl. „Nu dobrá, rozumím.“

63

Uplynuly čtyři dny, než se podařilo vyprostit Ventanovu mrtvolu z víru. Miranda zalarmoval říční policii v Las Bonitasu, ale její motorový člun byl kdesi na služební cestě a tak se vše zdrželo.

Miranda sám už na místo nehody nešel, ale poslal tam Brugala.

Když se Brugal krátce po poledni vrátil, našel haciendera v knihovně. Miranda už asi na něho čekal, neboť na kuřáckém stolku stála láhev s koňakem a dvě sklenky. „Pojďte, Brugale, myslím, že se teď potřebujete posilnit.“

Správce beze slova sáhl po sklence. „Bůhví, že potřebuju“

Miranda okamžitě znovu nalil. „Nu tak, ještě jednu.“

Zahleděl se pln očekávání na Brugala, který seděl proti němu. „Tak, a teď vyprávějte.“

Brugal pokrčil rameny. „Tady se nedá moc vyprávět, pane. Vypadal příšerně. Hlídkový člun ho vzal s sebou.“

„Požádal jsem je o to. Podle všeho musel projet člun asi tady kolem…“

„Tady ne! Chtějí dopravit mrtvolu do Las Bonitasu.“ Miranda svraštil obočí. „Do Las Bonitasu? Pročpak?“

„Protože úsek řeky u Ďáblova mlýna spadá pod jejich správu. Tak to aspoň řekl velitel říční policie.“

„Pro mě za mě. A co říkal naší domněnce, že také Cereza…“

„Ze začátku z toho vůbec nebyl moudrý. Když pak pochopil, zatvářil se tak trochu divně a zabručel cosi o ‚hromadném pádu‘…“

„Nevyjádřil se jasněji?“

„To ano, pane. Řekl, že to snad mohlo být tak, že Cereza trčel ve víru a pak byl stlačen nárazem Ventanova těla pod vodu. Vůbec na to nesmím pomyslet, pane.…“

Miranda se zachvěl. „Opravdu bych rád věděl, čím jsem si tohle zasloužil! A to se musí stát zrovna mně, šéfovi policie! Dovedete si představit, jak se o tom teď bude drbat po celé noci v kavárnách v Bolivaru a Soledadu? To je přece něco jiného než ty maličkosti, které se stávají denně.“

„Ale to je nesmysl, pane, promiňte. Já jsem svědek, že jste důtklivě varoval Cerezu, a to jak tenkrát, když přišel s tím nápadem, že chce malovat tam nahoře, tak i teď, kdy už šlo jenom o tu zatracenou malířskou sedačku.“

Mocný pán „Oázy“ přímo lapal Brugalova slova. „Že ano?! Vy jste to také slyšel?“

„Mohu to odpřisáhnout, pane.“

Miranda si zhluboka povzdechl. „Já jsem věděl, že se na vás mohu spolehnout, Brugale. Ale pořád ještě nechápu, jak mohl být Ventano tak lehkomyslný a také ještě vylézt na kmen, když už se odtamtud nevrátil Cereza!“

Brugal zvedl obě ruce a zase je spustil. „Já to chápu, pane: neměl prostě klid.“

„Jak to myslíte?“

„Prostě neměl klid, že don Santiago ještě nepřišel domů. Tak to myslím! Proto se chtěl asi sám přesvědčit, zda snad přece jen nevězí tam dole v tom trychtýři. Dovedu si představit, že ho pak prostě přemohla hrůza, když to viděl.“

„To vůbec není přehnané! Přece jste to sám viděl. A to jste na to byl připraven! Když jsem ho tam dole objevil, také se mi zatmělo před očima.“

Znovu naplnil sklenku. „Nu, Brugale, je to strašné neštěstí, ale žádný z nás obou na něm nenese vinu. A aby se už nikdy nic takového nestalo, pošlete tam hned zítra ráno několik dělníků, aby ten prokletý kmen uřízli. Tak krátce, jak jen možno, slyšíte?“

Brugal na něj nejistě pohlédl. „Nepočkáte raději, až přijde policie, pane? Velitel říční policie s určitostí předpokládal, že na místo nehody ještě přijde policejní komise.“

Miranda nevrle ohrnul ret. „Já jsem tady policií! A já vím, jak to tam vypadá.“

„To ano, pane! Ale ten muž říkal, že všechno, co se stane na řece, spadá pod jeho pravomoc. A on že patří k posádce v Las Bonitasu a proto také vyrozuměl tamější policii.“

Miranda chvíli mlčel a pak zavrtěl umíněně hlavou. „Neštěstí se stalo na břehu. Tedy na mé půdě a nikoliv na řece! Vůbec nepřichází v úvahu, abych si do toho dal mluvit.“

Dolil znovu sklenky a opět správci nabídl. „Co jsem řekl, platí.“ Zvedl se, a tak správci nezbývalo nic jiného, než aby rovněž vstal. „Jak nařizujete, pane… Ale ještě ta druhá věc. Neměli bychom se pokusit zjistit, zda malíř nemá někde příbuzné, aby byli případně vyrozuměni?“

Miranda se znovu posadil do křesla. „Ale jak? Vždyť nám ani neřekl, kdo je jeho snoubenka a kde bydlí.“

„Pravděpodobně na Barbadosu, pane. Vždyť neustále vyprávěl o Bridgetownu. Snad by postačilo, kdybychom se obrátili na tamější policii.“

Miranda uvažoval. „Kdybychom určitě věděli, že zahynul, pak bychom to mohli udělat. Ale to přece nevíme. Nebo jste snad viděl mrtvého dona Santiaga?“

Brugal sebou trhl. „Mrtvého dona Santiaga? Ovšem, že ne, pane…“

„Tak vidíte, já také ne…“ Svraštil obočí. „Přece víte, že jsem mu dal minulý týden šek na tisíc bolivarů.“

„Ovšem, pane, vždyť jsem ho hned následujícího dne zaknihoval.“

„Tak dobrá. Dal jsem včera trinidadské bance příkaz, aby mi ihned telefonicky sdělila, kdyby někdo šek předložil… Ale ovšem, člověče – jen ať si vybere svůj honorář, pak bychom aspoň věděli, že jenom tajně odešel. Rozumíte?“

Brugal na něho udiveně pohlédl. „Nerozumím, pane… Proč by měl tajně odejít?“

Miranda naklonil hlavu ke straně. „Proč? To byste se ho musel zeptat sám! Mezi námi, Brugale, jakkoliv byl don Santiago opravdu dobrý malíř – někdy mi připadal, že to nemá v hlavě v pořádku. Zvláště poslední dobou. Je docela dobře možné, že se prostě sebral a odešel a že nás nechal v nejistotě.“

Správce si to asi nedovedl představit. „Možné je všechno, pane! Ale je to přece jen domněnka.“

„Občas už se ukázalo, že mé domněnky byly oprávněné! Ale to je konečně jedno! Počkám ještě týden. Kdyby do té doby nebyl předložen šek k výplatě, tak se postarám o to, aby do příštího čísla úředního listu přišla vyhláška, že je Cereza pohřešován.“

Brugal chtěl něco odpovědět, ale Miranda ho předešel. „Mám ale pocit, že to nebude vůbec třeba. Ostatně kdyby měl být šek předložen k výplatě, pak už se nebudeme muset také dohadovat, kde zůstal Tomaso.“ Na několik vteřin se odmlčel, ale pak začal znovu. „Poslyšte, rozmyslil jsem si to. Aby nás v Las Bonitasu nepředešli, sedněte okamžitě na mula a dejte ještě dnes ten kmen uříznout.“

Brugal se zatvářil starostlivě. „To půjde stěží, pane. V posledních dnech se nám nahrnulo tolik práce a já se musím ještě dnes postarat o to, aby byl sehnán dobytek.“

Miranda měl náhle naspěch. „To má čas do zítřka! Nezdržujte se už. Ručíte mi za to, že kmen bude ještě dnes uříznut a že ho neodplaví voda. Rozumíte?“

Správce váhavě přikývl. „Jak si přejete, pane…“

.

Dusot kopyt Brugalova zvířete už dávno dozněl a Miranda ještě pořád stál u okna a hleděl do dvora. Nejistota je vždycky nepříjemná, ale pánovi „Oázy“ připadala v posledních dnech přímo nesnesitelná. Už večer druhého dne se přesvědčil Miranda o tom, že Cereza nezanechal ve svém pokoji nic, kromě holení a kartáčku na zuby. A také Tomášovy věci zmizely z malého přístěnku za špýcharem na kávu, jak to zjistil Brugal.

Ačkoliv ještě před chvilkou mluvil Miranda s Brugalem o všech těchto věcech dosti lhostejně, přece jen teď na to musel myslet znovu. Chtěl otevřít okno, aby vpustil do pokoje čerstvý vzduch. Tu zazvonil telefon.

O dvě minuty později už věděl, že jeho domněnka byla správná. Dnes ráno byl proplacen šek na tisíc bolivarů, jak mu právě sdělili z Port of Spainu.

64

Cereza si umínil, že zajde v Bridgetownu ihned na policejní komisařství a teprve pak že se poohlédne po nějakém pokoji. Rozhodně se nechtěl vrátit do svého starého kvartýru v „Tres Arpónes“. Příštího dne si tam zajde pro své věci, které tam ještě zbyly, a musí vyplatit oblek, který zastavil v onu sobotu dopoledne, aby mohl odjet na Carriacou.

Dnes byla středa. Cereza věděl, že doba až do soboty bude pro něho nekonečná.

Když chtěl u pošty přejít přes ulici, viděl náhle na protější straně před výkladem knihkupectví stát pihovatého Bennisona. Honem ustoupil za novinový Stánek, aby ho Bennison nespatřil. To, co mu včera večer řekl Hobton o jeho „popularitě“ v tomto městě, ho naprosto nemohlo přimět, aby se každému známému vrhal radostně do náruče.

Ale Bennison si asi umínil, že se naučí nazpaměť tituly vystavených knih. Stále se nehýbal z místa a stál tam ještě po třech dalších minutách.

Cereza se rozhodl. Ještě by mu tak scházelo, aby se začal bát lidíl Chtěl už přejít přes ulici, ale vtom na jeho rameno dopadla těžká ruka. Když se překvapeně otočil, stál před ním Mike. „Tak jsem přece jen viděl dobře! Myslím, že jste říkal, že mě navštívíte?“

Cereza postavil na zem stojan a krabici, v níž měl své věci. „Právě jsem se k vám chystal.“

„Tak? Kdypak jste přijel?“

„Před půlhodinou, na Carribean Sea. Prosím – vždyť mám ještě s sebou svá drahocenná zavazadla.“

Mike se ťukl do čela. „Pravda, vždyť to bylo včera, kdy jsme spolu telefonovali.“ Prohlížel si pozorně Cerezu. „Nový oblek, že? Poslyšte, máte už pro dnešní večer nějaký plán?“ Cereza se na něj zkoumavě podíval. „Pročpak, snad pro mne nechcete uspořádat banket?“

„To ne, ale rád bych si s vámi v klidu pohovořil. Ne tam u nás – někde jinde, třeba u mě doma.“

Cereza už chtěl souhlasit, tu si ale vzpomněl na to, že ještě nemá najatý pokoj. Když to řekl Mikovi, poklepal mu Mike na rameno. „To přece není pro vás problém! Pro takové lidi se u nás vždycky něco najde.“

„To říkáte teď! A potom mě uprostřed noci vystrčíte přede dveře! Ale docela vážně – napřed musím vědět, kde se vyspím. Spal jsem minulou noc sotva dvě hodiny.“

„Zatracený poker, co?“

„Zatracená lehátka na palubě! Všechna jsou pro mne o půl metru kratší. Ale ani tak bych se byl nedostal ke spaní. Potkal jsem na lodi jednoho známého a ten mi vyprávěl leccos zajímavého.“

„Zajímavého? Netýká se to snad případu Solana?“

„Člověka Solany, nikoliv případu.“

„To je jedno, musíte mi to vyprávět. Snad se tam najde nějaký záchytný bod.“

Cereza byl zklamán. „Podle toho jste tedy ještě nic neobjevili?“

„Bohužel ne. Co se událo kromě toho, povím vám později. Napřed mi musíte vyprávět, kde jste tak dlouho trčel.“

Malíř přikývl. „To všechno ještě přijde. Chci vás také poprosit o jednu informaci, ale napřed mi povězte, kde se vyspím dnes v noci.“

O hodinu později byl problém vyřešen. Mikova bytná znala starší dámu, která pronajímala pokoje a přenechala Cerezovi verandovitý přístavek.

.

Navzdory ujišťování meteorologů z Trinidadu, kteří předpovídali na příští týden jasné počasí, spadl pozdě odpoledne nad Bridgetownem první déšť.

Dávno se už setmělo a Cereza ještě pořád seděl proti Mikovi. Nikoli v jeho bytě, ale tak jako před šesti týdny v jeho kanceláři na policejním komisařství. Mike si to asi náhle rozmyslel – aby, jak řekl, měl kdykoliv po ruce spisy případu Solana.

Pak mu musel Cereza vyprávět, kam tehdy tak náhle zmizel a co prožil v uplynulých týdnech.

Když mu Cereza vylíčil nebezpečný pád do Orinoka, při čemž se nezapomněl zmínit o podivných okolnostech, za nichž se to odehrálo, žvýkal Mike mlčky svůj doutník. Pak vzhlédl. „Kdyby tu byl ještě Stokes, určitě by řekl: ‚To je prostě úžasné, co vy všechno nezažijete.‘“

Cereza pokrčil rameny. „A co tomu říkáte vy?“

Mike se poněkud předklonil. „To záleží na tom, zda se přihodil ten šílený příběh Santiagu Cerezovi nebo Antoniu Leonesovi.“

Cereza byl tak udiven, že na něho hleděl s otevřenými ústy. „A jéje! Vám ale nic neujde.“ Protože na něho Mike upřeně hleděl, poškrábal se na hlavě. „Věříte mi, že už jsem na to dávno zapomněl?“.

Mike odhodil doutník do popelníčku. „To je nebezpečné! Lidé jako vy by měli mít lepší paměť.“ Jeho hlas ztratil rázem veškerou přívětivost. „A teď mi objasněte, proč používáte dvou jmen? Proč jste vystupoval na Carriacou jako Antonio Leones.“

„Dobrá, tedy – i když se vydávám v nebezpečí, že mi neuvěříte…“

Mike hleděl nepohnutě. „Už jste si někdy všiml toho, že se ustavičně vydáváte v toto nebezpečí? Prosím, poslouchám.“

„Dobrá, pane. Tady v Bridgetownu je obchod s barvami. Byl jsem kdysi jeho nejlepším zákazníkem – takovým, který platí hotově a jemuž říkají ‚Račte nás zase brzy navštívit!‘ Když už jsem pak neměl žádné zakázky, maloval jsem ještě chvíli na vlastní pěst. A z té doby mi tam zůstal dloužek. Jenom dvě a půl libry, ale pro mne to byla závratná částka. V Cadeně je filiálka této firmy. Protože jsem potřeboval trochu terpentýnu, hned když jsem přišel na Carriacou, zašel jsem do obchodu, jakmile jsem tam vkročil, pomyslil jsem si, že mě kopl kůň. Za pultem musí stát zrovna ten člověk, který za mnou běhal tady v Bridgetownu déle než rok, aby ze mne vypáčil peníze. Nepoznal mě sice, ale Cadena je hnízdo. A každý, kdo nosí kalhoty, sedí večer v Butlerově herně. Tak jsem si řekl, že i když mě ten chlapík hned nepoznal, zcela jistě mu bleskne v mozku, uslyší-li v herně mé jméno – a to jsem naprosto nemohl potřebovat. Tak spatřil světlo světa Antonio Leones, pane. Musím vám říct, že to bylo mé štěstí, neboť ten mládenec od barev je v Butlerově herně jako doma. To je vše…“

Mike několikrát přikývl, jako by očekával něco podobného. „Tak, tak! Kdybych nevěděl, že patříte k typu lidí, kteří se necítí dobře, pokud neprovedou nějakou pitominu, pak bych vám nevěřil ani slovo.“

„Děkuji srdečně! Zdá se, že mě tedy považujete za neškodného blázna…“

„Naprosto ne! Za zatraceně nebezpečného blázna! Ale okamžik – to znamená, že pořád ještě dlužíte dvě a půl libry.“

„Jestli se ovšem mezitím nenašel nějaký dobrodinec, který by je zaplatil.“

„Dobře, překontroluji si to. Jak je to s vámi, cítíte se teď finančně dost silným, abyste to dal do pořádku?“

Cereza se zachmuřil. „To je velmi tvrdé! Ale když teď odjíždím, nerad bych, aby tu pro mne nějaké oko slzelo.“

„Jinými slovy…?“

„Zařídím to hned zítra ráno. Můžete jít se mnou…“

„Ale nezapomeňte na to! A teď mi povězte, jestli vám tady v Bridgetownu vběhl do cesty jistý major Biggers?“

Cereza si ihned vzpomněl. „Takový starší, bělovlasý, že ano? Pobíhal pořád, jako by ho někdo natáhl…“

„To je on! Potkal jste ho také někdy u Solany?“

„To ne. Ale vím, že si ti dva občas vyměňovali poštovní známky. Myslím, že chodí do ‚Pinguinbaru‘.“

„Správně. Chodil tam. Chtěl jsem jen vědět, jestli ho znáte.“

Cereza se zvědavě zeptal. „Promiňte, pane, předpokládal jste snad, že by starý Biggers…“

Mike zavrtěl hlavou. „Vůbec nic jsem nepředpokládal! A teď bych rád slyšel, co vám vyprávěl o Solanovi onen muž na parníku.“

Cereza se rázem vzpřímil. „Pravda, to je přece ta hlavní záležitost! Předpokládám, že už dávno víte, co se stalo na Santa Inésu…“

„Myslíte ty nové případy lepry?“

„Ano.“

„Na to už jsme skoro zase zapomněli! Co s tím máte společného?“

„Já vůbec nic. Ale Solana s tím měl něco společného. A to jsem se dověděl včera večer…“

Cereza začal vyprávět a Mike si vytáhl nový doutník, ale zapomněl si ho zapálit. Když slyšel, co Cereza vypráví, automaticky otevřel zásuvku psacího stolu a začal se v ní přehrabovat. „Přibližně tak jsem si představoval toho nájemce,“ prohodil. „A teď byste asi rád věděl, jak se jmenuje?“

„Samozřejmě! To snad chápete.“

Mike přestal hledat a zase zavřel zásuvku. „Čistě teoreticky ano. Ale neoddávejte se bláhovým nadějím! Takoví lidé stojí pro vás příliš vysoko, na ty se nedostanete.“

Cereza měl jiný názor. „Myslím, že to vždycky tak nemusí být. Prosím, řekněte mi jméno…“

„To se dovíte, ale dnes už ne. Kdesi jsem je četl. Zítra se po něm v klidu podívám. Ale mohu vám říci už dnes, že je to váš krajan – pravděpodobně jeden z těch lidí, kteří nepropasou žádný obchod. Jak vidíte, ani tehdy ne, když od začátku smrdí.“

Teprve teď si zapálil doutník. „Vy tedy už nezůstanete dlouho v Bridgetownu?“

„Myslím, že nejvýš týden. Jakmile přijede slečna Barreová, tak jedeme.“

„Víte už, kdy přijede?“

„V sobotu v poledne na lodi Guadeloupe.“

„Pak jí nezapomeňte vyřídit, že bych si s ní docela rád ještě někdy promluvil…“ Pohlédl na hodinky a pak na Cerezu. „Pro dnešek by to tak asi bylo vše. Že jste se přes všechno, co jste zažil v poslední době, z toho dostal docela dobře, to je vám snad jasné?“

„Jak tomu mám rozumět?“

Mike se rozesmál. „Člověče – takoví dobrodinci jako váš Merida přece neběhají v tuctech po světě. Nebo snad ano?“

„Ach tak! Bohužel… Ostatně se jmenuje Miranda a ne Merida.“

Mike si cosi poznamenal do zápisníku.

„A ten druhý, který vás pro něj unesl z Port of Spainu, se jmenuje Ventana, že?“

„Na konci je o: Rafaele Ventano…“ Cereza nedůvěřivě zavrčel: „Vy si asi chcete překontrolovat, zda oba vůbec existují, že? Určitě si myslíte, že jsem vám to všechno jen napovídal!“

Mike na něj zamyšleně pohlédl. „O úplném opaku jste mne přece jen nepřesvědčil, to vám řeknu přímo! Copak mi to nemá být divné, když člověk, který má pocit, že někdo trošku napomáhal jisté zatraceně nebezpečné nehodě, se na to klidně vykašle, namísto aby to udal na nejbližší policejní stanici?“

Cereza přikývl. „Máte naprosto pravdu! Také jsem na to napřed pomýšlel, ale ‚nejbližší policejní stanice‘ by byl Miranda sám. A ten by se byl určitě pokusil mi to vymluvit. Nebo bych byl musel jít až do Caracasu nebo aspoň do Las Bonitasu, a to by bylo znamenalo zdržení aspoň o dva dny. Chtěl jsem se ale co možná nejrychleji vrátit sem… Kromě toho přece nemohu odpřisáhnout, že tomu opravdu tak bylo. Když jsem si tenkrát připevňoval sedačku, přirozeně jsem nepočítal hřebíky.“

Mike neříkal, co si o všem myslí. „A co byste byl udělal, kdyby vám byli v Port of Spainu neproplatili šek?“

Cereza pokrčil rameny. „Upřímně řečeno, na tuto možnost jsem pomyslil teprve v okamžiku, když jsem odevzdal šek u přepážky. Co bych byl dělal? Pravděpodobně bych byl ztropil pořádný povyk, ale naštěstí mi ty peníze vyplatili.“

Mike chvilku mlčel. „Nu ano, to pro vás bylo ovšem to hlavní, chápu. Ale přece jen jste divný patron. Teď, když máte peníze a jste zase v Bridgetownu – nenapadlo vás ještě přijít na kloub celému tomu zmatenému příběhu? Venezuela přece neleží na jiné planetě a policie tu existuje také, jak sám dobře víte.“

Cereza strčil klidně ruce do kapes. „Kdybych měl více času, pravděpodobně bych se o to pokusil. Ale jak se teď věci mají, nepomýšlím na to. Je nejvýš pravděpodobné, že bych tu musel zůstat tak dlouho, až by byl případ objasněn, a to vůbec nemám v programu. Vím jen jedno: na ‚Oázu‘ mě nedostane ani deset párů koní…“

Mike vstal. „Už jsem vám řekl, že jste divný patron. Ale myslím si, že lidé jako vy musí prožít víc než jiní. Za posledních pět minut jste mě o tom skoro přesvědčil.“

Cereza klidně přisvědčil. „Tak vidíte! A teď…“

„A teď vás musím propustit do nepohody. Přijdete ke mně ještě jednou zítra odpoledne?“

„Myslel jsem, že se ode mne chcete dovědět ještě něco o Solanovi.“

„Dnes už ne, mám nějakou práci. Ale zítra, řekněme tak kolem páté hodiny?“

„Dobrá. Budu tu v pět hodin.“

„Výborně. A teď se pořádně vyspěte, a ne abyste šel někam hrát poker!“

„Pokud mi vystačí peníze, určitě ne! Ale prosím, nezapomeňte, že jste mi slíbil jméno nájemce ostrova.“

.

Sotva se za Cerezou zavřely dveře, začal Mike znovu hledat v zásuvce. Brzy poté našel, co hledal. Byla to modrá složka na spisy, která kromě různých výstřižků z novin obsahovala také napůl popsaný lístek.

Vždycky tak klidnému Mikovi se roztřásly ruce, když teď přidržel lístek blízko u stolní lampy, aby lépe viděl.

Venku s lomozem přejelo nákladní auto. Mužský hlas zvučně nadával. Pak se rozjel jiný vůz a odjížděl opačným směrem.

Mike vnímal rámus, ale vůbec si ho nevšímal. Vstal a několikrát se prošel mezi dveřmi a oknem, ještě jednou vzal do ruky lístek a zase ho odložil. Chvilku pomýšlel na to, aby poslal za Cerezou konstábla, ale určitě by ho už nestihl.

Přinutil se ke klidu a znovu se posadil. Pak sáhl po telefonu a objednal si bleskový rozhovor po tajném kabelu s policejní prefekturou v Kingstownu.

65

Konečně nastaly dávno očekávané deště, a to hned s takovou prudkostí, že už po několika hodinách rozbředlý všechny cesty mezi kilometry dlouhými řadami kultur na plantážích.

Kdo se teď chtěl dostal ze Soledadu nebo ze západu do „Oázy“, ten se o to mohl pokusit jen po hlavní silnici, a dokonce i ta je pod vodou na některých místech, která leží níže.

Orinoko není vůbec vidět: bílá pára se valí podle hlubokého koryta řeky na východ k deltě. Nahoře na okraji příkrého břehu ční vrcholky palem do nízkých mraků.

Před třemi dny začali gaučové shánět ze savan krávy a telata, a když poněkud utichne šumění deště, tu je občas slyšet tlumené bučení dobytka.

Na „Oáze“ už téměř zapomněli na příšerný konec Rafaele Ventana. Jen včera se o něm zase mluvilo, když tam přijel na motorce policejní inspektor z Las Bonitasu. Ale ten chtěl jen vědět, zda neměl nešťastník příbuzné, které by bylo třeba vyrozumět.

Uprostřed noci se Eusebio Miranda probudil. Na jeho nočním stolku zazvonil telefon. Miranda leží a čeká, až se zvonění ozve znovu, jako by se domníval, že jen snil. Pak se napřímí a s tichým klením bere sluchátko. „Haló? Hacienda El Oasis…“ Svraštil čelo a naslouchá hlasu, který se ohlásil na druhém konci. Konečně ho poznal. „K čertu, co to do vás, Brugale, vjelo?“ Jeho vztek se pomalu rozplýval a Brugal musí ještě jednou začít znovu: nevydal se prý včera večer na cestu, protože silnice ze Soledadu je až do Corazón Cristi úplně zaplavená. Dnes večer ještě před půlhodinou seděl v kavárně „Imparcial“ s několika muži. Jeden z nich, telegrafista z pošty, se vychloubal, že už se ve službě často dověděl zajímavé věci, o nichž jiní lidé nemají ani tušení. Včera večer prý přijal telegram, který vlastně byl určen policejní prefektuře v Caracasu, a telegram prý přišel od britské policie na St. Vincentu. Zkrátka: Britové prý žádali své kolegy v Caracasu, aby se poohlédli po alibi jistého seňora Mirandy a jistého seňora Ventana pro noc z prvního na druhý březen a aby co nejrychleji ohlásili výsledek. Proč to potřebují vědět, to prý telegrafista jenom naznačil. Řekl, že prý je povinen zachovávat úřední tajemství…

Miranda až do toho okamžiku naslouchal mlčky. Teď mu podrážděně vskočil do řeči: „U sta hromů, člověče – kdo z toho má být moudrý? Říkal ten člověk všechno týmiž slovy jako vy?“

Brugal asi není úplně střízlivý, neboť potřebuje chvíli, aby se vyjádřil jasněji. „Neříkal to zrovna týmiž slovy, pane, ale smysl byl týž, a tak jsem si myslel, že bych…“

Co si myslel, to se už Miranda nedozvěděl, protože se zaklením praštil sluchátkem do vidlice. Několik minut ještě zůstal sedět v posteli a strnule hleděl před sebe do tmy. Pak vstal a spěšně se oblékl.

Za půl hodiny už vytáhl z garáže vůz a vyjel z brány.

Protože měsíc není vůbec vidět a obzvlášť první úsek cesty až k hlavní silnici je zastíněn mohutnými stromy, jede Miranda velmi opatrně. Přesto se každou chvíli propadají kola až po osu do bahna. Jen abych neměl poruchu, myslí si a sveřepě zírá ochranným sklem, aby nesjel z cesty. Půjde-li všechno hladce, stihne ještě v San Fernandu letadlo, které je nejvýš za půl hodiny v Maracaibu.

Vůz má konečně za sebou nejhorší úsek cesty. Ještě dvakrát musí projet hlubokým rigolem. Voda pokaždé zašumí, jako by auto projíždělo brodem a nejelo po silnici, ale vůz překonává překážku a jede dále.

Konečně se dostal na hlavní silnici a jako šíp vystřelí plnou rychlostí kupředu.

66

Když v sobotu odpoledne ještě stále nedošla odpověď z Caracasu, začal mít Mike obavy. Jistě že je na ni ještě trochu brzy, také to však může být docela jinak! Už jednou odpověděly venezuelské úřady na prosbu o spolupráci ironickým dopisem – tehdy, když zmizel Cereza z Port of Spainu. Mike byl teď přirozeně rád, neboť to tenkrát byla naprosto nesprávná stopa.

Tentokrát si byl jist, že je tomu jinak. Jestli by se to mělo tentokrát opakovat z jakýchsi zatracených byrokratických důvodů nebo prostě proto, že muž, o nějž jde, má snad významný vliv na rozhodující lidi v Caracasu, pak by se případ Solana nikdy neobjasnil.

Tato představa ho zaměstnávala tolik, že už nevydržel dále sedět ve svém křesle. Přešel k oknu a díval se na ulici mokrou deštěm. Když ve čtvrtek večer zatelefonoval plukovníku Gatesovi, vyrukoval i on s touto obavou, ale hned zase Mika uklidnil: objasní těm „ospalým Latincům“, že se tentokrát nesmějí vyhnout své povinnosti, tolik si on, Gates, přece jen věří. O tom ho ujistil a Mike teď k němu upínal veškerou svou naději.

Chvilku stál u okna, pak se zase vrátil k psacími stolu a ještě jednou přečetl telegram, který byl ve čtvrtek večer odeslán do Caracasu:

žádáme naléhavě podporu případ solana bridgetown barbados stop překontrolujte alibi josé eusebia mirandy hacienda oasis distrikt corazón cristi santa pilar pro noc z prvního na druhý březen čtyřiapadesát stop rovněž alibi rafaele ventana tamtéž stop zatelegrafujte okamžitě výsledek policejnímu komisařství bridgetown stop gates policejní prefekt kingstown kolonie koruny jejího veličenstva st. vincent stop

Mikův původní koncept telegramu byl poněkud podrobnější, ale Gates považoval Mikova tvrzení za příliš odvážná a text zkrátil.

Mike měl pocit, že souhlasil s nedostačujícím opatřením, a s tímto pocitem teď zase ukryl list papíru do zásuvky. Ozvalo se zaklepání a vešel Barter se zapečetěnou obálkou. „Právě to přinesl poslíček z telegrafního úřadu, pane…“

Mike sáhl tak chvatně po obálce, že se na něho Barter udiveně podíval. „Má posel počkat na odpověď, pane?“

Jeho šéf už otvíral obálku. „Vy si asi myslíte, že se tu vyměňují blahopřejné telegramy, že? Může jít…“

Byla to skutečně odpověď z Caracasu – jednou španělsky, podruhé v anglickém překladu:

alibi josé eusebia mirandy závorka policejní šéf distriktu starosta smírčí soudce závorka pro noc z prvního na druhý březen nesporné soledad čtyři vážní svědkové stop rafaele ventano zahynul osmnáctého dubna stop ventanovo alibi posmrtně překontrolujte sami stop doporučujeme nábřežní kasino respektive pension cubana portspain trlnidad stop žádáme naléhavě o největší diskrétnost týkající se překontrolování mirandy stop policia venezolana manuel ribalda caracas venezuela stop

Mike si musel telegram přečíst dvakrát, aby pochopil jeho smysl. Plukovník Gates mu přikázal, že ho musí okamžitě zavolat, jakmile dojde odpověď z Caracasu. Ale Mike musel předtím zařídit něco jiného. Dal se spojit s tiskovou kanceláří britského generálního guvernéra v Port of Spalnu a požádal, aby hledali ve všech venezuelských novinách z doby od osmnáctého dubna až do dnešního dne zprávu o smrtelném úrazu jistého Rafaele Ventana, a jakmile ji najdou, aby okamžitě sdělili její text.

Za jednu a půl hodiny mu sdělil příjemný ženský hlas obsáh novinové noticky:

ĎÁBLŮV MLÝN SI VYŽÁDAL NOVOU OBĚŤ

Las Bonitas, 19. dubna

Jak se nám hlásí ze Santa Pilaru, zřítil se včera ráno devětačtyřicetiletý Rafaele Ventano z Caracasu do neblaze proslulého „Ďáblova mlýna“ na dolním toku Orinoka a zahynul. Jde o tentýž vír, který si už před čtyřmi a půl rokem vyžádal jeden lidský život. Ventano, který byl dlouhá léta správcem na haciendě El Oasis dona José Eusebia Mirandy a potom pracoval jako jeho zástupce na Trinidadu, vstoupil asi přes naléhavé varování seňora Mirandy na vyvrácený strom, který vyčníval nad vír. Až dosud nebylo možno vyprostit z víru nešťastníkovu mrtvolu.

Teprve teď se dal Mike spojit s Kingstownem.

67

Na přístavním můstku v bridgetownském přístavu se sešlo nejvýš deset osob, když se loď Guadeloupe přiblížila na dvě stě metrů.

Jednou z nejvíce vynikajících postav, v plném smyslu slova, byl Santiago Cereza. Aby se ochránil před deštěm, přinesl si s sebou voskované plátno, do něhož obvykle balil náčiní, a narazil si je na hlavu a na ramena jako obrovský kornout. V ruce držel kytici, kterou natrhal před rozedněním v malé zahrádce v Livingstonově aleji.

Na palubě bylo kromě námořníků, kteří tam stáli s lodními lany v rukou, jen několik málo lidí. Docela vpředu, u zábradlí na levém lodním boku, stála ve větru mladá žena a měla co dělat, aby jí plášť neuletěl.

Teď přišlo na palubu také několik mužů. jeden z nich měl na prsou připravený fotografický aparát. Postavil se těsně vedle ženy a kradmo si ji ze strany prohlížel. Pak si spokojeně oddechl. „Tak už jsme v Bridgetownu, to bychom tedy měli.“

Žena si vůbec nevšímala oslovení a napjatě se dívala na břeh. Teď konečně také objevila groteskní postavu na přístavišti. Musela se kousnout do rtů, aby se nerozesmála.

Lodní motory se na několik okamžiků zastavily a pak se začaly otáčet nazpět. Na palubě se objevovalo stále více cestujících a hrnuli se k lodnímu můstku, který měl být za několik vteřin spuštěn. Dlouhá postava v přístavišti se dala náhle do pohybu. S teatrálním gestem smekla špičatou střechu a vsunula ji pod paži.

Kristinin obličej znachověl o několik odstínů. Se zářícím úsměvem zamávala na pozdrav. Muž s fotografickým aparátem se stále ještě držel v její blízkostí a s poněkud neobratnou poklonou ji oslovil: „Promiňte, slečno Barreová: Pímbright, Ronald Pimbright od Trinidad Stáru… smím vám položit několik otázek?“

Kristina se udiveně ohlédla. „Odkud znáte mé jméno?“

Muž se shovívavě usmál. „Takového něco člověk prostě ví!“ Nadto ještě vytáhl blok a tužku. „Smím tedy začít? Několik týdnů jste teď byla na zotavené. Máte už nějaké plány pro budoucnost?“

Kristininy velké tmavé oči se výsměšně zableskly. „O, ano! Dávejte pozor…“

S těmi slovy se odvrátila a odešla k přístřešku, kam steward odnesl její kufr.

V témž okamžiku zaduněl lodní můstek o přístavní hráz, na palubě se jako z propadliště vynořil Santiago a bouřlivě sevřel Kristinu do náručí. Reportér sáhl automaticky po své kameře, ale Santiago byl rychlejší. V mžiku zmizel se smějící se Kristinou pod svým kornoutem proti dešti. „Veřejnost je vyloučena!“ zaznělo tlumeně zpod kornoutu a pak nebylo chvíli slyšet vůbec nic.

.

Téměř v téže chvíli, kdy číšnice v pavilónu na nábřeží stavěla čaj před Kristinu a Santiaga, odrazil od mola krátký, ocelově šedý motorový člun s vlajkou přístavní policie a zamířil k St. Vincentu. Vedle kormidelníka seděl Mike a ospale hleděl na vodní hladinu zjizvenou deštěm. Ze St. Vincentu chtěl pak odletět na Trinidad.

Nebylo snadné přesvědčit plukovníka Gatese, že tato cesta je nutná. Ale Mike už nechtěl nic přenechávat jiným lidem nebo dokonce náhodě, a konečně přece jen prosadil svůj názor.

Ve čtvrtek večer, když se z lístku ve svém psacím stole přesvědčil o totožnosti nájemce ostrova s Cerezovým velkorysým zákazníkem, poprvé Mika napadlo, že by mohla existovat souvislost mezi Solanovou a Mirandovou noční hádkou před čtyřmi a půl lety a Cerezovými zážitky na Orinoku. Že komedie v Port of Spainu neplatila „slavnému krajináři“ Cerezovi, to si už uvědomil Cereza sám, když ještě byl Mirandovým hostem na „Oáze“.

Mikovi se pak postupně začaly rýsovat souvislosti. Vzhledem k tragédii na Santa Inésu dostal Miranda jistě strach, že by ho teď mohl Solana veřejně pohnat k odpovědnosti. Takováto kompromitace by rozbořila veškeré plány do budoucnosti bohatému hacienderovi, policejnímu šéfovi, starostovi a smírčímu soudci, který se neskrýval s tím, že by chtěl v budoucnu ještě zastávat docela jiné úřady.

Proto, pokračoval Mike ve svých úvahách, musel Solana zemřít a proto se také neměl Cereza už nikdy vrátit z divočiny Orinoka, když ve své upřímnosti několikrát opakoval, co by se stalo „čipernému nájemci ostrova“, kdyby záleželo na něm.

Až do tohoto okamžiku Mike s určitosti předpokládal, že jeho vývody jsou správné. Teď však, kdy se za několik hodin zjistí, zda měl mrtvý Ventano alibi nebo ne, musel si položit otázku, zda strach muže, jakým byl Miranda, který měl k dispozici všechny prostředky a cesty – zda strach takového muže před sebezávažnější kompromitaci postačil k tomu, aby se dopustil vraždy.

Mike si povzdechl a vzal do ruky zápisník, aby ještě jednou shrnul všechny podrobnosti. Postupoval při tom jako účetní, který provádí vyúčtování a potřebuje rubriku má dáti a rubriku dal. Ke své spokojenosti zjistil, že se hacienderovi Eusebiu Mirandovi nedá přičíst k dobru ani nejmenší položka.

Bylo zcela bezvýznamné, že důstojník z Carribean Sea, který vyprávěl Cerezovi o rozmluvě Solany s Mirandou, nakonec ze strachu o své místo všechno odvolal. Je možno vzít ho pod přísahu a pak se bude na věci dívat jinak.

Mike si oddechl, vsunul zápisník do kapsy a vzpřímil se. „Jak dlouho to bude ještě trvat do Kingstownu?“

Muž u kormidla pohodil hlavou směrem kupředu. „Vidíte tam na obzoru tu šedou krtinu? To je Lonely Island.“

Mike se tam musel upřeně zadívat, aby vůbec něco rozeznal. „Ten název jsem nikdy neslyšel…“

„Vždyť je to jen holý kráter! Tam neroste ani travička.“

„Nu a?“

„Až se s ním dostaneme na stejnou úroveň, tak jsme urazili přesně půl cesty.“

„A jéje!“ Mike se zase zklamaně posadil. „To se tam dostaneme tak večer!“

Kormidelník se škodolibě ušklíbl. „Letadlo prý je rychlejší.“

68

Jakmile přeletí letadlo u Trujilla Meridskou Kordilleru, objeví se nám na obzoru na severozápadě Maracaibský záliv. Je to přibližně sto padesát kilometrů dlouhá a na osmdesát kilometrů široká laguna, která se zařezává od severu k jihu do pevniny.

Suché trnité křoví, kaktusy a eukalyptová keře tvoří hlavní složku vegetace na severním okraji laguny, zatímco na jihu už začíná vlhký a dusný prales, který zabíhá až na dolni úbočí Kordiller.

Tato oblast je s průměrnou roční teplotou osmadvaceti stupňů Celsia nejteplejší částí Venezuely a tím současně jednou z nejteplejších oblastí zeměkoule. Žlutá zimnice činila tuto oblast po desetiletí téměř neobyvatelnou pro Evropany.

Přesto zapustil právě zde petrolejářský průmysl země své první kořeny. Když v roce 1876 byly poskytnuty u Táchira první petrolejářské koncese, usadila se tam koncem minulého století francouzská společnost a teprve krátce před první světovou válkou se tam vtlačila britsko-holandská Royal Dutch Shell Company. Dnes se dělí o veškerou venezuelskou těžbu nafty britsko-holandské a americké společnosti, zatímco Venezuelci dodávají jenom pracovní síly.

Eusebio Miranda ještě stihl letadlo do San Fernanda a ani ne po dvou hodinách si už najal pokoj v hotelu „Splendid“ v Maracaibu. Vykoupal se, spěšně posnídal a odjel taxíkem po silnici do La Rosy až k hlavní správní budově společnosti Amalgamated Petrol Company.

Mezitím uplynulo půldruhé hodiny. Širokými okny, která sahají ode zdi ke zdi a od stropu až k podlaze, dopadá do místnosti ostré světlo odpoledního slunce. Také tady v severozápadní Venezuele začíná počátkem května období dešťů, ale letos si příroda zažertovala a po dvou týdnech prudkých dešťů přišlo ještě jednou několik letních dnů.

Mr. James B. Kelly, hlavní ředitel Amalgamated Petrol Company, je vysoký prošedivělý muž s klidným obličejem učence. Jeho hlas se jen zřídkakdy zvyšuje a umírněná gesta tu a tam podtrhávají význam jeho slov.

I v odívání se projevuje, že tento vlivný muž si naprosto nelibuje v halasných efektech. Má na sobě prostou košili ze surového hedvábí, světlé flanelové kalhoty a lehké světle šedé střevíce z měkkých kožených pásků.

Eusebio Miranda si dnes v noci ani nedopřál času, aby si sbalil kufr, a tak teď sedí před Mr. Kellym v obleku, který naprosto neodpovídá jeho obvyklému pojetí elegance.

Ale to ho teď neruší. Přišel sem s určitým úmyslem a bez obalu pověděl muži za obrovským psacím stolem všechno, co musí vědět, aby mu vůbec rozuměl.

Kelly až dosud mlčky naslouchal, ale teď k němu obrátil svůj úzký obličej poněkud překvapeně. „Proč mi to vlastně vypravujete, Mirando? Co mám já společného s vašimi soukromými záležitostmi?“

Miranda udiveně vzhlédne, jako by nevěřil, že Kelly mluvil vážně. Ale z Kellyho výrazu nelze vyčíst ani náznak úsměvu.

Mirandovi tedy nezbývá, než aby se vyjádřil ještě zřetelněji. „Teď tomu říkáte soukromé záležitosti! Ale byly časy, kdy u mě byli vaši lidé každé tři týdny a pořád do mě hučeli, abych tu záležitost s novou koncesí u Barrancasu uvedl do pořádku!“

Kelly poněkud povytáhl obočí. „Nikdo ode mne neobdržel příkaz, aby na vás naléhal! Ale konečně, jsou to mladí lidé, kteří se chtějí dostat kupředu – to snad chápete.“

„Pro mě za mě! Ale vy sám jste mě několikrát volal a dokonce jste dvakrát přijel za mnou. Jednou přímo do Barrancasu, podruhé na mou haciendu. Ať je tomu jakkoliv, bral jsem tehdy váš příkaz vážně a postaral se, aby dělníci z plantáží byli co nejrychleji usídleni jinde. Jistě si ještě vzpomenete, že právě to byla hlavní překážka.“

Muž za psacím stolem sedí stejně klidně jako předtím. „Uznávám, že jste se o to postaral. Ale poradil jsem vám snad já, abyste usídlil ty lidi zrovna na ostrově, kde bývala leprosérie? To snad nechcete tvrdit!“

Eusebio Miranda – tentýž Miranda, který je po desetiletí zvyklý jenom rozkazovat a nestrpí odmluvy – se teď nutí do klidu: „To ne, pane. Ale právě tenkrát nebylo možno umístit lidi na žádné haciendě, a kdyby byla jenom část z nich připadla na obtíž našim úřadům, bylo by to vašim záměrům velmi uškodilo.“

„Říkáte mým záměrům? Já nejsem nikdo. Já pouze ztělesňuji výkonnou moc jisté společnosti – to je vše.“

„Dobře, pane. Pak by to bylo uškodilo vaší společnosti.“

„Čímž zřejmě chcete tvrdit, že by si venezuelské úřady dělaly bůhvíjaké starosti, když tisíc negrů ztratí práci, že?“

Miranda ztěžka oddychuje. „Promiňte, pane, ale odbočujeme od tématu. Je prostě fakt, že mi tehdy venezuelské úřady daly podmínku, abych ty lidi napřed někde usídlil. A protože jste – promiňte – protože vaši ‚mladí, kupředu spějící lidé‘ mě tehdy nenechali na pokoji, poctivě jsem se snažil někam negry odsunout, aby prozatím vůbec zmizeli úřadům z očí.“

„A to se nedalo najít žádné pitomější místo než Santa Inés, že ne?“

„Tam jsme jích dopravili jenom pět set, ostatní odešli do delty a tam jsou do dneška. Ale zodpovím vaši otázku: víte velmi dobře, že na všech ostatních ostrovech, které by byly přicházely v úvahu, sedí buď Holanďané, nebo Britové – nezapomínejme přitom také na United Fruit Company! A tak jsem se musel chopit toho, co bylo… Ale víte přece sám dobře, jak to bylo. To všechno by se bylo nemuselo stát, kdyby byla vaše společnost vystoupila sama jako nájemce. Ale ne, to jste raději přenechali mně.“

Mister Kelly se sotva znatelně usmál. „Jste živoucí prototyp mučedníka, Mirando. To všechno jste udělal jenom proto, abyste posloužil naší společnosti, že? Myslíte snad opravdu, že nevím, co vám ten obchůdek tenkrát vynesl?“

Miranda na něj poprvé drze pohlédl. „Nebyli jste malicherní, to je pravda. Ale ta věc pro vás měla právě takovou cenu. ‚Jeden obchod podporuje druhý,‘ jste mi tenkrát řekl! Který z obou obchodů byl větší, o tom se snad nemusíme bavit. A kromě toho, pane: čtyři roky jste věděl, že na Santa Inésu byla leprosérie, a nikdy jste o tom neztratil ani slovo. Teď, když to prasklo, jsem já ten špatný, že? Ne, pane – takhle na mě nesmíte…“

Kellyův výraz na okamžik ztvrdl. „Umínil jste si, jak se zdá, že si to dnes u mě úplně rozházíte, Mirando! Uznejte přece, že jste byl několikrát varován, i když ne z naší strany. Buď jste měl ustoupit od nájemní smlouvy tenkrát, když vás varoval ten lékař, nebo jste mu to neměl věšet na nos. Pak by nebylo všechno to ostatní třeba a vy jste se teď nemusel rozčilovat, že po vás jde několik pitomých vesnických policistů. Je to tak?“

Pro Mirandu je stále těžší, aby se ovládal. „Říkáte vesničtí policisté? Za tím stojí britská policie, a jestli se jí podaří prosadit v Caracasu svou, pak budu mít co dělat s naší zemskou policií.“

Kelly poněkud pokrčil rameny. „Lituji, Mirando, ale do toho nám nic není. Hleďte, abyste dal nějak celou tu záležitost do pořádku.“

„Teď už se to nemůže dát do pořádku, teď už ne!“

„To nechápu! Teď, kdy je mrtev muž, který vykonal špinavou práci? Kdo vám může dokázat, že jste o tom měl nejmenší tušení?“ Odmlčí se a tiše se zasměje: „Ostatně, Mirando, ten muž zahynul v pravý okamžik! Nemyslíte?“

Tentokrát se Miranda rozhorlil. „Nechcete tím snad říci, že já…“

„… že se mu ono neštěstí přihodilo v pravý okamžik, to říkám! A teď bych rád skončil tuto naprosto zbytečnou rozmluvu! To, co ode mne žádáte, je naprosto nemožné. Ani já, ani moje společnost nemůže přimět vašeho policejního presidenta k tomu, aby na Brity vyplázl jazyk. Hleďte, abyste se vrátil domů, a tvařte se, jako když o ničem nevíte. A nedejte se už nikdy strhnout k tomu, že prostě zmizíte do noci.“

Miranda asi pochopil, že přijel do Maracaiba marně, ale přece jen chce ještě podniknout poslední pokus. „To je všechno, co mi chcete říci? Zapomínáte asi, že jsem náhodou tím mužem, který má tam dole na Orinoku největší vliv. I když vám patří potrubí, přece jen tam není vaše společnost ještě definitivně usazena!“

Kellyho oči se zúžily, ale neodpovídá.

Miranda asi špatně pochopil jeho mlčení, neboť jeho hlas se ozývá už zase trochu sebevědoměji: „Ano, pane, tak se věci mají! Stačí, abych řekl několik slov příslušným činitelům v Caracasu, a podíly na nalezištích budou nabídnuty ke koupi s vyloučením cizí účasti! Ve Venezuele žije dost lidí, kteří jsou toho názoru, že aspoň zlomek naší nafty by měl zůstat v našich rukou.“

Kelly přikyvuje. „Nechcete se snad dát provolat za presidenta Národní venezuelské ligy? Byl byste k tomu vhodný muži“ Náhle zazněl jeho hlas velmi nepřívětivě: „Zřejmě vůbec nechápete svou situaci, člověče! Jestli to neprovedete hodně šikovně, pak nebudete moci říci svých ‚několik slov‘ směrodatným činitelům v Caracasu, nýbrž státnímu návladnímu nebo vyšetřujícímu soudci, rozumíte?“

Miranda chce rozhněvaně odpovědět, ale Kelly ukáže oknem na dvůr. „Vidíte? Tam dole je náš portál, za ním leží silnice a na té silnici bych vás rád viděl zmizet během pěti minut. Navždy!“

69

V neděli odpoledne musel mixér Johny z pobřežního kasina v Port of Spainu na půl hodinky přenechat své místo číšníkovi, který tvrdil, že už kdysi také míchal koktaily. Než pochopil, oč jde, vtlačil ho ředitel podniku do malého, dřevem vykládaného sousedního pokojíku, kde na něj čekal širokoplecí muž středních let.

Zdálo se, že má naspěch, protože hned položil před Johnyho na stůl oválný mosazný plíšek. „Už jste to někdy viděl?“

Mixér mávl unuděně rukou. „Bože, to se ptáte mě? Tak už začněte, zákazníci na mě čekají.“

„To jim může jen prospět… Vy jste znal pana Ventana, že ano?“

„Pana Ventana? Toho znám dosud. Proč se ptáte?“

„To se hned dovíte. Chci, abyste mi řekl, zda byl tady u vás v noci z prvního na druhého března. Je tomu už trošku dlouho, ale jak jsem se dověděl, kotvil právě tenkrát ve zdejší rejdě křižník Giant a při takových příležitostech bývá zpravidla v kasinu veselo. Nuže? Vzpomínáte si?“

Johny pokyvoval hlavou a šklebil se. „Vy ale na to jdete zprudka! Napřed mi musíte říci, co je s panem Ventanem.“

„Já vám nemusím vůbec nic říkat, rozumíte? A teď přemýšlejte: byl tady, nebo nebyl?“

Johny už pochopil, že teď nemůže jednat stejně jako se svými zákazníky. „Dobře, inspektore… Ale od té doby uplynuly skoro už dva měsíce…“

„To je pravda. Vzpomeňte si ale na Giant…“

Johny sáhl za okraj své bílé čepice a vytáhl odtud cigaretu. Pak se jeho výraz rozjasnil. „Máte pravdu, Giant! Ano, byl tady. Vím to docela přesně. Seděl asi s půltuctem důstojníků z toho plecháče tady u mého pultu…“

Mike se poněkud zakabonil. „Tak okamžik, příteli; to můžete prohlásit jen tak od boku? Ačkoliv jsou tomu skoro už dva měsíce?“

„Vždyť vy jste se mne také zeptal rovnou od boku! Ale jestli mi nevěříte – ve vedlejší místnosti sedí Mr. Smatts, který tu byl tenkrát také. Ten a Ventano u mne byli každý večer. Zeptejte se Mr. Smattse, ten vám řekne totéž.“

Muž, který byl o dvě minuty později uveden k Mikovi, vypadal, jako by měl žloutenku. Když viděl, že Johny vstává od stolu, udiveně pohlédl z jednoho na druhého. „Copak se tu hraje?“

Mike vystrčil mixéra ze dveří a ukázal na křeslo. „Prosím, pane Smattsi – nebude to dlouho trvat.“ Vytáhl ještě jednou z kapsy mosazný štítek a ukázal ho svému protějšku. „Kriminální asistent Mike…“

Muž se žlutou pletí překvapeně povytáhl obočí. „To máme rádi! Co ode mne chcete?“

Když vyslechl Mika, přežvykoval chvilku naprázdno, pak potřásl hlavou. „To muselo být o několik dnů dříve! Když tu byli důstojníci z Giantu, tak jsme s nimi, Ventano a já, pili jednu noc až do rána, to je pravda. Ale jak už jsem řekl, to bylo koncem února a nikoliv prvního března.“

Mikovi znovu svitla naděje, ale nemohl se tím spokojit. „To je od vás velmi pěkné, pane, že mi to říkáte s takovou určitostí, ale odkud víte tak přesně, že to bylo o několik dnů dříve? Uvědomte si – jde tu o dost vážnou záležitost.“

„Nejsem na nic zvědav! Ale ať jde o cokoliv – Ventanovi už neublížíte, to snad víte.“

Mike přikývl. „Vy už jste se dověděl, že je mrtev?“

„Dověděl jsem se to dnes v poledne, docela náhodou. Ptáte se, jak to, že si pamatuji tak přesně ono datum? To je docela prosté. Druhého března v deset hodin ráno jsem už seděl v hotelu ‚Astoria‘ v Kingstownu. Musel jsem tedy odtud vypadnout aspoň o dva dny dříve.“

„Bylo-li tomu tak, pak ovšem. Ale teď mi, prosím, prozraďte, čím to, že si po tak dlouhé době přesně vzpomínáte na druhý březen. Vždyť už je tomu déle než dva měsíce.“

„Souhlasí! Ale druhého března bylo zasedání správní rady Lion Rubber Company v Kingstownu a jako předseda se něčeho takového musím zúčastnit, pravda?“

Mikova naděje začínala zase blednout. „Tak tedy dobrá: vy jste byl tenkrát v Kingstownu. Přesto ale mohl být Ventano v noci z prvního na druhý březen tady…“

„Nikoliv, pane, leda že by byli dva Ventanové. Rafaele Ventano jel na témž parníku jako já a tu noc, kterou jsme byli spolu na palubě, jsme proseděli s několika lidmi ze Států v kuřáckém salóně.“

„Tu noc? Jen jednu noc? Do Kingstownu se odtud jede celé dva dny!“

Smatts trval na svém. „To ano, ale Ventano vystoupil už na Barbadosu. Chtěl nakopnout někoho v Pines Pointu, kdo mu ještě dlužil padesát liber. Aspoň mi to říkal.“

Aby měl úplnou jistotu, odjel Mike po tomto rozhovoru do hotelu „Cubana“, kde Ventano bydlíval, pokud byl Mirandovým zástupcem na Trinidadu.

Také tam mu potvrdili, že přibližně koncem února Ventano na tři nebo čtyři dny odcestoval. Tvrdil prý tenkrát, že odjíždí do Venezuely.

.

Pro zpáteční cestu dostal Mike k dispozici policejní letadlo, a tak se dostal do Bridgetownu ještě téhož večera.

Ani nevečeřel a dal se na obchůzku hotelů. Všude si dal předložit knihu hostů a už při třetím pokusu v „Picadilly“ narazil na stopu. Prvního března tam byl jediný záznam, ale nezněl na jméno Rafaele Ventano, ale na jméno jistého Ramona Valdése z Buenos Aires. Ale hotelový sluha, který odnesl do hotelu jeho koženou brašnu, si s určitostí vzpomněl, že seňor Valdés měl úplně nové, světle hnědé boty s podešví ze surové gumy. Kromě toho tvrdil, že si všiml, jak mu celní inspektor pokynul na pozdrav z okna přístavního úřadu.

Protože byla neděle, musel mít Mike ještě strpení do příštího rána. Když zašel v devět hodin na přístavní úřad, potkal tam celního inspektora.

Celník chvilku přemýšlel, ale pak si byl svou věcí úplně jist: „Ovšem, že to byl Ventano! Vždyť jsem si na to zase vzpomněl zrovna minulý týden, když jsem se dověděl o jeho neštěstí.“

Mike si teď mohl dovolit, aby navenek trochu zapochyboval. „Ne že bych nedůvěřoval vaší paměti, inspektore, ale člověk se přece jen může mýlit. Když po tak dlouhé době máme s určitostí někoho poznat, pak jsme se s ním museli dříve stýkat častěji.“

Celní inspektor přikývl. „Dejme tomu půldruhého roku, že? Tak dlouho jsem s ním měl totiž neustále co dělat na hlavní celnici v Port of Spalnu.“

70

Eusebio Miranda je už zase čtyři dny doma a prozatím se ještě nepřihodilo nic, čím by se musel zneklidňovat. Naopak: majitel kavárny „Imparcial“ přijel ze Soledadu a rozhorleně mu vyprávěl, že předevčírem u něho byl úředník zemské policie a že se ho ptal, zda si nemůže vzpomenout, že by Miranda a Ventano byli u něho večer prvního března… „To jsem se ale podivil, done Eusebio,“ řekl majitel kavárny. „Ovšem, že jste byl u mne. Přece jsme tenkrát ještě pili na zdraví tlustého Gonzalese a ten už dvacet let u mne vždycky prvního března slaví narozeniny! Řekl jsem to tomu čmuchalovi a nadto jsem s ním zašel ještě ke Gonzalesovi a ten to potvrdil.“

Pokud jde o Ventana, musel přirozeně odkázat muže z Caracasu do Port of Spainu, neboť don Rafaele tam jistě v tu dobu byl.

Mirandův informátor chtěl přirozeně vědět, kterého idiota napadlo slídit zrovna po šéfovi policie a především proč, ale Miranda ho uklidnil: „To se dovíte, až si budu veřejně stěžovat na tuhle nestydatost! Tady máte dvě stě bolivarů – pozvěte Gonzalese a ještě několik lidí a vypijte nějakou láhev na mé zdraví…“

.

To se stalo v neděli a dnes je úterý. Tak jako vždy večeří haciendero společně se svým správcem. Teď už ovšem nesedávají v altánu, nýbrž v knihovně, neboť celý týden lije jako z konve.

Mirandu by člověk skoro nepoznal. I jindy pracoval dost, ale teď už vůbec nevstával od psacího stolu.

Jen nejdůležitější věc není stále ještě vyřízena a správce mu ji teď připomíná: „Promiňte, pane, že vás s tím opět obtěžuji. Už jste se rozhodl, kdy zajedete na Trinidad? Ve špýcharu v Port of Spainu leží osm set žoků kávy a za ty musíme platit každý den skladné! Don Rafaele už tam, bohužel, není.“

Také Miranda to ví, ale nemá teď vůbec chuť na cestování. Neříká to však. „Několik dní to ještě počká. Musím se ještě podívat do lodních zpráv, kdy zase přijede Mauritania.“

Brugal se nestačí divit, neboť pokud šlo o poplatky za skladné, býval jeho šéf velmi šetrný.

Miranda si toho asi také všiml. Několikrát si přejel rukou přes břicho. „Cítím v kostech, že se mnou není něco v pořádku, víte. A tak bych si to raději odbyl tady.“

„Už vás zase zlobí žaludek, pane?“

„Nevím, všechno mě nějak bolí. Když se to do zítřka nezlepší, tak si možná zajedu do Bolivaru k lékaři.“

Brugal se zatvářil starostlivě. „Ale abyste tam také opravdu jel, pane! Myslíte na všechno možné, kromě na sebe.“

Miranda je dnes neobvykle žoviální. „Jste dobrý chlap, Brugale. Slibuji vám to! Až budete odcházet, řekněte v kuchyni, aby mi chlapec přinesl gumovou láhev s horkou vodou. Možná, že to postačí.“ Sáhl si na čelo. „Co jsem se vás ještě chtěl zeptat, Brugale – přece jste byl dnes v Santa Pilaru: opravdu se už Indiáni stěhují?“

„Zda se všichni stěhují, to nevím. Ale téměř každý den tu projelo kolem několik kánoí.“

„V tomhle psím počasí? Víte už, kam jedou?“

„Co tak člověk slyší, pane. V Santa Pilaru si lidé vyprávějí, že jedou do končiny kolem Ultima Esperanzy. Ti mají určitě šestý smysl! V téhle mlze našinec ani nevidí na cestu po souši a oni si to pádlují přes peřeje.“

Miranda sáhl po doutníku, ale zase odtáhl ruku. „Dnes už nebudeme kouřit,“ řekl. „Ale pokud jde o Indiány – opravdu se nezlobím, když zmizí z našeho sousedství! Mně je vždycky nevolno, když ty mládence vidím. Dívají se na člověka, jako by jim byl něco dlužen.“

Když správce odešel, zůstal Miranda ještě několik minut sedět. Konečně vstal, vyšel na verandu a přece jen si zapálil doutník. Brugal má pravdu, říká si. Dlouho to na Trinidadu nemůže jít takhle dál. Bude se muset co nejrychleji poohlédnout po vhodné náhradě za Ventana, ale nebude tak snadné ji najít.

Tady venku už teď opravdu není zrovna příjemně. Po malé chvilce je Mirandoví chladno. Tu zazní ze silnice klakson a světelné kužele dvou reflektorů přejedou přes stěnu špýcharu. Haciendero se vykloní, aby viděl, co to znamená, a tu zahýbá za roh velký černý vůz a zastaví se před branou. Z něho vystoupí tři muži a pomalu se blíží.

Eusebia Mirandy se zmocňuje podivný pocit. Určitě to jsou cizinci, jinak by nenechali stát svůj vůz venku.

Psi ve psincích zuřivě třhají svými řetězy. Dobře, že je černoch ještě neodvázal, jinak by mohlo snadno dojít k neštěstí.

Miranda sestoupil o tři stupně, ale teď se zastavil. „Hola, caballeros,“ zvolá a čeká. Teprve teď vidí, že venku před branou se zastavili ještě další dva muži.

Černoch v kuchyni si toho také zřejmě všiml, neboť náhle zazáří velká lampa vedle verandy a Miranda okamžitě poznává jednoho z mužů, seržanta Roldána, jednoho ze svých podřízených z policejního úřadu v Ciudad Bolivaru.

Žádný z těch tří ještě nepromluvil, ale teď se jeden z nich, který má na sobě koženou kazajku, obrací k seržantovi: „No tak, člověče! Začněte už.“

Roldán naznačí neobratnou poklonu. „Jak si přejete, Jefe…“ Je na něm znát, jak těžký je pro něj tento úkol: „Je mi to proti mysli, Jefe, svatá Panna je mi svědkem…“

Muž v kožené kazajce příkře odpoví. „Tu vynechte! Řekněte mi, zda je tento muž haciendero Eusebio Miranda.“

Miranda chce protestovat, ale jenom se nejapně zakoktá. Seržant několikrát polkne. „Ano, komisaři, je to seňor Miranda…“

Miranda na něj nechápavě zírá. Pak se obrací ke komisaři. „U sta hromů – co to má znamenat? Co tu hledáte?!“

V ruce muže s koženou kazajkou se zaleskne kulatý plechový odznak. „Jsem kriminální komisař Segadón z Caracasu. Zatýkám vás pro nabádání ke vraždě, Eusebio Mirando.“

Nahoře v kuchyňském okně se objevily dvě temné hlavy. Je to kuchař a chlapec, který postoupil na Tomasovo místo, když Tomaso zmizel. Oči obou se leknutím šíří, když vidí, že oba mužové, kteří tak dlouho stáli u brány, berou mezi sebe jejich pána a odvádějí ho.

71

Dokud do Bridgetownu nepřišla zpráva o Mirandově zatčení, Mike ustavičně pochyboval, že k tomu dojde. Od toho okamžiku však už uplynulo deset dní, a teď čekal netrpělivě v Port of Spainu, až bude Miranda vydán, jak mu to z Caracasu přislíbili.

Přirozeně počítal s průtahy, ale teď, kdy každým dnem může přijet Cereza se slečnou Barreovou, přece jen se mu to už zdá poněkud dlouho.

V Tropickém ústavu mu řekli, že doktor Sherwood už volal z Caracasu, že však před svým návratem do Port of Spainu bude muset zajet ještě na jeden den do Vidamejoru.

Mike se pokusil okamžitě zjistit, která telegrafní stanice leží nejblíž u černošského sídliště. Jistý venezuelský celník mu řekl, že je to osada Ultima Esperanza, a tak tam poslal Mike telegram s příkazem, aby byl předán starostovi Vidamejoru: nechť vyřídí doktoru Sherwoodovi prosbu, aby za všech okolností přivezl s sebou na Trinidad mladého černocha Tomasa, protože ho musí bezpodmínečně osobně vyslechnout.

Mike doufal, že se to dá časově zařídit, a udělal si tento plán: jakmile bude Miranda předveden do cely ústřední vyšetřovací věznice, vyslechne ho a bude ho konfrontovat s Cerezou a Tomasem. Tato konfrontace a spousta ostatního usvědčujícího materiálu snad postačí, aby se haciendero přiznal.

Před svým odjezdem z Bridgetownu požádal Mike Cerezu, aby za ním okamžitě přišel na prefekturu, jakmile přijede do Port of Spainu. Když mu řekl, že před čtyřmi a půl rokem zpachtoval ostrov Santa Inés jistý Eusebio Miranda, byl Cereza tak překvapen, že ho zpočátku ani nenapadlo, aby uvažoval dále. Potom však, když pochopil, že Ventano byl Solanovým vrahem a v pozadí že stál Miranda, zbledl jako křída. „… a já jsem s těmi stvůrami popíjel a ještě jsem poklonkoval, když mi Miranda podával šek.“

Nakonec se Cereza v bezmocném zoufalství tloukl pěstí do čela. „Byl bych mohl pomstít Pabla Solanu! Tři týdny jsem měl oba nablízku ve dne v noci!“

Teprve Kristině se ho podařilo poněkud uklidnit. Přesvědčila ho, že přece jen pomstil svého přítele, i když zcela nevědomky. Kdyby byl nespadl do Orinoka a kdyby byl náhodou nemluvil s Hobtonem, byl by asi sotva měl důvod vyprávět Mikovi tak podrobně o svých zážitcích na haciendě a toho by zase nikdy nenapadlo hledat takové spojitosti.

Zrovna v tyto dny se poprvé ozval Mikovi z Londýna jeho předchůdce Stokes. Zdálo se, že se vůbec nezlobí pro náhlou změnu působiště. Sedí prý v jednom z nesčetných oddělení Scotland Yardu – „… Nádherně z dostřelu, ale bohužel i daleko od místa, kde kromě jiného mají také statistiku o naší komické malé filiálce, Malých Antilách. A tak nemám ani tušení, jak daleko jste mezitím postoupil v případě Solana. Jsem však přesvědčen, že už dávno máte celou tu záležitost za sebou: znalost lidí prý má často větší cenu než zkušenost…“

Mike by byl rád věděl, jak Stokese napadla právě tato formulace, ale na úvahy o tom mu nezbýval čas.

Jako by se byli všichni domluvili, přijel doktor Sherwood s Tomasem a Cereza se slečnou Barreovou téměř v touž hodinu. Sherwood parníkem z Puerto Penasu a oba snoubenci na „Carribean Sea“ z Bridgetownu. Tak také mohl Mike ještě téhož odpoledne promluvit s Hobtonem, který zpočátku váhal, ale potom přece jen uznal, že bude lepší, zůstane-li při tom, co vyprávěl Cerezovi před dvěma týdny. Nakonec podepsal s povzdechem protokol. „Jestli teď vyletím a už se nedostanu na žádnou loď, pak mě máte na svědomí, Cerezo!“ Protože Cerezu nenapadla lepší odpověď, ťukl se významně do čela.

Mike pozval Cerezu a Kristinu na večer do restaurace. Když tam přišel, oba právě večeřeli. Objednal si sklenici portského a počkal, až číšník odešel. „Dobře, že jste dnes přijeli,“ řekl potom. „Můžeme teď každým dnem počítat s tím, že nám bude vydán Miranda.“

Cereza byl už téměř dva týdny připraven na tuto událost, ale teď v něm vyvolala zřejmé rozpaky: tři týdny si žil krásně u Mirandy a ten byl opravdu dokonalým hostitelem.

Teď mu náhle připadalo všechno krajně nepravděpodobné. Odložil vidličku a zamračil se. „Nu ano, pane…“ Byl by řekl ještě více, ale vtom se zase vrátil číšník s kávou.

Zdálo se, že Mike nic nezpozoroval. „Rád bych věděl, jak je teď asi Mirandovi! Podle všeho, co jste mi vyprávěl, si byl asi velmi jist, že se mu nic nestane, a teď se najednou musí bát o krk.“

Cereza si pomalu utřel ústa. „Jestli má vůbec důvod, aby se bál.“

„Prosím vás, jak to myslíte?“

„To není žádný pevný názor, pane, je to jen takový nápad. Nechci podlamovat vaši jistotu, ale čím déle o všem přemýšlím, tím se mi zdá celá ta záležitost nepravděpodobnější a začínám o tom pochybovat.“

„Vy začínáte pochybovat! O čem pochybujete?“

„Že mu bylo vůbec známo, co všechno Ventano spáchal.“

Mike přímo zalapal po vzduchu. „Jak můžete, když jste přece hrál hlavní úlohu v tomhle dramatu – i když jen pasivní –, jak můžete po všem tom, co jste sám zažil, ještě pochybovat?“ Obrátil se zdvořile na Kristinu: „Je mi líto, slečno Barreová, že musím být tak nepříjemně věcný. Jistě jste si představovala první večer v Port of Spainu docela jinak.“ «

Kristina zrudla. „Vlastně jsme si chtěli zajít do divadla, ale tohle je přednější, všechno ostatní musí počkat.“

„Děkuji, slečno Barreová, jste rozumná žena. Ale teď mi ještě jednou povězte,“ obrátil se Mike k Cerezovi, „jak jste se tenkrát v Bridgetownu dostal k tomu Francouzovi Capuchinovi.“

„Přesně tak, jak jsem to vám a inspektoru Stokesovi tenkrát vylíčil! Již několik dní předtím se po mně sháněl v Bridgetownu, kromě jiného i v mém kvartýru. A než se mě tehdy ráno zeptal na ‚mého kolegu Cerezu‘, viděl jsem ho už přece v několika jiných lokálech. Jak mě ujistil, hledal mě v nich tenkrát.“

Mike přikývl. „Až potud je mi všechno jasné. Jenom nevěřím tomu, co bylo dál. Nezdá se vám teď, když máte všechno za sebou, přece jen trošičku podivné, že náhle je dvakrát těsně za sebou ‚znovu objeven‘ malíř, kterému se půldruhého roku vedlo dost bledě?“

Cereza vyvalil oči. „Vy si myslíte, že už dobrák Capuchine v tom hrál určitou úlohu?“

„Nemám pro to ještě žádné důkazy, ale jsem pevně přesvědčen, že tomu tak bylo.“

„A jaký by to mělo mít smysl? Předpokládáte-li, že měl od Ventana nebo dokonce od Mirandy příkaz, aby mne angažoval, pak by mě byl přece mohl rovnou vylákat na Trinidad a nebyl by potřeboval dělat okliku přes Carriacou.“

Mike horlivě přikyvoval. „To mě zpočátku také mátlo, ale Ventano ho přece mohl najmout, aniž o tom Miranda něco věděl! Vždyť jste ho potom, když jste odevzdával svůj obraz v Port of Spainu, také už nepotkal.“

„To je všechno pravda! Ale tenkrát v Bridgetownu mi vyplatil jako zálohu jedinou libru šterlinků a podle toho, jak jsem poznal oba ostatní kavalíry, tak jim na takovýchhle maličkostech příliš nezáleželo.“

„Možná, že mu Ventano dal mnohem více peněz a on si je prostě nechal pro sebe! Právě to by se tak rýmovalo s tím, že Capuchine byl jen jakýmsi pomahačem, který neměl ani tušení, proč vás má tak rychle odvést z Bridgetownu.“

„A proč by mě měl vůbec odvést?“

Mike byl překvapen. „Opravdu jste se nad tím nikdy nezamyslil?“

„Tenkrát jsem měl příliš velkou radost, že jsem získal objednávku. A potom? Na Carriacou jsem přes den pracoval jako blázen, abych dodržel termín, a v noci jsem chodil do Butlerovy herny, abych měl příštího dne co jíst.“

„Pak vám to tedy vysvětlím! Musel jste zmizet, ještě než jste se mohl dovědět, co se v noci přihodilo. Proč právě vy, to je přece nabíledni. Opustil jste jako poslední Solanův dům a na vás muselo padnout první podezření. A když jste tak tajemně zmizel, stal jste se pro nás naším člověkem! Což to nechápete?“

„To ano. Ale přece bych se byl určitě zase jednou objevil, pravda? Vždyť jsem se také skutečně promptně objevil.“

„A Stokes vás stejně promptně zašil! Podle mé teorie s tím dokonce Ventano počítal, že jednoho dne budete zatčen, a proto byl blízký Carriacou nejvhodnějším místem. Uznáváte přece, že by pak všechno pro vás vypadalo daleko hůř?“

„To je jasné.“

„Tak vidíte! V každém případě jste musel napřed zmizet, aby nás náhodou nenapadlo ohlížet se po jiných stopách. Jsem přesvědčen, že Ventano byl velice rád, když se dověděl z novin, že jsme zatkli toho tlusťocha. Další podezřelý. To tedy pro něj znamenalo ještě menší nebezpečí.“

Cereza ještě stále nebyl přesvědčen. „Nechápu, proč měl mít Ventano takový strach! Řekl jste mi, že pravděpodobně opustil Barbados hned příštího dne. Co se mu tedy mohlo stát?“

Mike chvilku mlčel. „Škoda, že už se ho nemůžeme zeptat. Pak byste snad o všem smýšlel jinak. Představte si všechno v příčinné souvislosti. Solana kdysi varoval Mirandu před dobrodružstvím se Santa Inésem. Jestli Hobton nepřeháněl, pak mu dokonce vyhrožoval. A teď došlo na to, před čím ho tenkrát Solana varoval. Od toho okamžiku neměl Miranda ani chvilku klidu. Proto se rozhodl, že Solanu umlčí, dříve než bude pozdě. Zda ho inspiroval Ventano, je teď lhostejné. Vás unesli k Orinoku s přímo překvapující chladnokrevností a jako úhoři ze všeho vyklouzli, když jste jim přišel na celé to divadlo z Port of Spainu. Sám jste mně říkal, že jste nakonec považoval Mirandu za duševně chorého člověka, kterého snad Ventano z jakýchsi sobeckých důvodů diriguje. Ale tak tomu nebylo: já tvrdím, že Miranda byl z obou lepším komediantem. Člověk, který je tak prohnaný jako Ventano, by podle mého názoru postupoval při přímé vraždě ještě daleko opatrněji. Ukradl sto osmdesát liber, aby předstíral loupežnou vraždu, a zapsal se v Bridgetownu falešným jménem. Přesto musel počítat s tím, že bude poznán. Důkaz: celník z přístavního úřadu a žlutý muž z pobřežního kasina, který s ním jel na témž parníku. Pochopte přece, Cerezo: jednou by byl přece jen někdo mohl dostat nápad, aby uvažoval o souvislosti vraždy se záležitostí na Santa Inésu…“ Mike se odmlčel, když viděl, jak Cereza potřásá hlavou. „… Je to velmi vzdálená možnost, to uznávám, ale není vyloučena! Prosím – Hobton tehdy vyslechl rozhovor a vy jste tu byl ještě také! Dokonce jste bez jakéhokoliv vnějšího popudu přišel na to, že by se mělo skočit na nájemce ostrova.“

Mike si přejel hřbetem ruky přes čelo. „Nemusíme si s tím už lámat hlavu, Cerezo, ale můžete předpokládat, že Ventano myslil tak celkem na všechno, co by mu za jistých okolností mohlo být nebezpečné.“

Pohlédl na hodinky a vstal. „Ale pro dnešek už dost. Jestli v Caracasu dodrží slovo, tak tu zítra nebo pozítří máme Mirandu. Potom se dovíme víc.“

Cereza zůstal sedět. „Ještě okamžik. Už jste dnes mluvil se Sherwoodem? Co vypráví o svém jednání v Caracasu?“

„To vám zítra poví daleko lépe sám. Řeknu vám pro dnešek jen tolik, že tentokrát to klaplo! Našli se lidé, kteří jsou ochotni pomoci. A jako Venezuelce vás jistě bude zajímat i tohle: vypadá to, jako by Amalgamated Petrol Company, která se asi zrovna chystala skasírovat i orinockou deltu, měla být tentokrát poprvé vedle. Ale jak už jsem řekl, to vám všechno řekne nejlépe Sherwood sám.“

Cereza si povzdechl. „Teď, kdy je Solana mrtev, teď se pánové rozhýbali!“

„Na tom se nedá nic změnit. Lepší, než kdyby se neměli vůbec rozhýbat.“

„To je pravda, ale přece jen je to hořké! A jak to vypadá ve Vidamejoru?“

„Lépe, než si Sherwood myslel. Mezitím byla většina obyvatel už třikrát očkována a příští měsíc se má usadit nablízku lékař. Asi v Ultima Esperanze. Ale to snad není odtamtud příliš daleko. Mezitím se tam ostatně objevili také Indiáni, o nichž jste mi vyprávěl. Sherwood říká, že prý se mu ježily vlasy hrůzou, když se kolem nich mihli jako šíp ve svých kánoích.“

„Tak tam tedy skutečně odtáhli! Zajímalo by mě, jak se tam ubytovali! Taková vesnice pro pět set lidí se nedá postavit za několik dní.“

„Okamžitě prý začali stavět. Na stromech, stejně jako Pirové a ostatní kmeny, které sídlí tam dole.“

Cereza přikývl. „Já vím. Když řeka stoupá, dělají to všichni. Solana mi kdysi ukázal fotografii. Musí tam být kolové vesnice v délce několika kilometrů.“

Mike sundal s věšáku klobouk, „jak už jsem řekl, Sherwood byl velice spokojen. Pět týdnů prý už nikdo ve Vidamejoru nezemřel na zimnici.“

Kristina povzdychla. „Kéž by to byl zažil don Pablo! Když před dvěma léty byl poprvé v deltě, umíralo tam někdy za týden i šest lidí…“ Odvrátila se a zakryla si rukou oči.

Ale ani Cereza se nemohl zbavit této myšlenky. Pablo Solana měl jen dřinu a strádání, po dlouhá léta si všechno odpíral a každou noc pracoval ve své ubohé laboratoři – primitivním prkenném přístěnku, který by byl nikdo nepovažoval za laboratoř.

Rozpršelo se, a když stáli na stanici autobusu, museli dosti dlouho čekat. Cereza se na studeném vzduchu zachvěl chladem. „Jak se dovím, že přijel Miranda a že mne potřebujete?“

Mike uvažoval. „Docela prostě: zavolejte zítra odpoledne prefekturu. Zdržím se tam až do večera.“

„Dobrá. A co když nepřijde ani zítra?“

„Ačkoliv je mi to velice líto, Cerezo, musel byste tu pak ještě zůstat.“

„Doufejme tedy, že přijede brzo. Chtěl bych to mít konečně za sebou.“

72

Vzdálenost z venezuelského hlavního města Caracasu do Puerto Penasu je dlouhá přibližně pět set padesát kilometrů vzdušnou čarou. Ale silnice, která se hned za městem šplhá četnými serpentinami do pobřežních hor, je o dobrých dvě stě kilometrů delší.

Několik hodin již jede po této silnici veliký uzavřený vůz se znakem zemské policie. Vedle šoféra Pedra sedí v řidičské budce velkého vozu dva muži se samopaly. Felipe, asi třicetiletý muž s odvážným orlím nosem a nepatrným zlatým cvočkem v pravém uchu, a mladý Ignacio, jehož jazyk se od odjezdu z Caracasu ani na chvíli nezastavil.

Ale teď sjíždějí dalšími serpentinami a Pedro musí soustředit veškerou pozornost na silnici.

Uplynulo zase půl hodiny. Vůz pomalu duní přes dřevěný most nad Chicem a pak může Pedro zase přidat rychlost, protože teď jedou po rovné silnici přímo na okraji pampy, která se tu prostírá až k moři.

Zůstalo za nimi několik ospalých osad a pak se pomaloučku začíná rýsovat na východě nová skalní bariéra. Je méně vysoká, ale stejně strmá a rozeklaná jako předcházející.

Teď už přijde jenom Cumana a pak silnice překoná poslední větší překážku cestou do Puerto Penasu.

Žádný z tří mužů chvilku nemluvil, ale teď již to Ignacio nevydrží. „Tak abychom se rozhodli, mládenci,“ říká a posune si čepici do týla. „Jestli je Cumana jenom takové ospalé hnízdo, pak navrhuji, abychom jedním vrzem jeli až do Puerto Penasu.“

Pedro vyhodil nedopalek cigarety oknem. „A pak?“

„Pak odevzdáme toho vzadu a najdeme si na noc útulnou hospodu.“

„Útulnou hospodu! Už jsi byl někdy v Puerto Penasu?“

„Ne. Proč?“

„Protože otravnější hnízdo neexistuje v celé Venezuele! Když budeme mít smůlu, tak tam ani nedostaneme nic k jídlu.“

„Tak to raději ne.“

Pedro zpomalí jízdu, protože v témž okamžiku vyjíždí ze strany na silnici kára na vysokých kolech, tažená mezkem. „Víte co?“ povídá. „Uděláme to tak, jak řekl Felipe. Hned za Cumanou je velká restaurace, kde se obyčejně ubytovávají cizinci.“

„Ještě řekni, že tam chceš přenocovat!“

„Nech mě přece domluvit, člověče! Tam se najíme a pak pojedeme dál. Co přijde potom, to se uvidí.“

.

Brzy mají za sebou první domy Cumany. Podobně jako ve většině venezuelských měst, i tady je z obavy před zemětřesením většina domů jednopatrových. Obyvatelé Cumany žijí v šedých, prostých domech. Přesto zřídka chybí na oknech železné mříže, protože se tady domnívají, že tímto způsobem nejlépe ochrání ctnost žen a dívek.

Chodníky jsou tak úzké, že tam mohou projít kolem sebe zrovna dvě osoby. Ale v tuto dobu není na ulici vidět téměř nikoho kromě několika dětí, které se podivně nehybně choulí tu a tam před domy.

O pět minut později se vůz zastaví kousek za městem před dvoupatrovou obílenou budovou. Její okna nejsou zamřížovaná, zato je ale všude vidět čisté záclony.

Aby si jich náhodou nevšimla kolemjdoucí policejní hlídka, nezastavil Pedro vůz na parkovišti, nýbrž o padesát metrů dále v malém kaktusovém háji. Opatrně zajde ještě jednou dozadu a přesvědčí se, zda jsou dveře dobře zamčeny.

„Tak mládenci,“ řekne potom, „teď budeme losovat. Jeden z vás musí zůstat u vozu. Za půl hodiny přijde druhý a vystřídá ho.“

Felipe už vytrhl několik stébel trávy, aby udělal losy, ale Ignacio protestuje: „Já už vím teď, že tu budu muset zůstat! Nebuďte směšní: vůz je zamčený a za půl hodiny jsme zase všichni zpátky.“

Pedro se na okamžik zadívá na přítele Felipa. Ten pokrčí nerozhodně rameny, ale pak přece jen všichni tři vejdou do domu.

A mají štěstí. V prostorné, elegantně zařízené hostinské místnosti nikdo nesedí, ale v kuchyni je ještě živo, a když hostinský spatří uniformy, vyjde jim velmi úslužně vstříc.

Za půl hodiny stojí na stole oválná dřevěná mísa, v níž plavou velké kusy skopového masa v moři olivového oleje. Takového něco by byli v Puerto Penasu určitě nedostali!

Za půl hodiny pohlédne Pedro na hodiny. „Je mi líto, hoši, ale myslím, že musíme jet dál.“

Felipe ještě nechce. „Nech nás aspoň chvilku oddechnout, člověče! Napřed se ještě také napijeme…“

Pedro udělal netrpělivý posunek a napjatě poslouchá, co se děje venku. Vypadalo to, jako by byl někdo přibouchl dvířka vozu. Opravdu je také slyšet na kamenných schodech kroky a pak se objeví dva muži ve světlých trenčkotech a podnikavě se rozhlížejí místností. Oba pánové mluví krásnou španělštinou a i jinak je na první pohled znát, že nejsou ani Angličané, ani Američané, ani Holanďané.

Nevypadají nijak domýšlivě. „Dobré chutnání!“ vykřikne starší z nich spokojeně a přiblíží se. „Zdá se, že se tu opravdu dostane ještě něco k jídlu!“

Všichni tři zároveň sáhnou po míse, aby podle španělského zvyku nabídli oběma pánům, ale ti se smíchem odmítají: „Děkujeme mnohokrát, caballeros! Když jste dostali vy, tak tu jistě ještě bude něco i pro nás.“

Hned poté přijal hostinský jejich objednávku: totéž jako tři „strážci pořádku“ – a víno, přirozeně. Je to druh, který jim mohou nabídnout, aniž by se museli stydět. A protože tři strážcové pořádku proti tomu nic nenamítají, posadí se prostě k jejich stolu.

Pedro ještě jednou ukázal kradmo na hodiny, ale docela upřímně už to asi nemyslel. Na zdi za sebou objevil kytaru, a když oba pánové přestali jíst a všichni se napili, zazní pod jeho zvučným vedením první píseň dokola:

En la calle de Caracas y esquina Aragón,

ay, chivri, chivri, chivri,

ay, chivri, chivri, cho!

Pedro a jeho přátelé znají desítky slok tohoto druhu, ale don Fernando, mladší z obou kavalírů, jich zná ještě více. A jak umí zpívat! Takového něco dosud neslyšeli.

Jeho přítel, don Hilaro, nezpívá tak dobře, zato se však lépe vyzná v nápojích. Právě vstal, aby sám něco vyhledal ze zásob této skvělé restaurace.

Čas utíká. K Pedrově velké spokojenosti už hodinu tak silně lije, že je sotva vidět na protější stranu silnice. „Při tomhle počasí bych stejně nemohl jet,“ svěřuje se donu Fernandovi, a když mu ještě řekne, že se chtějí dostat přes pohoří do Puerto Penasu, zvedne jeho soused zděšeně ruce: „Človíčku, na té příkré silnici vůbec neudržíte vůz, jestli tam nahoře také takhle prší!“

Žádný z Pedrových kamarádů neodporuje. Ale asi by to teď už ani nedokázali. Jindy tak odolný Felipe položil před chvilkou hlavu na stůl a pevně usnul, ignacio se právě s námahou postavil na nohy a vyvrávoral ze dveří.

Pedrovi to trvá déle, protože zpočátku pil střídměji. Pomalu však cítí únavu i on a rovněž pokládá hlavu na zkřížené paže. „… jenom okamžíček…“ blábolí.

Jeho vůz však přece jen nezůstane po celou noc venku, kde by ho nakonec mohl objevit někdo nepovolaný. Oba štědří kavalíři nechají uplynout čtvrthodinku a pak se odebere don Hilaro k hostinskému. „To jsme zase nadrobili pěknou věc,“ říká a škrabe se za uchem. „Ale teď dávejte pozor. Je jasné, že ti mládenci již dnes nemohou pokračovat v cestě. Ale jejich vůz stojí těsně u silnice, a kdyby náhodou jel kolem nějaký vejtaha a uviděl ho, mohli by z toho mít náramnou mrzutost…“

„Já ostatně také,“ říká hostinský. „Pak by se ještě řeklo, že jsem jim neměl tolik prodat…“

„Tak vidíte,“ říká don Hilaro. „Zarejdujme s ním aspoň za dům. Pojďte, podíváme se, kde má řidič klíč od vozu…“

Klíč našli brzy: visí s jinými patentními klíči na svazku, který má chrápající Pedro v jedné ze svých četných kapes.

Don Fernando už vytáhl tobolku a pokládá na stůl před hostinského stobolivarovou bankovku: „Postačí to za všechno dohromady?“

Hostinský vykulí oči: „Ale pane – to je aspoň třicet bolivarů navíc!“

„V pořádku! Nechte za to naše tři přátele tady vyspat a dejte jim zítra ráno silnou kávu a něco k jídlu, kdyby už zase měli dostat hlad.“

„Jak si přejete, pane, děkuji mnohokrát! Pánové tady na noc nezůstanou?“

„To bohužel nejde, musíme ještě do Caracasu,“ říká don Fernando.

Jeho přítel už vyšel a teď je slyšet, že nastartoval vůz.

„Dobrá, příteli,“ říká don Fernando a podává hostinskému ruku. „Postarejte se dobře o ty tři, a teď – dobrou noc…“

„Na shledanou, pane, a šťastnou cestu! Navštivte mne, prosím, zase brzy, pánové. Můj dům je váš…“

Hostinský chvíli postává a spokojeně prohlíží velkou bankovku. Vlastně bych se měl podívat, kam s tím vozem zajeli, pomyslí si pak a zajde dozadu. Protože se mezitím už dávno setmělo, musí otevřít okno, aby lépe viděl. Opravdu, vůz stojí před kůlnou. To je v pořádku, aspoň ho nikdo ze silnice neuvidí.

Když se zase vrátí, vidí, že právě odjíždí elegantní, velmi pohodlný automobil, jehož červené stopky mizí ve tmě.

73

Cereza musel čekat ještě dva dny. Teprve ve středu odpoledne ho Mike požádal, aby pokud možno okamžitě přišel na prefekturu. Cereza se ho chtěl zeptat, zda už vyslechl Mirandu, ale Mike měl zřejmě naspěch, neboť už zase položil sluchátko.

Na strážnici prefektury seděl náhodou týž úředník, který by byl před dvěma týdny tak rád Cerezu zadržel. Z jeho výrazu se dalo soudit, že by ani dnes proti tomu nic neměl.

„Kriminální asistent Mike mne očekává,“ řekl Cereza a položil na stůl pas. Úředník ho vzal štítivě do rukou a studoval ho s urážlivou důkladností. V tom okamžiku se prudce otevřely dveře a do místnosti vpadl Mike. „Ahoj, Cerezo…“

Ještě na chodbě cítil Cereza v týle úředníkův nechápavý pohled.

Vyšli po schodech nahoru do kanceláře, která byla dána Mikovi k dispozici pro dobu jeho pobytu v Port of Spainu. Mike počkal, až se Cereza posadí proti němu, a chvilku mlčel.

Konečně otevřel ústa. „Tak, teď vás už nechci déle napínat. Před půlhodinou jsem se vrátil z Puerto Penasu. Těsně před polednem tam dojel transportní vůz z Caracasu…“

Cereza si oddechl. „No, konečně…“

Mike zavile přikývl. „Konečně, ano! Ale teď se podržte: vůz byl prázdný, když ho řidič odemkl…“

Cereza zíral zaraženě na Mika. „Cože? Byl prázdný?“

„To jste uhodl! Jako vyfouknuté vejce…“

„Ale – to není přece…“

Mike se zuřivě zasmál. „To přece není vůbec možné, chtěl jste říci? Všechno je možné, hrome! Ti tři policisté na sebe čuměli jako ožralí. Potom tvrdili, že prý Miranda musel mít paklíč! Přitom se zevnitř vůbec dveře nedají odemknout, jak to obyčejně bývá u těchto vozů…“

Teprve teď to Cereza pochopil. „Jinými slovy – Miranda je pryč.“

Mike zbrunátněl. „Vy ale chápete zatraceně rychle, člověče! Přirozeně, že je pryč, a zcela určitě měl pomocníky! Možná, že eskorta s tím nemá nic společného, ale vinu má. Bohužel neumím dost španělsky, a tak jsem se musel spoléhat na to, co mi přeložil velitel přístavu. Ti tři ponocní tvrdí, že prý museli přenocovat ještě před posledním pohořím, protože tak silně pršelo. A v té době se to určitě přihodilo – jestli ovšem Miranda seděl vůbec už od začátku ve voze.“

Cereza se polekal, když Mike náhle chytil těžítko a mrštil jím o zem, až to zadunělo. „Už jsme potřebovali jenom podepsat kvitanci, a teď je všechno zbytečné…“

Cereza minutu mlčel, aby se mohl Mike uklidnit. Pak si odkašlal. „A co bude teď dál?“

Mike zuřivě svraštil obočí. „Co bude teď!! Co by teď mělo být, vy věčný tazateli?! Okamžitě jsem zatelegrafoval do Caracasu – kupodivu nebylo vůbec možno dostat spojení, dokonce je nedostal ani velitel přístavní policie. Ještě dnes mě pravděpodobně ujistí, že pátrání po Mirandovi je v plném proudu. Ale kdo ví, kde už je mu konec – kde přistál, kde třeba ještě lítá nebo plave! My ho rozhodně už neuvidíme…“

Ještě jednou se zlostně rozesmál. „Pověste své malování na hřebík, Cerezo. Koukejte, aby z vás bylo také tak velké zvíře jako Miranda, pak se vám nemůže nic stát!“

74

A tak mohou Santiago a Kristina konečně pokračovat v cestě do Ria. Včera večer se rozloučili se Sherwoodem a Tomasem. Teď stojí u zábradlí dopravního parníku „Parana“, který je má zavést do Paramariba.

Pobřeží Trinidadu už dávno zmizelo z dohledu, neboť i dnes lije jako z konve. Přesto zůstali oba na palubě, protože na pravé straně se začíná objevovat venezuelské pobřeží s deltou Orinoka. Dívají se ke břehu. Kdesi v ponurém pralese leží Vidamejor, a tak se oba ještě jednou loučí s Pablem Solanou, který musel zemřít, protože odvážně bojoval za to, aby jiní neumírali.

Santiago položil paži kolem Kristininých ramen a cítí, jak se chvěje zimou. Pomalu sestupují do mezipalubí, kde jsou kajuty druhé třídy. Jakási stewardka se za nimi zvědavě dívá, ale oni to nepozorují. V kajutě – v první kajutě, ve které kdy Santiago cestoval – je vítá přívětivé teplo.