Pavel Kraus

Šance

Dušan Jirza cítil, že mu začíná být dobře. A že mu začíná být dobře právě ve chvíli, kdy se to u zkušeného člověka předpokládá. Dvojnásobné uspokojení. Téměř hrdost.

Vychutnat však tento pocit nemohl. Irena začala šátrat nad jeho hlavou. Surově, neurvale, zcela bez ohledu na jeho promyšlené aranžmá.

„Nemůžeš počkat?“ snažil se ji zadržet.

Už však bylo pozdě.

Ireně se podařilo nahmatat vypínač a místnost zalilo bodavé světlo.

„Sakra…“

Mnul si oči. Promyšlené aranžmá bylo vážně narušeno.

Díval se na Irenu. Alespoň to — když už nemohl vychutnat slastný pocit. Právě se balila do oranžového plédu. Pochodovala do koupelničky. Je to koneckonců jen a jen živočich. Živočiška, upřesnil Dušan Jirza. Nicméně živočiška atraktivní, musel uznat.

„To už musíš jít?“ zeptal se.

Spíše ze zvyku. A z povinnosti dodržovat hru. Kdykoliv se zeptá, odbude ho tím, aby nekladl tak stupidní otázky. Kdykoliv se nezeptá, rozčilí se. To je ti dočista fuk, že odcházím?

Tentokrát ho však ani neodbyla, ani se nerozčilila.

Co to?

Ale jinak je Irena kočka, pokračoval v kalkulacích. Blond vlasy do poloviny zad, postava jako stvořená pro reklamy na spodní prádlo, pleť si ještě udržela bronz červencového Splitu … A miluje se … Živočiška. Teď už to znělo jako uznání.

Neochotně se zvedal na loktech.

Z koupelny zasyčela sprcha. Dušan Jirza si sedl. Aranžmá musí přes to přese všechno pokračovat. Neměnný, praxí vytříbený rituál. Syčení sprchy znamená povel k zapnutí magnetofonu. A samozřejmě ne s jakoukoli páskou. Už je připravena ta speciální. Ta k syčení sprchy.

Zkušenostmi dospěl třicetiletý aranžér Dušan Jirza k tomu, že k syčení sprchy se nejlépe hodí zpěv slepého černocha Ray Charlese. Zvláště to jeho I Can’t Stop Loving You.

Co to znamená česky, Dušan Jirza nevěděl. Nepídil se po tom. Volba však byla perfektní. Slepý Ray Charles zpívá I Can’t Stop Loving You a z koupelničky syčí sprcha. Skutečně perfektní. Při ničem jiném by sprcha tak efektně nesyčela.

Vtom se ozval telefon.

Copak se muselo proti němu všechno spiknout? A proč právě dnes večer?

Zvedl sluchátko. Vzápětí se zaradoval:

„To seš ty? Vážně jsi na mě nezapomněla …“

Samým štěstím si škubal plnovous. Až hrozilo reálné nebezpečí, že mu část porostu zůstane v ruce. Pak se natáhl, aby umlčel jímavé vyznání slepého černocha. Současně ztichla i sprcha. Nemohlo být pochyb: k Ireně se doneslo, že na druhém konci drátu je žena. A že Dušan Jirza nad tímto faktem přímo jásá …

Jindy se přece ráchala tak dlouho, až to vzbuzovalo dojem, že nikde jinde nemá k tekoucí vodě přístup.

„Rozumím … Tak zítra v devět. Spolehni se, budu tam přesně.“

Zavěsil. A ještě několik vteřin se fascinovaně díval na sluchátko. Jako by to ani nebyl kus umělé hmoty, ale bájná bytost. Nebeský posel.

„Nechtěl bys mi to vysvětlit?“ ozvalo se ode dveří minikoupelny.

Dušan Jirza se neochotně otáčel. Kruci, kdyby to aspoň nebyla taková kočka …

„Nechtěl bys mi to vysvětlit?“ opakovala Irena. Jen v podstatně ostřejší tónině.

„Co?“ tvářil se nechápavě. Nebo se aspoň domníval, že se nechápavě tváří. U lidí s plnovousem je mimika obličeje jaksi obtížnější.

„Jednak ten telefon, jednak tohle!“

Telefon mu byl zřejmý, co se skrývá pod ukazovacím zájmenem tohle, zatím nevěděl. Jakási drobnůstka, kterou Irena svírala mezi palcem a ukazováčkem pravé ruky. A tu pravou ruku měla zlověstně napřaženou.

„Nemůžu to rozeznat…“ mhouřil oči.

Všechny jeho myšlenky už patřily jen a jen onomu telefonickému hovoru. A teď nějaká pitomost. Copak Ireně ještě nedošlo, že by se ke mně mohla chovat trochu jinak, než se chová k manželovi? — mumlal si.

Bohužel byl opět odzbrojen. Kočka.

Místo oranžové přikrývky se nyní obalila osuškou. A osuška se ještě mohutněji vzdouvá… Právě na rovnoběžce hrudi. To Dušana Jirzu přímo dráždí. Ještě víc než ty blond vlasy do poloviny zad.

„Pod zrcadlem ležely dvě sponky!“ vykřikla Irena.

„No a?“

Chtě nechtě se musel dívat bez přestávky na tu jednu jedinou rovnoběžku. Pro Irenu však bylo důležitější přiblížit se k jeho obličeji vytrčeným palcem a ukazovákem: „Ty sponky nejsou moje!“ Pak se zhluboka nadýchla: „Za co mě vlastně máš? Co si to dovoluješ?“

Mlčel. Tedy zítra v devět. Puls se mu zrychloval a žaludek měnil svou polohu. Zdálo se, že směřuje kamsi vzhůru.

Irena se nakvašeně oblékla. To, že Dušan Jirza neodporoval, ji uráželo. Její pohled připomínal dva laserové paprsky. Vrhla se na telefonní aparát a nervózně vytočila známé číslo. Dlouhé nehty bubnovaly o desku stolku. Připomínalo to produkci paralytického tambora.

„Konečně… Jiřino, jsi to ty? Už jsem měla strach, že nejsi doma, odpoledne jsem se nemohla dozvonit… Nevolal už náhodou? Ne? To je fajn. Kdyby přece jen,“ podívala se na hodinky, „tak jsem od tebe odešla v půl desátý … Dík. Na revanš.“

Zavěsila. Laserové paprsky se zaryly. Tentokráte do vpadlé hrudi Dušana Jirzy. Také na revanš. Jako by tím chtěla dát najevo své pohrdání. Pohrdání individuem, které ji nutí lhát. Kromě jiného …

Tedy v devět, opakoval si Dušan Jirza. Myšlenkami už někde úplně jinde. V devět. Jako by už jen ta číslovka měla v sobě magickou moc …

Uvědomoval si svou šanci. Šanci, jaká se nevyskytuje mnohokrát za život.

Šanci, které je nutno využít. Za každou cenu.

Akademická sochařka Marcela Burešová dotelefonovala.

Tedy v devět… Zítra v devět… doznívalo jí v podvědomí.

Sáhla po keramickém pohárku s červeným vínem. Poslední úkol tohoto dne byl splněn. Hřbetem ruky si třela oči. Jako by je potřebovala mít ještě zarudlejší. Bolely i zádové obratle. Dvanáct hodin práce se projeví. Stoh skic na jejím pracovním stole úctyhodně nabobtnal. Nejde však jen o náčrtky. Termín vernisáže se nezadržitelně blíží. Ode dneška za osmnáct dnů. Cíl, k němuž se upírala každá Marcelina minuta.

Šance. Buď — anebo.

Marcela vystavovala už i v Praze.

Bohužel neúspěch. Ti upřímnější říkali krach. Marcela však v sobě měla zarputilost. Zarputilost šelmy. Teď se potřebovala rehabilitovat. Před okolím, před sebou samou.

Buď — anebo.

Opustila Prahu, kde nejenom ulpíval stín umělecké porážky, ale vznášelo se i fluidum neplodných rozhovorů, skupinkaření a kariéristických cest vzhůru; opustila pouta manželství. Bylo jí jasné, že o proniknutí se musí pokusit mimo centrum. Další důležitá zásada. Napoprvé, rok po absolutoriu — a hned v Praze — to byl nesmysl. K zpochybnění jejích snah možná stačila už jen závist. Závist, že někdo může dostat tak brzy velkolepou příležitost. Hledali za tím všechno možné. Podnikavého manžela však bylo možno nalézt docela snadno. To ještě umocnilo Marcelin vnitřní zmatek.

Tedy osmnáct dnů. S něčím se ovšem musí počítat i na instalaci. Tedy ještě méně než osmnáct. Marcela by chtěla dodělat alespoň dvě věci — z toho, co už má ve skicách. Nesplnitelný úkol? Naštěstí patřila vždy k těm, kteří dokážou zapomínat na všechno ostatní.

A její druh Václav Bečvář, po celých Klašticích mnohem známější pod přezdívkou Ronny…? Ráno odjel za nějakým kamarádem do Prahy. Marcele se to moc hodilo. Moc. Několikadenní samota jí bude vyhovovat… Z mnoha důvodů … Zapálila si cigaretu.

Nejsem na něho zlá? napadlo ji.

Další úvaha — možná trochu nepříjemná — byla přerušena drnčením telefonního zvonku.

Odložila cigaretu. Že by si vzpomněl Ronny? Vždycky věřila na sugesci. Podobalo by se mu to. Zamilovaný jako kluk.

„Ano?“

Pronesla to tím nejvlídnějším tónem, jakého byla schopna. Vzápětí se však výraz jejího obličeje změnil nepříjemným překvapením.

„To seš ty? Odkud voláš?“

Zdálo se jí, že ten hlas zní nějak moc zřetelně. Příliš zřetelně na meziměsto.

„Z Klaštic,“ oznamovalo sluchátko. „Počítám, že jsem nějakých šest set metrů od tebe.“

„Z Klaštic?“ zopakovala. Zaskočeně a nelibě.

„Třikrát jsem ti psal. Dostalas ty dopisy?“

„Jo, něco mi přišlo,“ vzpomínala si.

„Proč jsi neodpověděla?“

„Protože nemám zájem. A dost se divím, žes to ještě nepochopil. Vždycky jsi přece zdůrazňoval svou inteligenci.“

Narážka zůstala bez odezvy. Pokud se nedala považovat za odezvu půlminutová pauza.

„Žádost o rozvod jsem ještě nepodal.“

„Tvoje věc … Máš tu jednání?“

„Ne. Přijel jsem za tebou.“

„Za mnou? To nemyslíš Vážně!“

„Kdy máš zítra čas?“ zeptal se. Suverénní jako vždy.

Byla vyčerpaná, soustřeďovala se jen s největším vypětím, tohle ji však vyprovokovalo:

„Podej si tu žádost, já přijedu do Prahy — a konec. K čemu diskuse?“

Skoro křičela. Nervy, napadlo ji. Nervy. A to má to nejdůležitější ještě před sebou!

„Večer jsi nikdy nemívala dobrou náladu. Zavolám ráno. A kdyby sis to rozmyslela dřív, bydlím v Avonu. Pokoj číslo třicet šest. Telefon je na nočním stolku. Až mě překvapuje, co všechno už tady na tom venkově máte.“

Prsty se jí rozechvěly. Chystala se na tu nejdrsnější odpověď, jakou ještě mohl její unavený mozek vymyslet. Ve sluchátku však už jenom cvaklo.

Nedokázala sedět. Vstala a přecházela po pokoji. Ještě štěstí, že je toho ušetřen Ronny. Ještě štěstí, že má ona celou tuto noc jen pro sebe.

A zítra … Jako by se jí opět vracely všechny naděje.

Třiadvacetiletá zdravotní sestra Věra Sachunská zašátrala nad hlavou a rozsvítila lampu. Pokojík na svobodárně zalilo bodavé světlo. Promnula si oči a podívala se na ciferník malého budíčku. Půl druhé. Teprve půl druhé. Nebo už? Znovu si mnula oči. Stínidlo by potřebovalo vyměnit. Ale co teď záleží na podobných malichernostech?

Na stropě strašidelné stíny. Už ji přímo děsily.

Má si vzít prášek?

Dlouho se tomu umělému spánku vyhýbala. Snad proto, že se při svém povolání setkávala s odstrašujícími příklady na každém kroku. Jenže, co je lepší? Uvažovat o svých starostech v bdělém stavu, nebo připustit, aby se dostaly i do snů.

Lepší může být jedině to, aby se neobjevovaly ani ty sny. Tedy se důkladně utlumit.

Vyklepala si z tuby do dlaně tři amobarbitaly. Tak drobounké, že je ani nemusela zapíjet, a odevzdaně čekala, až začnou působit.

Sžíravé myšlenky zatím doléhaly: Má ho nenávidět? Právě jeho? Ronnyho? Proč?

Kdyby to dokázala, určitě by všechno bylo mnohem snadnější. Nakonec by jí na něm třeba přestalo záležet.

Věra Sachunská cítila, že nenávidí. Ale ne jeho. Nenávidí jí. Tu pražskou sochařku. Proč si nezůstala, kde byla? Kdo ji sem, do Klaštic, zval?

Zdálo se jí, že nenávidí tak, jak ještě nikdo nikdy nedokázal. Že by byla schopna podstoupit pro svou nenávist cokoliv…

Byla noc z desátého na jedenáctý říjen. Noc z úterý na středu.

Do smrti dvaačtyřicetiletého Václava Bečváře, který byl v určité části klaštické společnosti znám pod přezdívkou Ronny, chybělo zhruba devět dnů …

V devět hodin a sedmnáct minut přijal operační důstojník okresní správy Veřejné bezpečnosti v Klašticích telefonické hlášení, že exploze koncentrovaného svítiplynu zcela zdemolovala ateliér v Písečné ulici, kterého nyní užívala akademická sochařka Marcela Burešová.

Na místo činu — jak praví strohý protokol — okamžitě vyrazila výjezdová skupina ve složení: náčelník skupiny, operativní pracovník, technik a řidič. Současně byl přizván i znalec z oboru plynárenství. Další měl zařídit náčelník výjezdovky přes operačního důstojníka až podle konkrétní situace.

Nadporučík Verner, náčelník výjezdové skupiny, se prodral špalírem zvědavců. Služební vůz ještě umocnil obecné vzrušení. Detonace přímo ve středu města. Přibývali další diváci. Nikdo z nich kloudně nevěděl, co se vlastně stalo. U vchodu do domu stál hlídkový příslušník. Tvářil se neproniknutelně. Dovnitř pouštěl jen ty, kteří zde měli stálé bydliště. Vůči těm, kdož předstírali, že jdou na návštěvu, zůstával hluchý. I když třeba někdo na návštěvu skutečně šel. Prostě výjimečná situace. Nadporučíka Vernera a jeho kolektiv vpustil dovnitř, jako by přicházeli na setkání nějaké tajné sekty.

Ateliér, to byla ve skutečnosti nádvorní stavba, domek uprostřed zadních traktů starých činžáků. Kdysi se podobné stavěly: jednak pro využití místa, jednak jakožto investice. Když v nich nebýval další byt, tak společná prádelna — a všichni nájemníci už museli splácet ten luxus zvýšenou činží. Ve věku automatických praček se pak změnily na leccos. Jestliže se dalo vjet vozem, pak nejčastěji na dvě garáže. Sochařský ateliér, to asi byla nejkurióznější metamorfóza. Dalo by se to vysvětlit i faktem, že o garáž zde nikdo zájem mít nemohl — nádvorní domek totiž nebyl v úrovni ulice. A navíc neměl činžák průjezd, jen patřičně špinavou chodbu. Tou se vstoupilo na první dvorek, pak po točitém železném schodišti na dvorek číslo dvě. Rozdíl nějakých pěti metrů. Smysl tohoto uspořádání byl pro nadporučíka Vernera zatím záhadou. Domek se tyčil jako dekorace nějakého filmového horroru. I teď, v pošmourném říjnovém dopoledni.

Následky exploze se však daly zjišťovat už při pohledu z prvního dvorku. Mnohé okno představoval pouhý rám. Razantní tlaková vlna.

Nadporučík Verner a jeho kolegové šplhali po zrezivělém schodišti.

U domku postával mladý muž s plnovousem, pod paží svíral rozměrné desky. A svíral je tak, jako by od nich očekával oporu.

„Dušan Jirza?“

Mladý muž jenom civěl. Teprve po opakované otázce byl schopen přikývnout a vysoukat ze sebe:

„Já…“

„Vím, volal jste k nám,“ pomohl mu nadporučík Verner. „Je tu už i majitelka?“

„Ne, Marcela ještě nepřišla …“

„A co vy tady?“

„Měl jsem …“

Dál se nedostal.

„Pojďte kousek stranou.“

Technik se pouštěl do díla. Znamenalo to napřed podrobnou fotografickou dokumentaci. Na plošince se objevil i plynárenský znalec. Tiše hvízdl. Málokdo by se mohl divit. Obrázek, který se mu naskytl, určitě nepřispíval k propagaci výhod svítiplynu.

„Měl jsem přijít, v devět,“ přemáhal se Dušan Jirza. „Já…“

„Proč?“ přerušil ho technik.

Dušan Jirza pozvedl svoje desky. Namáhavě, jako by vážily metrický cent.

„Marcela … Marcela … Marcela slíbila, že se podívá na tyhle kresby …“

„Proč?“ pomáhal mu nadporučík Verner. I když si mohl snadno domyslet, že to s výbuchem určitě nesouvisí.

„My … My máme společně vystavovat… My.“

Jednotlivá slova mu činila potíže. Snažil se rozvázat tkaničky na deskách, prsty ho však neposlouchaly.

„Tedy chtěli jste společně vystavovat,“ zopakoval nadporučík Verner a poopravil si polohu brigadýrky. Aby se snad příliš neobnažovala rozměrná čelní pleš.

„Jo,“ uklidňoval se Dušan Jirza a táhl nadporučíka k vyraženému oknu nádvorního domku. „Jenomže …“

Nakoukli.

Mezi sádrovou tříští, moduritovými úlomky a kusy sochařské hlíny se povalovaly špachtle a tvořítka nejrůznějších rozměrů, bedny a poničený nábytek.

Prach z omítky ještě nestačil klesnout. Vzduch byl hustý jako po leteckém náletu.

Dušan Jirza vydržel ten pohled jenom několik vteřin. Kdysi viděl koleje s rozčtvrceným sebevrahem. Tohle mu připadalo ještě horší. Otočil hlavu.

Železné schodišťátko zavrzalo. Kdosi přicházel.

Jirza se vytrhl nadporučíku Vernerovi, který se ho snažil podpírat.

„Marcelo … Já … Musíš mi věřit…“

„Jak se to mohlo stát?“ vypravila ze sebe.

„Svítiplyn,“ vmísil se technik, ačkoliv bylo pravděpodobné, že tohle už se dověděla.

„Nikdy přece neucházel,“ namítla. Na rozdíl od Jirzy se ovládala výborně.

Plynárenský expert, který větu zaslechl, si to vyložil jako výzvu.

„Měla jste zapnutý radiátor. I přes noc. Navíc to je muzeální kus s mizernou pojistkou … Spíš bez pojistky,“ definoval svůj předběžný závěr. „Na to jste si měla dávat pozor, nemyslíte?“

Koncovka vyzněla poněkud uštěpačně. Marcela pozvedla hlavu. Energicky, skoro až vzpurně.

„Prosím vás, kdybych netopila ve dne v noci, mohla bych konkurovat mrazírnám. Nic by mi neschlo. A s radiátorem jsem nic nedělala. Tím se topilo už v době, kdy já ani nevěděla, že nějaký Klaštice vůbec existujou!“

Plynárenský expert měl najednou plná ústa slin. Chvilku uvažoval, co s nimi. Nakonec je spolkl.

„Já přišel, zdálo se mi, že čekáš vevnitř, tak jsem zmáčkl zvonek,“ ospravedlňoval se Dušan Jirza. Chtěl vzít Marcelu za ruku.

Nadporučík Verner postával stranou. Už byl svědkem mnoha a mnoha trapasů. Neměl tedy nejmenší zájem do něčeho se míchat. Toto sdělení ho však zaujalo.

„Směl bych vědět, podle čeho jste usoudil, že je někdo vevnitř?“

Dušan Jirza si jen hladil plnovous. Jako by ta otázka byla pronášena v jazyku, ze kterého neznal ani nejzákladnější výrazy.

„Svítilo se snad?“ napovídal technik.

„To ne. Ale …“

„No pokračujte,“ pokynul nadporučík Verner.

Netrpělivě sledoval ciferník svých hodinek. Rozhodně nechtěl strávit nad tímto případem celou službu. I kdyby už nikam toho dne nevyjeli, věděl moc dobře, čím prospěšněji naplnit čas.

„Prostě jsem zazvonil. Co je na tom?“

„A podíval jste se dřív do okna?“

„Ne. Zazvonil jsem. Abych měl jistotu. To je snad špatný? Tak by si přece počínal každej!“

„A mám po výstavě,“ povzdechla si Marcela Burešová.

Bylo to smutné. Všichni to raději přeslechli a pokračovali v odborné prohlídce.

Pokračovali ještě celých osmnáct minut.

Pak se jediným okamžikem všechno změnilo.

Urychleně byla povolána nová realizační skupina, informován byl okresní prokurátor, dálnopisné hlášení putovalo i na krajskou správu Veřejné bezpečnosti.

Vyšetřováním byl pověřen major JUDr. Zdeněk Kalab, specialista na objasňování násilných trestných činů.

Protože…

Šplhám po točitých železných schodech, za mnou můj nejbližší spolupracovník poručík Petr Junek — a to, co jsem se dověděl před necelou půlhodinou, se mi zdá neuvěřitelné. Kriminalista nemá filozofovat. Čím déle však v téhle branži působíte, tím se vám zdá všechno prostší. A tím víc vás i překvapuje vše, co zní na první poslech složitě.

Před domkem, který je nyní — jak mě již předem informovali — sochařským ateliérem, postává skupinka lidí. Vousatý a poněkud vyhublý chlapík podpírá mladou ženu. Jak se zdá, ona podporu skutečně potřebuje.

„Já jsem Kalab,“ představuji se.

„Marcela Burešová.“

Oči má zaslzené. Tisknu jí ruku a chci, aby v tom byl i projev upřímné soustrasti.

„Dušan Jirza.“

„František Poživil.“

To je plynárenský expert. Po něm následují už jen moji kolegové. S těmi se znám. S několika až přespříliš dobře.

Řidiče od výjezdovky posílám na ulici. Na pomoc tomu snaživému mládenci, kterého se kdekdo pokouší umluvit. Za chvíli má totiž přijít soudní lékař doktor Wágner. Osobitý pán. Nemá rád rychlé dopravní prostředky, dechovou hudbu a všechny druhy davových scén. Kdyby se musel prodírat, nebo ho sem dokonce nechtěli pustit, asi by mi to tak hned nezapomněl. A na rozdíl od toho, co nemá rád, vím i o tom, co přímo zbožňuje. Například rafinované pomsty.

„Mohl byste mi všechno zopakovat?“ žádám náčelníka naší výjezdovky nadporučíka Vernera.

„Tlaková vlna vyrazila tady ta dvě přední okna a hlavní vchod,“ vrhl se do výkladu s precizností sobě vlastní. „Dovnitř jsme tedy vstoupili bez použití násilí. Jak je vidět na zámku,“ ukázal mi ho, „bylo zamčeno. Zámek je však velice jednoduché konstrukce, dózický, s opotřebovanými stavítky …“

„Technik se činil,“ poznamenal jsem.

Poněkud jsem tím snížil osobní zásluhy nadporučíka Vernera. Ještě jsem si nezvykl obdivovat, prodává-li někdo to, k čemu dospěli jiní.

„To ano,“ přiznal nadporučík Verner — již o poznání kolektivněji. „Zjistili jsme, že svítiplyn unikal z radiátoru, který je prakticky bez bimetalové pojistky. Roznět způsobila jiskra z elektrického zvonku.“

„Ten zvonek pošleme do Kriminalistického ústavu na expertizu,“ řekl jsem technikovi. „S dotazem, jestli s ním v poslední době někdo něco neprováděl. A v případě kladné odpovědi, jaký to byl zásah a kdy k němu mohlo dojít.“

Technik si mé otázky zaznamenal. A blok stále držel v pohotovostní poloze. Jako by tušil, že jde jenom o úvod.

S tímhle růžolícím hochem jsem vždycky jednal rád. Svou pracovnu změnil na jakousi menší pobočku univerzitní knihovny, a když mu to okolnosti dovolovaly, dělal expertizy sám. Přesahovaly často nejen rámec jeho služebních povinností, ale i možnosti, jež mu poskytovala ta jeho vševědna.

„Jak si vysvětlujete, že plamen tak najednou zhasl?“ zeptal jsem se plynárenského experta. „Byla snad v noci přerušena dodávka?“

„S určitostí mohu prohlásit, že ne,“ odpověděl, jako by citoval příslušný protokol. „Něco podobného se nestalo už nejméně patnáct roků.“

Odmlčel se. Snad měl obavy, aby se nás tím nedotkl.

„Radiátor taky na expertizu?“ strachoval se náš technik.

„Po sejmutí otisků taky.“

„S prominutím,“ osmělil se plynárenský expert, „ale co se chcete dovědět? Je to jeden z nejstarších typů, ještě značka Karma. I v tom nejlepším stavu už by měl existovat jen někde ve sběrně šrotu. Nebo v technickém muzeu. Ale tohle? Trestuhodná nedbalost!“ Navzdory většímu objemu kolem boků a v pase se pokusil o podřep. „Regulační kohout je vyběhaný, tady dokonce chybí pojistná matka, trubička zapalovacího plamínku je prorezivělá … A vidíte ty škvíry ve sběrači spalin?“

Tvářil se, jako by to byla jedna z nejotřesnějších zkušeností jeho dosavadního života.

Všichni ho poslouchali. Už proto, aby oddálili to horší. To podstatně horší. Tragický důsledek tohohle všeho.

„Co potom?“ obrátil jsem se na nadporučíka Vernera.

„Začal jsem se zajímat, co je za těmito dveřmi. Pro úplnost. Paní Burešová vysvětlila, že je tam malá místnůstka, kde má sklad materiálu. Dveře byly mimo zónu tlakové vlny, včas povolily okna a hlavní vchod, tak se s nima nic nestalo. Požádal jsem o otevření a …“

Další slova mu jaksi zadrhávala v krku. Místo nich strčil do dveří. Skřípavě se pootevřely. Hned za nimi — na gumové nafukovací matračce — leželo bezvládné tělo muže středních let. Vypadal, jako by byl uprostřed nejdál hlubšího spánku, jeho pleť však už dostávala příznačný voskový odstín.

Neklamný důkaz, že jakákoliv pomoc by již byla marná.

„Paní Burešová ho identifikovala jako svého druha Václava Bečváře … Naprosto si nedokážu vysvětlit, jak se to mohlo stát,“ dodal nadporučík Verner.

Těch, kteří si to nedokázali vysvětlit, by bylo ovšem víc…

Přisupěl doktor Wágner. Točité železné schody mu dodaly. Všem, kteří se vyskytovali poblíž, nabídl svou tuleňovitou ruku. Některým při tom zabasoval dvě slabiky svého jména. Mně ještě stačil dát najevo, že už trvale patřím k těm, kteří mu přinášejí jen málo štěstí.

„Já za to nemůžu,“ omluvil jsem se.

„Pf…“ Vyfoukl z plic přebytečný vzduch.

Docela jsem ho chápal. Mnoho vyšetřovatelů se spokojuje při podezřelých úmrtích s lékaři pohotovostní služby. Skoro by se dalo říct, že se to tak běžně praktikuje. Mě však tenhle způsob už několikrát pořádně vytrestal. Kladl jsem speciální otázky lékařům, jejichž doménou bylo předpisování acylpyrinů, a výsledek naší společné snahy tomu pak zhruba odpovídal. Proto tahám patologa doktora Wagnera téměř ke všemu… A někdy bych přece jen rád věděl, jestli existuje v jeho mozku alespoň jedna buňka, které to lichotí.

„Kde je?“ zeptal se doktor Wágner.

Vedl jsem ho do zpustošeného ateliéru. Pod podrážkami nám to jen křupalo. Málokde by se mohlo projevit sychravé podzimní dopoledne s takovou bezútěšností jako právě zde. Vítr profukoval a každý předmět studil.

Už od pohledu.

„Tady,“ ukázal jsem na přivřené dveře.

Prohlédl si je, jako by musel předběžně odhadnout, jestli jimi projde. Pokud jsem to ještě neřekl, tak doktoru Wagnerovi chybí do dvou metrů jen velice málo. Za pomoci stěny si u Václava Bečváře klekl. Pak mě obdařil přímo hlodavou výčitkou.

„Dovedete si představit, kolik mám práce? Například na dnešek: sedum těl!“

Kvantita mě ohromila. Nevěděl jsem však, proč mi to oznamuje.

„Dovedu,“ zalhal jsem.

„Nedovedete. Kdybyste dovedl, tak byste mě sem nevolal. K tomuhle by přece stačil medik z prvního semestru: typická otrava kysličníkem uhelnatým… A po několika letech vysedávání nad potištěným papírem už ten hošík ví i to, že posmrtné skvrny po otravě kysličníkem uhelnatým jsou světle červené, protože při jeho vdechování se s ním slučuje oxyhaemoglobin v krvi a vzniká karboxyhaemoglobin, který je — jak už rovněž leckdo ví — jasně červený… A kdybyste se chtěl podívat na sliznici úst, je mazlavá.“

Namáhavě se zvedal. Napadlo mě, jestli by se urazil, kdybych mu pomohl. Než jsem však dospěl ke konkrétnímu závěru, byl už opět na nohou. A zdálo se mi, že je najednou ještě vyšší a ještě mohutnější. Buď to byl optický klam, nebo se skladišťátko za tu dobu, co klečel, zmenšilo. To by se určitě snažil dokázat. Na svou výšku toho už v životě vyslechl dost a dost.

„Stopy předsmrtného zápasu?“

„Rozhodně ne. Moc bych za to nedal, že o své smrti ani nevěděl.“

Pokýval hlavou, jako by tím chtěl dát najevo, že toto je rovněž jedna ze slastí, které mohou člověka potkat. Nebyl to cynismus. Jen reakce odborníka, pro něhož je zástava srdeční činnosti tím nejběžnějším faktem. A který viděl i mnohem horší konce pozemské pouti.

„Jak to myslíte?“

Nasměroval svůj špalíkovitý ukazovák k prázdné láhvi od červeného vína značky Mavrud, která se krčila v rohu.

„Připravil se na to,“ řekl.

„Vy předpokládáte sebevraždu?“

Po dlouhé době jsem viděl doktora Wágnera skutečně překvapeného. Projevuje se to tak, že chvilku — snad pět, snad patnáct vteřin — jenom zírá.

„Vražda?“

Skoro jsem se děsil, že mě chytne za klopy semišáku a bude se snažit ze mě ten nesmysl vytřepat.

„Proč by si sebevrah lehal právě sem? Proč by se zamykal? Proč by nezanechal alespoň několik řádků …?“

Další proč už mi nedovolil.

„Mladý muži,“ napomenul mě, jako bych byl bůhví o kolik mladší než on a jako bych snad u něho praktikoval. „Deset lidí cosi udělalo — a my už se divíme, že to v obdobné situaci neučinil i ten jedenáctý … Co je to za logiku?“

Přesto jsem musel počítat s tím nejzávažnějším trestným činem. Nic logičtějšího mě nenapadalo. Zeptal jsem se jen: „Ale kdo by ho sem vlekl? Viděl jste ty schody?“

„Nejenom viděl,“ posteskl si.

Nepříjemná vzpomínka v něm vyvolala touhu posadit se. Obhlédl celý interiér, a protože nenašel jediné místo, na kterém by jeho zrak se zalíbením spočinul, projevil tendenci co nejrychleji s touto debatou skončit.

„Víte co, napište mi pár trochu rozumnějších otázek a já vám na ně odpovím po pitvě.“

„Dík.“

Chystal se pádlovat pryč. U vyražených hlavních dveří se ještě otočil:

„A příště mě volejte jenom k závažnějším případům, musím odpitvat ještě sedum těl!“

„Budu se snažit,“ slíbil jsem. S nejomluvnějším výrazem, jakého jsem byl schopen.

A pak jsem se šel podívat, jak se vyrovná s točitým schodištěm.

Poručík Petr Junek se vrátil z první pochůzky po nejbližším okolí. Každý z jeho pátračů už měl nějaký konkrétní úkol. Teď jsme museli v rychlosti prokonzultovat další postup.

„Václav Bečvář, dvaačtyřicet roků, v jistém druhu klaštické společnosti známý pod přezdívkou Ronny. Povětšinou pracoval jen příležitostně, brigádnicky. Naposledy jako pomocný číšník na divadelní terase.“

„Trestná činnost?“

„Žádná. V podstatě měl pověst hodného a nezištného člověka, jen se kdekdo vyjadřoval v tom smyslu, že s tímhle provizóriem měl skončit někdy před patnácti lety. A i to už by bylo dost pozdě,“ dodal Petr s nadhledem třicetiletého znalce života. „Ale co…,“ pročísl si hřebenem z prstů vlasy, jejichž délka by se taky hodila spíše k trochu pozdější pubertě. „To je k jeho osobě zatím všechno.“

„Na tu chvilku toho bylo dost,“ pochválil jsem.

„A to jsem ještě nezkoušel štěstí u Marcely Burešové… Vypovídala by ochotně, ale musel jsem ji dát odvézt domů. Vypadala, že se každým okamžikem složí… Mám tvůj dodatečný souhlas?“

„Samozřejmě.“

„Bude se zdržovat doma. Tady je adresa a telefonní číslo,“ podával m1 lístek.

„Neměli bychom k ní poslat lékaře? Třeba by jí dal něco pro spaní.“

„Navrhl jsem jí to. Ale prý se ze všech trablů dostává zásadně sama. Je to zřejmě dost silná a možná i tvrdohlavá ženská. A vypadá v džínsech a v kabátku s kapucou jako študačka…“ dodal, jako bych já doposavad neměl tu čest.

Charakteristika ji však vystihovala.

„Ještě jednou si pořádně promluvím s plynárenským expertem, ale dobu, po kterou svítiplyn unikal do místnosti, asi neurčíme nijak přesně. Takže teď se zaměřte na informace o všech osobách, které sem od včerejšího večera přišly. Pak prověrka všech nájemníků v domě.“

„Rozumím.“

„Odpoledne zajdu za paní Burešovou a pokusíme se zrekonstruovat Bečvářův poslední den.“

Poručík Junek odběhl. Vrátil jsem se ke zdemolovanému ateliéru. Jak se zdálo, plynárenský expert už byl s osobní iniciativou u konce.

„Máte alespoň předběžný názor, jak se to všechno stalo?“

„Předběžný ano,“ zdůraznil jako každý správný znalec, neboť znalci — na rozdíl třeba od strojvůdců rychlíkových lokomotiv — mohou vždy operovat s čímsi předběžným, a tedy nezávazným.

„Můžete mi ho prozradit?“ požádal jsem, neboť jsem ho odhadl ještě i na znalce, který se rád nechává nutit.

„Pochopitelně mohu mluvit jen o tom, jak asi došlo k unikání kysličníku uhelnatého,“ předeslal.

„Prosím, poslouchám.“

„Že by plamen uhasl sám od sebe, respektive tím, že by se hořák ucpal kouskem rzi či jinou nečistotou, o tom pochybuju… Ale zřejmě to bude jedna z vašich otázek pro expertizu.“

„Ovšem,“ ujistil jsem ho. „Proměřoval jste tlak plynu?“

„Ano, údaje budete mít ve zprávě. Ale už teď mohu říct, že tlak je v mezích normy … Unikání svítiplynu do ovzduší mohlo být způsobeno buď tak, že někdo zavřel a po zhasnutí plamene opět otevřel regulační kohout u radiátoru, nebo provedl totéž s hlavním uzávěrem plynu.“

„Kde je hlavní uzávěr?“

„Tady,“ ukázal na dřevěnou, již notně ztrouchnivělou skříňku na vnější zdi domku.

„To se smí?“ podivil jsem se.

„Prosím vás, co je tady podle předpisů? A to mluvím jen za svůj obor. Dvě stě dvacet voltů je rozváděno telefonní dvoulinkou, zkoušel jsem jednu lampu, rozsvěcuje se a zhasíná otáčením žárovky, skladují se tu hořlaviny, ale nikde tu není jediný hasicí přístroj… Jako by si někdo liboval v naschválech. Asi si myslel, že Edison byl proti němu fušer!“

Podle toho, jak mu zacukalo v koutcích úst, jsem usoudil, že to poslední měl být vtip.

Jenomže já bych se nesmál, ani kdyby byl ten pokus nepoměrně zdařilejší. Existence hlavního uzávěru mimo domek měla zásadní význam. Zvláště ve spojení s tím mizerným radiátorem. Kdo by o něm věděl a chtěl by uskutečnit svůj plán — jemuž zatím nerozumím — vůbec se nemusel dostávat dovnitř. A kolik času mu to zabralo? I se zdoláním toho zrezivělého točitého schodiště mohl být zpátky před činžákem za nějakých šest minut. Zavřít hlavní uzávěr, nechat zhasnout plamen u radiátoru, minuta bohatě postačuje. Znova otevřít — a svítiplyn volně uniká … Odvod spalin má zanedbatelný tah, okna i dveře byly poměrně dobře utěsněné … Samozřejmě s výjimkou těch do kumbálku.

„Jak dlouho by podle vás trvalo, než by došlo uvnitř ke smrtelné koncentraci kysličníku uhelnatého?“

„Myslíte i v tom skladišťátku?“

„Ano. A těsně při zemi.“

„Smrtelná dávka činí asi sedm set kubických centimetrů čistého kysličníku uhelnatého,“ poučil mě, jako bych měl za sebou teprve první odsloužený týden. „To znamená, že vzduch musí být nasycen alespoň polovinou procenta, někdy je však zapotřebí i tří procent,“ pak mu došel dech. „Počkejte, já si to trochu spočítám.“

Počkal jsem. Docela rád. Zatím jsem se šel podívat na našeho technika.

Už poprášil argentorátem snad všechno, co se jen poprášit dalo, a v pohotovostní brašně se mu hromadilo množství daktyloskopických fólií se sejmutými otisky.

„Ještě štěstí, že nárazová vlna byla prudká a mohla se rozložit do všech stran. A že ze všeho nejdřív vyletěly tabulky oken,“ poznamenal. „Jinak by to tu chytlo a pak bychom … No, ještě štěstí.“

Že vyletěly ze všeho nejdřív okenní tabulky, vysvětlovalo i fakt, že dveře skladišťátka zůstaly neporušené.

Představa ohně však byla tak hrůzná, že ji ani slovy nedokončil. S požářištěm jsem měl co činit za léta služby jen třikrát. Ačkoliv jsem si za mnoho a mnoho roků školní docházky vryl do paměti pouze několik málo letopočtů, tato data si pamatuju přesně. A začínat vyšetřování násilného trestného činu v požářišti, to bych asi nepřál ani svému úhlavnímu nepříteli.

„Ještě štěstí,“ opakoval jsem rozechvěle.

„Ten kluk měl taky kliku,“ řekl technik, aniž přerušil svou práci.

Tím klukem myslel aranžéra Dušana Jirzu.

„Taky,“ zopakoval jsem i tohle.

Dál už jsme se na to téma raději nebavili.

„Už jste k něčemu dospěl?“ obšťastnil jsem opět plynárenského experta.

Právě podškrtával výsledek.

„Dvouprocentní koncentrace kysličníkem uhelnatým nastala zhruba po třech hodinách. Jestliže vám lékař stanoví čas smrti, tak tři hodiny předtím došlo ke zhasnutí plamene a k volnému úniku. Například.“

V mém vzdělávání pokračoval systematicky. Tvářil jsem se vděčně. Dělalo mu to radost.

Jelikož neexistovaly dostatečně přesvědčivé důkazy, které by to vyloučily, zahájil jsem — s prokurátorovým souhlasem — trestní stíhání ve věci vraždy. Tak to alespoň formuluje strohá právnická mluva. Náčelník krajské správy vydal rozkaz k sestavení skupiny a pověřil ji vyšetřováním tohoto případu. A mně se dostalo té nezáviděníhodné cti octnout se v jejím čele.

Začal jsem sestavovat podrobné výslechové a taktické plány, určovat úkoly jednotlivým spolupracovníkům, ale i sobě.

Hlavně sobě.

„Počkejte, uvaříme si kafe,“ řekla Marcela Burešová, sotva jsem se posadil. Měla na sobě domácí úbor z režného plátna: široké kalhoty a přepásaný kabátek.

V jejím návrhu bylo cosi uklidňujícího, pocit nezlomnosti. A každopádně rozptyloval obavy, s nimiž jsem přicházel, lépe řečeno: prodíral se sychravou podzimní tmou.

Rozhlížel jsem se po bytě. Na první pohled prozrazoval, že se zde hlavně pracuje. U okna široký stůl s haldami pokresleného papíru, keramická váza, ze které trčely — jako ostny nějakého mamutího dikobraza — tužky, štětce a fixy. Na stěnách police s knihami reprodukci, biografie, katalogy. K vyrovnávání do vojensky přesných šiků už zřejmě nebyl čas. Nebo to nepatřilo k jejímu životnímu stylu.

Zcela samozřejmě mi přisunula židli k té obrovské desce s haldami pokresleného papíru. V místnosti sice stál i konferenční stolek se dvěma titěrnými křesílky, k ní se však už na první pohled nehodil. Možná by v těch křesílkách ani neuměla sedět. Určitě je někde získal Václav Bečvář.

Rozhlížel jsem se po bytě. Ano, po bytě — mezi oběma pokoji totiž byl volný průchod, dokonce bez závěsu.

Vracela se s dřevěným podnosem. Byla na něm kromě šálků s kávou i láhev konzumního brandy.

„Kdybyste měl náhodou chuť,“ podotkla Marcela Burešová. „Nic jinýho doma nemám … A tady jsou cigarety,“ položila přede mne načatou krabičku bétéček.

Vysvětlil jsem jí smysl své návštěvy. I to, co je svědkovou povinností a co je jeho právem. Proč jsem já tady — a ne ona v mé kanceláři, což by bylo obvyklejší. A že to, co si tady povíme, musí přijít do mé kanceláře podepsat.

Ovládala se. Až na ty zarudlé oči. Od hrozného pohledu, jemuž byly vystaveny, uplynulo dvanáct a půl hodiny. Uhýbal jsem před nimi. Stejně jsem se bránil podívat se na plynový radiátor, kterým se vytápěl i tento pokoj. Ačkoliv jsem se mohl na první pohled přesvědčit, že je v nepoměrně lepším stavu …

„Jak jen se to mohlo stát? Jak jen se to mohlo stát?“ opakovala Marcela Burešová a sedla si proti mně.

Neodpověděl jsem.

„Proč nic neříkáte?“

„Protože zatím nevím, čím bych vás mohl povzbudit,“ přiznal jsem. „Zatím se vás musím spíše jen vyptávat.“

„A to může mít k povzbuzení dost daleko.“

„Chápu,“ míchala svou kávu.

Jaksi nepřítomně.

„Paní Burešová, mluvil někdy váš přítel Václav Bečvář o sebevraždě?“

Přemýšlela. Neodhadl jsem, jestli vzpomíná, nebo jestli si připravuje tu nejpřesnější formulaci.

Odložila lžičku.

„U Ronnyho… Promiňte, Václav mi zní cize, nemůžu si zvyknout…“

„Klidně používejte jména, které je vám bližší.“

Jako by stále ještě získávala čas.

„U Ronnyho vždycky existoval rozpor mezi tím, co říkal a co si ve skutečnosti myslel… Ne jako u pokrytce,“ zvedla hlavu, aby snad ve mně nevznikl klamný dojem. „Jako u každýho zakomplexovanýho člověka… A Ronny byl strašně zakomplexovanej.“

„Chcete naznačit, že by sebevraždu spáchat mohl, i když o ní nemluvil?“

Zalekla se:

„To ne… To prosím ne. Tak dalece bych se neodvažovala. Jenom…“

„Promiňte. Jsem kriminalista, a proto potřebuju jasnější a jednoznačnější formulace.“

„Ano … Ano … Nesmíte se zlobit, přece jen jsem si vzala prášky … Dost mě to sebralo … Kdybychom se mohli sejít třeba ráno “

„Záleží nám na každé hodině… A svou výpověď můžete průběžně doplňovat i měnit. Já musím zachovávat služební mlčenlivost — a vy podepíšete jenom to, s čím můžete bezpodmínečně souhlasit…“

Jako by ji to uklidnilo.

„Ještě k té vaší otázce,“ doplňovala. „Tím rozporem mezi Ronnyho myšlením a projevem jsem chtěla naznačit, že bych asi nebrala vážně, ani kdyby se o sebevraždě zmiňoval… Je to možná moje chyba, ale je to tak …“

„Říkal tedy něco?“

„Ne, nevzpomínám si,“ vrtěla nakrátko ostříhanou hlavou. „Vážně ne.“

Vzbuzovalo to však podezření, že si pootevírá zadní dvířka. Proč? Co tím sleduje?

„Pro nás to má význam,“ upozornil jsem.

„Prosím vás,“ mnula si oči, „člověk toho někdy napovídá … Večer se dostane do deprese, ráno se probudí — a hned se mu zdá všechno jinačí… Kolikrát se i mně zdálo, že nic nemá cenu, že nejlepší by bylo všechno zabalit… A třeba jsem si to nenechala jen pro sebe …“

Očividně zrozpačitěla. A já se utvrzoval v přesvědčení, že ví mnohem víc, než prozrazuje. Musím na to jinak.

„Pokud víme, váš přítel nebyl v žádném pracovním poměru … Alespoň v občanském průkaze, který měl u sebe, chybí razítko zaměstnavatele …“

Na podobnou otázku už zřejmě byla alergická. Ani jsem se nedivil.

„To není pravda … Nebyl žádnej příživník. Pracoval příležitostně — a poslední dobou pomáhal mně se socháním. Na to mám právo… Už jsem uvažovala i o tom, že ho přihlásím na nemocenský pojištění…“

„Promiňte,“ omlouval jsem se. „Tuto otázku jsem položit musel.“

Podívala se na mě, jako se díváme na člověka, o jehož povolání si myslíme své.

„Finanční problémy jsme neměli. A po výstavě se všechno mohlo ještě zlepšit…“

Zase se dostala k bolavému místu.

Připálil jsem jí cigaretu. Lačně nasávala nikotin.

„Hledáme motiv.“

„S tím vám asi nepomůžu … Ale řeknu vám tohle: jestli Ronnyho něco doopravdy ničilo a jestli ho něco dostalo do krize, kterou se vy mermomocí snažíte vystopovat, pak to byly desítky a stovky hloupejch narážek … A zpravidla od těch, co by měli nejvíc práce sami se sebou — když už se jim tak jedná o obecnou morálku.“

Do jejího projevu se vkrádal hněv. Každý se vyrovnáváme s životními úskalími jinak. Sochařina je chlapská rachota. To jsem si uvědomil už ve chvíli, kdy jsem si stiskl s Marcelou Burešovou pravici. Moje dlaň byla nepoměrně měkčí.

„Můžete mi prozradit, jak jste se dostala právě do Klaštic?“

Chtěla mi nalít brandy.

„Dík,“ odmítl jsem, ačkoliv bych se byl napil ze srdce rád.

Posloužila tedy pouze sobě. S pokrčením ramen — zato dávkou, za jakou by se nemusel stydět ani otrlý mořský vlk.

„To je delší historie.“

„Poslechnu si ji rád.“

„Na počátku stálo něco jako trapný pokus o manželství, dále fakt, že v kumštu jsem přešlapovala na jednom místě, a co se týče mého duševního zdraví, měla jsem reálnou šanci dostat se na psychiatrii.“

„K čemu to? Kdybych měla dítě, snažila bych se to vydržet kvůli zachování rodiny. Ale takhle?“

Podívala se na mě, jako by očekávala, že jí to budu vymlouvat.

„Rozumím,“ řekl jsem. „Co dělá váš bývalý manžel?“

„Základní zdroj obživy má v advokátní poradně… Je taky doktor práv,“ řekla. S důrazem na slůvko taky.

„Jak tomu mám rozumět? Tedy onomu základnímu zdroji obživy … Narážka na doktora práv je mi jasná …“

„Kdyby se mu doneslo, že se dá hodně trhnout při pouličním prodeji losů, vypudí z příhodný štace i jednonohýho dědouška, kterej si chce přivydělat na vánoční dárky pro svoje vnuky … Jestli mě chápete.“

„Až příliš dobře … Můžete mi dát jeho adresu?“

„JUDr. Vladimir Bureš, Hřibská 2039, Praha 10… Abyste nemusel dumat o tom, proč tu adresu tak sypu: v tom bytě jsme bydleli spolu. Nechala jsem mu ho. Dokonce i se zařízením, jak se říká …“

„Dost zvláštní.“

„Na tom není nic zvláštního,“ ujišťovala mě. „Čeho se dotýkal on, na to bych nesáhla ani špinavým dřívkem.“

„Proč tedy právě Klaštice?“ vrátil jsem se rychle k původní otázce.

Nedovedl jsem zatím určit, co může být pro objasnění smrti Václava Bečváře důležité.

„Musela jsem se vzpamatovat. Odjela jsem do Bulharska. Slunce, moře, vzduch… Znáte to, ne? A hlavně klid. Pro mě bylo nejdůležitější, že za mnou ustavičně nikdo nepoleze s propiskou a blokem, ve kterým sčítá sloupce čísel… Kdybych mluvila s psychiatrem, určitě bych mu musela vyprávět právě o tomhle bloku … Už se mi o něm i zdálo … Vlastně to byl i symbol našeho vztahu.“

„To chápu.“

„Jednou jsem si kupovala v Narpě skicáky. Měli tam regál nejrůznějších bloků, jeden jsem s uštěpačnou poznámkou přinesla manželovi. Předpokládala jsem, že se urazí. Vůbec ne. Dokonce byl rád … Možná si i zaznamenal, kolik právě ušetřil…“

„Ano … chápu.“

„Potřebovala jsem se v noci vyspat,“ pokračovala, „a ne ustavičné diskuse, pořád něco řešit, něco si rozříkávat, připadala jsem si někdy jako před soudním tribunálem … A tehdy jsem se seznámila s Ronnym. Na Zlatých pískách … Pravý opak mého muže. Přespával na pláži. Vyrazil s pár stovkama …“

Jako by se ještě i teď zastyděla za svůj hotel. Po tom bloku s čísly ji mohl někdo jako Václav Bečvář — i když už v mírně pokročilém věku — zaujmout. To jsem rovněž chápal.

„Tohle byl byt Václava Bečváře?“ ověřoval jsem si — ačkoliv tomu nasvědčovalo i jméno v telefonním seznamu, i vizitka na dveřích.

„Zachoval se ke mně skvěle,“ rozhlížela se kolem, jako by jí docházelo, že už se tu nikdy neozve známý hlas, už se tu nerozlehne ozvěna povědomých kroků. „A já se mu tady roztáhla se svou živností,“ povzdechla a palcem přejela po stohu skic, „že se sem nakonec ani sám nevešel … A starali se i různí anonymové… Jak to, že má byt a že není v pracovním poměru… Plno dopisů.“

„Vážně? Kde jsou?“

„Docházely na úřady… I na Bezpečnost… A Ronny si nepostěžoval…,“ zamáčkla cigaretu. „Nezlobte se.“

Vycítila nebezpečí melodramu. Toto byl pokus o zátaras. Přítmí kolem nás houstlo. A měl jsem pocit, že nejenom dýmem.

„Snad bych se měl omlouvat spíš já vám… Nutím vás svými otázkami k mučivému vzpomínání…“

Marcela Burešová přikývla. Znovu si promnula oči. Vyložil jsem si, že mezi námi vznikla jistá dohoda. Dohoda s člověkem, jehož profesi respektuje, nicméně není jí nikterak nadšena.

Asi by už nebyla nadšena ničím, co souvisí s právy, utěšoval jsem se.

„Jak jste se dostala k tomu ateliéru?“

„Opatřil mi ho Ronny… To byla poslední kapička pro mé rozhodnutí.“

„Můžete mi to vysvětlit?“

„To snad nesouvisí s Ronnyho smrtí…,“ protestovala.

„Na začátku většiny případů — a tohoto obzvláště — se dá jen velice těžko odhadnout, co souvisí, a co ne… Potřebuju se zorientovat.“

„Asi máte pravdu,“ uznala. „Tedy abych pomohla naší Bezpečnosti. Mnoho z mých známých a přátel se rozvádělo. Každej z nich jásal: tamto byl omyl, teď mám konečně to, co jsem hledal… A po čase jste z nich vytáhli, že je to to samý … Někde jenom v bledě modrým, někde ani to ne … Chtěla jsem být nezávislá … S Ronnym jsme se navštěvovali. On přijížděl do Prahy, já do Klaštic, občas jsme si vyjeli někam do hor, k Máchovu jezeru… Nechcete ještě jedno kafe? Nebo pivo?“

„Ne, děkuju …“

Když se tak rozpovídala, nechtěl bych nic, ani kdybych měl dočista vyschnout.

„No dobře … Mně ten stav vyhovoval,“ pokračovala. „Ani jsem si dokonce nesháněla někoho dosažitelnějšího.

Ronnymu to však bylo málo. Asi už chtěl, chudák, skončit s těmi svými hokuspokusy… Asi chtěl mít domov,“ opět si pohrávala se štůsky skic. Poté následoval trpký dodatek: „A k tomu si vybral právě mě…“

„Nemusíte si nic vyčítat… Určitě byl šťastný,“ řekl jsem.

A už vzápětí jsem se podivil, kde se to vůbec ve mně vzalo. Možná ochranitelský komplex. Když se zbavila drsné a sebevědomé skořápky, kterou ukazovala svému okolí, bylo v ní cosi až bezbranného. Nebo jsem si to aspoň vsugeroval. Podle těch několikavteřinových záblesků.

„Nejdřív jsem to Ronnymu rozmlouvala, pak jsem se začala vymlouvat. Také na to, že musím mít i ateliér …,“ zapálila si další cigaretu; už z nové krabičky. „Jednou mě Ronny pozval do Klaštic. Vyšplhali jsme se po tom železným schodišťátku. Nahoře se zeptal: Stačilo by ti tohle…? Vidím to jako dneska. V první chvíli jsem nevěděla, jestli se mám radovat, naštvat, pokračovat ve svém odmítání, nebo se smát… K ateliéru to mělo dost daleko. Ale jak tam Ronny stál, přímo visel na mých rtech … Čtyřicetiletej kluk … Začalo mi ho být líto. Nechala jsem se dojmout…“

V tom, jak přesně a otevřeně analyzovala své pocity, už zase nebyla žádná bezbrannost. Kdo se v kom vyzná?

„Jak jste říkala: slunce, moře, vzduch — to bylo letošní léto?“

Snažil jsem si ověřit, jak bylo naléhání Václava Bečváře účinné.

„Ne, loňské… V Klašticích jsem od letošního března. Jo, abych byla přesná… K rozhodnutí opustit Prahu a nastěhovat se sem, do Klaštic, přispěl i pan doktor Bureš.“

„Smím vědět čím?“ zeptal jsem se rychle, protože se odmlčela.

Marcela Burešová však vstala a zmizela v kuchyňce. Vrátila se s dvěma lahvemi Prazdroje.

Ačkoliv můj jazyk odmítal, oči zřejmě prozrazovaly žíznivost.

„Čím přispěl pan doktor Bureš?“ navazovala k mé radosti. „Prostě tím, že ustavičně ničil mé naivní představy … Zkrátka jsem si myslela, že ve městě, které má přes milión obyvatel, mohou žít dva lidé tak, aniž by jeden druhému vadil… A to jsem si prosím našla kamrlík až na druhém konci města …“

„To jako právník nepochopil, že manželství skončilo?“ podivoval jsem se.

„Ještě jsem se nerozvedla,“ řekla Marcela Burešová. A pokrčila rameny. „Ale pro mě skončilo okamžikem, kdy jsem od něho odešla.“

„Komu patřil ateliér před vámi?“

I z toho dezolátního stavu se dalo určit, že se tam v posledních letech do úprav mnoho neinvestovalo.

„Mistru Piterovi,“ řekla s patřičným důrazem na titulu. „Ronny měl štěstí. Mistrovi se právě podařilo zamořit svým konzumním brakem jedno sídliště. Povzbuzen vítězstvím, chystal se k dalšímu frontálnímu útoku. A k tomu už s takovým krcálkem nemohl vystačit.“

„Kde je Mistr Pitera teď?“ zeptal jsem se.

„Nevím, ale tipovala bych, že teď už bude někde mít velkovýrobu sádrovejch trpaslíků …“

„Toto je jen předběžná otázka: Co jste v ateliéru opravovali nebo měnili?“

„Prakticky nic. Byla jsem po všech těch nočních debatách a sloupcích čísel přímo vyprahlá. Chtěla jsem pracovat. A vystavovat. Na ateliér by došlo později… Možná … Copak jsem měla čas starat se o stav radiátoru?“

„Zodpovědná jste za něj byla,“ upozornil jsem.

„Prosím vás… Po tom, co se stalo, je mi nějaká pokuta naprosto lhostejná …“

To jsem chápal. Možná jsem se měl projevovat ohleduplněji. Toto však nebylo žádné křehké stvoření. Nebo to alespoň dokázala perfektně skrývat.

„Když dovolíte, vrátím se ještě k motivu případné sebevraždy. Poučil jsem vás o tom, co musíte i co nemusíte vypovídat. Přesto bych vám byl vděčný, kdybyste v tomto ohledu nic nezatajovala. Co zdravotní potíže? Netrpěl váš přítel nějakou nevyléčitelnou nemocí?“

„Na nic si nestěžoval. A já nic nepozorovala.“

„Finance? Jak jste mínila ono ,finanční problémy jsme neměli‘?“

„Na tohle asi neodpovím. Ne, že bych nechtěla, ale Ronny nikdy o penězích nemluvil. A nikdy si ode mě nic nevzal. Jako by se styděl. Vždycky jsme to nějak dali dohromady.“ Každopádně slevovala.

Nezadržitelně jsem se blížil k tomu, co je rubem mého povolání. Nutnost nerespektovat cizí soukromí. Proti původnímu záměru jsem si přece jen posloužil z té baňaté láhve. Pro Marcelu Burešovou jsem tím očividně zlidštěl. Dokonce se mi zdálo, že i pochopila, proč to dělám. Právě teď.

„Nebral peníze od vás, ale sám měl jen nepravidelný příjem. Tedy úspory?“

„Vážně nevím.“

To už mi neznělo věrohodně. I když sochařka, přece jen žena. A moudří pánové, v jejichž knížkách jsem se poučil, že žena chce vždycky slyšet odpověď, mě vedli k tomu, abych si nenamlouval nějakou zvláštní ženskou velkorysost. Až na výjimku — tu a tam. Že bych s ní měl co činit právě teď?

„Chápete jistě, že se chytáme všeho, co by nás mohlo dovést na správnou stopu. A nebudete si doufám namlouvat, že vás z něčeho obviňuju,“ předeslal jsem jako člověk, který nemá dvakrát čisté svědomí. „Můžeme podle vás vyloučit možnost, že se zadlužil — a nakonec nenalezl jiné východisko?“

Od jedné cigarety si zapálila druhou. U ní to však nepůsobilo nežensky, ani nervózně. Hledal jsem po celou dobu to nejpříhodnější adjektivum, které by vystihovalo její povahu. Až jsem se dostal k charakteristice zemitá. V sochařině je vždycky cosi zemitého. Musí být.

Marcela neodpovídala. Čelo se jí zvlnilo hlubokými vráskami. Marně si je stírala pravou dlaní. Trochu to šustilo. Dlaň zhrublá od všelijakých dlát a materiálů.

„Moje chyba,“ řekla posléze. „Zabrala jsem se do rachoty a všechno ostatní mi unikalo. Doma jsem snědla, co právě bylo, když jsem měla čas, něco k jídlu a k pití jsem koupila, stejné to bylo s placením různých účtů… Když jsem byla doma … Rozumíte, co tím chci říct?“

Rozuměl jsem, ale výsledek se ztrácel ve stále hustší mlze.

„Nevíte, kdo by mi o tom mohl podat nějakou informaci?“

„Bohužel.“

„S kým se v poslední době stýkal?“

„Ronny znal kdekoho, ale o něčem důvěrnějším… Myslíte tím i holky?“

Ulehčovala mi mou nevděčnou úlohu.

„Myslím tím všechny.“

„Holek si nevšímal. Teď už ne. A přede mnou, to nevím, nestarala jsem se. Ale byl to přece docela normální chlap…“

Nalila si brandy. A pokusila se o vzpomínkový úsměv. Vyšlo z toho trpké stažení rtů.

„Promiňte,“ omlouval jsem se opět.

Mávla rukou:

„Kdykoliv jsme šli spolu a nějaká buchta se na něho podívala, nebo ji dokonce musel pozdravit, sáhodlouze mi hned vysvětloval, kdo to je… Pořád pocity provinění.“

Asi jsem se netvářil nijak přesvědčeně.

„Já to prostě beru takhle,“ dokazovala mi. „Když s někým chci žít, tak s ním žiju. Ale nemám právo vytýkat mu, co dělal kdysi, vždyť v podstatě je nesmysl vytýkat mu i to, co dělá teď … Je to přece svobodná bytost… A jestliže s někým žít nechci, tak s ním nežiju. I kdybych na to měla deset papírů a ty nejdražší snubáky …“

„Trávili jste většinu času spolu?“

„Asi ne. Jakmile jsou dva lidi pořád jen spolu, zákonitě si časem jdou na nervy. Vždycky jsem potřebovala poněkud širší spojení se světem.“

Trochu mi lichotilo, že už mě nebere jen jako kriminalistu, ani si nepřipadá jako před tím vzpomenutým soudním tribunálem. Na druhé straně jsem se tím však poněkud vzdaloval faktům.

Proto jsem se pokusil o režijní zásah:

„Paní Burešová, mám pro vás ještě hodně otázek, nemůžeme je probrat při prvním setkání. Pro dnešek bych od vás potřeboval vědět už jenom tohle: kdy odešel Václav Bečvář z domova… A vůbec všechno, co s jeho odchodem souviselo.“

„Včera ráno. Chtěl odjet do Prahy … Absolutně si to nedokážu vysvětlit.“

„Do Prahy? Víte proč?“

„Za nějakým kamarádem. Říkal mi i jméno. Ale nic jsem si pod ním nedokázala představit, tak mi vypadlo z hlavy.“

„Kdy se měl vrátit?“

„Asi za dva dny,“ zapálila si další cigaretu, „nebo o něco později.“

Jako by na nějakém tom dnu nezáleželo.

„Nezval vás s sebou?“

„Abyste mi rozuměl: k té cestě jsem ho možná přiměla sama. A tím je mi všechno ještě nepochopitelnější… Potřebovala jsem před výstavou hodně dělat a uvědomovala jsem si, že se mnou asi nebude valná zábava … Bylo mi ho trochu líto,“ prozradila, ačkoliv tento druh pocitů mi s ní rovněž jaksi nesplýval. „Tak jsem mu navrhla, jestli si nechce někam vyjet. Až začneme s instalací, nebude na nic čas …“

„On se rozhodl okamžitě?“

„To ne,“ zavzpomínala. „Přesně vám to asi neřeknu. Možná před čtyřmi, možná před pěti dny za mnou přišel do ateliéru a jen tak mezi řečí se odvolal na ten můj návrh. Že prý by jel do Prahy, kdybych proti tomu nic nenamítala…“

„Říkal, kdy přesně chce odjet?“

„To vám těžko zodpovím. Počkejte,“ zapátrala v paměti. „Možná že řekl ve středu … Ano, ve středu … Nevím však, jak by byl zareagoval, kdybych nadhodila, že středa mi nevyhovuje, že ve středu bych od něho něco potřebovala … To jsou ovšem jen moje kalkulace. Ale dost možná, že si to s tím kamarádem domluvil, ne?“

Podívala se na mě, jako bych to měl vědět právě já. Pak jsem ji požádal, aby vyhledala a zapůjčila mi všechny Bečvářovy písemnosti.

Slíbila, že se o to pokusí do následujícího dne.

Oblékal jsem si svůj semišák. A ucítil jsem potřebu pronést už konečně něco vlídnějšího.

„Měla byste se zabrat do práce.“

Neodpovídala. Vrásky na jejím čele mě přímo bodaly. Škoda té hladké plochy.

„Nemáte kde dělat?“ pokračoval jsem.

„Ještě jsem o tom neuvažovala… Ale něco se najde vždycky. Jen bych nechtěla tady …“

Místo dalšího vysvětlování se dotkla pánského pláště, který visel na věšáku. Odřený a zašpiněný baloňáček. Bezpochyby patřil Václavu Bečvářovi.

„A vaše výstava … Ta už je definitivně ztracená?“

Snad poprvé se mi podívala přímo do očí:

„Pár věcí mám mezi lidmi. Celkem málo. Vy si skutečně myslíte, že by to nevypadalo divně?“

„Na mém míněni snad tolik nezáleží,“ vyhýbal jsem se jejímu upřenému pohledu. „Jen si myslím, že horník taky musí sfárat i po osobní tragédii, proč by se totéž mělo považovat u kumštýře za projev nevážnosti? Nevím, jestli jsem se vyjádřil přesně …“

„Velice přesně. A dík. Moc jste mi pomohl.“

Stiskla mi ruku. Zase tím svým zemitým způsobem. Jako bych pronesl bůhvíjaký historický výrok.

Na chodbu jsem se však ještě nedostal.

„Směla bych se vás na něco zeptat i já?“

„Samozřejmě.“

„Myslíte si, že jsem cynická, viďte?“

Otázka mě překvapila. Čekal jsem něco, co by se týkalo vyšetřování. Teď už ano.

„Jak vás to napadlo?“ odpověděl jsem protiotázkou. Ačkoliv už i profesor latiny nám kdysi vykládal, že se to ve slušné společnosti nedělá.

„Vypadá to, jako by mě mrzela víc ta demolice, kterou mám z ateliéru … Jenomže já o svých citech nikdy nedokázala vyprávět…“

„Chápu.“

„Ronny pro mě znamenal moc Velice moc. A teď, pár hodin po jeho smrti, si uvědomuju, že ještě víc, než jsem si vůbec byla schopna uvědomit… Pořád jen samá práce… Výstava… Jako by právě ona byla to nejdůležitější …“

Zamumlal jsem jen cosi nezřetelného.

A pak jsem jí ještě jednou stiskl ruku.

Hodně věcí si uvědomujeme až dodatečně.

Herec klaštického divadla Ivo Haman doposud neměl to štěstí, aby se mohli jeho rameny a hrudním košem pokochat i filmoví či televizní diváci.

Teď si však počínal, Jako by se na něj soustředilo nejméně půl tuctu kamer společnosti Paramount a on vytvářel v městských ulicích postavu Tajemného muže. Ohlédl se tu vlevo, tu vpravo, co chvíli zůstal stát před výkladem, aby setřásl eventuálního sledovatele … Nečekaně provedl až ukázkový čelem vzad. Co když mu skutečně někdo šlape stín? Teď je třeba být připraven na všechno! Jestli by se mu něco mohlo šeredně vymstít, pak především důvěřivost a naivita. Má ještě před sebou dalekosáhlé životní plány.

Před každou telefonní budkou prožíval svou minutu pravdy. Má, nemá, má, nemá …

Co chvíli mrkl na ciferník svých hodinek. Ani při tomto gestu však nevypadával z role Tajemného muže. Dnes mají opět představení na štaci, mimo Klaštice. Do odjezdu jejich divadelního autobusu zbývá necelá hodina.

Jestliže se rozhodne zatelefonovat, musí to provést teď hned.

Po návratu ze zájezdu už by bylo pozdě.

A zítra? Na to už raději ani nemyslet. Do zítřka se toho může udát…

Nakonec se náš Tajemný muž zachoval jako pravý filmový hrdina. Dívčí srdéčka by se zatetelila. Režiséři by si mohli spokojeně oddechnout.

Vstoupil do hotelu Avon. Tam je zaručeně fungující telefonní kabina. Z mořeného pevného dřeva. V té prosklené budce na ulici by přece mohl být pozorován ze všech stran. Stejně neví, jestli ho někdo nesleduje. Do Avonu však za ním nikdo nevešel. Ivo Haman už ví, jak se přesvědčit.

Vytočil číslo akademické sochařky Marcely Burešové. Čelo se mu potilo a kabina se zdála pro jeho tělesné rozměry mnohem menší než jindy. A ještě jako by se smršťovala.

Konečně!

„Burešová…“

„Ivo Haman,“ setřel si z čela pot. „Marcelo, musím s tebou nutně mluvit!“

„Kdy?“

„Nejraději teď,“ zabasoval.

„Prosím tě, copak nechápeš, jak mi je?“

„Chápu… Jenomže, Marcelo, já bych nechtěl, aby sis myslela, že já snad.“

„Nic si nemyslím.“

„Marcelo, ty tam nejsi sama?“

„Nemůžeš s tím přestat alespoň v tuhle chvíli? Nemám teď sebemenší náladu.“

„Třeba bych ti mohl nějak pomoct,“ rozechvíval se. „A tamto.“

„O čem mluvíš?“ zapomínala na prvotní odmítavost.

„No tamto, co sis ke mně dala.“

„Snad to ještě máš, ne?“

„Samozřejmě,“ ujišťoval svým částečně školeným hlasem.

Pootevřel dveře kabinky a rozhlédl se. Ne, nikdo se tu zbytečně nepotuluje.

„Ukazovals to někomu?“ strachovala se Marcela Burešová.

„Ty si snad myslíš, že ke mně putujou zástupy? Ženskou jsem tu neviděl, ani nepamatuju.“ Dodal to částečně hrdě, částečně s povzdechem. Nezapůsobilo však ani to první, ani druhé.

„A zmiňoval ses někomu?“

„Taky ne.“

„Vzpomínej!“ vybídla ho. Zřetelná narážka na jeho inteligenční kvocient.

„Když říkám ne, tak ne,“ bránil se.

Z tváře se mu dalo vyčíst, že se hovor nevyvíjí podle jeho představ.

„Marcelo, doopravdy si se mnou nehodláš promluvit?“

„Doopravdy ne.“

„K něčemu jsem se rozhodl. A já svoje rozhodnutí vždycky plním!“ Částečně školený hlas nabyl na tvrdosti.

„Jenomže k rozhodnutím podobnýho druhu musejí být dva,“ upozornila. „A já nemám zájem, jestli jsi to ještě nepochopil.“

O pochopení nešlo. Ivo Haman už měl své zkušenosti. Zkušenosti kulturistického hrudníku. Obdobně už se vyvíjelo mnoho dialogů. A na jejich konci pak byl úspěch. Ženská hra. Věčný boj o pevnost.

Tentokráte však šlo ještě o něco jiného. O něco mnohem závažnějšího.

„Vím o něčem, co by tě mohlo zajímat.“

„Nezajímá.“ Ze sluchátka vanul chlad.

„Mohlo by to zajímat Bezpečnost!“

To měl být trumf.

„Vážně? O něčem, co by mohlo zajímat Bezpečnost, vím i já. Mám to zkusit?“

„Marcelo…“

Trumf se naráz dostal do rukou protihráče.

„Co je?“

V hlavě Ivo Hamana, v hlavě, která se zdála v těsném sousedství obrovitých ramen poněkud menší, než by odpovídalo antropologickým požadavkům, se začaly promítat jisté scény. Jejich sled byl stále rychlejší, stále děsivější, až se nakonec proměnily ve fantasmagorický mumraj.

A Ivo Haman provedl to, co vůbec neměl ve scénáři — a co vzápětí ohromilo i jeho samotného:

„Marcelo, že mě podezříváš?“

Odpovědělo mu však pár vteřin ticha a pak cvaknutí telefonního sluchátka.

A jak se vzpamatovával, docházelo mu, že všechno je mnohem horší, než si původně myslel.

Všude se teď rozkřikne, jak právě on Ronnyho Bečváře nenáviděl, všichni si dají dohromady ty jednotlivé střípky. Několik otevřených výstupů, k nimž došlo na veřejnosti, všechno se nafoukne. A potom… Co zabrání Marcele, aby nepromluvila?

Jak by jí to mohl překazit?

Marcela je tvrdá, pouhými výhrůžkami by mnoho nesvedl.

Získat ji?

V tom byl zatím neúspěšný.

Herec klaštického divadla Ivo Haman se z telefonní kabinky v hotelu Avon spíše vypotácel, než důstojně vykročil, jak by odpovídalo roli Tajemného muže.

Poznenáhlu však v něm sílilo jisté rozhodnutí. I když …

Poručík Petr Junek mi referoval o dalších poznatcích, které on a jeho pátrači shromáždili. Bylo deset hodin dopoledne, sobota jednadvacátého října. Pro nás však sobota — už od sedmi hodin ráno — pracovní. Referoval mi v mé kanceláři. Pochopitelně při mé kávě a při mých cigaretách.

Kávu kupuju pro návštěvy už roky, cigarety teprve měsíce. Petr mi totiž vysvětlil, že je to povinností i dobře vychovaného nekuřáka. A následovala přednáška o tom, které druhy jsou vhodné, které méně a které by se — v kanceláři majora a doktora práv — už vůbec neměly objevovat.

Takže je všechno v nejlepším pořádku. Petr dýmá, jako by chtěl trumfnout i Marcelu Burešovou, a kancelář pomalu připomíná bojiště po použití dýmové clony. Kontury jednotlivých předmětů už se pozvolna rozplynuly.

Ještě že vidím na svou propisku a poznámkový blok.

„Dost se mluví o jistém Janu Vejvodovi. Svobodný, pětačtyřicetiletý. Úředníček s průměrným příjmem a možná s podprůměrnými životními nadějemi. K Ronnymu Bečvářovi jaksi přilnul…“ začal Petr Junek. A začal v podstatě tím nejzapeklitějším.

„Sakra…“

Na víc jsem se nezmohl. Každý kriminalista ví, že podobné vztahy vybočují z běžných schémat — a co vybočí z běžného schématu, může zkomplikovat práci. Někdy pořádně, neboť si zpravidla dokážete představovat jen to, co může udělat obyčejný chlápek a obyčejná ženská.

„Vzhledem k předchozímu Bečvářovu životu s ním měl Jan Vejvoda dost patálií,“ soudil Petr.

„To jistě,“ přitakával jsem, jako by se mi zželelo právě tohoto odpůrce smíšených manželství. Petr naštěstí pokračoval. Dokonce bez komentáře:

„Je to zvláštní, ale Marcela Burešová je první partnerkou, se kterou Ronny Bečvář žil.“

„Logičtější by pak bylo zbavit se Marcely Burešové,“ namítl jsem.

I v mlze se dalo rozpoznat, že se na mě podíval jako na beznadějného prosťáčka.

Raději jsem se omluvil:

„Promiň, nemám osobní zkušenosti.“

Petr šáhl po další cigaretě. Bohužel poslední.

„To už došly?“ podivil se.

Váhal jsem mezi osobními sympatiemi a touhou po zdravějším životním prostředí. Nevím, po kom jsem to vlastně zdědil, ale zvítězilo to první.

„Ještě tu něco mám…,“ začal jsem šátrat v nejdolejší zásuvce svého psacího stolu.

Poručík Junek spokojeně přikývl. Krabička kentek. Ty vyhovují. Jen nezapomenout na doplnění zásob! Nezapomenu, slíbil jsem. Ztratit přízeň podřízených, to prý je mnohem horší než přijít o světský majetek. K němu se někdy opět můžete dostat. A taková ztráta i snáz přebolí. Alespoň podle Petrových představ.

„A co Václav Bečvář?“ zeptal jsem se.

„Vypadá to, že Vejvodovy náklonnosti zneužíval. Večeřičky v Besedě, sem tam nějaká ta drobná nenávratná půjčka … Honorář za rozptylování cizí opuštěnosti a samoty.“

Portrét Václava, alias Ronnyho Bečváře, tím doplnil o několik dalších tahů štětce. Bohužel roztíral samé temnější odstíny.

Marcela Burešová by podobnou možnost jistojistě vyloučila.

Ale to už je jen projev relativity, která ovládá souběhy našich životů. A třeba se to k ní vůbec nedoneslo, omlouval jsem se jí.

„Byl někdy Vejvoda v Marcelině ateliéru?“

„To zatím ještě nevíme.“

„A jeho technické znalosti?“

„Na uzavření a opětné otevření hlavního přívodu by bohatě stačily.“

„Alibi?“

„Jako každý, kdo žije sám. Sousedé už ho přestali vnímat a on tvrdí, že usíná hned po večerníčku.“

„Pracujte na něm dál, pak ho vyslechnu.“

Při četbě detektivních románů vzniká dojem, že vyšetřovatel, tedy detektiv, se při výsleších dovídá samé nové a většinou překvapující pravdy. Ve skutečnosti je to krapánek složitější. A pracnější. Na výslech musíte být připraveni. Nejméně polovinu faktů je třeba znát předem a výslechem si je jen ověřujete, popřípadě dozvídáte se na jejich podkladě něco dalšího. Zkoumáte pravdomluvnost, záměry, ale i kvalitu paměti svého protějšku … Život na vás pamatuje spíše prací než zábavou.

„Důvěrné styky — než se seznámil s Marcelou Burešovou …,“ poručík Junek otevřel svůj kroužkový zápisník.

Začal mi diktovat poměrně rozsáhlý seznam ženských jmen a příjmení. Sjížděl po něm ukazovákem pravé ruky. U jisté Věry Sachunské se prst zastavil:

„Tohle bylo nejdelší a nejvážnější.“

„Věra Sachunská,“ opakoval jsem si. „Byla někdy v ateliéru?“

„Zatím nevíme, ale možný to je. S rozchodem se prý nikdy nesmířila. Ronny šel údajně tak daleko, že jí sliboval posvátný svazek manželský… To jinak nebývalo jeho zvykem. Kvůli ní prej sehnal ten svůj byt. Do té doby měl jen mansardu. Potom však odjel do Bulharska — a moře udělalo svý… V hnízdečku se octla Marcela Burešová.“

„Má slečna Sachunská alibi?“

„Poněkud děravější. Skončila ranní službu. Ve středu osmnáctýho. Až do devatenácti hodin byla údajně na svém pokoji v ubytovně sester, potom šla do kina. Sama. Návrat jí však nikdo nemůže potvrdit, nemá spolubydlící. Do ubytovny sester se vchází i venkovním vchodem, nejen přes nemocniční vrátnici. Každá má svůj klíč od domovních dveří. Slečna Sachunská připouští, že z kina nešla nejkratší cestou. Ráda prý se v noci prochází… Zvlášť když je ošklivo a nesvítí měsíc.“

„Zvláštní záliba. Předpokládám, že ji lákají hlavně temná zákoutí a hřbitovy,“ neubránil jsem se.

„To ještě neprozradila … Pak tu mám zprávu z Prahy. Předběžný výslech JUDr. Vladimíra Bureše. Byl tím potrestán jeden můj kamarád ze školy ministerstva vnitra, tak jsem to dostal i s patřičným komentářem.“

„Pokoušel se dělat z něho blbečka, ne?“

Petra to tak udivilo, že si musel zapálit novou cigaretu. Snažil se rozfoukávat kouř, aby na mě líp viděl.

„Jak to víš?“

„Mluvil jsem s Marcelou Burešovou. Umí dost výstižně charakterizovat.“

„Aha,“ řekl Petr; vždycky ho uklidní, když zjistí, že něco nemám z vlastní hlavy. „Samá právnická vytáčka, poukazy na to, kam až sahají jeho styky, zkoušel ho z jednotlivých termínů … Zkrátka, vy advokáti…“

Úmyslně jsem přeslechl. Opět.

„A alibi?“

„Byl prý doma. A dokavad mu nedokážeme, že nebyl, musí nám to stačit.“

Tak jsme pokračovali až do chvíle, kdy se poslední cigareta z poslední krabičky proměnila v dým. Šel jsem otevřít okno. Kouř však byl neposlušný. Nemám velké znalosti z fyziky. Zdálo se mi však, že už ztrácí své plynné skupenství. A v krku jsem měl jako v polepšovně.

Antonínu Piterovi bylo třiapadesát. Už při letmém pohledu však vzbuzoval dojem, že třiapadesát mu bylo odjakživa. Vlasy až na krk — a tam rovně zastřižené jako podle kastrolu, kozí bradka dávala ještě více vyniknout zežloutlému a poněkud nekompletnímu chrupu. Pleť v barvě popela, jaký zbývá po méněhodnotném uhlí. Pichlavá očka.

U zašmudlaných košil se mu třepily límečky. Tak si je alespoň okrašloval kumštýřskými mašlemi, nejraději z uhlově černého sametu. Černou barvu měl vůbec v oblibě. Nejenom z důvodů ryze praktických. Černé svrchníky, černé klobouky s neuvěřitelně širokými okraji, černé ponožky a polobotky. Černé nehty.

Antonín Pitera — vzdáleně připomínající loutkáře Matěje Kopeckého, jak se nám zachovala jeho podoba z dobových obrázků — dělal ve svém životě už leccos. Do čtyřiceti let bylo však jeho hlavní úsilí zaměřeno pouze na to, aby v sobě utlumil vědomí osobní výjimečnosti. Snad i geniality. Někdy se Antonínu Piterovi zdálo, že tak činí snad v zájmu celého lidstva. Kdyby totiž dal volný průchod všemu, co se v něm už roky hromadí, mnohé hodnoty by byly rázem zpochybněny. To, k čemu se vzhlíží, by se najednou ukázalo být jen projevem slabého ducha, pauměním. Paskvilem. Falešnou modlou. A z něho, Antonína Pitery, by začal tryskat nevyčerpatelný gejzír. Bylo by to něco jako načasovaná bomba. Zeměkoule by se pomalu, ale jistě vykláněla ze své osy. Zasluhuje si to lidstvo?

Ve čtyřiceti letech už se však přetlak nedal dále tlumit.

„Talent je vždycky silnější než člověk, kterýmu ho příroda svěřila,“ vyprávěl Antonín Pitera ve své oblíbené hospůdce U slunce, kde se občas po vyčerpávající celodenní práci zastavoval.

Že by mu dal ten tíživý dar sám Bůh, o tom posluchači neslyšeli. Ne že by byl Antonín Pitera tak ateisticky založený. Spíše nechtěl pokoušet osud.

Kdoví?

Každopádně opustil rodinu, která by ho jistojistě svazovala svými realistickými — a tedy i veskrze přízemními — požadavky, poopravil si uhelný sklep v domě, kde již bylo zavedeno ústřední topení, a pustil se do díla.

Fakt, že na počátku své umělecké éry prodával jenom proto, že vzbuzoval u svých spoluobčanů soucit, mu jaksi unikl. Pracovitost mu však nikdo upřít nemohl. Zanedlouho se už stěhoval ze své sklepní nory. Jakási útlocitná duše mu nabídla starou prádelnu, nádvorní domek, do něhož se vcházelo z Písečné ulice. Téměř v samotném středu města. A zadarmo!

Antonín Pitera nabýval dojmu, že se — pomalu, ale jistě — dostává jeho posvěcenosti i veřejného uznání. Okruh zájemců se rozšiřoval. Mimo jiné i proto, že Antonín Pitera zkoušel do své čtyřicítky leccos. Například jezdil se svým podnikavým strýcem z matčiny strany po jarmarcích. Nabízeli zázračnou vodičku, která měla nejen lepit sklo, porcelán, papír, dřevo a jiné materiály, ale zbavovat — ve správném ředění — i žaludečních potíží. Sklo, porcelán, papír, dřevo a jiné materiály se už po několika hodinách opět rozlepovaly. Zato se slepenými žaludky několika důvěřivců se pak roky trápila celá řada internistů a chirurgů. Na oba výtečníky byla podána žaloba. A nic nepomohly poukazy na to, že k jistým nepříjemnostem mohlo dojít jedině vinou nesprávného ředění jejich přípravku. K prodeji obrázků a sošek to však byla průprava dobrá.

Dosavadní život vybavil Antonína Piteru i dalšími potřebnými vlastnostmi. Kromě již zmíněné pracovitosti to byla i tvrdost, s jakou dokázal jít za svým cílem. Osud se nemazlil s ním, on se nemazlil s osudy jiných. Co udělal — snad s výjimkou uměleckých artefaktů — bylo promyšlené. Věděl, že v jistém stadiu své kariéry už nesmí plesnivět ve sklepě, pro další stadium však není společensky únosná ani ta napodobenina perníkové chaloupky.

Když za ním přišel Ronny Bečvář (jenž kdysi u Mistra Pitery asi dva měsíce pracoval a jemuž byl Mistr podle svého zvyku stále ještě dlužen), docela se to hodilo. Ronny musel zaplatit tři tisíce korun, prý za vybavení, předchozí dluh byl smazán a Mistr Pitera mohl vypouštět prostřednictvím své oblíbené hospůdky U slunce další reklamní fámu:

„V kumštu je nejdůležitější talent. Ten máte od přírody a žádná škola ho nenahradí… Ale co … Teď jsem například věnoval svůj bejvalej ateliér jedný akademický sochařce. Aby si snad někdo nemohl myslet, že já těm študovanejm závidím … Nemám proč!“

Zvěst se šířila a Mistr Pitera si — v určitých sférách — získával i pověst šlechetného mecenáše. Jak bylo jeho záměrem.

Jenomže záhy se začalo dít i něco, s čím Mistr nepočítal a co ho zraňovalo na nejcitlivějším místě.

Objevovali se ti, kteří zřejmě nic nechápali:

„To jste udělal, Mistře, záslužnej čin … Moc záslužnej. Víte, s tím ateliérem. Ta holka je fakt fantasticky talentovaná. Připravuje výstavu … No … Můžete si blahopřát!“

Dál už Pitera raději neposlouchal. Že by nakonec figuroval jen jako někdo, kdo napomohl jedné fantasticky talentované holce? A co jeho vlastní fantastický talent?

Jak jen mohl být tak krátkozraký …

Dráždivých poznámek však stále přibývalo. A on se jim nebránil, aby snad nevznikalo podezření, že doopravdy závidí…

Však ještě není všem dnům konec, utěšoval se Mistr Pitera.

Život ho přece naučil i tvrdosti, s jakou je třeba jít za vytčeným cílem.

Osud se nemazlil s ním, on se nemazlil s osudy jiných. Ta fantasticky talentovaná holka ještě nevystavuje! Ještě ne!

Mistr Pitera udělal ve svém životě jen několik dobrých skutků. Na ty dřívější už pozapomněl.

Tento se mu však krutě připomíná. Každou minutou. A co může být ničivější než zneužitá dobrota?

Je pátek, dvacátého října, dvaadvacet hodin a třicet minut. Těžké mraky nepropouštějí světýlko jediné hvězdy. Příchod podzimu má v sobě atmosféru zmaru. Čehosi, co končí, aniž by se ponechávala naděje nových začátků.

Mistr Pitera pajdá nočními Klašticemi. V černém kaftanu a v černém klobouku s širokánským okrajem působí až přízračně.

Mistr Pitera si mne ruce. Doopravdy i v představách. Písečné ulici se vyhýbá, zamíří do vedlejší, postranní, do Hrázní. Klíčem, který mu zůstal (ačkoliv o tom snad už nikdo ani neví), si odemkne vchod vlhkého činžáku. Zanedlouho tato nedůstojná zástavba zmizí. Stále tu však ještě je. Naštěstí. Mistr Pitera projde páchnoucí chodbou, dostane se na dvorek. Na dvorek číslo jedna. Asi tři metry nad sebou má dvorek číslo dvě. Mistr Pitera zamíří k polorozbořené kůlně v rohu. Za ní se skrývá žebřík. Chvilku s ním žongluje, pak ho konečně postaví tak, aby po něm mohl vyšplhat na dvorek číslo dvě. Provede to s obratností, jakou by nikdo u jeho mírně zavalité postavy nečekal. Od bývalého ateliéru ho dělí už jen nějakých třicet metrů. A jeden nízký, sotva metrový plot. Cesta, kterou si vymyslel v době, kdy mu nájemníci z domu, k němuž ta nádvorní stavba patřila, nebyli příliš nakloněni. Nikoho z těch buranů tehdy nenapadlo, že by mohl přicházet a odcházet jinudy. Kochali se svým domnělým vítězstvím. A on si jen důkladně zatemnil okna, přicházel jinudy — a makal dál… Tudy si sem přivlekl i leckterou holčičku. (Povětšinou se specializoval na delikventky, které utíkaly z výchovného domova vzdáleného od Klaštic nějakých sedmnáct kilometrů. Už předem bývaly vybaveny adresou právě dědka Pitery… Tam je možno přečkat první tejden, najíst se, vyspat a ještě si přivydělat nějakou tu stovku, říkaly ty, které již získaly tuto praktickou zkušenost. Včetně poznání, že Mistr Pitera by toho více chtěl, než ve skutečnosti může …)

Mistr Pitera se doplížil ke zdemolovanému ateliéru. Mohl si být jist, že nezaujal ničí pozornost. Zkrátka praxe. Obešel domek. Už zvenčí — a prakticky v důkladném přítmí — se dalo poznat, že detonace byla pořádná. Z okenních rámů zbyly jen třísky. Tlaková vina vyrazila i zárubně dveří. Tedy petarda.

Mistr Pitera vytáhl obrovskou baterku, kterou skrýval pod kabátem, a opatrně si posvítil dovnitř.

Mezi sádrovou tříští, moduritovými úlomky a kusy sochařské hlíny se povalovaly špachtle a tvořítka nejrůznějších rozměrů, hadry a poničený nábytek.

Mistr Pitera si znovu zamnul ruce.

Kdepak svítiplyn, to je svinstvo. Vybuchuje na to tata.

A neříkal snad, že ta fantasticky talentovaná holka ještě nevystavuje?

Ovšem: on, o němž nikdo nemůže říct, že by těm študovanejm záviděl, pro ni udělal všechno, co bylo v jeho silách…

Mistr Pitera se vrací po své tajné trase.

A po dlouhé době má opět pocit, že může být sám se sebou naprosto spokojen.

Talent je přece jen požehnáním a darem přírody. Člověk se s ním musí narodit, v žádné škole mu ho do hlavy nenalejou.

A Mistr Pitera cítí, že talent má.

Talent na leccos.

Vracel jsem se domů. Už se povážlivě stmívalo. Sychravé počasí, jaké by bylo nejrozumnější prospat. Zdálo se mi, že k podobnému názoru má blízko i motor mého erka. Ne a ne se rozběhnout. Abych však nemohl být obviňován z šíření polopravd, musím přiznat, že on se takhle chová i ve dnech, kdy se slunce koulí po obloze jako veselý dětský míč a nad jihočeskými rybníky se chvěje hřejivý opar.

Tak, kamaráde, mumlal jsem si. A máš to. Desítky očí jsou na tebe upřeny. Když obstojíš, bude se to pokládat za samozřejmost, jestliže však zklameš, stane se z toho neodčinitelná prohra. Ohrozíš pověst celé organizace. Zklameš důvěru. Nejen veřejnosti, ale i spolupracovníků. Mohou se domnívat, že dílčí úkoly, které jsi jim přidělil, nebyly promyšlené a nesměřovaly ke správnému cíli…

Motor se poznenáhlu rozbíhal. Zdolával jsem klaštické křižovatky. Ale domů, tedy do garsonky na sídlišti, se mi nějak nechtělo. To se ostatně stává. Měl bych se přinutit a převléknout se do starých džínsů a vytahaného svetru, do mnohokrát propoceného úboru, ve kterém chodím běhat, nejčastěji do zámecké zahrady. Tentokrát se mi zdálo, že je to nad mé síly. Asi ta kritická čtyřicítka. Tupá malátnost. Nakonec jsem se přinutil ke kompromisu: zaparkoval jsem před naším věžákem. Aktovku se spisy jsem pro jistotu zamkl do zavazadlového prostoru. Pak jsem vyrazil zpátky do města. Pěšky. Dívat se do osvětlených výloh, pozorovat lidi — alespoň zdánlivě bezstarostné, život, který není bezprostředně poznamenán tíhou násilné smrti. A šlapat, šlapat… Třeba do úmoru.

Některá povolání prostě vyžadují kompenzaci.

Alespoň se o ni musíte v zájmu své duševní rovnováhy snažit. I když stejně budete myslet na jedno a totéž …

Nepřijali jsme příliš samozřejmě verzi uzavřeného hlavního přívodu svítiplynu?

To byla otázka, která mě nejvíc pronásledovala. Pochopitelně, kdybychom vyloučili tento druh vnějšího zásahu, objevila by se před námi vražda v uzavřené místnosti. Námět, který vzněcuje autory detektivní literatury snad od doby jejího prvního rozkvětu. A který — jak se zdá všem praktickým kriminalistům — právě jen do tohoto literárního žánru patří. Už jsem měl k dispozici výsledky nejdůležitějších expertiz a soudní pitvy. Místnůstka, v níž skončil svou pozemskou pouť Václav Bečvář, měla jediné — a ještě k tomu zamřížované — okýnko. S mříží nikdo nemanipuloval a okýnko se neotevíralo, spolehlivě to prokazovala vrstva prachu. Místnůstka sloužila jako skladiště. Při první prohlídce zdemolovaného ateliéru Marcela Burešová potvrdila, že někdo, nejpravděpodobněji Václav Bečvář, zde provedl jisté přesuny. Jinak by se tam totiž nedala položit nafukovací matračka. Na žádném z přesunovaných předmětů bohužel neulpěl identifikovatelný otisk prstů nebo dlaní. Otisk jsme však našli na klíči od skladišťátka, který ležel pod matračkou. Patřil Václavu Bečvářovi. Z toho se dalo usuzovat, že za sebou zamkl a klíč si schoval. Proč chtěl mít jistotu, že se k němu nikdo nedostane, to jsem zatím nevěděl. Ostatně zůstávala ta největší záhada: Co zde Václav Bečvář pohledával? Ptali jsme se Marcely Burešové, zda si sem někdy chodíval lehat. O ničem takovém nevěděla. Vypadala dokonce překvapenější než my všichni dohromady. Přece si mohl lehnout kamkoliv jinam, uvažovala. Navíc se k tomu družil zatím nevysvětlitelný fakt: tou dobou měl být její partner v Praze… Domluvil se přece s jakýmsi kamarádem …

Zastavil jsem se u osvětlené výlohy. Už několikrát jsem poznal, že to, co vydumám ve tmě, zanedlouho zapomenu. Není to zkrátka náležitě podtrženo, chybí tomu správný vykřičník. Jako by se to odehrávalo v jiné, až neskutečné rovině. Proto si musím často v noci rozsvítit a všechno náležitě zopakovat.

Ano, je možná zbytečné hledat vysvětlení v Klašticích. Něco je příčina a něco důsledek. Přesunout tedy svůj hlavní zájem do Prahy? Václav Bečvář, před časem ještě svým způsobem světák a playboy okresních rozměrů. Seznámí se s akademickou sochařkou Marcelou Burešovou a najednou se začne — měnit. Je snaživý a dalo by se soudit, že i domácký. Marcela Burešová odmítá různé nelichotivé názory na Václava Bečváře. Možná i proto, že už se stýká prakticky s někým úplně jiným. Nemusí už mít ani zlomek té trpělivosti, jakou musela oplývat například slečna Sachunská, už by asi nevěřila večeřičkám s Janem Vejvodou. Václav Bečvář jako by chtěl jen jediné: být nablízku a ustavičně prospěšný. Ani ho nenapadne odjet, všechny předchozí styky buď silně omezí, nebo zcela zruší. Najednou však začne — podle výpovědi Marcely Burešové — avizovat cestu do Prahy. Přiznala sice, že to byl vlastně její nápad, že ona mu navrhla, aby si někam vyjel, ale neznělo mně to přesvědčivě. Od prvního okamžiku ne. Kvůli jednomu rozporu. Přesně si vzpomínám na její slova: Tak jsem mu řekla, jestli si nechce někam vyjet. Až začneme s instalací výstavy, nebude na nic čas …

Proč by měl odjíždět právě v době nejintenzívnějších příprav, když — jak potvrdili i pátrači poručíka Junka — se předtím od Marcely nevzdálil téměř tři měsíce?

Dále: proč nezareagoval okamžitě, jakmile mu byl údajný Marcelin návrh přednesen?

I tentokráte si dovedu reprodukovat její slova: Možná před čtyřmi, možná před pěti dny za mnou přišel do ateliéru a jen tak mezi řečí se odvolal na můj návrh. Rád by jel do Prahy, kdybych proti tomu nic nenamítala …

Že by Marcela Burešová byla opravdu tak velkorysá a tak zaujatá jen svou prací? Ani ten nejskromnější dotaz? Kam až sahá tolerance — a kde vlastně začíná nezájem?

Možná si to s tím kamarádem domluvil, ne? — zauvažovala při rozhovoru se mnou.

Co si měl domlouvat?

Tušil jsem, že na to už ona nemůže odpovědět…

Existovala tu však do očí bijící souvislost: Václav Bečvář si cosi domluví, oznámí to své partnerce — a o několik dní později končí jeho život. Pouhá shoda okolností? Tomu nejsem ochoten uvěřit. Tomu ne.

Otázky se jen hrnuly. Připadal jsem si najednou jako chamtivý básník, na něhož se řítí celý vodopád veršů — a on se děsí představy, že by mohl třeba jen jeden jediný zapomenout.

Odtrhl jsem se od výlohy a snažil se zalovit v paměti, které místo by teď pro mě bylo nejvýhodnější. Tím místem jsem myslel pohostinský podnik. Pomohla mi osvětlená reklama vinárny Sklípek. Počáteční S sice stávkovalo, ale vevnitř bylo právě to, co jsem potřeboval: zoufalý nedostatek hostů. Sedl jsem si do kouta a objednal sedmičku červeného mavrudu. Úmyslně mavrudu. S jednou sklenkou. Obstarožní číšnice, napěchovaná do sukýnky skotačivého zajíčka, dost dlouho nemohla mé přání pochopit. Toužil jsem však po tom, aby se mě — přinejmenším po celou příští hodinu — nikdo nevyptával na další přání. Ještě jednu sklenku si vyžádám pouze v případě, že by se interiér zaplnil a já bych se musel obávat nevítaného společníka.

Praha, zaznamenal jsem si do bloku a několikrát to vznešené a nám všem drahé jméno podtrhl.

Vyslechnout všechny Bečvářovy klaštické přátele, ještě jednou se vyptat Marcely Burešové, prohlédnout Bečvářovu korespondenci a písemnosti, podívat se na jeho předchozí příležitostné pracovní poměry. Třeba se při nich setkal s někým z Prahy. Nebo alespoň s někým, kdo měl k Praze trvalý vztah.

Dále — čmáral jsem do bloku — věnovat zvýšenou pozornost rekonstrukci posledního Bečvářova dne. Tedy středy osmnáctého října. Nepodcenili jsme sice toto důležité východisko, víme však — a to od Marcely Burešové — zatím jen to, že Václav Bečvář brzy ráno odešel z domova a že jsme ho následující dopoledne našli ve zdemolovaném ateliéru.

Čili: prověrka na vlakovém a autobusovém nádraží. Zjistit hlavně ranní spoje na Prahu. Prověřit stálé cestující, kteří tu nastupovali. Ti jsou podle mých zkušeností nejspolehlivější: rozhlížejí se po známých, po nových tvářích, blokují ty, kteří by je snad chtěli předběhnout, někteří mají zájem o společnost…

Dolil jsem si rubínový mavrud.

Najednou jsem si vzpomněl: láhev. Jasně. Láhev, přece poslední láhev Václava Bečváře. V troskách ateliéru už jsem žádné jiné pitivo nezaregistroval. I kdyby měli zásoby doma, že by si ji bral s sebou do Prahy? Ale o tom by nám mohla říct Marcela Burešová, i když se snaží vypadat, jako by byl stav domácnosti pro ni něco strašně vzdáleného. Kdybychom zjistili, že si Václav Bečvář víno koupil někde v Klašticích, měli bychom nádherný opěrný bod.

Otočil jsem stránku.

Připusťme, že Václav Bečvář do Prahy necestoval — a ani to neměl v úmyslu.

Uvažuje-li někdo sám, nahrazuje-li potřebný dialog monologem, je vhodné, obstarává-li si sám i úlohu názorového protivníka.

Ten druhý hlas tedy tvrdí, že Václav Bečvář neodjel, že to dokonce ani neměl v úmyslu. Dobře. Pak by ovšem vycházelo, že musel cosi před Marcelou Burešovou skrývat. Navzdory onomu proklamovanému, až záviděníhodné harmonickému vztahu. Možné to je. Proč by však skončil svou pozemskou pouť právě v Marcelině ateliéru? Kdyby udržoval nějaký postranní vztah, tam by si přece svou lásku nevodil. Asi by byl spíš někde u ní. Nebo s ní v některém hotelu. Nejpravděpodobněji mimo Klaštice.

Že by nakonec Jan Vejvoda?

Ačkoli se mi to příčilo, donutil jsem prsty s propiskou k záznamu. Leccos existuje bez ohledu na to, jestli se nám to libí, či nelíbí. Jestli to dokážeme, nebo nedokážeme pochopit.

Ale co dál? — přemáhal jsem se.

Strávili někde společný večer. Třeba proto, že Jan Vejvoda naléhal, možná hrozil — a Václavu Bečvářovi došlo, že musí jednat, s konečnou platností vyřešit i tuto záležitost. Přítel tohoto druhu může být neodbytnější než přítelkyně. Ty si většinou přece jen uvědomí, že už by byly jaksi navíc. On to však nechápe. A není divu: očividnou konkurenci nemá. Chce málo. To už je ostatně specialita této náklonnosti. Vždycky jsou její vyznavači přesvědčeni, že chtějí málo. Tak málo, až je to samotné dojímá: trochu času a přátelství… Václav Bečvář si vymyslí krycí akci, cestu do Prahy. To by šlo. Byla náhoda, že se i při ní objevoval motiv kamaráda? Dá se připustit, že by to bylo vhodnější než zdůrazňovat pozdní návrat domů? Nevím. Jak zdůvodňuje pozdní návrat ten, který bez partnera nikam nechodí a který si navíc musí uvědomovat, jak je právě jeho partner hrozně zaneprázdněn? Nepodléhal by Václav Bečvář — alespoň tak jsem si ho představoval — výčitkám svědomí? Varianta se rozjížděla tak plynule, až jsem musel ve vlastním zájmu odložit propisku. Každá snadnost je nebezpečná. V zápalu nadšení zaznívá jen monolog. Rozhlížel jsem se kolem. Jako bych si teprve dodatečně uvědomoval, že je tady docela útulno. Přibyly tři milenecké nebo čerstvě manželské dvojice. Vesměs měly co dělat samy se sebou, takže chlápek v koutě, který vytrvale čučí do neznáma a co chvíli si o tom provede nějaký zápis, je nijak nerušil. Dlouho jsem však své vůli nevládl. Kopec byl příliš prudký. Zase se objevil Jan Vejvoda. V podobě, jakou si vykouzlila moje obrazotvornost. Kdesi sedí s Václavem Bečvářem. Prosí, dojímá se, vyčítá, naléhá. Jestli má čím, tak i vyhrožuje. Václav Bečvář však nejeví sebemenší zájem. Naopak: potřebuje se vším skoncovat. Jednou provždy. Jak zatím zjistil poručík Junek, Jan Vejvoda nebyl registrovaný, nešlo mu tedy s největší pravděpodobností o žádné sexuální projevy. Jen opuštěný člověk s ostychem k ženám a s hlubokou potřebou alespoň nějakého lidského vztahu. Trochu smutné. A morální profil Václava Bečváře to nijak nešlechtí. Vzhledem k Bečvářovu rušnému životu se však dá předpokládat — a to ne s největší pravděpodobností, ale téměř určitě — že on sám k Janu Vejvodovi nic hlubšího necítil. Že mu jen lichotil Vejvodův obdiv, jeho oddanost. Jinak Václav Bečvář, náš Ronny, prokazatelně úspěšně lovil i mezi dívkami, z nichž leckterá by už mohla být docela dobře jeho dceruškou. Neoplýval světskými statky, a přece mu to nevadilo. Možná se i lehkomyslně vyrovnával s tíhou stárnutí, s vidinou blížící se nemohoucnosti. Když se nadchl, pak to bylo nadšení nefalšovaně mladické, tvrdila Marcela Burešová. I ti o generaci mladší ho brali jako svého vrstevníka. Nešlapal prý v zástupu. Ale co to všechno může mít společného s Janem Vejvodou? Třeba to, že šlo vesměs o takové životní projevy, které spořádaný a zakřiknutý Jan Vejvoda na oko neuznával — ve skutečnosti ho však přitahovaly, možná i fascinovaly. Obecně známý zákon o působení protikladů. Ronny Bečvář mohl být jakousi jeho vnitřní posilou. Posilou, za kterou rád zaplatil, neboť poznal, že Bečvářovi právě o toto zaplacení jde, že pozvánku na exkluzivní večeři nikdy neodmítne. Tehdejší způsob existence ho stál pěkných pár kilokalorií. Oboustranně výhodné.

A najednou dost. Václav Bečvář už nechce ani tu exkluzivní večeři. Povznesl se, stal se z něho kdosi jiný, s minulostí zpřetrhal všechny spojnice. Přišel to svému obdivovateli sdělit. Odchází sám. Jan Vejvoda jde za ním. Připusťme, že už je tma. Může být zoufalý, odhodlaný ke všemu. Zjišťuje, že Václav Bečvář nemíří ke svému bytu, ale do ateliéru. V Janu Vejvodovi se zrodí nápad, jak se pomstít. Ateliér zná, ví o mizerném radiátoru i o hlavním ventilu, který je instalován zvenčí, ví, jak dokázat, aby plamen zhasl a prostor se začal plnit kysličníkem uhelnatým … Nějakou dobu počká — může předpokládat, že Václav Bečvář usne —, pak provede svůj záměr …

Prudce jsem sjel až do údolí.

Uf, to to svištělo. Dlouze jsem se napil.

A teď ty! — zavelel jsem tomu druhému já. Máš snad nějakou výhradu?

A hned několik — ozvalo se. Za prvé kamrlík! Marcela Burešová nikdy nechodila do ateliéru v noci. To Václav Bečvář moc dobře věděl. Nemusel se tedy tísnit na gumové matračce, mohl si pohovět v ateliéru na poměrně pohodlném gauči.

Počkej, to ti vysvětlím, přerušil jsem ten hlas — možná už pod vlivem zkonzumovaného mavrudu.

Václav Bečvář třeba věděl, že Marcela Burešová nechodí do ateliéru v noci, ale nemusel si být jist tím, že se ráno probudí dřív, než ona přijde. A pochopitelně si nepřál, aby ho tu zastihla. Proto se zamkl ve skladišťátku. Do něho se vstupovalo jen velice zřídka. Ani s tím snad nesouhlasíš?

Trochu přitažený za vlasy, nemyslíš? odporoval druhý hlásek.

Když jsem si to probral ještě jednou, dospěl jsem k závěru, že má asi pravdu.

Možný to je, napil jsem se. Ale napadá mi ještě něco: Václav Bečvář mohl předpokládat, že ho může Jan Vejvoda uhánět i po rozchodu. Že je schopen sáhnout i na jeho život. Dejme tomu, že se rozešli na nějakém vzdálenějším místě. Václav Bečvář neměl nejmenší zájem, aby ho někdo ve společnosti Jana Vejvody viděl. Ostatně neměl zájem, aby ho někdo viděl vůbec — oficiálně se přece zdržoval u pražského kamaráda. Co kdyby to nějaký dobrodinec donesl Marcele Burešové?

Václav Bečvář se možná zmínil i o tom, že nebude spát doma, že se Marcele vymluvil na cestu do Prahy. Jinak by se nemohli sejít. To se pak stalo Vejvodovou nadějí. Václav Bečvář do ateliéru tiše a nepozorovaně proklouzne. Nic jiného mu nezbývá. Proto jsme také nezískali jediné svědectví mezi nájemníky domu — ačkoliv tu a tam prý si ho všimnou. Železné schodiště skřípe a závěsy dveří snad deset let nikdo nenamazal. A co udělá Václav Bečvář, když se nenápadně octne v ateliéru? Potmě se vkrade do skladišťátka a teprve tam si rozsvítí, teprve tam si upraví lůžko. K okýnku skladišťátka se nikdo zvenčí nedostane. A nic odsud nedolehne ven, i kdyby Václav Bečvář vyspával poněkud hlasitěji… Nemá to snad logiku?

Můj oponent se už na nic nezmohl. Prostě jsem ho odrovnal.

„Dáte si ještě jednu lahvinku, pane majore?“ sklonil se nade mnou ten skotačivý zajda. A zlaté zuby se mu přitom jen blyštěly.

Sakra.

„Vy mě znáte?“ soukal jsem ze sebe.

Neodpovídala. Jako by to bylo bůhvíjaké tajemství. Rychle jsem schovával poznámkový blok.

Cítil jsem, že ona mě smetla ještě elegantněji, než jsem já zdolal svého věčného oponenta.

Že jsem si raději nevypil tu lahvinku doma, jako to dělá většina ostatních …

Zadrnčel telefon a aranžér Dušan Jirza odhodil štětec. Jako by mu kladívko zvonku zabubnovalo přímo na obnažený nerv. Co se to zase děje? Štětec se kutálel, kutálel, až se dokutálel na sám okraj rozměrného pracovního stolu. Vlastně to byla hobrová deska a na ní ležel transparent s ujištěním, že vánoce bez třeboňského kapra nejsou vánocemi. Nápis pozorovaly čtyři velice smutné rybí hlavičky. Všechny byly brčálově zelené, načrtnuté rychlými tahy a ze všech vyzařovalo přesvědčení, že ta radost asi nebude všeobecná.

Dušan Jirza se vrhl nejprve po štětci, neboť ostrá rumělka již začala okapávat — a rovnou na koženou brašnu, kterou si zapomněl ze samého rozčilení uklidit —, teprve potom se chopil sluchátka.

„Ahoj, Dušane,“ ozval se povědomý hlásek.

Bohužel jen povědomý.

„Ty mě, Dušane, nepoznáváš?“

„Ale jo,“ získával čas. „Proč bych tě neměl poznat… Vážně jsem moc rád, že ses ozvala…“

Snažil se zkrotit neposlušný štětec, výsledkem jeho počínání byla však další rumělková skvrna. Na řemínku od hodinek. Tiše zaklel. Jaksi dovnitř. To se zpravidla naučí každý, kdo má přemíru nadřízených a ani jediného podřízeného.

„Dušane, já s tebou musím mluvit!“

Ten hlásek naléhal. Čím dál líp! Že v sobě někdo nenajde tolik inteligence, aby se na začátku rozhovoru představil! Už s ní něco měl?

„Dobře, hodilo by se ti to pozítří?“

Starý trik: jakmile se vám něco podaří odsunout o osmačtyřicet hodin, máte naději na definitivní odsun. Na odsun do ztracena.

„Pozejtří? Dušane, já s tebou musím mluvit hned teď, okamžitě!“

„Okamžitě?“

„Říkals přece, že můžeš z ateliéru kdykoliv odejít, nebo ne?“

Zoufale se rozhlédl kolem. Vánoce bez třeboňského kapra nejsou vánocemi! Elektrický proud zabíjí rychle, ne však bezbolestně. Nesahej proto do vedení, nejsi-li elektrikář! (Duchovní dítko bezpečnostního referenta Pánka.) Kdo myslí na svou rodinu, ten se k ní chce vracet živý! (Tvorba téhož autora.)

Ateliér…, povzdechl si. Opět jaksi dovnitř. Současně mu však došlo, kdo to asi volá. Jituška. Šestnáctiletý žabec, kterému podobné nesmysly říkal, neboť se zdálo — a praxe to ostatně potvrdila — že právě něco podobného u ní zabere. Absolutní volnost, ateliér, návrhy nových prodejen, dokonce i práce na interiéru chystaného obchodního domu, to všechno — pochopitelně — s množstvím studijních, hlavně zahraničních cest… On, Dušan Jirza.

„Jituško…“

Vsadil vše na jedinou kartu.

„Dušane, že sis ze mě dělal legraci, viď?“

Tedy výhra. Alespoň částečná. Jituška. Léto se už krátilo a on měl jet s kamarádem na chatu. Samozřejmě ve čtyřech. Jeho partnerka však v posledním okamžiku selhala. Přesněji řečeno: selhal její manžel, neboť se nečekaně vrátil. Co teď? Žhavil telefonní linku. Ty dámy, které ho v minulosti obšťastňovaly průhlednými sliby, měly nyní stejně průhledné výmluvy. Naproti tomu ty rafinované zůstávaly rafinovanými i při výmluvách: Nechtěj, abychom se sešli… Právě my dva. Mám strach, co by z toho mohlo vzniknout… Zbytek to sváděl na manžílky. Dušan Jirza se dostával až na pokraj beznaděje. Nešlo už jen o víkend na chatě, ale přímo o pověst. Kamarád nebyl z těch, kdo mlčí… Vyrazil do zámecké zahrady. To kotě tam učilo svého brášku, jak udržet rovnováhu na tříčtvrtečním kole. A Dušanovi padla šťastná karta. Zachránil svou prestiž, neboť Jituška byla ještě přístupnější — i když podstatně naivnější — než se dalo podle prvních náznaků předpokládat. A následujícího dne měla odjet k babičce. Dar dobrotivých nebes …

K babičce pochopitelně nejela. Na chatě se jí prý líbilo.

„Proč bych si měl dělat legraci právě z tebe?“ zeptal se — po pauze plné vzpomínek.

„To jsem ráda, Dušane… Budu za půl hodiny u jezírka, stihneš to?“

Zase zámecká zahrada, zase to místo, kde učila svého brášku balancovat na tříčtvrtečním bicyklu. Už i ona je snad sentimentální?

„Pokusím se.“

Zavěsil.

Konec léta. Co mu chce říct? Že by dokázala tak dlouho mlčet? Sakra, tak přesně to by mu ještě scházelo. Primitivní je na to dost. Jituška. Dalo by se ještě něco podniknout? Začal počítat týdny. Po každém otočeném listu v kalendáři ho oblila nová dávka potu. Bože! Copak nemohla něco aspoň naznačit? Možná volala z domova. Že by to zkusil?

Jenomže k tomu, aby mohl něco zkoušet, by musel znát přinejmenším její příjmení. A o takové podružnosti se nikdy moc nestaral. Vida, jak se diskrétnost nevyplácí!

Namočil štětec do ostré rumělky a pokoušel se dodělat další reklamu na třeboňského kapra. Práce prý uklidňuje. Někdo dokonce tvrdí, že dává zapomenout…

Už po několika tazích však poznal, že on je asi výjimka. Z třeboňského kapra vyšel třeboňský kapr. To má za všechnu svou dobrotu a ohleduplnost.

Vláčet se někam k jezírku. V tomhle počasí. S někým jiným by to možná ani nehnulo. Prožít si svoje pečlivé aranžmá. To ano. Ale proč je později narušovat a rozmělňovat zbytečnými schůzkami, telefonováním, diskusemi, kříšením toho, co už se mělo rozplynout jen v příjemný pocit…?

Dušan Jirza vytočil číslo obchodního náměstka Kdákala. Z ateliéru — když už si skutečně vylhal to exkluzivní slovo — nikdy nemohl odcházet, jak ho napadlo. Bohužel.

„Pánek.“

Ten snaživec snad byl všude. Snad by na něho narazil i v kotelně.

„Jirza. Potřeboval bych mluvit s náměstkem.“

„Řekněte to mně! Soudruh náměstek je právě zaneprázdněn, studuje důležité materiály.“

To se tobě nikdy stát nemůže, pomyslel si Dušan Jirza a zase vzdychl. Další smůla. Poštvat si proti sobě tohohle šplhouna tím, že odmítne?

„Chtěl jsem mu sdělit, že jdu na nádraží.“

„Na nádraží?“ podivil se Pánek. „My se snažíme, soudruhu Jirzo, aby si pracující vyřizovali své osobní záležitosti zásadně až po pracovní době. Samozřejmě že v naléhavých případech …“

Ze způsobu vyjadřování bezpečnostního referenta Pánka aranžér Jirza usoudil, že obchodní náměstek Kňákal nejenže studuje důležité materiály, ale i poslouchá.

„To platí — a sám by vám to mohl potvrdit,“ pokračoval bezpečnostní referent Pánek, „i pro soudruha obchodního náměstka Kňákala!“

Určitě je teď očima přisátý na jeho obličej a dožaduje se souhlasu. Třeba jen jedním očním víčkem.

„Nepotřebuju na nádraží soukromě,“ zklamal ho aranžér Dušan Jirza. „Právě mi avizovali, že kdosi neoprávněně manipuloval s naší permanentní reklamní expoziturou!“

„Ajajaj,“ zamlaskal bezpečnostní referent Pánek; pak se ozvalo slabounké plesknutí: nepochybný důkaz, že mluvítko překryla dlaň a vzkaz je doslovně reprodukován obchodnímu náměstku Kňákalovi; nejpravděpodobněji s dodatkem, že on, referent Pánek, sám něco podobného předpokládal a také již na něco podobného několikrát upozornil. „Tak souhlasíme,“ zapraskalo nakonec.

„Až se vrátím, podám neprodleně zprávu,“ slíbil Dušan Jirza.

Už se zkrátka vyznal. V lecčems.

Ale co se to vlastně děje?

Studoval jsem pitevní protokol. Už nevím pokolikáté. Jako by se snad dalo vyčíst ještě i něco mezi řádky, jako by doktor Wagner neprozradil vše, co prozradit mohl.

V podstatě toho bylo málo. Standardní protokol, jakých už jsem měl v rukou desítky. Vůbec se neohlížel na to, že případ je z kriminalistického hlediska výjimečný. Prostě smrt. Oxyhaemoglobin se sloučil s kysličníkem uhelnatým na karboxyhaemoglobin — jak už jednou doktor Wágner konstatoval. Na těle nebyly zjištěny žádné stopy po zápasu, žádný vpich. Widmarkova zkouška na alkohol stanovila 0,9 promile těkavých látek v krvi, tedy stav podnapilosti. Byl proveden oplach žaludeční sliznice zředěným alkoholem, Stas-Ottova zkouška na přítomnost barbiturátů však měla jen negativní výsledek. Stejně tak testy na psychomimetika a ataraktika, o něž jsem výslovně požádal. Pořád mě znepokojovala jedna věc: že Václav Bečvář přijal svou smrt až přespříliš pasivně. Je známo, že bez ohledu na to, jde-li o sebevraždu nebo o vraždu, dochází v závěrečné fázi otravy svítiplynem k silné podrážděnosti. Postižený se často dáví a zvrací. Věda to vysvětluje tím, že lidský organismus přijímá stále menší a menší množství kyslíku. To způsobuje útlum vyšší nervové činnosti, postupně selhávají podmíněné reflexy. Osobně jsem se setkal s případem sebevraha, fyzicky i psychicky silného muže. K dobrovolnému odchodu ze života dospěl po dlouhodobých úvahách a přípravě. Utěsnil všechna okna, napsal dopisy na rozloučenou, připravil všechny doklady … A přece nakonec roztrhal peřinu a zpřevracel nábytek v místnosti tak, že hodně kolegů věřilo — navzdory dopisům na rozloučenou — v zásah třetí osoby. Psychomimetika — jako například Fenmetrazin, Benzedrin, Preludin a další — zvyšují na jistou dobu bdělost a výkonnost, dokonce i odvahu a iniciativu. Po odeznění účinku nebo při předávkování však následuje značná únava. Ataraktika — jako například Chlorpromazin, Lergactil, Plegomazin, Reserpin a další — jsou útlumové preparáty. Zvláště pak v kombinaci s alkoholem. Ospalost hraničí až s mdlobou. Účinek barbiturátů a jiných podobných sedativ — například Barbitalu a Phenobarbitalu — je už obecně znám Přespřílišnou pasivitu by to však vysvětlovalo.

Jenomže: kde nic, tu nic. Jen jedna litrovka červeného vína značky Mavrud.

Stačila by na hluboký spánek? Tak hluboký, aby byla překonána krize; krize na samotné hranici mezi životem a smrtí?

Doktor Wágner odpověděl tak, že by z něho musel mít radost zejména král Šalamoun: ano i ne. Záleželo prý na Bečvářově organismu, na tom, jak byl právě unavený, na psychické kondici… Vyjmenoval mi těch faktorů celou řádku. Jako by nepsal pitevní protokol, ale odborné pojednání. Když jsem si všechno sečetl a přidal k tomu, co už o doktoru Wágnerovi a jeho osobnosti vím, vzešlo však z toho, že by útlumu z vína docela věřil. Že ho nic — ze soudně lékařského hlediska — nepřekvapilo.

Zato moje otázka týkající se celkového zdravotního stavu Václava Bečváře nemusela působit doktoru Wágnerovi mnoho potíží. Zodpověděl ji jedním souvětím: vše odpovídalo věku, žádné příznaky vleklých či bolestivých chorob, sklerotický proces ještě nezačal.

Z vlastní iniciativy se doktor Wágner zastavil u chrupu. Možná ze závisti. Václav Bečvář totiž nepoznal za dvaačtyřicet let svého života větší dentální zásah.

A to bylo zhruba vše.

Stejně málo mi pomohly odborné expertizy plynového radiátoru a elektrického zvonku.

Pokud jsem ovšem nemohl za pomoc považovat zjištění, že ani na plynovém radiátoru, ani na elektrickém zvonku nejsou patrny žádné stopy mechanické manipulace. Jinými slovy: nikdo si je neuzpůsoboval. Bimetalová pojistka v radiátoru dávno nejistila a elektrický zvonek už zřejmě delší čas jiskřil.

To se ovšem stává.

Příkladem by mohl být i technický stav mého vozu.

Dušanu Jirzovi bylo jasné, že na klaštické nádraží musí skutečně zajet. Kdyby vše projednával přímo s obchodním náměstkem nebo — ještě líp — s jeho sekretářkou, no prosím. Bezpečnostní referent Pánek však je nebezpečný element. Jako každý, kdo kolem sebe vytváří atmosféru velezaměstnaného snaživce, aby mu pak nikdo nemohl vytknout, že nedělá právě to, co by dělat měl. Vždy připraven sázet na vítěze, s vítězem stoupat, jakmile však předpokládaný vítěz zklame, Pánek je s ním hotov během několika minut. Dušan Jirza by o tom mohl podat mnohá svědectví.

Už za hodinu může Pánek šmejdit po peróně.

Dušan Jirza nastoupil do autobusu městské dopravy. Řidič živě diskutoval s dědou, který vezl v odřené nákupní tašce králíka. Jako by všechna ta všednost existovala jen proto, aby mohla kontrastovat s Dušanovým vnitřním napětím.

Vůz se přitom řítil klaštickými ulicemi, jako by to byla autobusová rallye. Dušan nemohl odtrhnout oči od uvězněného ušáka.

Děda se volnou rukou přidržoval stojánku s pokladnou. Rozhořčení z něho jen sršelo:

„Tři dva! Představte si: tři dva!“

„To je pěkná přes držku,“ ohodnotil výsledek řidič a bravurně prokličkoval mezi dvěma zaparkovanými vozy.

„V poslední minutě jsem se musel pohádat se starou,“ svěřoval se děda. „Jak jen votevře klapačku, už je z toho branka. A taky jo. V poslední minutě.“

Na jeho obličeji bylo znát, jak znova prožívá všechnu tu hrůzu.

„Normální zakřiknutí,“ vysvětloval mu řidič. „Slyšel jsem, že to je i vědecky dokázaný. Sedíte sice u televizoru, ale nějakejma zvláštníma vlnama se to přenese až na hráče, ať jsou kdekoliv. Třeba v Americe.“

„Aha,“ zatvářil se vděčně děda. „Já si hned myslel, že na tom něco bude. Jak teď tu klapačku votevře, tak ji přes ni cáknu!“ Znělo to téměř krvelačně.

Pak vystupoval. S novým odhodláním. Dušan Jirza viděl, že ještě chvilku postává na stanici a čechrá králíka mezi ušima. Jako by mu chtěl zpříjemnit hodiny, které zbývají do chvíle, kdy mu přerazí topůrkem sekyrky vaz. A potom se na něho vrhnou s manželkou, která ovlivňuje svým mluvením hokejové výsledky.

Vaše starosti bych chtěl mít, vaše starosti, chvěl se Dušan Jirza. Konečně vystoupil i on. Permanentní reklamní expozitura, to byla ve skutečnosti jen prosklená kovová skříň, kterou on sám přede dvěma měsíci nechal zavézt do vestibulu klaštického nádraží. Sám pro sebe jí říkal mnohem výstižněji: almara. Všichni si dávali závazky, dal si ho tedy i on. Když tuto akci popisoval, zněla tak vzletně, že mu mohl závidět i bezpečnostní referent Pánek.

„Kdy už si konečně ten krám odtáhnete?“ ozvalo se za Dušanovými zády.

Neochotně se otočil.

Uklízečka byla bojovně rozkročená, pravičkou svírala násadu obrovského smetáku a vzezřením připomínala čerstvě vydrážděného buldoka.

„Já?“

Dušan Jirza se snažil vypadat jako jeden z cestující veřejnosti.

Na uklízečku však podobné vytáčky neplatily. Jako zpravidla neplatí na nikoho z těch, co mají svou snadno kontrolovatelnou práci a jsou zvyklí za ni i odpovídat.

„Jo, vy,“ zopakovala uklízečka — a její postoj nikterak nezmírumilovněl. „Hned jsem poznala, kam vás zařadit: jste z těch, který to sem přivlíkli!“

Dušan Jirza začínal chápat, proč se zde dopoledne nevyskytují mladičcí chuligánkové a jejich dívčí protějšky, kdežto odpoledne — zřejmě po skončení pracovní směny této ženy — se to tu nejrůznějšími hašišáky jenom hemží.

„Budu to tlumočit,“ sliboval.

Almara stála na stejném místě, kam ji postavili. Tak jako překážela na podniku, překáží i zde. Existují prostě objekty, které dosáhly takového stupně zbytečnosti, že v lidech nedokážou vzbuzovat nic jiného než lhostejnost. I debilní plakát, který někoho vyprovokuje k tomu, aby ho přizdobil fixkou, je na tom líp. Permanentní reklamní expozitura, jejímž posláním bylo informovat cestující veřejnost o překvapujícím faktu, že klaštický Pramen slouží k zásobování pracujících, neinspirovala k ničemu. Neuvažuje-li se o skutečnosti, že její horní plocha byla pokryta vrstvou cigaretových nedopalků, krabiček a použitých jízdenek. Fotografie byly nedostatečně upevněné a nedostatečně ustálené. To první způsobilo, že se kroutily a odpadávaly, to druhé, že žloutly.

„Jakýpak tlumočit,“ předsunula bojovně i svou dolní čelist. „Lidi do toho narážej a já se pod to nedostanu s žádným pometlem!“

Dušanu Jirzovi svitlo v hlavě:

„Lidi do toho narážej? Tak to se musíte odvolat na bezpečnostního referenta Pánka. Pánek, pamatujte si to. Ten to sem nechal dopravit,“ zalhal na závěr.

„Pánek, Pánek,“ zopakovala si několikrát uklízečka. „Když ta vobluda do tří dnů nezmizí, hodíme ji s vrátným k výtopně. Tady se musí uklízet širokým smetákem. Úzkým se uklízí jenom na schodech a v kancelářích!“

Po této instruktáži se odkolébala. Dušan Jirza ještě zaslechl, jak si mumlá jméno Pánek. V tom okamžiku začal být na sebe pyšný.

Jestliže se mu povedlo tohle, musí se mu — zcela zákonitě — povést i všechno ostatní! Uklízečka si jméno Pánek určitě nenechá jen pro sebe.

Odhodlaně vykročil směrem k zámecké zahradě.

Dušan Jirza přece ví, co je to život! Dušan Jirza přece ví, co je to šance!

„Tedy to shrneme, pane Vejvodo,“ požádal jsem — zhruba po hodinovém výslechu v mé kanceláři: „Václava Bečváře jste znal jenom podle vidění, kdo vám ho ukázal, si už nevzpomínáte.“

„Ne.“

Téměř každý člověk vás upoutá něčím, nač se pak při rozhovoru soustřeďuje vaše pozornost. Ať chcete, nebo nechcete.

Jan Vejvoda mě dráždil svýma očima. Těkaly za silnými skly brýlí bez obrouček. Jako by v celé mé kanceláři neexistoval jediný pevný bod, kterého by se mohly zachytit. Oko do duše okno, tvrdí jeden básník. V tomto případě by to vyjadřovalo duši veskrze rozpolcenou, plnou vnitřního nepokoje a zmatků. K tomu krátké, nepoddajné vlasy s geometricky přesným kruhem lysiny na temeni, zhnědlé a prořídlé zuby. Snad to zdůrazňovala ustupující brada nebo mírně zobcovitý nos, nevím, ale v jeho obličeji bylo cosi ptačího.

„Nebyl vám tedy znám ani způsob života Václava Bečváře a jeho osobní styky,“ pokračoval jsem.

„To mám všechno znova opakovat?“ durdil se. „Proč?“ Ptačí podobu podtrhovalo i jeho výrazné ráčkování. Každé er přímo zahrčelo. Navíc jsem měl pocit, že se na těch tvrdých souhláskách vyžívá. Jako by si je dokonce zamiloval.

„Proto, abyste měl možnost svou výpověd poopravit, upřesnit či dokonce celou změnit. Musíme se dostat k jasným a jednoznačným formulacím. Tak to předpokládá právní řád.“

Toto vysvětlení ho uklidnilo. Jinak by si určitě myslel, že mu nevěřím. Od pravdy by se tím sice příliš neodkláněl, já si to však musel nechat zatím pro sebe.

„Dobře; neznal jsem ho, nezajímal jsem se tudíž o jeho život… A je to všechno nesmysl… Jakým právem se mě vůbec někdo ptal, kde jsem byl v určitou dobu? Proč?“ zahrčel opět. „Proč?“

„Proto, abychom zjistili vaše alibi. Třeba.“

Tu se ptačí hlava napřímila:

„Chtěl bych si stěžovat!“

„Prosím. O způsobech jsem vás informoval před započetím výslechu. Teď však musíte vypovídat. S výjimkou toho, čím byste mohl způsobit trestní stíhání sobě nebo osobě blízké.“

„Tak bych chtěl obhájce!“

„Zatím proti vám nebylo vzneseno obvinění. Říkal jsem vám přece, že vypovídáte jen jako svědek.“

„Řekl jsem všechno, co jsem věděl. Můžu tedy odejít?“ Ustavičně kličkoval.

„Bohužel ještě ne.“

„Jak to?“

„Zatím jste nám toho totiž řekl, pane Vejvodo, jen velice málo. A respektujte laskavě, že můžete být trestně stíhán pro křivé svědectví, popřípadě pro nadržování. Plníte svou povinnost vyplývající ze zákona. Neděláte nám tím žádnou milost. Ani nezaháníte naši nudu,“ dodal jsem, už trochu méně úředně.

„Řekl jsem vám všechno, co jsem věděl.“

„Dobře.“

Vytočil jsem číslo poručíka Petra Junka.

„Nejdřív pana Hronka,“ požádal jsem.

Po třech minutách vstoupili do mé kanceláře. Pan Jaroslav Hronek byl úslužný padesátník s notně prořídlými vlasy, pivním břichem a zešedlými palapontovými korunkami.

Jinak vedoucí výletní restaurace Beseda.

Bedlivě jsem sledoval ptačí obličej Jana Vejvody.

Představil jsem je.

„Pane Vejvodo, ještě trváte na tom, že jste ve výletní restauraci Beseda nikdy nebyl?“

„Trvám,“ zahrčel.

„Pane Hronku, můžete odpovědět na otázku, jestli jste někdy viděl v Besedě tohoto občana?“

„Viděl.“

„Nesmysl!“ zareagoval Jan Vejvoda. „Třeba jsem někomu podobnej!“

„Vážený pane, kdybych neměl paměť na lidi, dal bych se na něco jinýho. Vlastně nedal. Musel bych,“ upřesnil svou formulaci vedoucí Hronek.

„Vzpomínáte si, pane Hronku, kdy tento občan Besedu navštívil naposledy? Kdy jste se tam s ním naposledy vy osobně střetl?“

„Asi před měsícem… I když pochopitelně nemůžu registrovat každýho, kdo přijde. Někdy mám práci v kanceláři, často musím zaskakovat v kuchyni… za sporákem. To se za večer do lokálu ani nepodívám…“

„Dobře. O kolika návštěvách tohoto občana v Besedě byste mohl podat svědectví?“

„Určitě byl u nás nejmíň desetkrát…“

„To je podlost!“ vykřikoval Jan Vejvoda.

Trochu se to vymykalo představám, které jsem si o něm utvořil. Měl jsem ho za méně výbojného. Představy však bývají vesměs ošidné.

Kdyby se vše neodehrávalo v budově Bezpečnosti — a kdyby byl Jan Vejvoda robustnější, možná by se na pana vedoucího Hronka i vrhl. Určitě nebyl jen bolestín.

„Jakápak podlost?“ hájil se Jaroslav Hronek a jaksi dodatečně se v něm probouzel i uhlazený obchodník; tato stránka jeho osobnosti byla poněkud potlačena prvním Vejvodovým výpadem. „Já vás přece nechci do ničeho namáčet, pane. Já ne… Požádali mě, abych podal svědectví. A to dělám. Nic víc, nic míň… Jinak jste pro mě host… Váženej… Ale něco zamlčovat…“

Tím chtěl patrně naznačit, že jistým způsobem si váží i nás.

„Vzpomínáte si, pane Hronku, jestli tento občan chodil do Besedy sám, nebo s nějakou společností?“

„Ještě s jedním hostem,“ pan Hronek se choval stále omluvněji.

„Mohl byste toho hosta popsat?“

„Mohlo mu být přes třicet, možná kolem čtyřicítky, ale to nevím, u některých lidí se prostě neodvážíte odhadovat. Vlasy mu ještě nešedivěly, měl je tak všelijak načesaný, i do čela, ani se nepoznalo, kolik už má na čele vrásek… Štíhlejší, výška asi sto sedmdesát pět centimetrů. Vždycky nosil buď svetry, nebo ty džínsový bundy. V obleku jsem ho neviděl ani jednou.“

Tato charakteristika měla nádech povzdechu. Sám jsem byl v Besedě asi třikrát. Utkvěl mi zejména nápis v šatně: Děkujeme, že nás navštěvujete jen ve společenském úboru. A taky si vzpomínám, jak si medvědovitý šatnář, který zde zřejmě zastával i funkci vyhazovače, mnohovýznamně prohlížel moje semišové sako. A pak i cosi pronesl. To když jsem se já nehodlal dovtípit, že by se mi mohla objevit v ruce dvacetikoruna, když už… Vevnitř jsem se pak sbližoval s p. t. návštěvníky, proti jejichž garderobě se mé semišové sako vyjímalo jako smoking.

„Chodil k vám společník pana Vejvody někdy sám, nebo s někým jiným?“

„To ne, vídal jsem ho tam jenom s panem Vejvodou.“

„Znal jste ho podle vidění i odjinud?“

„Ne. Já nastoupil rovnou do Besedy, předtím jsem pracoval v jižních Čechách. V Klašticích nebydlím.“

„Pane Hronku, budete tak laskav,“ požádal jsem. „Poznáte společníka pana Vejvody na některé z těchto fotografií?“

Podal jsem mu sérii deseti snímků. Na jediném z nich byl zpodobněn Václav Bečvář, zbývajících devět zobrazovalo muže přibližně stejného věku a přibližně stejného vzezření. Jaroslav Hronek se dlouho nerozmýšlel.

„Určitě to byl tenhle… V našem ranku musíte mít na obličeje paměť,“ Vysvětlil ještě jednou. „Jak nemáte paměť na obličeje, nezapamatujete si ani objednávky.“

V ruce držel snímek Václava Bečváře.

„Nechcete změnit svou původní výpověď?“ obrátil jsem se k Janu Vejvodovi.

„Smluvili jste se. To je jednoduchý. A nic to nedokazuje …“

Pominul jsem, že se dopustil nařčení, a v mé kanceláři se postupně objevili další dva svědci: číšník Matějovský a servírka Mudrychová, oba zaměstnanci restaurace Beseda.

Oba vypověděli totéž co vedoucí Hronek, oba našli mezi předloženými fotografiemi snímek Václava Bečváře. Číšníkovi Matějovskému ještě Jan Vejvoda odporoval.

Servírka Hana Mudrychová se zaklonila a zapřela si pravou ruku do téměř vosího pasu. Jako by se práve dověděla něco, co ji šokovalo.

„To je snad neskutečný!“ sotva popadala dech. „Chcete tedy tvrdit, že já vás neobsluhovala? Něco vám povím: vždycky jsem už předem věděla, že si objednáte milánský řízky. Ale musela jsem se tvářit překvapeně… Vždycky jste si sedli do kouta …“

Zachytil jsem Vejvodův pohled. Nebylo těžké mu porozumět: chtěl mi něco sdělit, ale beze svědků.

„Zatím vám všem děkuji,“ doprovázel jsem je ke dveřím. „Poručík Junek s vámi sepíše protokoly, a jestli potřebujete, postará se i o vaši dopravu.“

„S Ronnym jsem se znal,“ řekl Jan Vejvoda a svěsil hlavu.

Teď už se podobal mé původní představě.

Teď už ano.

Dušan Jirza vstoupil do zámeckého parku. Dokonce — vzpomněl si — stejným vchodem jako tenkrát. Co mu může chtít? Nabízelo se jen jediné vysvětlení. To, ke kterému dospěl, když otáčel listy svého kalendáře a počítal týdny. Týdny od jejich prvního, ale zároveň i posledního setkání. Život. Kolik se toho v něm někdy nahromadí. Stát se otcem. Poloviční krach. Stát se však ještě navíc i manželem, tím by se všechno jen dovršilo. Konec plánů. Už by se mohl věnovat nanejvýš tak tlamám třeboňských kaprů. A o sobotách a nedělích tapetovat byty, aby si přivydělal. Aby nemusel poslouchat řeči o tom, k jak mizerné volbě se jeho protějšek rozhodl. Nikdy už by se o něm nemluvilo jako o skutečném výtvarníkovi, jako o malíři. Konec snů… Jako by nestačilo to, co se děje…

Jitku viděl už zdálky. Byla opřena o železné zábradlíčko. Sotva ho spatřila, odlepila se. Mlčky šli proti sobě. Připomínalo to rituál pistolového souboje: stanout tváří v tvář, podat si ruce, čelem vzad a potom dohodnutých padesát kroků.

„Ahoj, Jitko.“

„Ahoj, Dušane.“

Pokud si na ni po tom jejich prvním, zároveň ale i posledním setkání vzpomněl, potom se vybavená podoba vůbec neshodovala se skutečností. Trochu ho to zamrzelo. Vizuální paměť by mu měla sloužit trochu líp.

„Tak mluv.“

„Dušane, ty spěcháš?“

Uvědomil si, že tím dal najevo, jak je rozechvělý.

„Ne že bych nemohl odejít a vrátit se do ateliéru, kdy potřebuju,“ lhal, „ale mám moc práce. Dělám celou kolekci návrhů na interiéry nových prodejen.“

„Aha … Jenomže já ti to nemůžu říct tady.“

„Proč ne?“

„Protože se to tady nehodí.“

Rozhlížel se kolem. V okruhu sto metrů byli určitě sami.

„Někam si půjdeme sednout,“ navrhl. „Docela mám chuť na grog …“

Zkoumal, jak zareaguje na ten všední nápad. Jestli začne uvažovat o tom, kam by mohli a kam by nemohli jít, je to nadějné. Pak si může přát jen pokračování známosti. A s likvidací podobných snah už má Dušan Jirza dost osobních zkušeností.

Přesto se nedokázal zbavit pocitu, že mu nestoupá jen žaludek, ale že se mu derou do krku i všechny ostatní vnitřnosti. Že jde o něco úplně jiného. O něco… Neodvažoval si domyslet.

„Nechci si jít nikam sednout!“

Zkoušel to se starostlivostí. Obava o zdraví toho druhého. Zpravidla zabírá:

„Už je chladno, vlhko.“

„Nemusíš se bát. Vím, kam půjdeme.“

„Kam?“

„Nech se překvapit,“ vzala ho za ruku. Najednou sebou trhla. Jako by byla zasažena elektrickým proudem. „Dušane, co ti je? Celej se klepeš …“

„Ale nic,“ odstrčil ji.

Možná trochu drsněji, než chtěl.

Udiveně na něho zírala.

„Dušane…“

„Co je?“

„Dušane, slib mi, že budeš mluvit upřímně.“

Skoro žebronila.

„Tak už, prosím tě, někam pojď …“

Vyšli ze zámeckého parku.

„Tudy,“ ukázala Jituška.

„Tudy?“ podivil se Dušan Jirza.

Naznačeným směrem totiž nemohli přijít nikam jinam než ke kostelu.

Konec, pomyslel si. Pak stiskl mohutnou kliku. Chrámové dveře se skřípavě otvíraly.

„Proč právě sem?“

To bylo vše, nač se zmohl. Hlas měl zalehlý, tady navíc duněl a všelijak se lámal v gotické klenbě stropu a stěn. Každé z těch tří slov jako by vstupovalo do tohoto posvátného prostředí odkudsi z pekel.

Po obou stranách lodi stála lešení z provazů, žebříků a fošen. Na tom levém seděl človíček, hlava se mu ztrácela v obrovské šále. Komíhal nohama ve vzduchu a zcela bezbožně kouřil. Sotva k němu dolehlo zaskřípění, típnul cigaretu, namáhavě vstal a přehodil si jeden cíp šály přes rameno. Nebylo těžké odhadnout, jaké dilema právě řeší. Buďto ty dva vyhodit, nebo pokračovat v započatém, ale nijak pokročilém díle. Nakonec se s polohlasným zavzdycháním rozhodl pro to druhé. Zamhouřil oči, jako by tím snadněji mohl přivolat některou z potřebných Múz, načež — když ho konečně políbila na nakrabacené čelo — smočil štětec do tyglíku s emailovou barvou a začal kouzlit strukturu pravého kararského mramoru. Počínal si najednou tak zaníceně, že by mu — kdyby byl o nějakých třicet centimetrů vyšší — mohli klidně svěřit filmovou roli Michelangela, an právě zušlechťuje Sixtinskou kapli. Nicméně tomu mravenečkovi se dílo dařilo a mramor byl tak věrný, že studil i na dálku.

„Cos mi chtěla říct?“ zeptal se konečně Dušan Jirza.

Samým vzrušením ani nestačil zaregistrovat, že z lešení se na něho sype nejrůznější svinstvo.

„Dušane, že s tím nemáš nic společnýho!“

„S čím?“ pokoušel se o nechápavost.

Tohle bylo ještě mnohem horší, než očekával.

„Přece s tím rozbitým ateliérem a s tím mrtvým člověkem, co ho tam potom našli…“

„Jak tě to mohlo napadnout?“

Bez ohledu na prostředí skoro vykřikl. Chtěl s Jituškou zacloumat, její bezelstně dětský pohled ho však odzbrojil.

„Ve městě se o tobě mluví…“

„Cože?“

„A ty se pořád tak klepeš …“

Cítil, že už se nejenom klepe, ale že se s ním všechno začíná i točit.

„Kdo to říkal?“

„Ty je neznáš… A Dušane, víš, jak jsme se na chatě bavili o tom, kdo koho nenávidí a co by kdo komu dokázal udělat, Vzpomínáš?“

„Ne …“

„Ale jo.“

„Musíš … Tys vyprávěl o panu Bečvářovi. O tom, co ho teď našli…“

„Blbost!“ vykřikl Dušan Jirza.

Tak hlasitě, že Múza opustila lešení. Mraveneček se vztekle odvrátil od pravého kararského mramoru. Potom jej však zaujal podivný výjev v chrámové lodi:

Chlapík s plnovousem nejdřív vykřikl, potom stál a lapal po dechu. Až se zdálo, že sebou musí každou vteřinu seknout. Nakonec se rozběhl a zápolil s nepoddajnou klikou dveří. Jako by prchal před samotnou smrtí.

Ta holčička jenom zděšeně zírala. Určitě ji to vyděsilo. I z lešení bylo vidět, jak se jí oči zalily slzami…

Výrobce kararského mramoru si opět přehodil přes rameno cíp své několikametrové šály.

Co to mělo znamenat? A proč přišli právě sem?

Seděl jsem v půvabném hradčanském espresu Kajetánka. A seděl jsem shodou šťastných náhod u okna. Šedivý podzim se jako mávnutím kouzelného proutku proměnil v podzim barevný a rtuťový sloupec povyšplhal minimálně o pět čárek. Vítr se utišil a vzduch zprůhledněl. Pode mnou se rozlévalo celé moře pražských střech a proti mně se tyčila monumentální konstrukce petřínské rozhledny. Díval jsem se na svažující se Nerudovu ulici, ve které — jak se mi vždycky zdá — ještě znějí kroky starého pána, na Lobkovickou zahradu i se vznešeným palácem, na kostel svatého Mikuláše a koberec z okrů, červení a žlutí v dálce. A také na čtyři sta třiasedmdesát věží, pro něž si Praha vysloužila své epiteton stověžatá …

Bohužel jsem nepřijel jenom kvůli těmto vjemům. Bohužel. Nejsem tu ani proto, abych si oživoval študácká léta. Mám se zde sejít s panem doktorem Vladimírem Burešem. Snadno se to řekne, ale jsou za tím tři telefonické hovory a jeden polosoukromý dopis. Doktor Vladimír Bureš už byl jako svědek vyslechnut. O výsledku jsem se zmiňoval. Využil, přesněji řečeno zneužil, všech možných právnických kliček. Ani špetička spolupráce. Kdyby podal jeden jediný prst… Ale on ne. Rozvedeni sice ještě nebyli, ale Marcela Burešová jakožto manželka prý pro něho přestala existovat okamžikem, kdy opustila společný byt. To se mi alespoň snažil namluvit. Do telefonu.

Přijde?

Netrpělivě jsem pokukoval po hodinkách. A občas jsem si oživil paměť fotografií. Půjčila mi ji Marcela Burešová. Dlouho tvrdila, že nic podobného neskladuje. Pak ji přece jen vyhrabala. Vzhledem ke stavu její administrativy mě to ani moc nepřekvapilo.

Konečně se objevil. Poznal jsem ho. Téměř okamžitě. Fotografie nelhala, jen originál byl teď poněkud odulejší.

Zvedl jsem se od svého stolku.

„Pak doktor Bureš? Já jsem Kalab.“

Díval se na mě se stejným nadšením jako na výběrčího sdruženého inkasa.

„Můžete mi nenápadně ukázat svůj průkaz?“

„Neposadíme se?“ odpověděl jsem protiotázkou.

Neochotně uposlechl; jen chvíli váhal, má-li sedět obličejem ke vchodu. Psycholog by z toho možná něco vyvodil. Mně se to nepodařilo.

Poprosil jsem číšníka o nápojový lístek. Za touto zástěnou jsem otevřel svůj služební průkaz.

„Vy máte doktorát?“

Překvapeně vzhlédl a zavrtěl hlavou. Jako bych snad působil v instituci, kde by se měla podobná skutečnost trestat.

„Vyhradil jsem si pro vás pětačtyřicet minut,“ poučil mě, když jsem se neměl k tomu, abych odsouhlasil nebo popřel to, co si mohl přečíst.

„Dobře,“ odměnil jsem ho vděčným pohledem. „Až objednám kávu, můžete začít počítat.“

Prohlížel si stav svých nehtů. Jako by v té chvíli neexistovalo na celé zeměkouli nic důležitějšího. Jinak průhledný manévr: podobnou činností inzeroval vnitřní klid. A vnitřní klid musí okázale zdůrazňovat zpravidla ten, kdo ho sám nejvíc potřebuje. Vzhledem k svému sebevědomí si mohl vymyslet něco chytřejšího.

„Stejně nevím, co ode mě můžete chtít…“

„Pomoc.“

Číšník před nás stavěl dva šálky. Doktor Bureš počkal, až se vzdálí z doslechu. Jako by byl přesvědčen, že je sledován jako filmová superhvězda. A číšník že má v nosní dírce mikrofonek.

„Doufám jen, že se nebudete dotazovat na to, nač se mě už jednou ptali… A nač jsem rozhodně odmítl odpověď …“

Už i tónem se mi snažil naznačit, že onen zážitek řadí do kategorie životních nepříjemností, hned vedle chřipky, rozbití nepojištěného vozu nebo návštěvy zubního lékaře se sadistickými sklony.

„Znala vaše manželka Marcela svého přítele Václava Bečváře už v době, kdy ještě žila s vámi ve společné domácnosti? Odhaduji, že se překrývaly asi čtyři měsíce. Znal jste ho i vy?“

Váhal. Věděl jsem, že toto byla právě jedna z otázek, na které při výslechu svědka neodpověděl. Potřeboval jsem si jen ujasnit, jestli je eviduje v paměti. A jak vážná je ta jeho výstraha. Takové to boxerské oťukávání v počátku prvního kola.

„Říkali mu Ronny,“ ušklíbl se.

Pohrdání přímo odkapávalo. Pro vyšetřovatele je vždy výhodné, nechá-li se jeho protějšek strhnout nějakým náhlým citem. Nenávist, závist, odpor, hněv, ponížení, strach, msta… Výsledek se dostavuje. Někdy i neuvěřitelně brzy.

Pražským kolegům doktor Bureš tvrdil, že o osobě mrtvého partnera své ženy nemá žádné znalosti: nikdy ho neviděl, nikdy se o něm nebavili, tím méně se o něho zajímal z vlastní iniciativy. Jedna jediná větička — a po ní následující úšklebek — však prozrazovaly, že to není tak docela pravda.

Pochopitelně jsem to nechal bez odezvy. Rybář taky nesmí předčasně zasekávat.

„Podívejte,“ přemáhal jsem se, „v podstatě jde o velice jednoduchou úvahu. Banální trojúhelník. Neúspěšný ctitel má zpravidla dvě možnosti, chce-li svůj případ řešit násilím: buď zlikviduje ctitele úspěšnějšího, nebo se pomstí dámě, která ho odmítla.“

Podíval se na hodinky. Pochopitelně digitální, pochopitelně švýcarské. Upozornění, že nevážil cestu až na Pražský hrad jenom proto, aby poslouchal výklady nějakého venkovského balíka. Zvláště ne výklady podobného druhu.

Naštěstí jsem se dovtípil.

„Hned se dostanu k závěru,“ sliboval jsem. „Nevíte o někom, kdo se vaší paní dvořil v Praze?“

„Nechcete toho na mně moc?“ Každopádně však byl rád, že do té úlohy odkopnutého partnera neobsazuju jeho.

„Možná ano,“ připustil jsem s předstíranou zkroušeností.

„Zeptejte se jí.“

Předběžně jsem odhadl, že úspěch nevylučuje.

„Mám dojem, že by to nebylo příliš taktní. A musíme respektovat její současný psychický stav.“

„Jmenovat pochopitelně nikoho nebudu,“ slitovával se, „ale poradit bych mohl… Přece by pro vás nebylo obtížné zjistit, s kým Marcela studovala.“

„Určitě ne,“ ujišťoval jsem ho.

„Tedy byste se mohli dostat i k jistému mladíkovi, který dlouho nedovedl pochopit, že je rozdíl mezi študentskou láskou a manželstvím. Dokonce se mi pokoušel stavět do cesty. S těmi oblíbenými řečičkami, že jsem maloměšťák. Maloměšťák,“ dopálil se tou vzpomínkou. „Co jí mohl nabídnout on? Nedělní obědy by hltali někde po automatech …“

Z jeho zapadlých a vrstvou tuku chráněných očí vyzařovalo přesvědčení, že inteligentního člověka dvacátého století snad už nic strašnějšího ani nemůže potkat.

„Máte dobrý postřeh,“ hrál jsem na strunu jeho důležitosti. „Všechno si prověříme. V rámci běžných úkonů. Vaše jméno se nikde neobjeví.“

Asi jsem ho tím příslibem anonymity navnadil. Začal se překonávat.

„A když už se budete pohybovat v těchto sférách, můžete se podívat i na jednoho profesora z Akademie. Tento poměr už byl pochopitelně utajenější. Vodítkem vám však může být, že se nedlouho poté, co Marcela obhájila svou diplomní práci, rozváděl.“

„Kvůli ní?“

„To jste řekl vy,“ upozorňoval.

„Toho jsem si vědom. Myslíte si však, že by ji byl některý z těch dvou schopný sledovat ještě tolik roků po skončení Akademie?“

Pokrčil nepříliš vyznačenými rameny:

„Sledovali ji — nezávisle na sobě — po celou dobu, co jsem s ní žil. A zemdlenost jsem nepozoroval. Dá se tedy předpokládat, že po našem rozchodu jejich naděje ještě stouply. Pedagog, pokud se ke mně doneslo, mezitím dostal několik mastných zakázek, tak si postavil i mastnou chatu… A ten spolužák už taky nechodí jen v manšestrácích se zadkem těsně nad koleny,“ řekl — a nedalo se poznat, jestli jim to přeje, nebo ho to zlobí.

„Nevíte, pane doktore, ještě o někom?“

Navzdory původním výhradám mu působilo znatelnou duševní rozkoš, mohl-li si přisazovat různými náznaky.

„Už ne,“ odpověděl.

A mně se v tu chvíli zdálo, že mu můžu i věřit. Ze ždibce drahocenného času, který se mi uvolil věnovat (a který si po celou dobu až bezostyšně měřil), zbývalo už jen pět minut.

Těch pět minut jsem však ještě potřeboval.

„Pane doktore, věříte, že na Václava Bečváře přicházela anonymní udání?“

„Proč mi to říkáte?“

„Ta anonymní udání se začala objevovat až v době, kdy se seznámil s vaší manželkou.“

„Dal jsem vám dva tipy,“ pohled na hodinky ho přesvědčil, že je třeba přivolat číšníka. „Ostatní záleží jen na vás.“

„Vy myslíte, že to mohl psát některý z nich?“

„Možné je všechno,“ řekl a mával.

„I to, že by jeden z těch dvou měl přístup k vašemu psacímu stroji?“

Naráz byl s máváním konec:

„Co… Co si to dovolujete? Chcete snad prohlásit, že jsem ty anonymy smolil já?“

Masitý obličej zrudl.

„Slyšel jste něco podobného?“ pokoušel jsem se ho uklidnit. „Prohlásil jsem pouze to, že tři anonymní udání, která máme k dispozici, jsou psána na stejném psacím stroji, jakého jste používal k vyřizování jisté korespondence i vy. Odborná expertíza potvrdila nejen druhovou, ale i individuální shodnost,“ podíval jsem se do svých desek. „Jde o přenosný psací stroj výrobní značky Adler-Triumph, druh písma Elite, rozteč 2,20 milimetrů, rok výroby 1960 až 1967… Je to smůla, těchto strojů je s českou mutací klávesnice jen velice málo, dají se proto snadno vystopovat…“

Ať ví, že i u nás se pracuje. Naneštěstí se mu podařilo přilákat číšníka. Vzpomněl jsem si na jeho blok plný číslic a uvědomil jsem si potíže, které by mohl mít s vyúčtováním této položky.

Pokynul jsem panu vrchnímu:

„Platím všechno.“

Doktor Vladimír Bureš odešel. Jako generál, který právě podepsal akt bezpodmínečné kapitulace.

Ani jsem se nedivil, že mi zapomněl podat ruku. Zvolna mi docházelo, že smrt Václava Bečváře je ještě komplikovanější, než jsem původně předpokládal.

Že to nebude jen detektivní záhada vraždy v uzavřené místnosti (když toho pro sebevraždu svědčí stále míň a míň …).

Poručík Petr Junek byl — kromě jiného — obecně známý svým zápisníkem. Ten kroužkový zázrak s doplnitelnými listy by mohl být sám o sobě námětem na povídku. Spolu s pamětí majitele vytvářel nejen značně osobitou, ale i značně výkonnou počítačovou jednotku. Spolupracovníci nevěděli, jestli nějaké listy ubývají, jestli jsou ničeny, zakládány jinam. Každopádně — jako by měl být popírán zákon o nepropustnosti hmoty — se tam další nové papíry vždycky vtěsnaly. Někdy to až vzbuzovalo dojem kouzelné skříňky, jaké používají ke svým produkcím pouťoví iluzionisté. Obzvlášť názorně se to projevovalo při našich operativních poradách. Stačila zmínka a Petr už lovil v tom svém „rozumu“.

Nyní — bylo deset hodin dopoledne — seděl ve své kanceláři. První ranní frmol poněkud ochabl. Typická pauza mezi dvěma koly. Chvilka na kafe, cigaretu a — nepostradatelný zápisník. Tiše si pohvizdoval, křivil obličej a obracel stránky.

Jedna poznámka ho zaujala. Vytočil číslo klaštické nemocnice.

„Prosím internu, ošetřovatelku Věru Sachunskou …“

Zatímco ho nemocniční ústředna přepojovala, pobubnovával prsty. A pobubnovával si až k navztekání dlouho. Navíc se do té manipulace pletl jakýsi cizí hovor.

Zazníval odkudsi zdaleka a náhle byl přerušen cvaknutím a vystřídán shlukem hlásek z bezprostřední blízkosti.

„Dvořáková.“

„Dobrý den… Je ve službě Věra Sachunská?“

„Hned vám ji dám …“

Pak se ozvalo Věróóó! Tak silné, že to pronikalo i dlaní, která překrývala mluvítko.

„Sachunská.“

„Poručík Junek, Veřejná bezpečnost…“

„Veřejná bezpečnost?“ zopakovalo sluchátko. A zopakovalo to s až nenormální ustrašenosti.

„Ano… Vyšetřila byste si pro mne několik minut?“

„A proč?“

„Protože se vás potřebuju na něco zeptat. A nechci vám zatím posílat předvolánku.“

Slůvko zatím mu nějak uklouzlo. Věra Sachunská je však zaregistrovala:

„Jak to — zatím …?“

„Kdy bych mohl přijet?“

„A proč?“ zajíkala se.

„Nerad bych do telefonu,“ ospravedlňoval se poručík Junek. „Budu u vás za půl hodiny. Posadím se mezi pacienty do čekárny. Vezměte si do ruky třeba pouzdro s teploměrem, abych věděl, ke komu se mám hrnout.“

Pak zavěsil. Vytušil, že každé další slovo by ji jen a jen rozrušovalo.

K nemocnici se dopravil trolejbusem. Na ženu ve vrátnici se usmál tak bodře, že zcela samozřejmě stiskla tlačítko elektrického zámku. Nic jiného jí nezbývalo. Všechny ostatní zájemce o vstup však dopodrobna zpovídala. Mladík před poručíkem Junkem musel dokonce vyndat ruku z kapsy umělého kožíšku a předvést nateklé zápěstí.

Měla ta poznámka v zápisníku nějaký význam? Sedl si do čekárny. Mezi chrchlajícího důchodce a muže středních let, který už si natrénoval snad polovinu chorob z lékařského repetitoria. Právě odříkával seznam svých neduhů ženě po levici. Jako by si chtěl celé to divadýlko ještě jednou zopakovat, než vkročí do ordinace.

„Tak tak,“ přikyvovala žena.

Očividně ji však znepokojovalo, že se setkala s někým, kdo je ještě upovídanější než ona. Sotva se stačila nadechnout, aby výměnou posloužila svým vlastním chorobopisem, on už spouštěl další kulometnou palbu.

Poručíka Petra Junka však znepokojovalo cosi jiného. Díval se na hodinky. Ale tak, aby nebudil obecnou pozornost. O diskusi na téma Jen klidně seďte, přišel jste poslední, nijak nestál.

Třeba se někde opozdila, uklidňoval se. Tohle je přece nemocnice, nikdo nemůže odbíhat, jak se mu zlíbí, něco se zrovna přihodilo, poslali ji někam jinam… Ani jsem se vlastně nepřeptal, jestli může za půl hodiny přijít, jestli se jí to hodí, jestli by nedala přednost setkání až po službě …

Po půlhodině — to se ta sbírka neduhů po jeho levici právě šourala do ordinace — už poručík Junek nezvládl své rozechvění.

Zamířil ke schodišti.

„Kde najdu sestru Sachunskou?“ zeptal se zřízence, který vlekl obrovskou baňku s jakousi záhadnou tekutinou — příliš nažloutlou na to, aby mohlo jít o použitelný špiritus.

„Třetí patro a doprava,“ odpověděl v chůzi. „Ale před chvilkou jsem ji potkal venku… Semězdá že to byla ona.“

„Neznáte ji dobře?“

„Ale jo. Jenomže ty holky jsou si dnes všechny tak podobný …,“ sesumíroval svůj názor na mladou generaci a přehodil si baňku do druhé ruky.

Poručík Junek šlapal vedle něho.

„Proč nejedete výtahem?“ prohodil, aby řeč nestála.

„Buď fit,“ vysvětloval zřízenec a kroutil si dál páteřní obratle.

„Jestli chcete, tak vám s tím píchnu,“ nabízel se poručík Junek.

Zřízenec chvilku váhal:

„No, jestli vám to udělá radost… Ale nesmíte s tím praštit.“

Poručík Junek se chopil baňky. Okamžitě začal litovat své ochoty. Zřízenec šáhl do pravé kapsy svého pláště a zapálil si půlčíka. I to dělení cigaret asi bylo součástí jeho novoročního předsevzetí.

Poručík Junek se dal chodbou vpravo. Dveře pokoje sester byly pootevřené.

Několikrát do nich klepl kloubem ukazováku. Drobné děvče v ošetřovatelském stejnokroji se ani neotočilo.

„Slečna Sachunská?“ zeptal se poručík Junek.

„Někam odešla.“

Zdálo se, že na dotazy je zvyklá. Dál si připravovala na podnos nejrůznější pilulky a dražé. Oči měla upřené na seznam a diagnózy jednotlivých pacientů.

„Nevíte kam?“

„Nic neříkala.“

Teprve nyní si všimla, kdo se jí ptá. Snad předpokládala, že mluví s nějakým pacientem. Na poručíka Junka se upřel pohled, v němž nebyl jen profesionální zájem.

„Poslal ji někdo někam? Nemá nějakou pravidelnou pochůzku? Nezvonil na ni některý pacient?“ chrlil ze sebe poručík Junek.

Dívka se zatvářila nechápavě.

„Počkejte, někdo jí telefonoval,“ vzpomínala. „A ona hned vyběhla.“

„Slečna Dvořáková, nemám pravdu?“

Tuba s tabletami, kterou držela v ruce, jí vypadla na stůl.

„Jak to víte?“ soukala ze sebe.

Detektivky ji zřejmě nepoučily. I jednoduchá záhada pro ni zůstávala záhadou. Šťastná to žena.

„Asi jsem ten, kdo telefonoval, a vy jste ta, kdo křičel Věróóó.“

Na dlouhé vybavování však nebyla vhodná chvíle.

„Aha,“ dovtípila se. „A můžu vědět, co jí chcete? Třeba bych mohla něco vyřídit, až se vrátí…“

„Nemůžeme čekat, až se vrátí! Vzpomínejte dál!“

Teď už jenom udiveně zírala. Podobně by se přece nechoval ani ten nejdrzejší nápadník. Ani ten nejrozběsněnější žárlivec.

„Fakt nevím… A mám tu práci,“ pokoušela se o odpor. „Správně sem ani nikdo nesmí…“

Poručíku Junkovi bylo zřejmé, že musí změnit taktiku. Představit se však nechtěl. Mohla by z toho vzejít pěkná blamáž.

„Jak se jmenujete křestním jménem?“

„Karin … Proč?“

Člověka, který se chce seznamovat za každou cenu originálně, rovněž nepřipomínal. S jistým zaváháním vyloučila i pacienta, který byl předvolán na psychiatrii — a nyní si spletl pavilón.

Poručík Junek přistoupil blíž a vzal udivenou ošetřovatelku kolem ramen.

„Karin, moc vás prosím, pojďte se mnou Věru hledat,“ dával každému slovu tolik naléhavosti, že z toho přímo vystupovala otázka života a smrti. „A teď se mě na nic neptejte. Všechno vysvětlím! Potom …“

Nedokázala se vyškubnout, ačkoli vyvíjel na její ramena úctyhodný tlak.

„Já vážně nevím.“

„Telefonujte do všech míst, kam někdy chodívá. Já se běžím pozeptat jinam. Hlavně, prosím vás, rychle!“

Uposlechla, jako by ji hypnotizoval.

Poručík Junek se vyřítil z pokoje sester a v poklusu zpovídal každého, kdo měl bílý plášť nebo ošetřovatelský stejnokroj. Několik lidí potvrdilo to, co řekl už zřízenec s baňkou: ošetřovatelka Sachunská vycházela z budovy! Nebylo to mnoho, ale něco přece jen …

Vrátil se ke Karin Dvořákové.

„Jedna holka ji viděla u závodní jídelny. Jinak nic,“ oznamovala mu. A prsty se jí při tom chvěly tak, že si je musela schovat pod horní díl zástěry. Co se to děje?

„Kam mohla jít? Co je tím směrem?“ naléhal poručík.

„Jestli nešla domů… Věrka bydlí na ubytovně,“ vysvětlila, ale současně začala o svém nápadu pochybovat. „Jenomže co by dělala teď doma? Máme to zakázaný — a Věrka byla vždycky spíš ustrašená… Určitě by se dovolila, aby nebyl průšvih… Ne, doma asi není,“ vyvodila na základě osobních znalostí.

Poručík Junek zauvažoval. Doma …

„Doprovoďte mě tam!“

„Ale to já nemůžu… Zvlášť když už je pryč i Věrka …“

„Kdo by k tomu mohl dát svolení?“

„Doktor Kubeš.“

„Zařídím to… Oblíkněte si kabát, venku je chladno!“

Ustrašeně přikývla.

„Doktor Kubeš je vedle. Před chvilkou jsem ho slyšela … Vysokej blonďák,“ koktala.

Tam už se poručík Junek představit musel. Nicméně požádal o mlčenlivost.

Pádili směrem k ubytovně. Poručík Junek svými pověstnými kroky. Nožky Karin Dvořákové se musely jen mihotat. Těžce oddechovala, ale uvědomovala si, že pozici na čele pelotonu nesmí ztratit, má-li ukazovat směr.

Vběhli do budovy za jídelnou.

„Za chvíli se budou stěhovat do novýho domu,“ zadýchávala se Karin Dvořáková.

Jako by potřebovala soustředit pozornost na něco jiného. Na staré skříně, jimiž byly zaplněny chodby, na pozůstatky po různých řemeslnících, na zbytky movitého majetku těch obyvatelek, které odtud odpluly — nejpravděpodobněji — do kýženého manželského přístavu.

„Tady,“ zastavila se přede dveřmi.

Poručík Junek zaklepal. Zvnitřku se však nic neozývalo.

„Věrko,“ zavolala Karin. Téměř úpěnlivé.

Opět nic. Poručík Junek se sehnul. Dveře byly opatřeny dózickým zámkem — klíč trčel zevnitř.

„Stalo se něco?“ děsila se Karin.

„Nevím…“

Poručík Junek vzal svůj kapesní nůž a snažil se klíč vystrčit. Bezvýsledně. Promítl si v paměti vnějšek této budovy: fasáda je hladká, bez jediné římsy, vzdálenost mezi jednotlivými okny nejméně tři metry. A jsou ve třetím patře.

Rychle si svlékl kabát a podal ho Karin Dvořákové.

„Co chcete dělat?“ To už se podobalo zoufalství.

Odstrčil ji stranou. Div neupadla. Pak se rozběhl a ramenem naletěl do dveří. Zvuk tříštěného dřeva patří k těm, které pronikají až do lidských útrob.

Ošetřovatelka Věra Sachunská — z reakce Karin Dvořákové poručík Junek usoudil, že je to ona — ležela na válendě a nejevila sebemenší známky života.

Okamžitě se nabízelo i vysvětlení: na stolku vedle válendy se povalovaly tři prázdné tuby od barbiturátů a sklenice ze čtvrtiny naplněná čirou tekutinou, pravděpodobně čistou vodou …

Herec klaštického divadla Ivo Haman se přede mnou neobjevil, ale rozložil. V první chvíli se mi zdálo, že zabírá celé dveře — a ještě v nich musí stát kapánek šikmo, aby se do nich vůbec vtěsnal. Něco na tom bylo, protože kus mohutného hrudníku, druhé rameno jako meloun a druhý biceps s neuvěřitelnými propletenci svalů zatím ještě zůstávaly v jeho bytě.

Haman měl na sobě odřené džínsy, bílé, ve švech již popraskané tričko, kolem krku třecí ručník — a podle toho, jak se mu perlilo čelo a jak těžce oddechoval, jsem usoudil, že právě prováděl sérii cviků, při nichž držel nad hlavou nejméně trezor Státní banky.

Můj služební průkaz ho překvapil podstatně víc, než by se dalo u podobného supermana očekávat.

„Bezpečnost?“ zeptal se dýchavičně.

Jako by se mu snad dělaly z toho trezoru mžitky před očima a on nebyl schopen dešifrovat ani hůlkové písmo.

„Ano, jmenuju se Kalab, pozvete mě dál?“

„Prosím,“ ustoupil. Dobře si byl vědom, že dva bychom se těmi dveřmi neprotáhli.

Vyšetřovatel se nejen setkává s mnoha různými lidmi, ale dostane se i do mnoha různých bytů. Tak jsem měl tu čest setkat se s otcem, jehož neštěstí započalo okamžikem, kdy zakoupil své ratolesti elektrický vláček. Hra na železničáře ho zaujala natolik, že byt zanedlouho pozbyl své základní funkce. Spořádaný otec dokupovával, dokupovával, lokomotivky rejdily pod skříněmi, pod válendami, manželka, která omylem šlápla na šraňky, byla prokleta tím nejdrsnějším způsobem, ačkoliv za předchozích osm let společné cesty životem neslyšela od svého chotě jediného hrubějšího slova. Nakonec onen muž dospěl k závěru, že jeho železničářský rozlet přespříliš omezují rozměry jednotlivých pokojů, kuchyně, předsíně, koupelny a WC. Budovatelé slavných tratí se přece také nezastavovali ani před žulovým pohořím. Dal se tedy do probourávání bytových příček… A tak jsem se hned na začátku své kriminalistické kariéry místo senzační poštovní loupeže či několikanásobné bestiální vraždy zabýval zjišťováním, kolik pravdy mají ti, kteří bombardují všechny možné instituce anonymními i neanonymními dopisy a peticemi. Tomu náruživci totiž zbývaly na všechny razičské práce převážně jen noční hodiny. Dvě nezletilá dítka se toulala po ztemnělých ulicích, neboť na kolejištích pro ně nezbylo dost prostoru, a manželka se snažila nabýt ztracenou duševní rovnováhu v psychiatrické léčebně.

Viděl jsem byt člověka, který náruživě sbíral vše, co souviselo s letectvím. Napočítal jsem tenkrát padesát šest vrtulí. Kusy křídel a počet nejroztodivnějších přístrojů už jsem se však vyčíslit neodvážil. Zato jsem si s pocity vnitřního rozechvění sedl do zachovalé kabiny spitfiru, která nyní stála v rohu obýváku, přesněji řečeno v koutě jedné z místností tohoto soukromého leteckého muzea.

Setkal jsem se s člověkem, jehož obydlí bylo doslova přecpáno terárii s exotickými hady. Tři potomci sice vydatně snižovali prospěchové průměry svých třídních kolektivů, zato však byli nedostižnými lovci myší, ještěrek a jiné potravy. Nikdy předtím, ale ani potom jsem neviděl, aby se otcovská prsa dmula takovou pýchou, do paměti se mi vrylo, jak hrdě je všechny tři hladil po šešulkách. Ještě nikdo prý nenalovil tolik čolků…

Aby však někdo bydlel v tělocvičně, to byl — díky herci Hamanovi — zážitek zcela čerstvý.

Nemohlo mu uniknout, jak lačně se rozhlížím. Místo abych se chystal oznámit důvod své návštěvy.

Uprostřed pokoje stál asi deset centimetrů vysoký praktikábl a na něm vzpěračská nakládací činka. Na stěnách ribstoly a sklápěcí švédská lavice, pérové siliče svalů, ohýbací tyče, držáky s celými sadami malých činek. V místech, kde jiní mívají obvykle obrazy a nekonvenční mladí pánové galerii z fotografií svých lásek, visely portréty světových svalovců. U většiny z nich kontrastovala malá hlavinka, neboť tu nelze žádným cvičením zvětšit. Četl jsem: Bob Gajda (Mr. Amerika 1966), Ted Brown (Mr. Kalifornia 1966), Ralph Kroger, Frank Zane, Dennis Tinerino. Všichni byli ověnčeni nejrůznějšími tituly a na všech to jen hrálo. Jenom poslední muskulman byl ošizen. Dokonce — chudák — neměl ani jméno. Přistoupil jsem blíž. Aha. Tady pózoval sám Ivo Haman. Prokazatelně ve stylu všech těch jmenovaných. Nejsem odborník, leccos mu chybělo, ale na klaštické poměry pokulhával jen nepatrně. To člověka, který se stává pomalu, ale jistě lokálním patriotem, vždycky potěší. Teď bychom potřebovali ještě například živá paterčata. Nebo záhadnou obludu, která by se tu a tam vynořovala z jezírka v našem zámeckém parku. Musel jsem se podívat ještě jednou. Ti svalnatci měli pasy užší než krky, všichni se pokoušeli o úsměv a všichni se leskli silnou olejovou vrstvou jako ryby čerstvě vytažené z fenolového Labe.

Herci Hamanovi však můj zájem nikterak nelichotil. Poznal jsem to zejména podle jeho rozpačitého přešlapování. Zintenzívnělo, když jsem se dostal k zavěšené tabulce. Prozrazovala, nakolik se našemu atletovi zvětšují bicepsy, hrudník, stehna a lýtka — a o kolik se naproti tomu v jednotlivých časových intervalech zúžil pas. Dost mi to připomnělo nalinkovanou čtvrtku papíru, na kterou moje babička zaznamenávala, jak snášely její slepice. Jen s tím rozdílem, že babička si nikdy nepsala: kropenatou utratit, kdežto pod tabulkou herce Hamana se poznámky objevovaly. A hned celý sloupec: Zaměřit se na přední část deltového svalu! Velký prsní sval — zvýraznit reliéf! Tříhlavý sval ramenní!

„Nesednete si?“ navrhl.

Už toho měl zřejmě dost. Koneckonců jsem se mu ani nedivil. Choval jsem se tu jako venkovan, který se zničehonic octne na reprezentačním plese — a najednou se diví, že ve šněrovacích botách a štruksových kalhotách je tam pouze on sám. A že dámy mají téměř polonahé hrudi, ne vlňáky. Něco vás prostě fascinuje. Bez ohledu na to, jak už jste na tomto světě zcyničtěli a jak dlouhá byla vaše školní docházka.

Sedli jsme si. Na lavičku pod ribstoly. Jinam to nešlo. Kabát jsem si pověsil na držák činek.

„Nechcete džus?“ vzpomněl si Ivo Haman a ukázal na nízký stolek, kde stála sklenička a kde ležel i nezbytný tréninkový deník. „Samozřejmě bych vám přinesl jinej,“ sliboval. „V tomhle jsem si už rozpustil proteiny…“

Lehce jsem se zachvěl. Nepříjemný pocit by ve mně dokázal vzbudit už samotný džus. Teď ještě nějaké podpůrné chemikálie …

„Dík. Nebudu vás dlouho zdržovat. Potřebuju jen několik svědeckých informací.“

Načež jsem mu vysvětlil, jaké jsou pro tuto zpověď zákonné podklady. A že stejně ještě bude muset za mnou přijít.

Po celou dobu přikyvoval a třel si ztvrdlé dlaně. Hlasitě to skřípalo.

„Já jsem se s Bečvářem nijak moc neznal,“ řekl, dřív než jsem stačil položit první otázku. A než jsem vůbec dal najevo, čeho se má návštěva bude týkat.

„A s jeho partnerkou?“

Pohodil nervózně hlavou. Přitom se mu rozehrály chomáče svalů od krku až někam ke kyčlím.

„Vím, odkud vítr fouká,“ pronesl metaforicky.

Jako by tím chtěl dát na srozuměnou, že se mu nesouměrně nevyvíjí jen postava.

„Tím líp.“

„Párkrát jsme se viděli. Už ani nevím, kde prvně. To víte, lidi od kumštu …“

„Aha,“ tvářil jsem se, jako by byla podobná odpověď zcela vyčerpávající.

„Možná to bylo v Jadranu,“ vzpomínal si — a pro zvýšení účinu nasadil gesto myslitele. Takové, jakého se používalo ještě u kočovných společností: palec a ukazovák pravé ruky svíral čelo a dlaň zabraňovala přístupu světelných paprsků, které by mohly ublížit zrakům zahleděným do minula. Bál jsem se, aby mu ten trans neuškodil.

„Na tom nezáleží,“ vracel jsem ho na zem.

„Na čem tedy?“

Vyciťoval jsem, že je nervóznější, než by odpovídalo dané situaci. Kdybyste se mě zeptali, proč se mi to zdá, asi bych vám odpověděl jen vyhýbavě. Třeba tím, že je to věc praxe. Kdybyste se však podobnou odpovědí nechtěli spokojit, musel bych prozradit pravdu: kdykoliv máte možnost, sledujte prsty u nohou. Ty se nedají příliš ovládat.

Rychle jsem přizpůsoboval další postup:

„Kdy a od koho jste se dověděl, že je Václav Bečvář mrtvý?“

„Proč?“

Prohlížel jsem si jeho deltový sval, zvlášť onu přední část. Nechápal jsem, proč se na něj chce ještě zaměřovat. Leckdo by se spokojil s jeho čtvrtinou. A ještě by na plovárně oslnil mnoho panenských i skoropanenských dívek.

„Pane Hamane, účinkoval jste někdy v detektivní hře?“ zeptal jsem se. Trochu neslužebně.

„Jednou. To bylo,“ chtěl se rozpovídat, ale vzápětí si uvědomil, že se to od něho nežádá, a tak si začal třít dlaň o dlaň. Potom zabasoval: „Proč?“

„Chtěl jsem se jen přesvědčit, jestli jste si povšiml, že dotazy zpravidla kladou detektivové. A ujišťuju, že je to jedna z mála věcí, při nichž se autoři neodchylují od skutečnosti.“

„Od koho jsem se o Ronnyho smrti dověděl? Počkejte …,“ opět si stiskl nakrabacené čelo. Ne a ne to však z něho vymáčknout: „Víte, že si nevzpomenu?“

Jako by tím byl sám udiven.

„Přece musíte mít profesionální paměť,“ lichotil jsem mu, ačkoliv mi nebylo jasné, jestli není v místním divadle využíván převážně jen k tomu, aby transportoval sultány, strašil barové opilce či vytvářel role padouchů, a to buď zcela němých či s jedním dvouslabičným štěkem.

„Už vím,“ nenechal se zahanbit. „Řekla mi o tom jedna holka ze špitálu. Doposud jsme se jenom zdravili, ale najednou mě zastavila a vyprávěla, co se Ronnymu stalo.“

„Prozradíte mi její jméno?“

„To bych skutečně nerad.“

„Věra Sachunská?“ vystřelil jsem.

Udiveně na mě zíral. Na to, aby už věděl, že ošetřovatelku Věru Sachunskou jen tak tak zachránili — a nedal na sobě vůbec nic znát — by musel být mnohem zdatnějším hercem.

„To jste mě přišel zkoušet?“

Tón jeho hlasu nikterak neskrýval, co si o podobném konání myslí. Podobalo se to počátečním reakcím Marcely Burešové.

„Ověřuju si určitá fakta,“ odpověděl jsem, abych nemusel prozrazovat, že pátrám právě po onom slabém místu, které jsem před chvilkou vytušil. „A komu jste pak tuto zprávu oznamoval vy?“

„Já?“ zase si třel dlaně. Jako by chtěl v blízké budoucnosti vyrábět tolik statické elektřiny, aby se mohl stát samozásobitelem.

„Jsme tu jen my dva, pane Hamane,“ upozornil jsem.

Vstal a zvrhl do sebe obsah skleničky z nízkého stolku. Ani se při tom nezašklebil. Skoro to vypadalo, že má na ty proteiny návyk.

„Asi našemu inspicientovi.“

„Proč právě jemu?“

„Protože vím, že se s Ronnym znal. Já tenkrát ještě v místním divadle nebyl, ale mnohokrát jsem slyšel, že tu Ronny dělával kulisáka.“

„Hodně jste tím pana inspicienta překvapil?“

„Moc ne,“ přiznal s jistým zklamáním. „Řekl cosi v tom smyslu, že Ronny si o něco takového vždycky koledoval … Ale že je ho škoda,“ doplnil, aby snad nevznikl dojem, že soubor tvoří jen vybraní cynikové.

„Dále jste se o tom už nebavili?“

„Vy jste s ním už mluvili, viďte?“ zeptal se — navzdory mému předchozímu poučení.

Nasadil jsem masku, kterou pokládám za neutrální pohled, a pravou rukou jsem k tomu přidal ještě krapánek tajemna.

Zřejmě to zabralo.

„On mi pak začal vypočítávat, kdo všechno měl na Ronnyho pifku… To je prosím inspicientův výraz,“ vysvětloval, aby snad nemohl být obviněn z nespisovného vyjadřování před úřední osobou.

„Z toho by se dalo usoudit, že inspicient se s Václavem Bečvářem stýkal i poté, co Ronny z divadla odešel. Respektive že měl možnost a zájem získávat o něm informace.“

„Víte, že jo?“

Podíval se na mě, jako bych pronesl bůhvíjakou moudrost.

„Mohl byste zopakovat jména těch potenciálních nepřátel?“

„Tedy nejvíc mluvil o manželovi… Marcela totiž ještě není rozvedená, víte to?“

„Víme. Znal i jeho jméno?“

„Říkal jen doktor Bureš. Ale jestli vás to zajímá, tak on Marcele pořád škodil. Měla mu prej něco dlužit… A co škodilo Marcele, to se pochopitelně nelíbilo Ronnymu. A údajně si za doktorem Burešem zajel do Prahy. Trochu mu pohrozit…“

Stěží jsem zvládl svoje rozrušení.

„Museli tedy být víc než známí nebo jenom spolupracovníci, tedy Václav Bečvář a váš inspicient,“ řekl jsem, aby se do našeho hovoru dostalo trochu všeobecnosti.

„Tohle by přece Bečvář nevyprávěl kdekomu. Dověděl jste se, jaký měl ten Bečvářův zásah výsledek? A kdy k němu mělo dojít?“

„Takovou pozornost jsem tomu zase nevěnoval,“ kroutil se svalovec. „Mně to připadalo, mám-li mluvit pravdu, poněkud nevhodný. Nemám prostě takové dohady rád. Někdo pustí do světa nějakou fámu, ta se šíří… Třeba i o vás. A můžete se bránit?“

Upřel na mě oči. A já si poprvé všiml, že vypadají docela upřímně. Jen je jaksi nevnímáte. Kvůli těm bicepsům a přední části deltového svalu.

Nechtěl jsem ho trápit. Život mu jistě už tak dost znepříjemňovaly všechny ty činky, tyče a ostatní mučidla.

„Těch jmen však bylo víc, ne?“

Sledoval jsem jeho obličej. Jako by už ho začínalo mrzet, že se projevil tak sdílně. Zpočátku si možná myslel, že si jen ověřuji, nakolik je pravdomluvný. Teď už mu nemohlo uniknout, že o tom vím mnohem míň než on. Možná vůbec nic. Nezvládl jsem prostě vhodný manévr. I to se stává.

Předpokládal jsem, že tato otázka je z rodu ohleduplných. Ale jaksi nebyla. Rozpačitě jezdil těma upřímnýma očima po galerii svých vzorů. Musel jsem uznat, že už jejich jména zněla svalnatě. Nicméně lvu Hamanovi příliš nepomáhaly. V tomto okamžiku určitě ne.

„Asi jsem se špatně vyjádřil…“ couval.

Vyvstala jednoduchá, logická úvaha: objevilo-li se více než jedno jméno — a Ivo Haman to buď z neprozřetelnosti, nebo z obavy, že já ho jen zkouším, prozradil — nabízí se několik zdůvodnění. Například …

„Nebylo mezi těmi jmény i vaše?“ pokoušel jsem štěstí.

Okamžitě se prozradilo, že to byl zásah do černého. Postavy chladnokrevných dobrodruhů by mu zřejmě nevyhovovaly ani na jevišti. Nebo on by nevyhovoval jim. Možná i v ansámblech s akutním nedostatkem mužských elementů. U velkého prsního svalu už jsem nemusel obdivovat pouze jeho reliéf. Zajímavé bylo i to, jak vibruje. Vzpomněl jsem si na školský experiment s krystalem křemíku.

To všechno mě inspirovalo k dalšímu pokusu:

„Pane Hamane, vy se znáte i s jistým Dušanem Jirzou, nemám pravdu?“

Napjaté mlčení bylo vystřídáno prudkou reakcí. Otočil se ke mně. Tak rychle, až z toho byl průvan. Do vzduchu se totiž zapírala pořádná plocha.

„On už se vám teda vyzpovídal, co?“

„Nesmím prozrazovat vše, co nám kdo řekl,“ bránil jsem se. „Pochopitelně jsme s panem Dušanem Jirzou mluvili. Nevím, jestli jste informován, ale pan Dušan Jirza posloužil prostřednictvím elektrického zvonku onou jiskrou, která roznítila nahromaděný svítiplyn.“

Jenom si něco zamumlal. Určitě měl obavu, abych opět nezkoušel šťourat, kdo mu to řekl a kolik bylo zrovna hodin.

Že bych se mu nějak vryl do srdce, o tom jsem si nedělal sebemenší iluzi. Bude se teď možná dívat kritičtěji i na postavy filmových detektivů.

„Když já nedokážu nikoho shodit,“ posteskl si.

A v první chvíli se to zdálo být stejně upřímné jako pohled jeho očí.

Tušil jsem, kam směřuje.

„Nikoho přece neshazujete, pane Hamane. Co mi v tomto stadiu vyšetřování sdělíte, beru jen jako vaši osobní domněnku. Nikam to nezaznamenávám a před nikým dalším s tím nebudu operovat. Situace by se změnila, jakmile bychom sepsali řádnou svědeckou výpověd. Pak už byste se mohl dopustit trestných činů. Například křivé výpovědi, nadržování, maření úředního výkonu… No, to by mohlo stačit,“ usoudil jsem při pohledu na jeho svraštělé čelo. „Věříte mi?“

„To máte těžký… Takhle někomu …“ soukal ze sebe.

„Taky by se mohlo stát, že byste se dostal do zbytečného podezření…“ snažil jsem se ho zviklat.

Chvíli mlčel. Rozhodoval se. Tentokrát to bylo opravdové. Jako by na to, co by asi od něho mohli chtít na jevišti, dočista zapomněl. Možná právě proto by byl v tomto okamžiku nejlepší.

„Já se vám tedy přiznám!“ vstal a rozložil se do celé své mohutnosti.

„Prosím … Ale klidně si můžete opět sednout.“

„Jeden čas se mi Marcela Burešová líbila trochu víc … Víte, co tím myslím?“

„Leccos už jsem o těchto věcech slyšel,“ povzbuzoval Jsem ho. „A ten jeden čas… To už je tedy vyřízená historka?“

„Pořád ji považuju za moc fajn holku, to nepopírám. Jenom jsem si uvědomil, že to prostě nejde. Člověk nemůže mít všechno, co by chtěl…“

Povzdechl si a z úst se mu přitom vydralo tolik vzduchu, až se mi zdálo, že se musí tahle tělocvična nafouknout. Začínal mi být čím dál sympatičtější. Kus golema a kus dítěte. A čím neobvyklejší kombinace, tím víc nás zpravidla přitahuje.

Že by se však něčeho předčasně vzdával, to se mi k němu nehodilo. Svou kulturistickou kariéru mohl klidně začínat s rameny, jaká připomínají uzenáče. A pochybuji, že by měl na ta svá železa vždycky náladu …

„Předpokládám, že jste mi nechtěl říct jen tohle,“ pomáhal jsem mu.

Zase se zvedl. Tentokrát poněkud zkroušeněji.

„No — a jednou jsem se prostě nechal unést a trochu jsem se s Ronnym chytil.“

„Chytil… Co to podle vás znamená?“

Obhlížel jsem jeho ramena. Pochopil. A okamžitě celý zčervenal:

„To ne,“ šermoval mi rukou těsně před obličejem, „nedokázal bych nikoho ani zmáčknout… Ale hádali jsme se. Teď je mi to fakticky líto.“

Líto, líto … Jenomže proč tohle všechno? Nenacházel jsem vysvětlení. A přece. No jo… Událost musela mít nějakého svědka!

„Jsem rád, pane Hamane, že jste mi to nezatajil. Vždycky je dobře, když něco vidíte z obou stran.“

„Fakticky tím pro mě všechno skončilo,“ ujišťoval.

Bohužel tak, že by nepřesvědčil ani diváky, kteří právě usínají nebo se dostavili do kulturního stánku jenom proto, že jim někdo vnutil lístky: vnitřní přesvědčivost nahrazoval zvýšeným hlasem.

„Vzpomenete si, kdo všechno to viděl a slyšel?“

„Snadno. Byli jsme u toho jenom tři. Ronny už je na onom světě. Zbývá Dušan Jirza. Proč mě zkoušíte, když vám už všechno prozradil?“

Jeho vyčítavému pohledu se velice těžko uhýbalo. „Musím si i ověřovat,“ zalhal jsem.

„Vůbec nevím, co tím sleduje. Já — a někoho zabít!“ Bylo to tak nečekané, že jsem se musel opřít o ribstoly za svými zády.

„Co to povídáte?“

Koukali jsme jeden na druhého. Těžko odhadnout, kdo z nás dvou byl udivenější.

„Přiběhl za mnou do divadla a začal mě přemlouvat, že by bylo lepší, kdybych se dobrovolně udal… už prej kvůli Marcele.“

„Kdy, prosím vás?“

„Hned druhý den, co se to stalo… v pátek. Bylo to naprosto nečekaný. Vůbec jsem ho nemohl přesvědčit. Pořád tvrdil, že oba víme, na čem jsme … Ale já … Chcete, abych šel s vámi? Myslíte si to taky, viďte?“

„Proč?“

Chvíli jsme mlčeli.

„Kdybyste chtěl na kritickou noc alibi, tak můžu říct jedině to, že jsem byl tady. A bohužel sám,“ přerušil ticho.

„Člověk nemůže žít tak, aby měl na každou minutu svědka,“ uklidňoval jsem ho.

Nepříliš úspěšně. Už proto, že na alibi jsem se zeptat chtěl.

„Přece bych nezabíjel!“ díval se na mě tak úpěnlivě, „a otrávit ho. Čím? A kde?“

„Jak to — otrávit?“

„Copak nebyl otráven jedem?“

„Od koho máte tuhle informaci?“ zeptal jsem se.

„Říkala mi to Věra Sachunská. Asi prý se mu už doma udělalo špatně, odešel do ateliéru, tam si chtěl přitopit plynovým radiátorem, jenomže už nekontroloval svoje chování, tak jenom pustil plyn, ale neškrtl zápalku … Ráno to pak bouchlo,“ končil svůj osobitý výklad.

Nechtěl jsem mu to vymlouvat.

„Vy jste někdy byl v tom ateliéru?“

„Já?“ podivil se. „Co bych tam dělal?“

„Já jen kvůli tomu radiátoru.“

Chystal jsem se odejít. Čím dál víc jsem musel myslet na toho vousatého aranžéra. Vypovídá-li Ivo Haman pravdu — a zatím není důvod pochybovat, že by pravdu nevypovídal —, proč to všechno? Jaký má Dušan Jirza zájem na té epidemii strachu, kterou kolem sebe šíří? Dušan Jirza, Dušan Jirza — mumlal jsem si.

Aby odvrátil podezření od sebe?

Nic jiného mě nenapadlo.

„Vážně všechno skončilo tou jednou hlasitější výměnou názorů,“ ujišťoval Ivo Haman.

Zřejmě mu neuniklo, že se netvářím nijak přesvědčeně. A to ho na závěr setkání asi dost zneklidňovalo.

„V ateliéru jste tedy nebyl…,“ zopakoval jsem — spíše jen pro vlastní potřebu. „Ani nikdy dřív?“

„Ne … Proč se ptáte?“

„Protože tam máme úplnou záplavu otisků prstů. Jde o to, aby se vyloučily ty starší… Chápete?“

„Vím, že se to dělá.“

„Když někdo řekne, že tam byl třeba před měsícem, nic se neděje. Usnadní nám tím práci. A sám se vyvaruje možného podezření.“

V zájmu vyšší spravedlnosti jsem poněkud deformoval základní principy daktyloskopie.

„Ano, ano …,“ přikývl.

„Je toho tam jako někde na zábradlí,“ posteskl jsem si. „Zvláště na tom průtokovém ohřívači vody. Nevím, jestli tam vůbec byl někdo, kdo se zapomněl opřít…“

„Průtokový ohřívač?“ zareagoval herec klaštického divadla Ivo Haman.

A současně mu došlo, že to nebyla reakce dvakrát zdařilá. Jenomže vyřčené slovo nelze vrátit zpět, jak praví i básník.

„O něm vám vyprávěla paní Marcela?“ zajímalo mě.

Jestliže před chvílí měnil barvu obličeje do červena, tentokrát to připomínalo nefalšovanou dračí krev. Snažil se cosi vysvětlovat, ale sám nevěděl co, tak toho nakonec rozumně nechal.

Možná začnete pochybovat o mém charakteru, ale já měl v plánu ještě něco. Nedovedl jsem si totiž vysvětlit, proč mě Ivo Haman přijímá jen v té své mučírně, když podle venkovních oken jsem si předem spočítal, že byt je dvoupokojový. A napovídala tomu i velikost předsíně.

„Telefon zde nemáte, viďte?“ zkoušel jsem štěstí.

Svobodní muži mívají aparáty nejčastěji u svých lůžek, já ho tam mám taky, ale spíše jen proto, abych si mohl porozprávět s naším operačním důstojníkem. Zvláště v nočních hodinách. A hlas, který vás nutí vstávat, má vždycky dost daleko ke slavičímu klokotu.

„Bohužel.“

Telefonní seznam — i když dva roky starý — kupodivu nelhal. Finta tedy nevyšla.

„Kdybych potřeboval ještě něco zjistit, kde vás mohu zastihnout?“ zabavoval jsem ho už v předsíni.

„Nejlíp nechat mi vzkaz ve vrátnici v divadle … Ale prosím vás.“

„Bez obav, nebude tam služební razítko.“

„Dík … Aspoň za to …,“ rozplýval se.

Zdálo se mi, že je situace dobře připravena. Nasadil jsem masku hrozně zaměstnaného člověka — a místo ke schodišti jsem pochodoval k těm druhým dveřím.

„Tam ne!“ ozvalo se za mnou hlasité zvolání. Skoro výkřik.

Ale já byl přece zabraný do svých služebních myšlenek. Pochodoval jsem nepřítomně dál.

Ivo Haman se mě snažil chytit za ramena. Ale já už otvíral dveře. Sakra. Druhý pokoj byl plný plastik. Nejsem znalec výtvarného kumštu, ale autora nebylo obtížné určit. Respektive autorku.

„Promiňte,“ omlouval jsem se. „Tak mizernej orientační talent, jako mám já, už snad nemá nikdo v celým kraji…“

Ateliér akademického sochaře Milana Kalvody patřil k nejlepším v Klašticích. Jestli ovšem nebyl nejlepší vůbec.

Zabíral celé patro solidního čtyřpatráku přímo uprostřed města. Kdysi zde byl honosný měšťácký byt. Příčky, které oddělovaly jednotlivé pokoje, byly nahrazeny jen nosnými sloupy. Okna na čelní stěně byla rozšířena, takže vznikla téměř jednolitá skleněná plocha. Prostor připomínal menší krytou tržnici. Nejen rozměry, ale i vzhledově.

Jinak — nejstručněji řečeno — vnitřní zařízení a jeho nynější stav svědčily o tom, že akademický sochař Milan Kalvoda prožíval v minulosti mnohem slunečnější časy, než jaké mu dopřávala současnost. A kdo by chtěl zkoumat dále, musel by dospět k závěru, že mnoho slunečných dnů nedopřával svému okolí ani Milan Kalvoda. Dílem spojité nádoby, dílem řetězová reakce.

Nyní zde pracovala Marcela Burešová.

Hned v pátek dvacátého října se Milan Kalvoda došoural za Marcelou. Měl v sobě svou dávku bílého vína, dokonce se i najedl a oholil, takže vypadal velice spokojeně. Tváří v tvář Marcele Burešové jako by se za tuto spokojenost zastyděl. Dlouho ze sebe nemohl vysoukat jediné slovo.

„Pojď dál — a nezouvej se,“ vyzvala ho Marcela.

Přišlo už takhle několik klaštických kolegů. S projevy nejhlubší soustrasti a s nabídkou pomoci. Tak jako projev hluboké soustrasti i nabídka pomoci má už svou zavedenou formu. Jako pozdrav, který říkáme zcela automaticky, bez ohledu na jeho obsah. A podobně jako onen pozdrav — to byl Marcelin dojem — jsou tyto projevy i zamýšleny.

Milan však byl nejkonkrétnější:

„Hele, ty teď nemáš kde sochat,“ mžoural na Marcelu. „Tak jsem ti přinesl klíče.“

„Klíče?“ podivila se.

„Jo, já musím do Prahy.“

Neznala se s Milanem Kalvodou nijak dobře. Co však o něm věděla naprosto nezvratně: nemusel nikdy nic. Snad s výjimkou svých základních fyziologických potřeb.

„Pojď aspoň dál,“ zopakovala Marcela. „A nezouvej se!“

„Balím,“ odpověděl a vysmekl se. V Marcelině ruce zůstaly klíče od Milanova ateliéru.

Nabídky tedy bylo využito. Muselo být. Marcela se upnula na práci. Tak jako nikdy dřív. Muž, který se zamkl do svého pokoje a začal hrát šachy, když se dověděl, že zemřel jeho otec, nebyl necitlivý. Určitě ne. Marcela přicházela kolem deváté hodiny, cestou si nakoupila jídlo, pití a cigarety na celý den — a s několika nejnutnějšími přestávkami pokračovala až do večera. Ten se zpravidla neohlašoval jen tmou za skleněnou stěnou, ale i zarputilou bolestí očí a páteře.

Tak tomu bylo i dnes.

Marcela odstoupila od stojanu a posadila se do staré biedermeierovské lenošky. (Pera z ní trčela tak, že s lenošením se nemohlo příliš počítat.)

Po chvilce vstala a přinesla si cigarety, zápalky a popelník. Navzdory tomu, že Milan Kalvoda razil definici, že popelník je nádoba, do které odklepáváme popel, není-li náhodou v místnosti podlaha.

Jak je možné hodnotit tento den?

Sumarizovala, ačkoliv se do těchto úvah vkrádaly myšlenky zcela jiného druhu. Dokonce myšlenky podstatně Silnější a neodbytnější.

Snažila se jim vzdorovat. Už v tom získala i jistou praxi. Všechno se však odehrávalo na samém okraji prudkého srázu. Uvědomovala si s veškerou naléhavostí, jak osudným by se mohl stát jeden jediný krůček. Krůček vzad. Na Akademii jim stál modelem vzpěrač. Nikdy předtím se o tento sport nezajímala. Málokdy zapadá do dívčího světa. Spolužáci si přáli, aby se jim stavěl do nejrůznějších hrdinných póz. Od té, která připomínala hrdost Bivojovu nad sraženým kancem, až po díkůvzdání za fyzickou sílu. Marcela ho chtěla s činkou nad hlavou. Zdálo se jí, že je to pro vzpěrače nejen nejtypičtější, ale i nejpřirozenější. A dost se divila, že vzpěrač balancuje s činkou nad hlavou jen několik vteřin. Všichni se smáli.

Několik vteřin.

Jak dlouho však může balancovat ona? Teď už tu nic k smíchu není.

Udělala dost, možná víc, než si dopoledne předsevzala. Pokus o hradbu proti podstatně silnějším a neodbytnějším myšlenkám. Může jít domů. Domů… Další bolavé slůvko. Tedy tam, kde nyní bydlí. To by mohlo znít přijatelněji. Jenomže teď nejde o vyjádření, ale o obsah. A ten bohužel zůstává stále stejný. Zvláště pro člověka, který je zvyklý vstřebávat jen realistické informace, neboť právě ty se staly základem jeho uměleckého výrazu. Pravda. Žádná hra na ni.

Dokouřila, šla si umýt ruce a svléknout pracovní plášť. Hazuku, jak vždycky říkával Ronny. Mechanicky se podívala do zrcadla nad umyvadlem. Ještě štěstí, že Milan Kalvoda nechal zapatlat kdysi lesklou plochu nespočetnými ostrůvky prachu a mastnot. Našly by se tu i zbytky rtěnek, neboť si sem s oblibou zapisoval různé poznámky rtěnkami, které si zde zapomínaly jeho přítelkyně. Nebo které si pro tento účel od svých přítelkyň půjčil. Takže by se vrácený obraz mohl hodit na kohokoliv jiného, možná i na Krakonoše s třídecimetrovým plnovousem.

Zamkla ateliér a scházela z prvního poschodí na ulici. Pulsoval tu normální život. Těžko by se dalo spočítat, kolikrát již vnímala Marcela Burešová něco obdobného. A přece… V posledních dnech ji to znovu a znovu překvapovalo. Pánové, kteří mají v manželské smlouvě jedno pivko cestou z práce, se vraceli do svých domovů, opožděné ženy zásobitelky s naditými nákupními taškami, manželské i milenecké dvojice, mladíci s klátivými pohyby a s hlasy, které neplánovitě přeskakují z basových poloh až do fistulí, čumilové od dosud nezažehnutých nebo již polovyhaslých rodinných krbů, věčně spěchající individua, jež budí pozornost okolí svým záhadným posláním … Osvětlené výlohy, signalizační světla na křižovatkách, dračí oči osobních aut a smrtelně vážné čumáky trolejbusů… Hovor, hvízdání, povely svolávaných rodin, skřípění brzd, hluk ušlechtilých motorů a do toho klepání těch, které ještě nejsou natolik důstojné, aby mohly být automobilovými veterány, ale na druhé straně se zub času do nich zahryzl tak, že už jsou nejméně dvěma koly na motoristickém hřbitově… Zkrátka život, ten nejnormálnější kypící život… Tak přirozený, ale i nesamozřejmý!

Marcela Burešová ho však chtěla mít co nejrychleji za zády. Oddělit se od něho alespoň zdmi bytu. Zapomenout, že něco podobného vůbec existuje. Něco, co připomíná v této chvíli až škodolibý výsměch.

Sklonila hlavu a zrychlila krok. Hlavně nikoho nepotkat. Nikoho, kdo by chtěl projevovat soustrast — a při té příležitosti se pídit po podrobnostech. Když už jsme se potkali…

Ještě že to měla domů, tedy do svého bydliště, pouhých dvě stě metrů. Včetně povinné zacházky. Aby nemusela používat hlavní, a proto nejnebezpečnější klaštické třídy. Aby ji nikdo nepozoroval z oken restaurace a kavárny Avon.

Konečně: ponurá chodba s blikotavými žárovkami, stoupat po točitém schodišti. První, druhé… Do třetího patra … Ani tenhle byt Ronnymu nepřáli. Těch anonymních upozornění, těch přímých dotazů, ty jedovaté poznámky … Udělala dobře, že se o nich zmínila majorovi?

Z plátěné brašny vylovila klíče. Zvláštní: ještě nikdy se jí nepodařilo najít napoprvé ten správný. Měla to jako hru. Ronny se vždycky divil: Jak se můžeš splést? Tři patentní klíče: světlý, tmavší, nejtmavší. Do bytových dveří pasuje ten tmavší… Nechtěla si to pamatovat. Úmyslně ne. Pokaždé jí to připravilo chvilku příjemného napětí. Někdy si i pomyslela přání, ale ne zase příliš velké. Věděla, že se ještě nikdy napoprvé nestrefila, volila proto jen malá přání. Aby ji příliš nemrzelo, když se naděje na splnění rozplyne.

Ani tentokrát se netrefila. Snad už mě varuje podvědomí, pomyslela si. Na ten tmavší klíč nikdy nesáhnu … Zamrzelo ji to. Pak už by to nebyla hra.

Zasunula klíč a chystala se otočit. Zvláštní. Zamračila se a ustoupila o krok. Že by byla zapomněla zamknout? Na zamykání přece dbala. Už od malička. Jakmile se někdy nezamklo, otec řádil.

Vstoupila dovnitř a potmě si svlékala plášť. Najednou v ní hrklo: dveře z předsíně do pokoje byly otevřené, spíše to cítila, než viděla — a teď volným prostorem pronikl světelný kužel. Ne, nemohl přicházet z ulice. V bytě někdo je! Marcela Burešová viděla ve filmu i v televizních inscenacích podobnou scénu již mnohokrát. Tohle však bylo něco zcela jiného. Chtěla vykřiknout, ale sotva se nadechla, všechen vstřebaný vzduch jí uvízl v hrdle. Neodvážila se ani couvnout, dostat se k pevné zdi. Nervy, nervy, omlouvala se sama před sebou.

Pak se ozvaly kroky. Marcela Burešová si chtěla instinktivně přikrýt obličej. Téměř dětský reflex. Než však zvedla dlaně, oslnilo ji prudké světlo; kdosi do ní vrazil. Drasticky, neurvale. Svezla se do kouta předsíně — a dveře na chodbu se zabouchly. Stěny odrážely ozvěnu.

Marcela Burešová nedovedla odhadnout, jak dlouho ležela na zemi s křečovitě staženými očními víčky. Dvacet vteřin, tři minuty, půl hodiny? Nervy, nervy, nervy. Bolel ji žaludek.

Pak se doplížila k telefonu. Poznenáhlu se vzpamatovávala, ale z poznání, jakého strachu je schopna, pro ni nevyplývalo nic radostného. Pro ni, která si vždy zakládala na své samostatnosti. A díky oboru, jejž si vybrala, i na své fyzické síle: když se třískalo do šutru, nikdy přece nepokulhávala za svými kamarády

Byl čtvrtek, 26. října …

Poručík Petr Junek byl právě uprostřed nejdramatičtějšího monologu. Pomocí všech svých řečnických fines a bohaté gestikulace i mimiky přesvědčoval manželku a syna Martínka o tom, jak hluboce se oba mýlí a jak hanebně se dotýkají jeho manželské i otcovské cti, odvažují-li se tvrdit, že večerů, které s nimi tráví, je málo. A navíc prý ze všech, kdy je skutečně doma, a to nejen fyzicky, ale i svým duchem, dělá bůhvíjakou událost, ačkoliv by to mělo být naprosto samozřejmé. Do očí bijící nespravedlnost.

„Například dnes,“ prohlásil slavnostním hlasem, „myslíte, že bych o tom mluvil, kdybyste mi nezavdali příčinu?“

Paní Junková se sotva znatelně ušklíbla a syn Martínek jenom civěl, protože tento květnatý proslov mírně přesahoval hranice jeho vnímání. A civěl očima, které otce Junka vždycky dojímaly. Neboť se mu zdálo, že je má po něm. Proto se honem omlouval:

„Samozřejmě, ty za to nemůžeš, tvoje dušička je ještě příliš bezelstná. Ty všechno chytáš od maminky… Maminka si před tebou stěžuje, místo aby v tobě pěstovala účtu k tatínkově práci, abyste mě společně politovali a aby tě učila, že máš toho nejlepšího tatínka na zeměkouli …“

„Kdybys do toho aspoň nemíchal kluka,“ posteskla si paní Junková. „Já už jsem na to tvoje žvanění zvyklá. Ale on?“

„Jakýpak nemíchal,“ durdil se poručík Junek. „Jsme přece rodina, základní buňka společnosti, všechno musíme řešit společně. Martin musí například vědět, že když jdu náhodou třeba do hospody, není to proto, že by mi tam bylo líp než s vámi, ale že mi tak velí služební povinnost… I pro to mě máte litovat. Víš, co tím myslím, Martínku?“

Syn se to chystal vysvětlit. Epický dar zřejmě zdědil po svém otci. Tedy nejen oči, které dojímaly.

Vtom zadrnčel zvonek telefonního přístroje.

Paní Junková to docela uvítala. Kupodivu.

Otec Junek se chopil sluchátka. Ale dřív než je zvedl z vidlice, pokynul jim volnou rukou:

„Nerozcházejte se, budu pokračovat. Je to veledůležitá věc a ve veledůležitých věcech musí být jasno.“

Teprve pak ohlásil své jméno. Okamžitě poznal hlas operačního důstojníka. Obličej se mu stáhl do udivené grimasy a manželka se synem pochopili, že žádné pokračování asi nebude.

Alespoň ne v nejbližších hodinách.

„Pošlete mi vůz s technikem… Ne, psovoda brát nebudeme. Dík … Hned jsem před domem.“

Zavěsil. Tupě dosedl a prsty obou rukou si třel spánkové kosti. Teprve poté, když se částečně sebral, vzhlédl k těm, s nimiž mu bylo tvořiti onu nejzákladnější společenskou buňku.

„No, prosím. Tak litujete už tatínka?“

A kardinálsky vážným krokem, jaký se snad ani nehodil k jeho třiceti rokům, se šel převlékat.

Syn Martínek fascinovaně vstal a zamířil k otci.

„Tatínku, už zase musíš do hospody?“

Poručík Junek chtěl odpovědět, ale cítil, že ho nic neposlouchá: mozek nedokázal sestavit vhodnou větu, ruce visely bezvládně podél těla a ústa se nehodlala otevřít. Do skutečnosti se dostal několika trhavými pohyby.

Vyčítavě pohlédl na svou životní družku a vznesl obvinění, v němž se skrýval snad všechen smutek tohoto světa:

„Zde je důkaz. Důkaz, jak asi naše dítě zpracováváš, když tu náhodou nejsem!“

S pocity vítězství i prohry pak opouštěl svůj nepříliš dobře známý domov …

Recepce v hotelu Avon byla umístěna hned proti hlavnímu vchodu. Z výstavné haly — v níž nechyběl ani bazének s banánovými rybičkami, pestrobarevnými kamínky na dně a s vodotryskem — se vcházelo jednak do restaurace a kavárny, jednak do denního baru. Bylo však zde i schodiště a nástupiště dvou výtahů, byly zde palmy a koberce, po nichž se vznášeli i hosté s výraznou tělesnou nadváhou.

Recepční pult připomínal svými rozměry menší městské hradby.

Třiapadesátiletou Věru Majerovou za ním nebylo skoro vidět. Zvláště když si to přála a odtáhla si židličku od stěny s přihrádkami pro doklady, klíče a vzkazy jednotlivých hotelových hostů.

A teď — byla sobota 21. října, dvacet hodin čtyřicet šest minut — se o to obzvlášť snažila. A velice si přála, aby už její kolegyně, o sedm let mladší Karla Jiránková, co nejrychleji vypadla.

Ta však dřepěla na druhé židličce a tvářila se, jako by tu chtěla přezimovat. Dokonce si sem nechala přinést od svého polooficiálního milence — číšníka Arnošta Poustky — kafe.

Nastupuje přece do služby až zítra. Teď tu sedí jako kvočna, ale snaží se předstírat, že šla náhodou kolem a zastavila se jenom na kus řeči. A že přišla zkontrolovat pingla Poustku, jestli zas nějak moc nečučí po tom blond zajdovi, se kterým už ho dvakrát přistihla.

Recepční Majerová už pochopitelně ví, s čím její kolegyně začne. Žádné překvapení. Zrovna tak to bylo včera dopoledne. (To se zase náhodou vracela kolem z nákupu… Náhodou!)

Jen co si ke kafi zapálí cigaretu. Na některých lidech je nejúděsnější jejich průhlednost. Ničím vás nepřekvapí, všechno už se dá předem odhadnout.

Navíc mezi Věrou Majerovou a Karlou Jiránkovou panuje trvalé napětí. Vlastně nejenom mezi Věrou Majerovou a Karlou Jiránkovou, ale i mezi Karlou Jiránkovou a další recepční — Zdenou Tachecí.

Vzniklo nedlouho poté, co Karla Jiránková do hotelu Avon nastoupila.

V rekordně krátkém čase navázala zmíněný mimomanželský kontakt s číšníkem Poustkou. Různé čachry, které měly zůstat skryty za rozměrným recepčním pultem, najednou pronikaly i mezi obsluhující personál. Důsledky si lze snadno domyslet. Navíc se Karla snažila pokukovat po prstech svých služebně starších kolegyň, pletichařila a infekční choroby napadaly její organismus právě tehdy, kdy na ni vycházely sváteční a nedělní služby. Jako by nestačila její žvanivost a touha po důležitosti.

„Hele, fakticky bysme s tím měly něco dělat,“ začala Karla Jiránková, jen co si ke kávě zapálila cigaretu.

Věra Majerová pracovala už ve třetím hotelu a letos zaznamená patnáct let praxe (a s třemi světovými jazyky — na rozdíl od ubohoučké a směšné němčiny Karly Jiránkové!). A tak ji pobuřoval už sám fakt, že právě Karla jí doporučuje, co by se mělo či nemělo dělat.

„Pamatuj si, že tady bejvá zvykem počkat, až se tě někdo bude ptát… Někdo, kdo má k tomu právo …“

„Nějak divná taktika.“

„Co je na ní divnýho?“ bránila se Věra Majerová. „Hájíme zájmy hotelovejch hostů, ne?“

Karla Jiránková se ušklíbla.

„Když se právě ty vymlouváš na zájmy hotelovejch hostů, tak to zní jako vtip … Dost nepovedenej.“

Měla tím na mysli zejména oblíbenou taktiku recepční Věry Majerové. Taktiku, kterou si tato vlídná, prošedivělá paní vytříbila už na svých předchozích působištích: s mistrovsky soucitným výrazem tvrdit, že je všechno obsazeno, div se nerozplakat nad chudákem hostem, který nebude mít střechu nad hlavou — a teprve po náležitém všimném naznačit, že by se s tím snad přece jen něco udělat dalo. Někdo možná odřekne nebo ti dva pánové ze třetího patra, co jsou z jednoho podniku, by se při trošce dobré vůle mohli spokojit s jedním dvoulůžkovým pokojem…

„Urážky od tebe poslouchat nebudu. Na to seš ještě moc mladá,“ odsekla Věra Majerová. Pádnější argument než sedmiletý věkový rozdíl ji nenapadl. Ale měla toho už dost. „Víš co,“ řekla rozzlobeně, „seber se a jdi. Já si musím udělat součet kasy… A až se mě někdo kompetentní zeptá, tak mu odpovím.“ Poslední pokus o záchranu.

A tu provedla rozkurážená Karla Jiránková něco, co zřejmě nejen v zájmu vlastním, ale i v zájmu vyšetřování násilné smrti dvaačtyřicetiletého Václava Bečváře dělat neměla.

„Máš strach?“ ušklíbla se škodolibě.

„Já a strach?“ odhodila Věra Majerová propisku. „Strach bys mohla mít v první řadě ty.“

„Co si to dovoluješ?“

Tři hoteloví hosté, kteří se vznášeli nad kobercem haly, se udiveně otočili směrem k recepčnímu pultu. Neviděli nic, slyšeli však hodně.

„Například by se mohlo mluvit o panu Maxmiliánu Rennerovi z Frankfurtu nad Mohanem …,“ křičela jindy tak klidná a usměvavá recepční Věra Majerová. „Měnil si v tý tvý soukromý směnárně tři tisíce západních marek… To můžu dokázat… Podle tvýho kursu je to třicet tisíc korun, ne?“

Vychrlila to ze sebe a pak se zarazila. Bylo to nutné? Nepřehnala to?

Na sebevědomou Karlu Jiránkovou to však zapůsobilo.

„Dokázat?“ zeptala se jakoby s vyraženým dechem.

„S panem Rennerem jsem nemluvila jenom já … Mluvila s ním i Růžena.“

Růžena Havlasová byla poslední ze čtyř recepčních klaštického hotelu Avon.

„Pěkný podrazy. Pěkný…“ mumlala už jaksi nepřítomně Karla Jiránková.

Věra Majerová cítila, že se vítězství kloní na její stranu.

„Ale neboj se, my tím nic nesledujeme… Jen jsme si všimly, že ty tři tisíce márů byly v bonboniéře, kterou jsme ti měly od pana Rennera předat… Že by se ti tak revanšoval za noc lásky, o tom pochybuju. Na úchylňáka nevypadal…“

Karla Jiránková už na víc nečekala.

„Tohle máš u mě!“ sykla.

Škodolibost se proměnila v nenávist. Nenávist schopnou snad i toho nejhoršího.

Zamáčkla cigaretu a opustila recepci.

Napětí mezi zaměstnankyněmi se ještě přiostřilo.

Závažnějším důsledkem však byl fakt, že se na okresní správu Veřejné bezpečnosti nedostala informace, která by byla mohla uspíšit objasnění násilné smrti dvaačtyřicetiletého Václava Bečváře, v jistých kruzích známějšího pod přezdívkou Ronny …

„Mohu vám něčím pomoct?“ zeptala se Marcela Burešová.

Poručík Junek si všiml, jak se chvěje.

„Kdyby tady byla troška kafe,“ snažil se ji zaměstnat.

„Ráda… Vy si dáte taky?“ obrátila se na růžolícího technika.

„Nemáte náhodou čaj?“ poprosil. „Kafe jedině, kdyby tu bylo fachy na celou noc. Takhle bych se do rána převaloval na posteli. Budu si muset nechat změřit tlak…“

„Dobře, vám čaj,“ přikývla Marcela.

Technik poprašoval argentorátem jednotlivá držadla zásuvek. O tom, že tu kdosi neznámý cosi hledal, nemohlo být pochyb. Stejně tak bylo patrné, že byl ze své činnosti nenadále vyrušen. Pravděpodobně měl zásuvky sekretáře na koberci, jejich obsah vysypával a dopodrobna prohlížel. Svědčilo o tom mnoho papírů a všelijakých drobností, které už v chvatu nestačil vrátit. Povalovaly se všude kolem.

„Tak co?“ stanul u něho poručík Junek, když skončil.

Technik se chopil lupy, za jakou by se nemusel stydět ani Sherlock Holmes.

„Máme štěstí, neměl rukavice,“ řekl a začal stříhat potřebné kousky daktyloskopické fólie.

„Jen se moc neraduj,“ doporučoval poručík.

Jeho pohled na svět nebyl dnes tak bezvýhradně optimistický. Částečně k tomu přispěla i rozmluva s manželkou a se synem, kterou měl dosud v živé paměti.

„Kam vám to mám postavit?“ zeptala se Marcela Burešová.

„Semhle, kdybyste byla tak hodná,“ pokynul technik.

Na rozdíl od poručíka Petra Junka na něm byly patrny rozpaky. Ačkoliv už oslavil patnáct let manželského soužití, nestalo se za tu dobu mnohokrát, aby ho někdo takhle hýčkal. Obecně se o tom vědělo na celém oddělení — a novomanželé, kteří se ještě snažili oslňovat své mladičké žínky, věděli, ke komu chodit pro rady: co je nejlepší na mytí oken, jak vyčistit koberec, čím se nejlépe naleští nábytek.

Marcela položila tácek se třemi šálky na svůj pracovní stůl.

„Paní Burešová, když dovolíte, budu se vás trochu vyptávat,“ začal poručík Junek.

„Dřív byste mi ale mohl říci, kolik kostek vám mám hodit do kafe.“

„Spokojím se se dvěma,“ usmál se. „Poslyšte, kdy jste se naposledy dotýkala těchhle držadel?“

Sledovala směr Junkova ukazováku.

„Určitě ne v posledních dvaceti hodinách.“

„Jste si tím jista?“

„To byl Ronnyho sekretář,“ vysvětlovala, jako by to samo o sobě už bylo dostatečným důkazem. „Pan major Kalab na mně chtěl, abych se podívala po Ronnyho korespondenci a písemnostech… Snažila jsem se. Ale stejně jsem nestačila prohlídnout všechno.“

„Řekla jste mu to?“

Zavrtěla hlavou. Jaksi omlouvavě: „To jsem se ještě neodvažovala přiznat, že jsem zbabělá. Teď už se to prozradilo, tak co …“

„Škoda že křísím smutné vzpomínky, ale chtěl bych se odvolat na vaši optickou paměť: dokázala byste určit, jestli je v některé zásuvce něco, co bylo původně v jiné, popřípadě — a za to bych vám nejvíc blahořečil — jestli došlo k nějaké ztrátě?“

Znovu omluvně zavrtěla hlavou.

„Optická paměť… Uznávám, jako výtvarnice bych ji měla mít. Jenomže člověk si pamatuje zpravidla jen to, co ho zajímá, že by to byl obsah zásuvek, to bych si netroufla ani předstírat.“

Poručík Junek se pokoušel zamíchat kávu. Lžička sotva poslouchala. „Nějak jste mi přála …“

V šálku byla hustá kaše, v níž se obě kostky ani nemohly potopit.

„Počkejte, doleju vám trochu vody.“

„Půjdu s vámi.“

Vzdálili se do kuchyně. Přehnaný pořádek tu rozhodně nebyl, ale na druhá straně se tam všechno potřebné dalo najít.

Sedli si ke stolu.

„Paní Burešová, máte třeba jen nepatrné podezření, kdo to mohl být?“

„Ne… Už jsem říkala: nejdřív mě oslnil světlem, pak utíkal pryč … Jak dlouho to mohlo trvat? Vteřinu. Nanejvýš dvě. Dostala jsem pořádnou ránu do břicha … Až se mi zdálo, že je se mnou ámen.“

„To znamená, že byste neodhadla ani přibližně jeho výšku, že jste si nevšimla, jestli měl dlouhý kabát, pokrytou hlavu, jestli něco nesl, nebo měl jen tu baterku. Nepraštil vás baterkou?“

„Vážně nevím,“ omlouvala se. A potom dodala něco, co na poručíka Junka zapůsobilo jako deprimující přiznání: „Asi jsem unikátní padavka, co?“

„Po tomhle by se roztřásli jinačí,“ uklidňoval ji.

A myslel to upřímně. Pro příklady stačilo sáhnout do osobních vzpomínek. Zvláště z doby, kdy se činil ještě jako hlídkový příslušník, jich bylo povícero.

„Jste docela galantní.“

Řekla to tak, jako by ji to u jeho profese překvapovalo.

„Technik bude muset rozebrat zámek, aby zjistil, jestli bylo k odemčení použito paklíče. Nevrtal se tam náhodou šperhákem někdo z vás? Nenechávali jste si dveře odemknout zámečníkem? To by nás totiž zmátlo…“

„Počkejte,“ zavzpomínala, „asi před čtrnácti dny. To byl průšvih. Já myslela, že má klíče Ronny, on si zase myslel to samý o mně, společně jsme odešli, já zabouchla …“

I drobná příhoda v ní pochopitelně vyvolala celý řetěz asociací.

„Kdo to odemykal?“

„Jeden Ronnyho kamarád.“

„Nechcete prozradit jeho jméno?“

„Neznám je… Odešla jsem do ateliéru, Ronny za mnou přišel asi za tři hodiny a řekl, že už je všechno zase v pořádku. A že je užitečný mít správný kamarády,“ dodala.

Poručíku Junkovi to však neznělo příliš věrohodně. Třeba i proto, že byl zvyklý na zvědavost vlastní manželky.

„Vážně jste se neptala?“ odvážil se zapochybovat.

„Měla jsem práci,“ vysvětlovala.

„Teď by mě zajímal stav vašich klíčů. Kolik jich bylo celkem?“ uchýlil se raději k ryze praktické otázce.

„To se mě taky moc ptáte,“ okázale dávala najevo, že tohle všechno míří mimo sféru jejích zájmů. „Ronny mi dal jednu sadu, to znamená klíč od bytu a klíč od domu … Sám měl taky jednu … Jeho klíče jste snad našli, ne?“

„Jistě,“ přitakal poručík Junek. „Plus klíče od ateliéru a pak ještě jeden … Zatím nevíme, k čemu patří.“

„Trochu větší, nemám pravdu?“

„Dalo by se říct.“

„Ten je od sklípku. Říkala jsem mu zobák. Proto si ho pamatuju.“

Vysvětlení by poručíka Junka zaujalo. Za jiných okolností. Teď však musel myslet na něco jiného. Klíčům měli věnovat větší pozornost už od okamžiku, kdy je nalezli.

„Půjčovali jste je někdy někomu?“

„To je možný.“

„Možný?“ divil.

„Připadám vám trochu divná, co?“ všimla si jeho reakce. „Ale z toho si nic nedělejte, někdy si taky myslím, že jsem cvok. Někdo přišel a zeptal se: Marcelo, mohli bysme si u vás vypít flašku? Řekla jsem: Proč ne? A dala jsem jim klíče. Pak se jezdili podívat na Klaštice různí mí známí a kamarádi z Prahy. Aby na vlastní oči viděli, kam jsem se to dostala. A zrovna tak známí a kamarádi Ronnyho,“ vysvětlovala až s neočekávanou ochotou. „Občas za mnou někdo přišel do ateliéru. Jenže když dělám, nesnesu nikoho za zády. Tak jsem návštěvě jednoduše řekla: ,Běž k nám, udělej si kafe, když vyštracháš něco jinýho, tak si to vem, já přijdu za hodinu … Možná za dvě ‘ “

„Čili seznam by byl dost obsáhlý,“ shrnoval poručík Junek. Před očima se mu dělaly mžitky. A nebylo to jen únavou.

„Navíc bych ten seznam nedala dohromady,“ řekla Marcela Burešová. A k Petrovu zděšení se dokonce pokusila i usmát.

„No jo … No jo… Abych s váma jel na rovinu,“ zachraňoval zbytky své duševní rovnováhy: „Potřebujeme si ze všeho nejdřív nějak vysvětlit, proč ten někdo vnikl do vašeho bytu. Proč právě dnes a proč právě v tu hodinu. Vy teď pracujete ve vypůjčeném ateliéru. Chodil tam někdo za vámi?“

„Ne, tam ne. Snažím se to utajit.“

„Někdo telefonuje?“

„Pár telefonátů bylo. Všechny pro Milana.“

„Že by někdo volal a zavěsil, když jste vy zvedla sluchátko?“

Zpozorněla:

„Počkejte, to se stávalo. No jo … Máte pravdu … Ale nevěnovala jsem tomu pozornost.“

„Pracovní zanícení?“ snažil se, aby to zaznělo ironicky.

„Sakra… Nedělejte ze mě takovýho snaživce. Prostě jsem si to vysvětlovala jinak. Mám ve zvyku říkat ,prosím‘, jakmile si dám sluchátko k uchu. Tak mě napadlo, že to volají ty Milanovy křepeličky. A každý pochopitelně sklapne, když uslyší ženskej hlas… Několikrát už mi bylo Milana líto: kde všude mu to asi polepím?“

Vida, jak se v kuchyni rozpovídala, pomyslel si poručík Junek. Že by to byl vliv právě kuchyně, tomu však — ve spojení s Marcelou Burešovou — věřit nemohl.

„A dnes?“

„Dnes ne. Dnes výjimečně nevolal nikdo.“

„Jste si tím jista?“

„Naprosto.“

„Dovolila byste, abych použil vašeho aparátu?“

„Jak je libo.“

„Víte zpaměti číslo do ateliéru?“

„Ne. Najdu vám ho v seznamu.“

„Počkejte tu, hned se vrátím.“

„Dobře … Seznam je na stole, jen rozhrnout tu haldu papírů … Nemusíte se žinýrovat.“

Poručíka Junka napadalo jisté vysvětlení. A jak se znal, nenašel by dostatek klidu, dokud by si ten nápad neověřil.

Našel nejprve ohmataný telefonní seznam, potom vytočil číslo akademického sochaře Milana Kalvody. Obsazovací tón. Jako by někdo v ateliéru mluvil. Podle čísla však šlo o skupinovou linku, to znamená, že mohl mluvit kterýkoliv z těch několika účastníků, jejichž stanice se od sebe lišily jen posledním číslem. Nebo některý z nich řádně nezavěsil sluchátko do vidlice.

Anebo mohla mít skupinka poruchu.

Zavolal příslušnou službu.

„Hned se na to podívám,“ slíbil překvapivě ochotný mužský hlas, „počkejte si u telefonu.“

Poručík Junek čekal.

„No jo, měli to vypadlý,“ ozvalo se ze sluchátka.

Poručík Junek znova vytočil číslo. To vypadlý už bylo doopravdy vráceno do nevypadlé polohy. Ozýval se řádný vyzváněcí tón.

„Já bych to zhruba měl,“ řekl technik. „Potřebuješ něco speciálního?“

„Jestli by ses mohl podívat ještě na zámek bytových dveří. Pravděpodobně ho někdo škádlil šperhákem asi před čtrnácti dny. Rozeznáš to od případných dnešních vrypů?“

„S tím, co mám tady, asi ne. Jedině zámek vymontovat a poslat k expertize …“

Poručík Junek chvilku dumal:

„Je tu sama, na dnešní noc bychom mohli zajistit dveře nanejvýš tak hřebíkem, to bych nerad …“

Pro technika nebylo záhadou, co by to všechno obnášelo ještě i pro něj, a tak se se svými službami nevnucoval.

Po další půlhodině se loučili. Marcela Burešová odpovídala ochotně, snažila se, mnoho nových poznatků z toho však nevzešlo.

„Nemusíte se ničeho bát,“ ujišťoval ji poručík Junek ještě ve dveřích. „Ten kdosi určitě neměl spadeno na vás. Něco hledal. Na vašem psacím stole jsem si dovolil nechat lístek se dvěma telefonními čísly. Jedno ke mně na oddělení, jedno ke mně domů. Kdybych nebyl na oddělení, vzkaz pro mě převezme náš operační důstojník. A kdybych náhodou nebyl večer doma,“ poručík Junek si vzpomněl na zcela nedávnou rozmluvu, „převezme vzkaz moje manželka.“

Marcela Burešová pochopila.

„Já tedy začnu zkoumat, co se mohlo ztratit. Beztak nebudu mít na spánek ani pomyšlení…“

Buďto operační důstojník na Veřejné bezpečnosti, nebo „operační důstojník“ paní Junková, dumal Petr. Lišili se navzájem zejména tím, že o tom prvém si nikdy nedělal žádné iluze.

Nikdy jsem si nepsal deník — a v kapesním diáři mám jen nejstručnější údaje. Co si však značím systematicky, jsou volné večery. Jako si v životě evidujeme to nejcennější. Už jsem si dokonce zavedl zvláštní systém: jakmile mi svitne naděje, že by volný večer mohl být, udělám si v pravém horním rohu příslušného řádku křížek. Dostane-li se onen kýžený křížek do kolečka, znamená to, že ten volný večer skutečně vyšel. Bohužel je okroužkovaných křížků tak málo, že bych vám mohl o každém z těch večerů dopodrobna vyprávět.

Potom mám ještě jedno značení: čtvereček. Čtvereček je, když… No, čtvereček je prostě svátek. Zjevení. Zázrak. Další div světa. Jinak volný večer, se kterým se naprosto nepočítalo, a přece se objevil. Blankytná letní obloha, která náhle vystřídala olovnaté mraky, dotek chladivé rosy, holubí pírko.

Od Ivo Hamana jsem šel rovnou domů. A prosím: čtvereček. Jen ho vybarvit! Aktovku se spisy jsem zamkl do skříňky v předsíni. Pečlivě jsem se osprchoval, převlékl a rozkošnicky se těšil z toho, že si najednou mohu vybírat. Jako bych chtěl ten obřad co nejvíce protáhnout. Televizní program? Dvě dlouhohrající desky, které jsem koupil již před měsícem a které jsem ještě nestačil přehrát? To se mi zdálo ještě lákavější, neboť na jedné z nich byl můj oblíbený Vivaldi. Antonio … Poznal i on ve svém životě tolik spěchu? Nebo jsem si mohl číst. Čeká na mě nejméně pět knížek, které jsem — na rozdíl od gramofonových desek — ani nestačil rozbalit. Také bych mohl napsat dopisy. Rodičům, bratrovi, jednomu kamarádovi z vojny… Zvláštní. Tam jsme se ani moc nestýkali, od návratu do civilu si však dost pravidelně píšeme … Nebo bych mohl něco udělat s tím svým až zoufale stagnujícím pokusem o kandidátskou práci… Po pěti letech jsem tam, kde jsem měl být — podle původního velikášského plánu — za rok.

Anebo…

Nad tímto anebo jsem zaváhal. Znamenalo zvednout sluchátko a vytočit určité číslo. Telefonní přístroj mě magnetizoval; čím dál víc. Měl bych. Slíbil jsem to. A ne jednou. Bohužel ne jednou. Slib byl velice konkrétní: Jakmile budu mít první volno, můžeš se spolehnout… (dokonce!) Teď to volno mám. Telefonní přístroj mě magnetizuje. Jenomže …

Jestli se něčeho skutečně bojím, pak jsou to výčitky. Sice jsem je neměl, když jsem se odhodlal k tomuto neplánovanému volnému večeru. Mohly by se však objevit v očích mého protějšku. Asi bych je viděl. I kdyby tam ani nebyly. Kdo hledá, najde. Stačí si uvědomit, že ten druhý by měl k jistým výhradám právo …

Telefon jsem si zakázal.

Ale příště — to už určitě zavolám!

Zůstal jsem u červeného vína značky Frankovka a Vivaldiho Koncertů pro dvoje housle, smyčce a cembalo.

Láhev se zvolna vyprazdňovala a mně se začínalo zdát, že na světě je vlastně docela fajn. Jen si člověk musí udělat čas na to, aby si tento prostý fakt uvědomil.

Pak jsem spal. Tak dobře, až jsem se rozhodl přičinit si k tomu čtverečku ještě nějaké zvláštní rozpoznávací znamínko. Minula noc. Jedna z nejpříjemnějších nocí mého krátícího se života.

Poručíka Junka jsem míjel na náměstí. Šlápl jsem na brzdu a otvíral dvířka. S tím nejlíbeznějším úsměvem odpočatého člověka.

„To jsme potřebovali,“ zahájil jsem konverzaci. Měl jsem na mysli těch posledních patnáct hodin.

„Co?“ zeptal se nechápavě.

„Volnej večer a volnou noc. Zdá se ti to snad málo?“

„Aha,“ dovtípil se.

Načež mi začal vyprávět, co se přihodilo akademické sochařce Marcele Burešové. A pak se významně odmlčel. Abych mu mohl vyjádřit svůj dík. Dík za to, že se mého volného večera nedotkl.

Čtvereček mi najednou připadal nezasloužený. Jako bych se ho zmocnil na cizí účet.

Akademickému sochaři Hynkovi Lažanskému bylo třiašedesát roků. Měl stále ještě husté, i když už notně prošedivělé vlasy, pod nosem knír, chodil vždy střízlivě oblečen, a tak by ho náhodný divák charakterizoval spíše jako bankovního úředníka na odpočinku, ředitele gymnázia nebo také úspěšného chirurga.

Výrazem jeho pořádkumilovnosti byla i pravidelná pracovní doba, a hlavně jeho ateliér. Čistota jako v továrně na léčiva (však se také Hynek Lažanský oblékal při práci do bílého laboratorního pláště), všechno uspořádané, nic, co by rozptylovalo, štětce mohl nahmatávat poslepu.

Bylo pondělí, třiadvacátého října, tři hodiny odpoledne.

Ačkoliv by měl vzhledem ke svým zvyklostem využívat ještě plného denního světla, hladce seškrábaná paleta již odpočívala na nízké skříňce v rohu. Štafle s rozpracovaným zátiším odklidil Hynek Lažanský do kouta.

Musel, jestliže se mělo do místnosti o rozměrech čtyři krát čtyři metry vejít ještě dalších pět osob: tři výtvarníci a dva uznávaní organizátoři klaštického výtvarného života. Posedali si, kde se dalo. A jejich obličeje měly vesměs nechápavý výraz. K dobrému tónu však patřilo otázky skrývat, bavit se o banalitách dne (jako se o nich zpravidla baví ti, kteří za sebou mají vyčerpávající tvůrčí zápolení).

Hynek Lažanský byl nejen zvoleným, ale i obecně uznávaným představitelem klaštické pobočky Svazu. A k jeho povaze se nikdy nehodila oficialita a formálnost.

Když těchto pět lidí telefonicky pozval, všem bylo jasné, že musejí přijít. I když se nedověděli žádné podrobnosti.

Hynek Lažanský otevřel dvě láhve červeného vína, každému nalil a významně si odkašlal.

„Tedy: oč jde? Co se stalo Marcele Burešové, jistě všichni víte …“

Aha, přikyvovali. Nikdo však nepředpokládal právě toto téma. Jednak proto, že výbuch v ateliéru a nález mrtvého těla Marcelina druha Ronnyho Bečváře považovali za předmět zájmu jiných, kompetentnějších orgánů, jednak proto, že se téma zdálo příliš ožehavé, aby se o něm rozvíjela — třeba jen polooficiální — diskuse.

Tato poslední výhrada znepokojovala zejména přítomné malíře Vladimíra Kadlece a Štěpána Brachtla. Nahlas to však vyjádřit nehodlali. Raději počkat, jak se situace vyvine.

„Je to tragédie,“ pokračoval — naštěstí sám od sebe — Hynek Lažanský. Potom se však odmlčel.

Zavládlo ticho. Ticho, které nebylo možno vyplnit jen upíjením červeného vína.

„A co my s tím?“ osmělil se Vladimír Kadlec, malíř teprve pětatřicetiletý, ale už bravurně kopírující všechny dobové módy. „Tragédie to je … Navíc záhada … Možná to s tím nesouvisí, ale já tu sochařku znám jenom podle vidění. Jak dlouho je v Klašticích? Snad ani ne rok…“

„Osum měsíců,“ upřesnil Hynek Lažanský.

V té chvíli se nejvíce podobal bankovnímu úředníkovi na odpočinku.

„No prosím,“ poznamenal mnohovýznamně Štěpán Brachtl.

Byl nejen Kadlecovým vrstevníkem, ale měl s ním společné i další rysy. Ani u jednoho z nich nehrozilo nebezpečí, že po jejich smrti nastane zoufalá sháňka po všem, čeho se svými prsty jen dotkli; oba však reprezentovali solidní průměr. Odborné školení se postaralo o to, aby nezaplavovali příbytky našich pracujících kýčem, a barvy byly řemeslně tak dobře kladeny, aby se žádný kupec nemusel obávat, že mu po čase v celých plástvích odpadnou. Jejich díla byla s oblibou předávána zaměstnancům, kteří odcházeli do důchodu, bývaly to oblíbené ceny v různých loteriích a tombolách. Zboží, které se dobře prodávalo, zvláště po zavedení bezúrokových účelových půjček.

„Co no prosím?“ zajímalo Hynka Lažanského.

Leccos už zaslechl. Leccos z toho, s čím nebyl při své přímé povaze tak docela spokojen.

Štěpán Brachtl váhal.

„Jen to pověz,“ vybízel ho Hynek Lažanský.

„Nemám co… Jen mě trochu překvapuje, že někdo může v Klašticích vystavovat už po několika měsících … Vladimíre, jak dlouho jsme čekali na výstavní síň my dva?“ připomněl společnou, i když poněkud nevydařenou přehlídku jejich umělecké žně posledních let — jak se pravilo v katalogu.

„Tři roky,“ odpověděl ochotně Vladimír Kadlec. „Ale má tohle cenu?“ dodal.

Štěpán Brachtl přestal váhat:

„Možná má … Možná se někomu nelíbilo právě tohle. Čímž ovšem nikoho konkrétního z ničeho neobviňuj u, nikoho nepodezírám.“

Hynek Lažanský vážně přikývl; ano, i k němu se už doneslo právě to, co neodpovídalo jeho přímé povaze a s čím nebyl spokojen. Skvrnu, která by ulpěla na jejich kolektivu, by snad nesl ještě bolestněji než skvrnu osobní. Občas se pohádali, tu a tam se někdo s někým rozkmotřil, klípky i drby, závist vlastní tomuto prostředí, drobné i střední pletichy… Ale rozbitý ateliér a — jak se po Klašticích říká — vražda, to snad ne …

„O tohle nejde,“ řekl. Možná i proto, aby se debata nerozvíjela tímto směrem.

„A oč tedy?“ zeptal se Jan Červenka, redaktor klaštického týdeníku Předvoj.

„Marcela začala pracovat.“

„Kde?“

„U Milana Kalvody.“

Údiv si všichni nechali jen pro sebe. I když se u Milana nedalo předem nic odhadnout. Ale proč právě toto gesto? Nechtěl náhodou Milan Kalvoda také vystavovat?

Mlčky popíjeli.

Vladimír Kadlec odložil skleničku:

„Pořád nechápu, co s tím máme my společnýho.“

„Marcela s tou vernisáží počítá.“

„To snad ne!“

Tento údiv už nedokázali zakrýt. Ozval se téměř unisono.

A vypadl by tím z podezření Milan Kalvoda. Pravděpodobně. Kdyby jí zničil ateliér, stěží by jí půjčoval svůj, aby mohla všechno stihnout.

Nebo snad vsadil na to, že uspěchaná produkce nemůže být náležitě kvalitní?

„Milan jí poskytl ateliér proto, aby mohla pracovat a zapomenout, nebo aby stihla termín výstavy?“ neovládl se už Štěpán Brachtl.

„O tom nebudeme diskutovat,“ rozhodl Hynek Lažanský. „Spíš mi jde o to, že ženská se zvedá po knokautu — a my chlapi bysme jí měli jenom zpovzdáli fandit?“

Podívali se na něho s neskrývanou vděčností. Napětí polevovalo. Akce je polooficiální, nikdo je nemůže podezřívat z toho, z čeho právě podezírali oni Milana Kalvodu.

Nemělo to však v sobě jen chladnou vypočítavost a kalkulaci.

Jsou chvíle, kdy se téměř každý člověk s nenarušeným charakterem rád projeví činem.

Hynek Lažanský šáhl po svém poznámkovém bloku. Už měl připravené jednotlivé úkoly …

Na dopoledne — byl pátek 27. října — jsem svolal do naší zasedačky další poradu. Případ exploze a nálezu mrtvého Václava Bečváře se rozvíjel — a my jsme nesměli dopustit, aby se nám vymkl z rukou. Abychom jen nedoháněli ujíždějící vlak. Většina toho, co se děje, má zpravidla svůj řád. Je však třeba porozumět jeho podstatě. Jakmile vše vnímáte jen jako pásmo různých nahodilostí, jste ztraceni. Buďto jste vůbec nepochopili, oč jde, nebo to byla sázka na špatnou kartu.

Museli jsme vyhodnotit dosavadní poznatky a dohodnout se na příštím, co nejúčinnějším postupu.

Spolupracovníci mě dusili kouřem svých cigaret — a já jsem se snažil shrnovat. To je čas od času bezpodmínečně nutné.

Začal jsem důležitými pasážemi protokolu o prvním ohledání místa činu, pak z dalšího protokolu, který již registroval nález tělesných pozůstatků Václava Bečváře.

„Má k tomu někdo něco?“

Zvedl ruku podporučík Toran.

„Myslím, že jsme nevěnovali dostatečnou pozornost té láhvi od mavrudu, která ležela vedle Ronnyho Bečváře.“

„Pozornost nebyla nedostatečná,“ odpověděl za mě poručík Junek. „Jenomže jsme se z toho moc nedověděli, A v tom je přece rozdíl,“ poučil nakonec.

„Máme výpověd Marcely Burešové,“ řekl jsem. „Nevzpomíná si, že by láhev s červeným vínem značky Mavrud měli doma. Že ji však neměla v ateliéru, tím si je jista. Ostatně na povrchu láhve byly ze známých otisků jen daktyly Václava Bečváře. Tedy Marcela Burešová se jí nedotýkala. Zaměřili jsme se na papír, jakým jsou láhve běžně baleny při prodeji. Bezvýsledně. Stejně dopadla i prověrka v obchodech. Mavrud byl z čerstvé dodávky. Předpokládáme-li, že k nákupu došlo ve vnitřním městě, přicházelo v úvahu šestnáct prodejen. Pouze v jediné,“ citoval jsem dílčí závěrečnou zprávu, „odpovídal stav podle dodacího listu skutečnosti, čili neprodali ani láhev.“

„A co pohostinství?“ pokračoval podporučík Toran.

„Blízkým restauracím a kavárnám jsme se věnovali jen zběžně. Můžeme vycházet z předpokladu, že Václav Bečvář odešel z domova brzy ráno. Podle výpovědi Marcely Burešové neměl s sebou žádnou tašku, jen větší pánskou kabelku s nejnutnějšími toaletními potřebami. Jezdit takhle nalehko byl prý jeho ustálený zvyk. Tu kabelku jsme našli. Láhev by se do ní rozhodně nevešla. A kritického dne už by bylo přece zbytečné kupovat ji za příplatek někde ve vinárně, když mohl zajít do kterékoliv potravinářské prodejny… Od deseti hodin už se prodává alkohol všude.“

„O tom, jak strávil Ronny Bečvář poslední den svého života, prakticky nic nevíme,“ upozornil poručík Junek.

To se mi líbí. Původcem téhle mavrudové teorie byl totiž on sám. Teď mi ještě začne odporovat.

„Bohužel ne,“ musel jsem přiznat. „Proto jsme se tak zajímali o láhev. Kdybychom zjistili, kde a kdy ji Václav Bečvář koupil, měli bychom první opěrný bod … Abych byl upřímný, po několikadenním odstupu už se stavím k podobnému svědectví dost skepticky. Stačilo by, aby si koupil ještě jednu láhev, třeba o tři dny dřív.“

„Něco přece musel v průběhu dne jíst,“ poznamenal nadporučík Šrámek.

Kdyby naši poradu sledovala cyničtější povaha, určitě by usoudila, že něco podobného muselo napadnout právě stodesetikilogramového nadporučíka Šrámka.

Uvažovali jsme o tom nejednou. Ani si to neuvědomujeme, jakmile však strávíme na jednom místě několik hodin, zanecháme tam tolik důkazů své přítomnosti, až nás to překvapí — předloží-li nám je pak odborník. Václav Bečvář byl kuřák, a i kdyby nejedl, zanechal by alespoň nedopalky.

Otázkou ovšem je, jak dlouho v tom svém dobrovolném a podivném vězení byl. A co tam vlastně dělal.

„Musíme pátrat po dalších Bečvářových stycích,“ řekl jsem. „Hledat slabé místo, chytit se každé zmínky. Pochybuju, že byl pořád Sám.“

„Proč uvažujeme o možnosti, že byl někde pryč?“ ozval se — už podruhé — podporučík Toran.

Podporučíku Toranovi je dvaatřicet let, vede na našem oddělení šachistický kroužek, Sám slaví na tomto poli i jisté úspěchy — a tato vášeň výrazně ovlivňuje celý jeho život. Co říká, má zpravidla promyšleno jako geniální útok. A protože se mnohé životní situace od královské hry neliší, slavily už dedukce podporučíka Torana nejeden úspěch.

„Uvažujeme jak o možnosti, že Václav Bečvář strávil den nebo jeho podstatnou část v ateliéru Marcely Burešové, tak i o tom, že tam přišel až večer… Zejména když nevíme, proč zde vůbec byl…“ skládal jsem účty.

„Co obsah žaludečních natrávenin?“ zajímal se nadporučík Šrámek — již zmiňovaný expert přes jídlo.

„Všechno už bylo ve dvanácterníku,“ odpovídal jsem. „Za předpokladu, že biologické procesy v těle Václava Bečváře skončily někdy kolem druhé hodiny po půlnoci, pak poslední konzumace spadala zhruba na sedmnáctou hodinu. Ale za to se doktor Wágner nezaručuje …“

„Ten se nikdy nezaručuje za nic,“ zamručel nadporučík Šrámek. Zřejmě neprojevoval vůči našemu patologovi tolik velkorysosti a porozumění jako já. Zpravidla na něm totiž chtěl to, nač vědci odpovědí až někdy v prvních letech příštího století. Abych se neprohřešil ani němým souhlasem, tvářil jsem se, jako by se ke mně nic nedoneslo.

„Možná to bylo hodně před sedmnáctou. To se dá těžko určit, když trávení už je ukončeno,“ zastával jsem se doktora Wágnera.

„Odhadl aspoň, co to bylo?“

Ironický nádech nadporučíka Šrámka jsem opět přeslechl.

„Nějaký uzenářský výrobek a chleba. To mohl jíst jak venku, tak v. ateliéru… Kdyby zas nešlo o ty nešťastné Obaly.“

„Proč by měl papíry od jídla úmyslně ničit?“ vyhrkl poručík Junek, jako bych mu nahrál na smeč. „Pořád uvažujeme, jako by bylo Ronnyho hlavním zájmem, aby zametal všechny stopy.“

Když jsem se rozhlédl po přítomných, musel jsem uznat, že tato připomínka sklidila aplaus.

„To je fakt,“ ozývaly se hlasy i těch, kteří do této chvíle nepůsobili dojmem, že vůbec vládnou mluveným slovem.

„Widmarkova zkouška na alkohol stanovila 0,9 promile těkavých látek v krvi,“ nechtěl jsem se nechat zahanbit. „Znalec doktor Wagner, jehož odborných kvalit si velice vážím, vypočetl, že vzhledem k tělesné váze Václava Bečváře a době, po kterou alkohol v organismu působil, by těch devět desetin promile odpovídalo vypitému mavrudu. O tom, že láhev Václav Bečvář načínal, svědčí závěr z umělé hmoty, který jsme našli. Nechal jsem ho podrobit expertize, řez nožem byl čerstvý.“

„No a?“ Poručík Junek se na mě podíval, jako by chtěl naznačit, že už mluvím nějak příliš dlouho. Moc by mě zajímalo, jestli se mu někdy stane úcta k nadřízenému přirozenou potřebou …

„No a? Kombinujete vy, kombinuju tedy i já. Václav Bečvář měl u sebe poměrně dost peněz. Jak jsem se zatím stačil obeznámit s jeho povahou a životními návyky, je nepravděpodobné, že by se spokojil jen s nějakou uzeninou — kdyby jedl v restauraci s průměrným jídelním lístkem. A pravděpodobně by si dal ještě něco k pití. Tím by pak procento těkavých látek v krvi přesáhlo devět desetin promile.“

Rozhlédl jsem se opět po přítomných. Přízeň je vrtkavá. Ti, co přitakávali poručíku Junkovi, byli najednou na mé straně.

Ze všech míst na mě doléhaly dotazy:

„I když nevíme, proč Václav Bečvář do ateliéru přišel, můžeme počítat s tím, že se tam nehodlal setkat s Marcelou Burešovou.“

„To ano,“ odpověděl jsem.

„Jakou měl v tom případě jistotu?“

„O jistotě se pochopitelně mluvit nedá. Řekněme naději. Marcela Burešová nebyla ve svém ateliéru již několik dnů a několik dalších dnů — zpovídal jsem ji osobně — tam ani jít nechtěla. Skicovala v bytě, kde k tomu měla mnohem příhodnější podmínky. Vysvětlila mi, že každý sochař má svůj pracovní styl. Ona skicuje. Jakmile prý vyřeší všechny výtvarné problémy ve skice, zvládne věc zpravidla i v materiálu. Do instalace výstavy měla v plánu ještě dvě plastiky. Se skicami však stále nebyla spokojena.“

„Václav Bečvář tedy věděl, že Marcela Burešová ještě nemůže přistoupit k vlastní sochařské práci?“

„O tom jsem po rozhovoru s Marcelou Burešovou přesvědčen. Sledoval její činnost s velikým zájmem. Prakticky se stala smyslem jeho života.“

„A záminkou k tomu, aby nemusel chodit do zaměstnání,“ dodal mírně potměšilý nadporučík Šrámek.

Tu poznámku jsem přešel a pokračoval:

„Je tu ještě jedna eventualita, kterou bychom neměli zanedbávat: Co jestli měl Václav Bečvář v ateliéru návštěvu?“ svěřil jsem se s tím, co mě tížilo již delší dobu.

„Návštěvu?“ dolehlo ke mně.

„Připusťme dámskou,“ svěřoval jsem se dál. „Vztah mezi Václavem Bečvářem a Marcelou Burešovou koneckonců nemusel být právě takový, jaký nám ona prezentuje a jaký jsme si my zafixovali. Václav Bečvář mohl být dál v zajetí svého předchozího způsobu života …“

„Smyslem jeho života byla přece činnost Marcely Burešové,“ přerušil mě zákeřně poručík Junek. Dokonce mu k tomu posloužila moje vlastní slova.

„Připusťme, že ne,“ vyprošťoval jsem se z toho surového chvatu. „Kde jinde by se s ní mohl sejít než v ateliéru? Doby, kdy si mohl s kteroukoliv dámou kamkoliv vyjít, už byly dávno pryč.“

„Nebo ta návštěva nebyla dámská,“ připomněl poručík Junek. Kupodivu všichni jeho text okamžitě dešifrovali a doplnili si jej patřičným jménem.

„Připusťme i to, že šlo o společnost jiného druhu,“ souhlasil jsem. „Docela by se tím zodpověděla otázka stop po lidské přítomnosti. Václav Bečvář by je odstraňoval ve vlastním zájmu. A určitě ihned poté, co by osaměl.“

Můj pohled se zastavil u praporčíka Jasánka. Civěl na mě tak, že snad zapomínal i dýchat.

„Popelnice vyváželi pár hodin před výbuchem,“ sdělil, sotva byl mocen slova. „To je jasný: bužírovali si tam nějakej salámek, flaštička taky nemusela bejt jediná, mohli i kouřit. On, tedy Václav Bečvář pak všechno sbalil a odnesl do popelnice. Do popelnice úplně stačilo, Marcela Burešová přece není žádná slídilka. Navíc ani neměla důvod. S návštěvou se Václav Bečvář nepohodl. Návštěva byla rafinovaná, v místě se dobře vyznala, utajila svou zášť a odešla. Věděla samozřejmě i to, že Václav Bečvář zde stráví noc, protože pro Marcelu je v Praze … Sledujete, jak se to vyvíjí?“ radoval se. -

„Jo,“ přisvědčil nadporučík Šrámek.

Byl expertem nejen přes jídlo, ale i přes všechny případy, ve kterých figurovala jakožto podezřelá nějaká osoba ženského pohlaví. Vždycky se mi zdálo, že pak cítí jakési tiché zadostiučinění.

„Václav Bečvář uklidí všechno, co tu po nich zbylo, a s lahví si zaleze do toho kamrlíku. Někdy hodinu před půlnocí se návštěva nepozorovaně vrátí a na chvilku přeruší dodávku svítiplynu. Co se může stát? Buďto jí záměr vyjde a Václav Bečvář se odebere na onen svět, nebo nenáviděný milenec zjistí, že plyn uchází, a postará se o nějakou nápravu. Když se nerozešli očividně ve zlém, stěží by ho napadlo, že jde o záměr.“

„A i kdyby ho to napadlo,“ posloužil svým šachistickým myšlením podporučík Toran, „určitě by si to nechal jen pro sebe. Čím by mohl vysvětlit, že nebyl v Praze?“

„Teď ještě, kdo to u něho byl?“ zabasoval nadporučík Šrámek.

„Abychom se toho zase moc nechytili,“ upozornil jsem, ačkoliv šlo právě o moje duševní dítko.

Bohužel už jsem byl v menšině.

„Navrhuju zaměřit se na tu ošetřovatelku,“ pokračoval praporčík Jasánek.

Zřejmě cítil svůj velký den. Vždycky jsem měl rád porady, které se rozvíjely jaksi samovolně. Bez dominantní účasti vševědoucího náčelníka. Tahle se mi tedy líbila. Je důležité, aby lidé — bez ohledu na služební zařazení — měli možnost říct, co si skutečně myslí, ne poslušně stylizovat, co se od nich očekává. Aby případ považovali za svůj. Aby v něm neměli jen funkci drobných ozubených koleček.

„Pokus o sebevraždu se nerovná přiznání,“ namítl podporučík Toran.

„Jak se jmenuje ta ošetřovatelka?“ domáhal se praporčík Jasánek.

„Věra Sachunská,“ odpověděl mu poručík Petr Junek.

A chvíli mlčel. Nebylo těžké domyslet si, co v něm ožilo. Potom si prohrábl vlasy a zavrtěl hlavou:

„Na tohle se mi nezdá dost protřelá.“

Jestli mohl někdo v tuto chvíli potvrzovat oprávněnost úsloví Pohledem řekneš vše, tedy to byl nadporučík Šrámek. A jak jsem obhlédl to naše forum Romanum, musel jsem konstatovat, že nadporučíku Šrámkovi přispěchali na pomoc i ostatní. A to tak účinně, že poručík Junek jen rozhodil rukama:

„No, když je libo …“

Každý však musel uznat, že ta kapitulace je víceméně jen formální. A že termínu protřelá použil zejména proto, že jiné by se mezi tuto chlapskou sešlost nehodily. Jiné, jemnější.

„Libo nelibo,“ mumlal nadporučík Šrámek. „Prostě vím, jak to v životě — a hlavně v našem ranku chodí. Příští měsíc je mi padesát.“

„Averze k ženám,“ usoudil kapitán Mudra. Konečně.

Aby snad nevznikal dojem, že kapitán Mudra toho usoudil na svou hodnost zatím nějak málo, musím přispěchat s vysvětlením, že porad se zúčastňují i ti, kteří pracují na řešeném případě jen okrajově. Kapitán Mudra je z operativně taktické evidence. Má tedy přehled o všech recidivistech a metodách jejich práce, o tom, kdo z těch, které na našem oddělení registrujeme, je na svobodě a kdo ve výkonu dalšího trestu, kdo si řádně vydělává — a kdo by naproti tomu až zoufale nutně potřeboval nějakou finanční injekci…

Kapitána Mudru jsem přizval, aby se zevrubně seznámil s problematikou tohoto případu — a hlavně aby napínal svou pozornost, až se dostaneme k nevítané návštěvě u Marcely Burešové… Než se ponoří do svých kartoték.

Příslušné protokoly už si pochopitelně prostudoval, tohle byl doplněk. Má nás tu všechny pěkně pohromadě a může se podle potřeby i ptát.

Kde ovšem stojí psáno, že onen vetřelec přímo souvisí s explozí v ateliéru? V důsledku jisté liknavosti paní Marcely, snad způsobené 1 jejím současným duševním stavem, doposavad nevíme, co se jí skutečně ztratilo.

I kdyby se však neztratilo nic, podezření to nevylučuje, protože vetřelec mohl být vyrušen, dřív než se vůbec stačil něčeho zmocnit…

„Žádná averze k ženám!“ zaprotestoval nadporučík Šrámek a zhoupl se na židličce, která pod jeho vahou bolestně zaúpěla. „Když mám před sebou někoho, kdo roky řádně nemakal, domyslím si, co bych měl předpokládat. Na to moje inteligence ještě postačuje… Jestli nechcete hledat nějakou holku, tak se podívejme na to, jestli Bečvář neprovozoval trestnou činnost… Ačkoliv na to jsme se měli zaměřit už dřív, za jeho života.“

„A jak by se to mělo realizovat?“ zajímal se kapitán Mudra, neboť vycítil, že by se tento návrh mohl týkat jeho oddělení.

„Doposud jsme neměli Bečvářovy otisky. Teď je máme, tak by snad nebyl problém srovnat je s otisky z dosud neobjasněné trestné činnosti.“

„Můžeme,“ přitakal ochotně kapitán Mudra.

„Verze praporčíka Jasánka se mi zamlouvá,“ prohlásil nadporučík Šrámek. „Nikdy jsem si totiž neliboval v extravagancích. Bečvář se mohl sejít s bývalým komplicem, to za prvé, nebo ten komplic ještě nepatřil minulosti. Co mezi nimi bylo, si nechci domejšlet… Každopádně by to uzavření a znovuotevření hlavního přívodu svítiplynu spíše odpovídalo chlapovi. Chlapovi, kterej se vyzná.“

Podíval se na mě, jako bych se měl stát hlavním arbitrem této kalkulace.

„Něco na tom je,“ musel jsem uznat. „Čili konkrétní úkol. Kolik teď máme neobjasněných případů majetkové trestné činnosti s neznámými otisky prstů?“

„Šestnáct,“ odpověděl kapitán Mudra. „Šestnáct u nás,“ dodal pak urychleně, aby bylo zřejmé, že trestná činnost se nutně nemusí vztahovat jen k bydlišti pachatele. Zvlášť ne dnes, v době rozvinuté motorizace. Dokonce už se dá konstatovat, že existují výtečníci, kteří loví ze zásady pouze v cizích vodách. Sto kilometrů tam, sto kilometrů zpátky, to se za jednu noc stihne naprosto pohodlně.

„A dál pokračovat v rozpracovávání Bečvářových osobních styků,“ rozšířil jsem úkol. „Třeba se tím seznámíme i s nějakou kriminálně závadovou osobou.“

Ozvalo se zaklepání na dveře.

Vstoupil náš technik.

„Mám výsledek,“ pronesl se stěží skrývaným vzrušením. Jen si nebyl jist, je-li toto dostatečně vhodné prostředí pro jeho ventilaci.

„Můžeš mluvit,“ pokynul jsem mu.

„Otisky z bytu Marcely Burešové patří Janu Vejvodovi. Pět jich má průkazný charakter.“

Jestliže nadporučík Šrámek řekl v jedné chvíli vše svým pohledem, povedlo se něco obdobného i poručíku Petru Junkovi.

Tím, jak vystřelil ze své židle.

„Co teď?“

„Pochopitelně vyšetřovací vazba,“ řekl jsem.

Poručík Junek na víc nečekal. Kvapně opouštěl místnost. Jako by se bál, že si to ještě rozmyslím. Jan Vejvoda byl přece jeho osobní tip. Snad od prvních minut.

Operativní porada však pokračovala. Po technikově zjištění bylo třeba stanovit nové úkoly a další opatření.

Jan Vejvoda, pětačtyřicetiletý úředníček s brýlemi bez obroučky a hlavou bez vlasů, který se mi snažil namluvit, že Václava Bečváře znal jen podle vidění — a už si ani nedokáže vzpomenout odkud …

Kdo by to byl tušil?

Marcela Burešová odstoupila od stojanu a zapálila si cigaretu. Jako by tu nebylo dost nahuleno. S jedním detailem stále ještě nebyla spokojena. A skici vypadaly tak slibně… Zalistovala ve svých deskách. No jo. Odložila cigaretu. Profesionální prostorová představivost zapracovala. Objevit místo, od kterého se začala práce v materiálu vzdalovat původní představě, nebylo obtížné. Má však vůbec cenu se takhle nutit? pomyslela si.

Elementární chyba. Celá pravá strana plastiky se vychyluje z osy. Tím se mění i stíny a nasvětlení… Stalo by se jí to třeba před měsícem? Objektivní obtíže. Osobní tragédie. Snadno pochopitelné. Jenomže divák nebude nic pardonovat. Divák, stejně jako posluchač či čtenář, má právo na to nejlepší. A tvůrce se musí buď snažit, nebo se odmlčet. Odmlčet se pro veřejnost. Tak banální pravda, že už působí trapně jenom ji opakovat.

Jak to říkal ten major?

Horník taky musí sfárat. Proč by se to mělo považovat u kumštýře za projev nevážnosti a nedostatku piety?

Pravda. Trochu šroubovaně formulovaná, ale pravda. Jenomže…

Kolikrát už myslela na toto jenomže. Stravovalo jako rakovina.

Ozval se zvonek telefonního aparátu. Marcela ho v prvních vteřinách ani nezaregistrovala. Teprve po chvíli sebou trhla. Nervy. Nebylo by skutečně lepší všeho nechat?

S cigaretou v ruce zvedla sluchátko. Částečně školený hlas Ivo Hamana poznala okamžitě.

„Ano?“ zareagovala a vůbec se jí přitom nechtělo předstírat nadšení.

„Marcelo, vážně s tebou musím mluvit…“

„O čem?“

„Jak to o čem?“

Každému druhému by nyní došlo, že o jeho společnost není sebemenší zájem. Každému druhému, kdo by ovšem schůzku tak naléhavě nepotřeboval.

„Marcelo, přece to moc dobře víš… Posledně jsem to do telefonu naznačil…“

„S tím podezíráním?“

„Nejenom… Mám teď hodinu čas. Můžu za tebou přijít?“

„Sem?“

„Bylo by to lepší než do bytu …“

S naléhavostí jeho projevu by musel být spokojen i nejnáročnější režisér.

„Nechápeš, že nechci s nikým mluvit? Potřebuju se zabrat do fachy, na nic nemyslet…,“ odbývala ho. „S nikým, nemusíš si to vykládat osobně.“

„A tamty věci…?“

„Říkala jsem ti přece, že před výstavou si je od tebe odnesu, ne?“

Už zase byla soustředěna jen na své dílo. Dokud ještě nebyl její organismus totálně zmožen únavou, všechno ostatní rušilo.

„Mluvil se mnou,“ oznámil Ivo Haman.

„Kdo?“

„Ten major.“

„No a?“

Pozornější pozorovatel by nyní zaznamenal počátek kvalitativního obratu.

„Nechci to říkat do telefonu …“

„Někdo tě tam poslouchá?“

„Vůbec ne. Proč?“ podivil se Haman.

„Do telefonu to máš bezpečnější… Jakmile bys za mnou přišel, začali by se o tebe zajímat. Ještě víc,“ dodala a rozechvěle nasála další příděl nikotinu. „Na co se tě ptali?“

„Tak různě,“ odpověděl vyhýbavě. Chtěl ji vidět.

Marcela Burešová však byla duchem u plastiky na stojanu.

„Různě … Z tebe to, člověče, snad nedostanu …“

„Já ho do místnosti, kde mám tvoje věci, nezval. Schválně jsme seděli vepředu. Ale on tam nakonec vlezl… Sám od sebe. Jako by nevěděl, kde je východ!“

„Cože?“

„No vždyť ti to povídám,“ zopakoval Ivo Haman. „Vlezl tam … Určitě šel najisto …“

Marcela Burešová jenom zalapala po dechu. Chtěla se opět posílit nikotinem, ale z roztržitosti cigaretu zamáčkla.

„Snad sis to tam někde nerozvěsil?“

„No jo,“ přiznal Ivo Haman. „Já se chtěl dívat…“

„Vždyť jsem ti přece říkala …“

Samým znepokojením ani nedokončila větu.

„Copak mě to mohlo napadnout? Už bylo všechno v pořádku, odcházel — a najednou.“

Ovládala se jen s vypětím posledních sil. Nervy. Na koho se vůbec může spolehnout?

„No dobře,“ překonávala sama sebe.

Ivo Hamana to znatelně uklidnilo. Jeho hlas ztratil naléhavost.

„Víš, jak si to vysvětluju?“

„Ne.“

„Že jim to všechno vyzvonil Dušan.“

„Cože?“ vyhrkla — už podruhé.

Ačkoliv jindy ji otázka cože přímo provokovala. Ronny se jí musel odnaučovat. Marcele vždycky charakterizovala nesoustředěnost. Nepružnost myšlení. Zbytečný řečnický úhyb. Tupost.

„Já tě před ním varoval,“ upozornil — téměř vítězoslavně — Ivo Haman. „Pro to, aby byl důležitej, udělá cokoliv. Chorobná ctižádostivost!“

Marcela Burešová se zvolna vzpamatovávala. Ale skutečně jen zvolna. Ten komediant asi neuvažoval nejhůř.

„To je strašný,“ neopanovala se. „Co všechno si ještě navymejšlí?“

„No řekni,“ pokračoval Ivo Haman. „Proč by se jinak ten major hrnul rovnou do vedlejší místnosti?“

„Musíme si promluvit,“ rozhodla Marcela Burešová. „Buď za čtvrt hodiny u hlavní pošty. Sejdeme se tam… Jakoby náhodou…“

„Dobře.“

Ve sluchátku cvaklo. Marcela Burešová si zapálila novou cigaretu. Sedla si do rozvrzaného křesla. Její pohled se teď sochařskému stojanu vyhýbal. Rozdělaná plastika už vůbec nepůsobila útěšně.

Dušan Jirza. Neodvažovala se myslet na to nejhorší. Tedy Dušan Jirza. Proč se spolehla právě na něho?

S Janem Vejvodou nastala dost svízelná situace. I to se vyšetřovateli stává. Odmítl vypovídat. Protože Marcela Burešová nebyla schopna — přes všechny sliby a mé téměř každodenní urgence — dodat seznam a popis odcizených věcí a my jsme svými prostředky žádnou ztrátu v bytě Marcely Burešové, respektive Václava Bečváře, nezjistili, mohl jsem vznést proti Janu Vejvodovi pouze obvinění pro rušení domovní svobody. Jelikož se tohoto trestného činu nedopustil se zbraní (alespoň to musíme předpokládat), byl při jeho páchání pravděpodobně sám a nevyskytovala se tu přitěžující okolnost (alespoň jsme o žádné nevěděli), mohl být Jan Vejvoda potrestán trestem odnětí svobody s horní hranicí dvou roků.

Někdo by to mohl považovat za detaily, ale pro mě to detaily rozhodně nebyly. Pro mě to znamenalo fakt svrchovaného významu.

Vedl jsem totiž právnickou debatu s dozorujícím prokurátorem doktorem Mlčochem. A on kategoricky nesouhlasil s tím, aby byl případ s horní hranicí dvou roků odnětí svobody vyšetřován vazebně. Nesouhlasil ani s takzvanou vazbou koluzní, která se uvaluje proto, aby neměl obviněný možnost zahlazovat stopy či ovlivňovat důležité svědky. Nehrozí prý ani nebezpečí útěku, ani recidivy.

Nemohl jsem to dozorujícímu prokurátorovi zazlívat. Bděl nad přísným dodržováním zákonnosti. Každý, kdo nebyl řádným soudem odsouzen, je v podstatě nevinný. Dozorující prokurátor měl celkem logickou podmínku pro uvalení vazby: ať prokážeme, že porušení domovní svobody, kterého se dopustil obviněný Jan Vejvoda, má přímou souvislost s explozí v ateliéru Marcely Burešové a se smrtí Václava Bečváře. Pak by přicházel v úvahu trest podstatně vyšší a pak by byla vyšetřovací vazba zcela oprávněná.

Jenomže jak to prokázat, když o vztahu mezi Janem Vejvodou a Václavem Bečvářem máme jen nepřímé důkazy: svědectví personálu vinárny Beseda; když Jan Vejvoda stále setrvává na svém původním tvrzení, že Václava Bečváře osobně neznal? Jít s tímto neprokázaným obviněním Jana Vejvody k soudu by znamenalo nahrávat i velice průměrnému obhájci.

Uvažoval jsem, co by bylo pro nás, tedy pro zjištění objektivní pravdy, výhodnější: trpělivě přesvědčovat Jana Vejvodu, až se konečně rozhodne promluvit a vypovídat, nebo ho přimět, aby přijal obhájce, který by náš záměr, tedy záměr objektivní pravdy, podpořil? I to ostatně souviselo s právní kvalifikací rušení domovní svobody. Obviněný musí mít obhájce, jedná-li se o trestný čin, jehož horní hranice převyšuje pět roků odnětí svobody. Dále tehdy, nepovažuje-li vyšetřovatel nebo prokurátor za pravděpodobné, že by se mohl obviněný náležitě hájit sám. To se rovněž nedalo aplikovat. Jan Vejvoda je plně příčetný, má středoškolské vzdělání, kladné hodnocení z pracoviště, doposud nebyl trestán. A kdyby začal tvrdit, že se s Václavem Bečvářem znai a že ho i navštívil v jeho bytě, je to pro nás ještě horší…

Jediné, čeho jsem u dozorujícího prokurátora dosáhl, byl souhlas, aby byla u Jana Vejvody provedena domovní prohlídka. Souhlas, který byl rozšířen i na Vejvodovo pracoviště.

Kdybychom našli jedinou věc, kterou si Jan Vejvoda z bytu Marcely Burešové, respektive Václava Bečváře, odnesl, a kdybychom prokázali, že si ji odnesl právě po onom násilném vniknutí, už by nešlo o pouhé rušení domovní svobody.

Jenomže…

Zase jedno z těch pochybovačných slůvek, kterými jsou tak zapleveleny naše životy. Jan Vejvoda měl dostatek času, aby svůj lup — pokud si z té násilné výpravy skutečně něco přinesl — dostatečně skryl. Nebo jej — což je ještě pravděpodobnější — už dávno zničil.

A kdybychom přece jen našli předmět, jehož původ by nevzbuzoval sebemenší pochybnosti, čím bychom argumentovali proti Vejvodovu tvrzení — které by mu v případě potřeby doporučil i začínající advokát — že tu věc dostal od Václava Bečváře darem při některém z jejich předchozích setkání. Marcela Burešová se nestará o malichernosti tohoto světa, o stavu majetku nemá sebemenší přehled… Kdyby tak existovalo něco, co nemohl odnést za Bečvářova života… Ale co by to mohlo být? Nenapadala mě žádná konkrétnější představa. Alespoň něco, co by mu Václav Bečvář určitě nedal. Teď už mě jisté konkrétnější představy napadaly. Třeba vkladní knížka.

Jenomže to už byla sféra dohadů. To už se jen kalkulovalo a předpokládalo.

Tak vida: další jenomže …

Mám zákonné právo držet obviněného ve vazbě osmačtyřicet hodin. Dva dny. Z toho jeden už téměř uběhl. Co ještě zvládneme ve zbývajícím čase?

Ivo Haman se narodil před pětatřiceti lety. Otec byl jen nevýbojným kožešníkem. Komplexy mu však působilo i to, že kromě jednoho mírně neduživého chlapce přivedl na svět ještě tři dcery. Rodina žila v dost nuzných poměrech. I proto, že se paní Hamanová nikdy nemohla zabývat ničím užitečnějším — zcela ji zaměstnávalo rozhořčení nad individuem, jež neuváženě pojala za svého chotě, a nad důsledky, které z tohoto chybného kroku vzešly.

Jedinými světlejšími záblesky v nevyrovnaném dětství Ivo Hamana byly chvíle, kdy otec vytahoval svůj osahaný školní sešit, ve kterém měl nalepeny fotografie ze svého divadelního ochotničení. Fotografie sice již žloutly, přesto se však ukázalo, že Haman senior v těch chvílích narovnává i svá věčně ohnutá záda.

Divadlo se stávalo pro malého chlapce čímsi zázračným, i když si je ani pořádně nedokázal představit. V jejich městečku neexistovalo a televize ještě nebyla.

Jak malý Ivo rozum bral, pídil se po každé informaci o divadle a hercích. Vytvářel nejrůznější role — jen sám pro sebe. Ve škole měl totiž pověst zamlklého samotáře. Nikdo zpočátku ani netušil, jak zarputile se snaží udělat ze svého vychrtlého tílka postavu, jakou měl podle jeho představ správný herec mít (a jakou měli všichni ti představitelé mužných rolí, jejichž obrázky si vystřihoval z nejrůznějších časopisů a lepil je do podobného sešitu, jaký měl jeho otec).

Rodiče netušili, kam se na celé hodiny ztrácí. Nenapadlo je, že má své oblíbené místo v nedalekém lomu, kde zvedá kameny, stojí na hlavě a oddechuje po stovkách a tisícovkách kliků.

Na studium herectví však nebylo v rodině Hamanových ani pomyšlení. Ale Ivo se nevzdal. Ještě před svým osmnáctým rokem už dělal v jednom oblastním divadle kulisáka. Jevištního technika, jak zněl vznešenější výraz. Za svou touhu být u divadla však platil až neúměrně krutě. Roky spal v zákulisí, což je jedno z nejprašnějších prostředí, usínat mohl až po návratu ze zájezdů, myl se studenou vodou ve špinavém umyvadle a už v šest ráno ho budili zaměstnanci dekoračních dílen. Plat stačil zhruba jen na základní jídlo. To byl nejzávažnější problém, neboť břemena vykonala své: po žebrech, na která se dalo brnkat, ani památka.

Co však z dětství zůstalo, byla ona rozkoš vytvářet nejrůznější role. Stále jen sám pro sebe.

Jen jednou Ivo Haman podlehl nutkání pořádně se najíst a trochu se i obléknout: přihlásil se na jednoroční brigádu do ostravských dolů. Těžká fyzická práce mu nahrazovala padesátikilogramové balvany. Měl teď peněz plné kapsy, spal — snad poprvé v životě — pod běloskvoucím povlakem prošívané přikrývky, nicméně po světle reflektorů a po všech těch nepřeberných lidských osudech, které se pod nimi odehrávaly, odehrávají a ještě dlouho odehrávat budou, se mu stále stýskalo. Jejich závodní výbor uspořádal zájezd do Brna. Ivo Haman si tam s údivem uvědomil, že v hledišti ještě mnohokrát neseděl. Pak se stal pravidelným návštěvníkem ostravské činohry. Z ostychu to před svou partou maskoval smyšlenými návštěvami u jisté opuštěné paničky; což se dalo při obvodu jeho hrudního koše snadno pochopit, tomu se fandilo a spokojenost byla na obou stranách.

Výsledkem znovuprobuzeného zájmu však bylo, že si Ivo Haman brigádnickou smlouvu neprodloužil, i když mu slibovali nejvýhodnější podmínky. Dokonce s reálnou nadějí na byt v novostavbě, což byl v tehdejší době vrchol všech hodnotových stupnic.

Ivo si začínal věřit, opouštěly ho mindráky, které si odnesl z rodiny shrbeného kožešníka, naprosto neschopné matky a trojlístku ukázkově líných sester. Přihlásil se ke zkouškám na divadelní fakultu Akademie múzických umění. Přítomní znalci však neuznali jeho talent za dostačující. A s povzbuzujícím úsměvem ho vyzvali: Pokuste se za rok… Jako by se talent podobal něčemu, jako je například rýma: večer člověk usíná v té nejlepší kondici — a ráno se mu zdá, že nemá nos, ale vodovod s mizerným těsněním… Dobrosrdečný Ivo Haman to tedy za rok zkoušel znovu. Potom ještě jednou a ještě jednou.

V pětadvaceti letech se mu však nečekaně splnilo největší životní přání. I bez Akademie. Představitel třetí mužské role, stále ještě klády, jak se říká v herecké hantýrce, si náhle zlomil nohu. Alternace neexistovala, představení nebylo možné odřeknout — a k ohromení všech to bez zkoušky zvládl zamlklý podivín Ivo Haman. Kulisák, který znal nejen každé slůvko, ale i každé gesto oné postavy.

Snaživý Ivo Haman se tedy stal členem ansámblu. Jistý hostující režisér mu nabídl — po třech sezónách — angažmá v jiném oblastním divadle. Potom ještě dvě další štace a ve svých třiceti letech se Ivo Haman dostal do Klaštic. O rok později se zde oženil, za další rok se s ním jeho žena přes všechny jeho protesty a prosby rozvedla. S úzkým pasem a rameny, kterými tu dámu zpočátku zcela zaslepil, nakonec nevystačil.

Nejdůležitější etapa jeho života (a od tohoto přesvědčení neustoupil) však nastala jednoho dubnového dne … Přesně: třetího dubna v sedmnáct hodin a dvacet pět minut v restauraci Jadran.

Zde se Ivo Haman pravidelně zastavoval před odjezdem na představení mimo Klaštice. A zde se seznámil s akademickou sochařkou Marcelou Burešovou.

Vracela se tehdy po celodenní práci ze svého ateliéru a náhle pocítila hlad. Ivo Hamana fascinovalo, jak velkoryse přehlédla fakt, že má ruce ještě upatlané od dentakrylu a na sobě zaprášené džínsy, dosud nezažil, aby s někým mohl — už po několika větách — mluvit tak uvolněně…

Jindy až vzorově dochvilný Ivo Haman mohl poprvé za svou divadelní éru zmeškat zájezdový autobus. Řidič už túroval motor a o režiséra se pokoušely mdloby.

Poté se sešli ještě pětkrát (než skončilo stadium číslo jedna, jak si vše Ivo Haman pro svou privátní potřebu rozdělil.

Jejich setkání však neměla běžné znaky mileneckých schůzek. Jen si malinko upřesnili časový rozvrh. Marcela Burešová se v restauraci zastavovala po celodenní práci, aby něco pojedla, Ivo sem přicházel i ve dnech, kdy hráli v Klašticích — a on ještě mohl hodinku a půl doma odpočívat, nebo si ničit tělo činkami.

Ivo Haman měl pocit, navzdory svým sto dvěma kilogramům tělesné váhy, že se vznáší. Všechno jeho snažení dostalo nový smysl. Pravý význam. Hodnotu. Už po několika rozhovorech se mu objevovaly vztahy mezi jednotlivými věcmi, o nichž neměl do té doby ani tušení. Když chceš znázornit bouřku a napětí v krajině, řekla mu (už při druhém setkání mu začala zcela samozřejmě tykat), nestačí k tomu pohled na olovnatej mrak… Působivější je, když se pod tím olovnatým a hrozivým mrakem třepotá běloučkej motýlek. Rozumíš?

Nerozuměl, ale snažil se. Otvíraly se před ním nové světy.

Leč blížilo se stadium číslo dvě.

Stejně velkoryse jako Marcela přehlédla, že má ruce upatlané od dentakrylu a na sobě zaprášené džínsy, mu jen tak mezi řečí prozradila, že žije s pánem ještě o sedm let starším (Ivo Haman si právě stěžoval na svůj věk).

Do této chvíle si jen svorně přitakávali, že manželství je nesmysl a krematorium všech iluzí.

Pak se Ivo Haman dověděl i jméno toho pána: Ronny Bečvář. Mluvka, diletant ve všem a všude, nýmand. Ovšem i kdyby žila Marcela Burešová s někým, kdo by jí byl hoden, popuzovalo by to Ivo Hamana ke stejné nenávisti.

Takto pro něho koneckonců stále ještě bliká světýlko naděje. Marcela přece musí jednou prohlédnout, koho to má po svém boku.

Stadium číslo dvě zvolna přecházelo do stadia číslo tři.

Ivo Haman cítil, že ho přestává opouštět pevná vůle; pevná vůle, která dokázala udělat i z rachitického hošíka antického atleta, která ho dostala i na divadelní prkna.

Ivo Haman cítil, že se již neovládá. Přestával si rozumět.

Po probdělé noci (čtrnáctého května) přednesl Marcele Burešové svůj návrh. Kamarádsky mu poděkovala za důvěru, ještě kamarádštěji ho však ujistila, že by to s ní ani trochu nechytil. Na téma Ronny Bečvář odmítla mluvit. Každý prý ví své.

Kdyby byl Ivo Haman jen trochu psychologem, porozuměl by. Silná individualita Marcela Burešová, navíc individualita až s chorobnou potřebou seberealizace a vnějšího úspěchu, musí mít vedle sebe právě někoho ve stylu Ronnyho Bečváře. Poddajného, účinlivého, ne náročného. Někoho, kdo ji nebude unavovat svými vlastními názory, svými úvahami, kdo bude svrchovaně tolerantní, nebude od ní chtít, aby se zdržovala úklidem nebo vařením, naopak; sám ochotně obstará všechny praktické úkoly života. Vždy v dobré náladě a vždy po ruce, je-li to právě zapotřebí. Potřebovala někoho, kdo je, ale není ho třeba vnímat.

Jenomže Ivo Haman psychologem nebyl a pochopit vztah Marcely Burešové k Ronnymu nedovedl. Naopak. Při každé vhodné i méně vhodné příležitosti Marcele telefonoval. Často se plížil k jejímu ateliéru a nahlížel oknem dovnitř, aby měl jistotu, že je sama — když už se musel smířit s tím bezvýznamným tlachalem.

Jeho nenávist vůči sokovi vzrůstala. Několikrát — a jednou dokonce na veřejnosti a před svědky — vyústila v projevy otevřeného a nebezpečného nepřátelství.

Ivo Haman nebyl zlý. Jeho vůle až dosud překonala většinu překážek. Co se jí tedy mohlo postavit do cesty?

Akademickému malíři Hynku Lažanskému bylo třiašedesát roků — a na první pohled to byl člověk, který se úměrně ke svému věku umí chovat.

Čím víc stárnu a čím hlouběji — alespoň si to představuju — poznávám fenomén zvaný život, tím víc musím oceňovat a obdivovat právě tuto schopnost.

Požádal jsem ho o soukromý rozhovor — a dost mě pobavilo, když on sám od sebe navrhl jako místo setkání vinárnu Sklípek. Vzpomněl jsem si na obstarožní číšnici, napěchovanou do sukýnky skotačivého zajíčka. Opět na mě blýskne svým pozlaceným úsměvem?

„Už jste mě někdy viděl?“ zeptal se do telefonu malíř Lažanský, když jsem ho včera večer vyrušil.

„Bohužel ne,“ omlouval jsem se.

„O moc jste nepřišel,“ podotkl. „Budu tam na vás čekat. Vezmu si s sebou nějakou knížku. Tím se určitě od ostatních odliším.“

Vstoupil jsem do vinárny Sklípek (to S na reklamě u vchodu stále ještě stávkovalo). Postaršího čtenáře jsem uviděl okamžitě.

Šedivé, ale stále ještě husté vlasy, pod nosem knír, sporá postava, střízlivé oblečení. Nic bohémského. Klidně by to mohl být bankovní úředník na odpočinku, bývalý ředitel gymnázia, nebo také chirurg. Hynek Lažanský mi byl doporučen jakožto znalec místních výtvarnických poměrů, navíc znalec, který se vzhledem ke svému věku, osobní vyrovnanosti a střídmému pohledu na svět dovede dívat na věci objektivně, bez osobní zaujatosti, či dokonce závisti. Proto už byl řadu let funkcionářem krajské pobočky výtvarnického svazu. Požívá obecné důvěry, jak by se psalo v posudcích.

Zamířil jsem k jeho stolku v rohu místnosti.

„Kalab,“ tiskl jsem podanou ruku. „A jsem moc rád, že jste si na mě udělal čas.“

„To nic,“ odsunoval mou židličku. „Posaďte se, pane doktore…“

Zbystřil jsem pozornost. Takhle se přece nikomu nepředstavuju …

„Vy znáte někoho od nás?“ zeptal jsem se, ačkoli jsem podobný úvod rozhodně neměl v plánu. Vítězila zvědavost.

„Znám. Nějakého Petra Junka. Bydlel kdysi v našem domě. Šikovnej mládenec. Už jste se s ním setkal, ne?“

Polkl jsem naprázdno.

„Setkávám se s ním poměrně dost často,“ odpověděl jsem. Slovíčko „bohužel“ jsem si v poslední chvilce odpustil.

„Co budete pít? Ve službě snad už nejste …“

Zdá se mi, že ten obrat nemohu, jsem ve službě, naočkovali všem čtenářům a filmovým divákům angličtí strážníci.

„Raději, když dovolíte, se na totéž zeptám já vás. Jste můj host.“

Přikývl. Jako by chtěl říct: Tedy na revanš.

Přivábil jsem číšníka. Roztomilý zajda měl s největší pravděpodobností volno. Nebo s někým laškoval v kuchyni. Hynek Lažanský se nespěchavě začetl do nápojového lístku. Tvářil se, jako by nevylučoval, že v něm objeví ještě nějaký jinotaj. Něco, co určitě musí těm, kteří se na něj sotva mrknou, uniknout. Zaujalo mě, že vůbec ještě nepoužívá brýlí. A ani nepotřeboval předpažovat ruce.

„Přimlouval bych se za mělnickou Ludmilu,“ podotkl.

„Určitě to bude to nejlepší, co tu mají.“

Ani jsem si nebral lístek.

Číšník však naše nadšení příliš nesdílel.

„Nechcete něco do džbánečku?“

Džbánečky měla před sebou drtivá většina hostů. Napadlo mě, jak přesně se vyjádřil.

Skutečně v nich bylo asi jen něco.

„Raději tu Ludmilu. Bydlel jsem dlouho na Mělníku,“ zalhal jsem.

„Aha.“

To už mu připadalo jako důvod, pro který musí oželet i případnou ztrátu.

„Určitě se mnou chcete mluvit o tom výbuchu,“ řekl Hynek Lažanský, když jsme si přiťukli.

„Přímo o výbuchu ne,“ ujišťoval jsem. „Kdyby existovala sebemenší naděje, že byste nám k tomu mohl něčím přispět, musel bych vás řádně vyslechnout jako svědka. Tedy ne někde ve vinárně. Toto je ryze soukromý rozhovor a vaše dobrá vůle. Kdybyste si to rozmyslel, vůbec se tady se mnou nemusíte bavit…“

„Nemějte obavy. Jestli vám můžu pomoct, tak milerád.“

„Nic z toho, co mi tu řeknete, zásadně v přímé formě nepoužiju. To znamená, že nikomu nebudu nic dokazovat s tím, že jsem se to dověděl od vás, nikomu nebudu hrozit konfrontací s vámi… Vaše jméno ani souvislosti, které by mohly k vašemu jménu ve spojitosti s tímto naším rozhovorem vést, se neobjeví.“

Najednou jsem zmlkl. Nemohlo mi uniknout, jak se na mě dívá. Kdyby nevypadal tak důstojně a seriózně, použil bych možná termínu, že čučí.

„Co je? Nesouhlasíte snad se mnou?“ strachoval jsem se.

„Ale ne … Jen uvažuju.“

„O čem?“

„Že mluvíte jako právník i u vína.“

„Profesionální deformace … Moc se omlouvám.“

„To nic.“

A v krátkosti mi vylíčil příběh svého malířského přítele, který si zařizoval akvárium. Sháněl různobarevné písky, kamínky, rostliny, nelitoval cest, přestavoval svoje dílo, zdálo se mu o něm — a nakonec byl udiven i zklamán otázkou, jaké si tam dá rybičky?

Docela to navodilo atmosféru. Jistí lidé to dovedou. My právníci asi ne.

„Potřeboval bych se seznámit s místními výtvarnickými poměry. Předpokládejte, že jsem laik.“

„Víte co? Raději mi klaďte otázky. A právnicky,“ požádal — a já postřehl v jeho hlase jistou pobavenost. „Nikdy jsem totiž nebyl zvláštní vyprávěč. Jednou mě pozvali na besedu do továrny. Vznikla z toho menší katastrofa. Ještě že tam měli ředitele závodního klubu, který mohl dělat od hodiny kunsthistorika … Aspoň to tak vypadalo.“

„Je v Klašticích výtvarníků dost, nebo málo?“

„Dobrých výtvarníků není nikdy dost,“ odpověděl.

Nebyla to vyhýbavost, jen mírné upozornění, že otázka není šťastně formulovaná.

„Zeptám se otevřeněji: panuje zde mezi nimi řevnivost?“

„V tomhle ranku to asi bez řevnivosti a nejrůznějších intrik nikdy nepůjde. Co jsem se nad tím už nadumal… Bohužel, je to tak. Kolikrát jsem za nějakou tou horkou hlavou šel: Podívej, máš zakázku? Máš. Máš kde dělat? Máš. Tak zmlkni a dělej… Za tejden se ke mně náš hovor donesl. Že byl náš, jsem poznal jen podle toho, že do tý snůšky drbů přibylo i moje jméno… Ale já to chápu,“ dodal se shovívavostí a porozuměním, které snad odpovídaly jeho věku. „Přes den jsme všichni uzavření, osamělí, s nikým ani slovo, a když se večer sejdeme někde u flašky, tak se povídá a povídá …“

„Jste tedy přesvědčen, že to jsou jen řeči?“

„Zevšeobecňovat bych nechtěl. Jak u koho. Můžu vám ukázat typicky neškodné mluvky. Jen aby se nesedělo jako na pohřbu. Dnes něco řeknou, zítra to popřou… I když to někdy vypadá jako pořádně jedovatá slina.“

„To je fakt. A potom je samozřejmě kategorie těch, co pletichařením nahrazují nedostatek vlastního talentu a píle,“ zakončil exkurzi; znalecky usrkl bílé Ludmily a dodal: „Od těch raději na sto honů. Nikdy nevíte, co se v nich vylíhne a co podniknou. Každopádně je to škála od zlomyslných pomluv až k anonymním udáním a intrikám. Dva naši kolegové se soudili o honorář. Dostali zakázku napůl, pak se jednomu zdálo, že udělal víc … Když chcete vědět všechno …“

„Myslíte, že jsou rafinovaní?“

„Moc byste se divil. Leckdy jsem si o některých říkal, že kdyby se se stejným zápalem věnovali tvůrčí práci, muselo by vzniknout dílo s velkým D … Ale já bych moc nerad, aby v mém líčení převládala černá barva … Jádro je určitě v pořádku. Jako všude jinde.“

„Čerň padá na můj vrub.“

„Vy uvažujete o tom, jestli mohl zdemolovat Marcelin ateliér někdo z jejích nepřátel?“ zeptal se přímo.

Váhal jsem, jestli mám stejně přímo odpovědět. Slíbil jsem přece, že o výbuchu mluvit nechci…

„Kdybychom měli sebemenší podezření, už dávno jsme je vyslechli. Každým průtahem ztrácíme. A někdy je to ztráta nenahraditelná.“

Přikyvoval.

„Co jsem vám zatím vyprávěl, byste se mohl dovědět od kdekoho,“ upozornil.

„Jaké jsou ekonomické podmínky místních výtvarníků? Myslím všeobecně.“

„Při stanovováni finančního rozpočtu každé nové stavby je už předem vyhrazena jistá částka na výtvarnou výzdobu. V mnoha případech se spojuje s výtvarníkem už architekt stavby a investor. Kvalitu výtvarného díla a jeho finanční ocenění pochopitelně schvaluje příslušná odborná komise. Říkáme tomu žirování.“

„To se týká sochařů i malířů?“

Na chvilku se odmlčel. Jako by to byla otázka, která si vyžaduje důkladnější přípravu, nebo se chystal k vyhýbavější odpovědi.

„Jak bych vám to řekl,“ potvrzovalo se spíše to druhé, „tady nevládne přídělový systém… Někdo se pro záměr hodí víc, někdo míň, někdo vůbec ne … A potom obchodní schopnosti jednotlivých autorů… To není možno popřít. Většinou se to týká hlavně sochařů. Nebo malířů, kteří dovedou navrhnout vitráže, mozaiky, mříže a podobně … Zkrátka monumentální malba.“

„Co ostatní malíři?“

„Někteří se zabývají pouze volnou malbou. Svoje obrazy pak rovněž musejí žirovat. Prodávají se prostřednictvím specializovaných prodejen podniku Dílo.“

Dostával jsem se k tomu hlavnímu:

„A co Marcela Burešová?“

Zase se odmlčel. Každý, kdo by chtěl studovat jeho psychiku, by musel věnovat pozornost právě těmhle odmlkám. Vždy prozrazovaly, že otázka zapůsobila. A z jejich délek se dalo vyvozovat.

„Marcela je dost zvláštní případ. Bavil jsem se s ní všehovšudy jen asi třikrát…“

„Byl jste v jejím ateliéru?“

„Ano.“

„Proč je zvláštní případ?“

Jak to vypadalo na té besedě v továrně jsem si už dokázal docela živě představit.

„Taky jsem jí to řekl. Naznačil,“ opravoval se. „Víte, sochařina, to je pro mě prostor, rozměry… Ne, že by to Marcela nedokázala, holka má páru, viděl jsem ji, jak zvedala bednu s hlínou — a stačilo mi to. Bezesporu talent. Jenomže ona si matlá samý drobnůstky. Reliéfy, drobnou plastiku … Teď ty umělý hmoty … Licí pryskyřice, lamináty, modurit… Snad se měla raději vrhnout na keramiku… Ale to je jenom můj názor,“ upozornil, abych ho snad neobviňoval z přílišné kritičnosti. Zvláště pak z přílišné kritičnosti vůči někomu, koho potkalo neštěstí. „Kdyby aspoň byla portrétistka,“ dodal ještě.

„Mám tomu rozumět tak, že její uplatnění ve spojitosti s architekturou je poněkud obtížnější?“

Podíval se na mě, jako se díváme na někoho, kdo za nás obstará nepříjemnou práci.

„Asi tak. Hodně chlapů tvrdí, že ženská se hodí pro malířství, řekněme pro keramiku, určitě pro sklo a malbu porcelánu, tapisérie je skoro jejich doménou, potom všechny ty artprotisy, krajky, niťáky, výšivky, no prosím, ale sochařina… A právě Marcela Burešová jim dává do ruky argument. Trumf!“ Určitě mu to bylo líto.

„Jaké je pak praktické uplatnění jejích prací?“

„Nechci přehánět, ale soudím, že by se to dalo srovnávat s obrazy v bytech. Pár sádrových odlitků, napatinovat je a stavět je pak někam na police a skříně, věšet na stěny … A když ne sádra, tak ty modernější materiály jako dentakryl a podobně.“

Do nadšení nad podobnou činností se nikterak nenutil. Prostě měl o sochařině své představy. Kdybych mluvil s někým jiným, dověděl bych se možná něco jiného; nevylučoval jsem ani možnost, že bych se mohl setkat s Marceliným bezmezným obdivovatelem … Hynkovi Lažanskému to však nesedělo.

„Mohu tedy počítat s tím, že je odkázána spíše na prodej v malém, jestli to tak lze vyjádřit…“

„Nepřesně ano. Pokud vím, žádnou velkou zakázku ještě neměla. Ani jsem neslyšel, že o ni kdy usilovala … Taky ji charakterizuje, že má vždycky balíky skic. To mi nepřipadá moc sochařské. Jako by se bála modelovat… Pracovat v materiálu …“

„Na čem, podle vašeho mínění, závisí prodejnost takových děl?“

„Asi jste se měl sejít s nějakým teoretikem,“ upozornil. „Jestli chcete, jednoho vám dohodím … Můžu vám zprostředkovat i schůzku.“

„Možná… Ale mě zajímá vaše mínění. Pracujete v oboru dlouhou řadu let, znáte nejrůznější aspekty, určitě mluvíte přímo se zájemci… Nepředpokládám, že byste mi nemohl fundovaně odpovědět.“

S výčtem dalších lichotek jsem přestal. Nijak nezabíraly.

„Vážně … To je sociologická otázka …“ vykrucoval se. „Kolik já už zažil případů,“ mávl rukou. „Obraz, všichni z žirovací komise pochybovali — a on se v prodejně ani neohřál. Naproti tomu z věci, kterou všichni považovali za vyloženě kasovní, se stal ležák …“

„To se prodává v komisi?“

„Ano. Prodejna obraz vyloží, a když je prodán, dostane autor přes náš fond honorář.“

„Na čem tedy záleží?“ nutil jsem ho k odpovědi.

I za cenu, že mě rozhodně nepožádá o podpis do památníčku.

„Obrazy, a tedy i plastiky, jaké tvoří Marcela Burešová, většinou kupují mladší lidé, kteří si zařizují byty. Tedy na jejich vkusu … A musíme si to přiznat — také je vybírají s ohledem na barvu a tvar nábytku, na velikost místností a samozřejmě s ohledem na cenu …“

„A co jméno?“

Odložil sklenku. Ačkoli se na další lok určitě těšil.

„No jo, na to jsem zapomněl. Jméno je hodně… Možná nejvíc. I když jistá jména už jsou cenově těžko dostupná. Řekněme: alespoň být známý v místě… Kdybych mohl dodat jeden postřeh: veřejnost má vždycky větší zájem o tvorbu místních kumštýřů… O kterých se aspoň něco ví.“

Klikatá cestička se napřimovala:

„Pro Marcelu Burešovou tedy má připravovaná výstava velký význam?“

„Řekl bych, že zásadní… Jako by jí šlo o všechno …“

Odmlčel jsem se.

„Moc jsem vám asi nepomohl, viďte?“

„Mnohem víc, než si myslíte,“ ujistil jsem ho.

A na důkaz upřímnosti svého prohlášení jsem objednal novou láhev …

Dušan Jirza pochoduje chladným městem. Co chvíli si přehodí objemné desky z jedné ruky do druhé. Už se stmívá. Nevlídně, skoro bezútěšně. Osvětlené výlohy vypadají jako ostrůvky. Skučivý vítr žene papírky od nanuků, vyškrtané zápalky a mračna mikroskopického prachu.

To, co Dušan Jirza prožil před necelými dvěma hodinami, je ještě příliš živé.

Příliš hlodavé.

Když dodatečně probíral reakci hloupoučké Jitušky, mohl se uculovat. Kdyby se mu přitom nechtělo vzteky něco rozbít, křičet, po něčem plivnout.

Zničehonic se však objevila Irena. Odpoledne. To se nikdy dřív nestalo. Navíc bez ohlášení.

Dušan Jirza však záhy pochopil, že se neohlásila úmyslně. Totální změna vztahu. Najednou to byl někdo úplně jiný. Věděl, jak Irena ovládá svého manžílka. Poslouchal ty vyprávěnky a vždycky mu to připadalo jako vlastní vítězství. Ona ovládá svého manžela, on ovládá ji. Svým způsobem tedy on ovládá i velice úspěšného inženýra. Mohl Irenu podvádět — protože byla jen milenkou, mohl si určovat den i hodinu setkání, mohl, když ho to náhodou bavilo, zdůrazňovat svou velkodušnost: on, svobodný a bez závazku, tráví čas s vdanou … Nebývá snad mnohem častější, když ženatí pánové vyhledávají společnost svobodných dívek?

No prosím. Určil Ireně místo. Zjišťoval, že má sklony k žárlivosti, ale zdálo se, že je to jenom součást její hry. Každopádně však byl přesvědčen, že paní Irenu — se všemi jejími náladami, tužbami i vrtochy — drží v hrsti. Že je mu vydána na milost a nemilost. Nevěděla o tom, ale v příhodné chvíli si natočil na magnetofonový pásek jeden jejich intimnější rozhovor. Kdyby se snad chtěla vzpouzet… Několikrát ho už už nasazoval do aparátu. Pak ji ale uklidnil způsobem, který se mu zdál mnohem mužnější. Který spojoval příjemné (Irena přes všechny výhrady nebyla tuctový typ) s užitečným. A po tom měl ještě něco: kraťoučký, zato však nesmírně důležitý dopis. Na něj myslel s obzvláštní pýchou. Mistrovsky zrežírovaná situace. Jednou dal Ireně papír a pero. Sám se vyzbrojil obdobným způsobem. Soutěž měla vyplnit pětiminutovou mezeru, její podmínky byly úměrně jednoduché: Kdo napíše nejkratší a největší lež? Irena napsala: Dušane, miluji Tě a toužím po Tobě. Tvá Irena… Naoko zářil obdivem. Gratuloval jí k jednoznačné výhře.

Suverénně přijala své vítězství. Tak suverénně, že si ani nestačila všimnout, s jakým uspokojením lístek schoval. Komu by vysvětlovala, že to byla jen hra. Kratochvíle. Jen ať si prská: co je psáno, to je dáno! Svoje písmo by manžílkovi nezapřela.

A teď se najednou Irena objeví v jeho příbytku. Odpoledne! Dušan Jirza nebyl žádný zvláštní psycholog, okamžitě však musel zaregistrovat tu proměnu. Nepřišla ho navštívit. Nepřinášela mu svůj úsměv, popřípadě své tělo. Přicházela ho namátkově zkontrolovat? Zjistit mo mentální stav svého nového majetku? Vybubnovat pravidla nového poměru? Z jejího pohledu okamžitě poznal, že nic z toho. Pravděpodobně nic.

Má vyhledat příslušný magnetofonový pásek? Má rozlepit obálku s kompromitujícím dopisem?

Ani se nezdržovala s přezutím. To snad Dušanovi ještě nikdy nikdo neudělal. Kabát hodila na válendu. Ne, nebyla to namátková kontrola.

„Čekáš někoho?“

Dušan Jirza se nezmohl na jediné slovo. Copak nebyla jeho nervová soustava vystavena v posledních dnech obrovskému náporu? Copak to nebude mít nikdy konce…?

„Jestli ano, můžeme čekat spolu. Docela by mě to bavilo,“ dodala jízlivě.

„Na nikoho nečekám,“ soukal ze sebe.

A cítil, jak ho polévá horko. Jen si nebyl jist, je-li to projev strachu, nebo radosti, že právě na dnešek všechno odvolal. Poznenáhlu se dostávala k tomu hlavnímu.

„Už dlouho jsem si chtěla s vámi, pane Jirzo, pohovořit. Jenomže pro to pořád nebyla vhodná příležitost. Až teď …“

Vždycky se děsil okamžiku, kdy se vztah dvou lidí dostane do stadia, v němž se ustavičně něco řeší. Proto se své známosti snažil skončit včas.

„Za dvě hodiny musím odejít… To snad můžu, ne?“ vracelo se mu něco kuráže.

„Smím vědět kam?“

Váhal. Tohle už se mu doopravdy přestávalo líbit. Co si to na sebe upletl? To už by si mohl rovnou navlíknout snubní prstýnek, dvakrát měsíčně odevzdávat prachy t s výplatní páskou a tučnět u televizoru.

„Se svými kresbami,“ odpověděl.

Za jiných okolností by to možná znělo i důležitě.

„K Marcele?“

Zalapal po dechu. Ale to už Irena pokračovala.

„Kvůli ní jsem vlastně přišla. Kvůli ní a tomu jejímu …,“ neobtěžovala se hledáním nejvhodnějšího výrazu. „Aby bylo mezi námi jasno. Už tě vyslýchali?“

„Proč právě mě?“ pokoušel se tvářit nechápavě.

Skutečně jen pokoušel. Vystihla to okamžitě:

„Když chceš vypadat jako hlupák, tak se o to nemusíš snažit. Vypadáš tak i normálně — jestli ti to ještě nikdo neřekl.“

„Nepřeháníš to náhodou?“

Kdyby se mu neklepaly prsty, křikl by na ni. Nebo by ji vyhodil.

„Od těch svejch holčiček se to pochopitelně nedovíš. Ty se na tebe dívají jako na pánaboha… A co seš? Poloviční impotent!“

„Přišlas mě urážet?“

„Ne,“ vytáhla z kabelky krabičku cigaret; pak hledala dál. „Podej mi sirky, někde jsem si zapomněla zapalovač.“

Nesmíš! umiňoval si. Nesmíš! jakmile si z tebe udělá poskoka, seš ztracenej…

„No tak? Mám si je snad hledat v tom tvým nepořádku sama?“

Jízlivost z ní přímo čišela. Dušan Jirza nakonec vystartoval. Jako v transu. Iniciativně přinesl i popelník. Za jediné vítězství mohl považovat to, že jí nezapálil. Irena vyfoukla kouř a pak dlouhými, přepečlivě nalakovanými nehty hledala na jazyku pomyslnou špetku tabáku. Její gesta s cigaretou — zvláště když do stejné ruky přibírala i napoleonku s koňakem — byla dokonale odpozorována. Dílem z filmového plátna, dílem z televizní obrazovky.

„Vlastně jsem přišla hlavně kvůli tomu výbuchu. A kvůli tý smrti…“

„Proč mi to vyprávíš?“ klepal se.

„Chlapeček si to ještě nedomyslel?“ pokračovala ve své jízlivosti. „To se tě snad neptali, cos dělal tu kritickou noc?“

„Ptali,“ přiznal zmatený Dušan Jirza.

Že se vůbec do tohohle pouštěl. Řekl si tenkrát: pro změnu něco zkušenějšího … Něco zkušenějšího. Bác ho. Teď to má. Se vším všudy.

„A chlapeček se snad rozpovídal?“

Z jejího hlasu zaznívalo něco zlověstného. Jako by mu chtěla vracet ten nález sponek s maximálními úroky. Jenomže ty sponky, to byla ještě hra. To se ještě smál. To ještě netušil, co bude následovat… Co je na něho přichystáno.

„Řekl jsem …“

„No tak, no tak …,“ povzbuzovala.

Fascinovaně sledoval, jak její ukazovák rozmačkává cigaretu. Drtil ji o dno popelníku, jako by z ní nevylézaly zbytky tabáku a zažloutlý filtr, ale spletence střev, játra, ledviny a ještě škubavě srdce.

Sadistka.

Copak to nepoznal dřív? Pečlivé aranžmá s jízlivou sadistkou. Čím dál líp …

Znova se nadechl:

„Vypověděl jsem, že jsem byl doma.“

„A to se nezajímali, kdo ti to dosvědčí?“

Šavlovitým nehtem ukazováku se mu zapřela do brady. Musel zvednout hlavu. Musel se dívat na její nadermakolovaný obličej.

„Samozřejmě, že zajímali, ale …“

Nenechala ho domluvit:

„Aby tedy bylo mezi námi jasno: my dva se neznáme, a proto jsem tady ani nikdy nebyla. Zapamatoval sis to? Nebo už je snad pozdě?“ zděsila se.

„Ireno, přece … Přece bych tě nepodrazil…“

„Žádný Ireno. A kdybych snad zjistila, že sis to nezapamatoval, rozjedu takovou akci, že se z toho nevymotáš. Vím, cos ve mně viděl: paničku, která je snad do tebe cvok, protože ji její manžílek neuspokojuje… Tak to ne, to ses moc a moc přepočítal. Chlapečku!“

Dušan Jirza zjistil, že se mu dělají mžitky před očima.

Viděl lesklé kouličky, podobaly se těm z vánočních reklam, narážely na všechno kolem, ale neodpružovaly od hran jednotlivých předmětů, pronikaly jimi, nic, dočista nic je nedokázalo zastavit. Ale ta sadistka toho stále ještě neměla dost:

„Stejně je to všechno moc divný: jak to, žes byl u tý exploze právě ty?“

„Náhoda,“ mumlal Dušan Jirza.

„Náhoda,“ převedla si to slovo do své pohrdlivé intonace. „Stejně tak byla asi náhoda, že ses ten večer moc a moc snažil, abych co nejrychleji vypadla. Neboj se, neuniklo mi to.“

„Já?“

„Nešaškuj, dělá se mi z tebe nanic. Nejsem tak pitomá, jak si od první chvíle myslíš. Poslouchám, tu a tam se zeptám… Leccos jsem si dala dohromady. Ten člověk, co zahynul při výbuchu …“

„Ronny Bečvář,“ napověděl Dušan Jirza.

„Správně. Nevyprávěls mi náhodou o něm?“

„Já?“

„Prosila jsem tě, abys nešaškoval!“

„Možná jsem se zmínil… Chtělas přece, abych ti vyprávěl o lidech od kumštu …“

V jejich očích bylo cosi zlověstného. Pohled Dušana Jirzy byl naproti tomu úpěnlivý.

„Jenomže o tom Bečvářovi jsi mi nejenom vyprávěl. Na něm sis léčil svoje mindráky. Máš za to, že jsem nepostřehla, jak strašně ho nenávidíš — a jak ti jde o tu Marcelu? Jenomže já …“

„Ireno, ty si snad myslíš …“

Popadla kabelku a plášť. Dušanu Jirzovi bylo dopřáno, aby jí do něho pomohl. Proč musel všude vyprávět právě o Ronnym?

U dveří se otočila:

„Co si myslím já, na tom nezáleží. Každopádně si pamatuj, že jsem tu nikdy nebyla, že se neznáme … A stejně i po mém odchodu bys byl měl tenkrát na všechno dost času … V těchhle fíglech se přece vyznáš …“

Dušan Jirza šlape chladným městem. Už se stmívá. Nevlídně, skoro bezútěšně. Co chvíli si přehazuje objemné desky z jedné ruky do druhé, lepkavý vítr se už prodírá i do ulic a Dušan Jirza směřuje k ateliéru Milana Kalvody.

Zvoní. Nikdo se neozývá. Klepe. Dveře však mají silnou zvukovou izolaci. Vlastně ani není jisté, jestli zvonek funguje. Klíč je však zevnitř, o tom už se zarostlý aranžér klaštického Pramene přesvědčil. Začíná do dveří kopat. To není hulvátství, to je výraz Dušanovy zoufalé potřeby dostat se dovnitř.

Konečně. V zámku zarachotil klíč.

„Ahoj, Marcelo …“

„Aha, to seš ty …“

Zhruba stejně by ji potěšil někdo, kdo by se přišel zeptat, jestli v domě nebydlí jistý Podlaha.

Dušan Jirza se dral dovnitř.

„Několik kreseb jsem musel předělat,“ chrlil ze sebe ještě ve dveřích. „Jakmile se ozvala ta řacha, vypadly mi desky z ruky a ohnul se jim pravej horní roh.“

To upřesnění snad mělo sloužit jako důkaz obzvláštní umělecké poctivosti. Jinak však bylo veskrze nevhodné.

Marcela Burešová si utírala ruce. S krajní neochotou.

„Měls dřív zavolat!“

Rozvazoval tkaničky u svých desek. Zářily novotou.

„Zavolat… To se ti pěkně říká. Permanentně obsazeno. Musíš tu někomu číst do telefonu noviny, ne?“

Vtipnosti Dušan Jirza nikdy nevynikal, toto však bylo už i pod jeho úroveň.

Marcela Burešová si vzpomněla na setkání s poručíkem Junkem. Tedy zase… Zvedla sluchátko. Opět je přístroj hluchý, mimo provoz.

„Nějak to tu zlobí,“ konstatovala. Bez zájmu.

„Neodpojili ho náhodou? U Milana by to nebylo nic divnýho,“ překonával se.

„Aspoň si sundej kabát,“ rezignovala. „Nic k pití tu nemám. Ale kafe tu ještě zbylo.“

„Na kafe bych měl docela chuť,“ svěřil se.

Svlékl si kabát. Střih, který považoval za umělecký, byl inspirován módou Petrovských loupežníků. Pak Dušan Jirza přimhouřil oči, jako by se potřeboval dostat do nirvány a setřást všechny banální problémy tohoto světa. Náměsíčným krokem došel ke stojanu.

Marcela Burešová vykoukla z malé, zato však neuvěřitelně zanedbané kuchyňky. Sledovala Jirzu. Co se v ní odehrávalo, nebylo těžké uhodnout.

Povzdechla si. Tohle je tedy ten pravej… Dušan Jirza důležitě okukoval plastiku. Čí to byl vlastně nápad? Společná výstava … Bohužel Ronnyho. Trpce se usmála. Každému chtěl pomoci. Nechtěla mu to tehdy vymlouvat. Nepovažovala ani za fér upozornit Ronnyho, jak na něho tenhle ubožáček nevraží, jak ho nenávidí. Jak mu vždycky stačilo jen těch pár minut, na které se Ronny vzdálil, aby už dával Marcele své pocity zcela nepokrytě najevo. I s velice konkrétními nabídkami. Dostala by se do toho jeho profesionálního hnízda lásky úplně mimo pořadník. Jaká čest…

„Kolik chceš cukru?“ potřebovala ho dostat od stojanu.

Nevnímal. Jako by ho rozdělaná plastika přímo hypnotizovala.

„Tak už toho nech!“ neovládla se Marcela.

Jakoby nerad uposlechl. Jako by se pod dopadem takové krásy stávalo všechno ostatní zbytečným.

„Má to tak fantastickej prostor a hloubku. A přitom i maximální sdělnost,“ komentoval, ačkoliv Marcela Burešová neprojevovala o něco podobného sebemenší zájem. „Vůbec se nepodbízíš … Svrchovaná záležitost…“

Záležitost. Termín, na který byla Marcela Burešová stejně alergická jako na otázku cože?

„Kolik chceš cukru?“

Dušan Jirza se konečně dovtípil:

„Dvě kostky… Ty to chceš dneska dotáhnout, viď?“

„Přesně tak.“

„Nebudu dlouho zdržovat. Podíváš se na moje kresby?“

Přikývla.

„Kam je mám stavět?“

„Proberu si je sama.“

Přeúslužně otevřel desky. Znova vzdychla. Dostal by se vůbec s tímhle na střední školu? Deformuje tvary ještě dřív, než zvládl jednoduchou a čistou linku. Cesta nejmenšího odporu, současně však příliš průhledná finta. Mnohé děti z výtvarných kroužků umějí víc.

„Prosím tě, běž k oknu, nebo se posaď a něco si čti.

Musím k tomu mít klid … Nemám ráda, když mi někdo kouká přes rameno a funí na krk,“, zbavovala se ho.

„Tak jo,“ krotil svou nedočkavost.

Původně to měla dobře promyšlené. Drobná plastika potřebuje ve výstavních síních nějaký doplněk. Na tom už se shodlo mnoho zkušených. Kresba je pro tento účel vhodná. Někteří sochaři vystavují kresby vlastní. I to je řešení. Pokud však nejsou vystavovány kresby odlišného charakteru, nikdy se nedosáhne potřebného odlehčení a kontrastu. A takové kresby ona sama neměla. Skici by se příliš vázaly k předkládaným plastikám. Proto souhlasila s Ronnyho návrhem. Souhlasila není ten nejsprávnější výraz. Byla v té době zcela zaujata svou prací, neměla nic proti němu. Navíc si uvědomovala, že přizvat neznámého místního výtvarníka je docela dobrý diplomatický tah. Ten, kdo sem přivandroval a kdo se chce z tohoto nového stanoviště pokoušet o rozhodný Úspěch, musí uvažovat diplomaticky. Vzít si někoho z pražských kolegů, to už by mohlo být vykládáno jako nehoráznost. Jako okázale projevovaný despekt. Invaze. Vpád. Určitě by se rád přidružil některý zavedený místní malíř. Z toho už by mohla koukat zištnost. Pokus zařadit se do nějaké kliky, snadněji proniknout. A co kdyby se zařadila špatně? Nejdiplomatičtější tahy jsou ty, které vypadají nediplomaticky. Jako prostá nahodilost. Jako projev osobní dobroty. Nikdo by snaživého amatéra nepřibral — ona ano. Vlastně toho je schopna jenom ženská duše … Pánové jihnou …

Ronnymu naznačila jen něco v tom smyslu, že by nebylo vhodné, aby kresby přizvaného výtvarníka na sebe strhávaly přílišnou pozornost. Snadno pochopitelný požadavek. Vystavují se sochy — a ty musejí být jednoznačně dominantní.

Na druhé straně však může docházet k opačnému extrému: doplňkové dílo nesmí být neúnosně špatné. Pak by to mohlo svědčit — kromě jiného — o jejím špatném vkusu. Nebo o snaze lacině zazářit. Možná dokonce o jisté poťouchlosti. A k té se diplomaticky uvažující člověk neuchyluje nikdy. Alespoň ne veřejně.

Marcela Burešová obracela list za listem. A děsila se poznání, že má před sebou ten druhý extrém. Dostala se k poslední kresbě. Za ní byla čtvrtka, které hned v první chvíli neporozuměla. Taky kresba?

„A co je tohle?“

„Půdorys výstavní síně,“ vysvětloval přeochotně Dušan Jirza. „Jenomže nevím, kolik budeš mít plastik, tak jsem rozmístění navrhoval jen orientačně… Teď to upřesníme…“

Jeho sebevědomí provokovalo. Stejně jako to nabubřelé slovo záležitost. A otázka cože. Teď už jen, aby začal mluvit o onom dopoledni nebo alespoň o něčem, co s tímto dopolednem souvisí… Zatím ještě ne. Se samozřejmostí velícího generála načrtl půdorys výstavní síně. Nakonec to skoro vypadá, jako by přizvaná byla ona. Dáš si svoje plastiky sem a sem a sem. Jestli chceš, můžeš je mít i tady …

Marcela Burešová zná tyto typy: hned zbabělí, hned výbojní, tu se pokoušejí dojímat svou odevzdaností a pokorou, vzápětí by dostali před soud i vlastního bratra. Jedno je jim však společné: nezastavují se zpravidla před ničím. Před ničím, co by se jim postavilo do cesty. A vždy si najdou vhodnou příležitost pro ránu do zad.

„Sem ke vchodu dám tady ty tři pérovky,“ Dušan Jirza rychle zalistoval v obsahu svých desek.

Od toho vousáče, který před několika minutami vstoupil do ateliéru, už se lišil tak výrazně, až to vzbuzovalo podezření, že došlo k záměně dvou sice jednobuněčných — povahově si však naprosto cizích dvojčat.

„Na tuhle krátkou stěnu by se hodila tahle kolorovka,“ pokračoval — a vtom zachytil Marcelin pohled. „Co je? Ty mě neposloucháš? Nebo snad máš k těm návrhům výhrady?“

Potěžkávala stoh kreseb.

„Jestli by tě napadalo lepší řešení, klidně to řekni, všechno uvážím …“

„Jen si tak dumám,“ odložila kresby na stůl.

„O čem?“

„Například o tobě.“

„O mně? A cos vydumala?“

Pokoušel se o zlehčující tón. A o úšklebek. Přesně takový, jakého vždy používal ve spojitosti s Ronnym. A který částečně pochytil od Ireny.

„Co jsem vydumala? Třeba to, že pro tebe by asi bylo nejvýhodnější, abych já tam toho měla co nejmíň. Jak koukám, nakonec by z toho mohla vzniknout tvoje první samostatná výstava. Nehodil se ti náhodou ten výbuch?“

Vrhla se na kresby a začala je rozhazovat do všech stran. Zděšený Dušan Jirza se jí v tom snažil zabránit. „Marcelo, co ti je? Vůbec tě nepoznávám.“

Konečně ustala. Její dech byl hystericky krátký. Bez uspokojení, spíše by se dalo říct, že nechápavě sledovala důsledek svého afektu:

„Promiň,“ soukala ze sebe. „Taky se nepoznávám… Nervy.“

Zakryla si dlaní obličej a couvala k biedermeierovské lenošce v rohu.

„Moc mě to mrzí… Přijď zítra touhle dobou. Určitě budu jiná …“

„Tak jo … Vem si nějakej prášek …“

Dušan Jirza se plazil po špinavé podlaze a opatrně sbíral své celoživotní dílo …

Vracel jsem se ze Sklípku. Byla docela příjemná noc a mně opět cosi našeptávalo, že je na tomto světě celkem fajn.

Z dopisní schránky u vchodu do našeho paneláku jsem vylovil dvě obálky. Jednu z nich jsem identifikoval okamžitě: podle druhu papíru, podle písma a podle známky nalepené šikmo. Odhadl jsem předem i obsah: z větší částí výčitky. S druhou obálkou jsem si však nevěděl rady. Obě skončily v aktovce. Člověk, jehož profesí je řešení záhad, si je ze zvyku připravuje i sám. Jakási setrvačnost, potřeba nevyjít ze cviku.

Dumal jsem o všem, co mi malíř Lažanský prozradil, dumal jsem i o malíři Lažanském. Čím déle jsme spolu mluvili, tím více jsem se utvrzoval v přesvědčení, že jeho skutečná povaha neodpovídá tomu poměrně chladnému prvnímu dojmu. Kdybych dokázal takhle vystupovat v jeho letech i já, snad bych se ani nemusel děsit skutečného stáří.

Stáří… Možná i toto byly myšlenky, ke kterým mě přivedla jinak tak přítulná paní Ludmila. Pryč od toho. Raději se domýšlet, co je v té obálce číslo dvě. Schválně jsem se nedíval na poštovní razítko, ani jsem bříšky prstů nezkoušel, co asi může obálka obsahovat …

Svlékl jsem se, uložil oblek a zalezl pod sprchu. Dokud člověk pociťuje radost z těch nejobyčejnějších věcí, není to s tím stárnutím tak zlé, ujišťoval jsem se. A mně bylo pod sprchou moc a moc dobře …

Překazí mi to někdo či něco?

Ne, poručík Junek nevolal.

Volal o půl hodiny později. Právě jsem se pokoušel usnout.

„Kdepak jsme se rozptylovali, pane doktore?“

„Na tohle ses chtěl zeptat?“

„Hlavně.“

„Do rána bych to nezapomněl.“

„O tom nepochybuju. Jenomže do rána si můžeš vymyslet kdejakou vejmluvičku. A šeptem by sis ji zopakoval tolikrát, až bys jí nakonec uvěřil…“

„Jen pokračuj, rád se dovídám názory svých bližních. A zvlášť těch, co si někdy hrajou na kamarády,“ vybízel jsem ho.

„Ale já ti to přeju …,“ měnil tón.

„Když řeknu, že jsem měl služební jednání, stejně mi neuvěříš…“

„Paragraf číslo jedna: představený má vždycky pravdu. Paragraf číslo dvě: nemá-li náhodou představený pravdu, platí ustanovení paragrafu číslo jedna,“ zopakoval naučeně.

„Čím dál vtipnější.“

Poznenáhlu se mi zavíraly oči.

„Já jsem taky nezahálel.“

„Manželka a syn ti to nezapomenou.“

„Neměl bys mi to zapomenout hlavně ty. Jim dvěma něco vyprávět… Copak se doma dočkáš nějakýho vděku?“ povzdechl si.

„Sedíš pohodlně?“ sondoval jsem situaci. Jakmile se Petr náležitě uvelebí, kouká z toho hodina. Někdy i podstatně víc.

„Moc ne. Tak ti to, Zdeňku, řeknu. Snad proti tomu nebudeš nic namítat, ale pokusil jsem se o menší soukromou iniciativu.“

„Nenamítám,“ ujistil jsem ho. „A stejně by už bylo s největší pravděpodobností pozdě.“

„Večer jsem si prošel všechny místní hotely. Víš, kdo spal v Avonu noc před výbuchem? Doktor Vladimír Bureš.“

„Co to povídáš?“

Odhodil jsem pokrývku — a s ní jako bych odhazoval i všechnu svou ospalost.

„Doktor Vladimír Bureš. Zíráš?“

Jestli zírám, to jsem nevěděl, každopádně mě to však ohromilo.

„Asi to měl být služební úkol, ne osobní iniciativa,“ přiznal jsem zahanbeně. „Víš ještě něco?“

„Spal v Avonu jednu noc, pokoj si rezervoval předem, pravděpodobně telefonicky.“

„Jak to pravděpodobně?“

„Když recepční v Avonu přijme telefonickou objednávku, hned se podívá na rozpis příslušného dne. Má-li volno, hosta si poznamená obyčejnou tužkou. V případě, že si rezervovaný pokoj skutečně vezme, vygumuje recepční ten zápis obyčejnou tužkou a nahradí jej zápisem propiskou. To znamená, že u telefonických objednávek není prakticky evidence o tom, kdy byly přijaty.“

„Recepční si to nepamatuje ani přibližně?“

„V Avonu se střídají čtyři recepční, všechny ženského pohlaví,“ dodal, jako by to bylo bůhvíjak důležité. „Ta, co jsem s ní mluvil včera večer, poznala písmo kolegyně Majerové. Věra Majerová má službu až zítra …“

„Ale ten záznam nemusela přepisovat právě ona,“ upozornil jsem.

„Samozřejmě, že ne. A i kdyby ho snad přepisovala, nemusí si pamatovat, kdy byl přijat… Ale každopádně je to diference několika dnů. Přijímají objednávky asi na dva týdny dopředu,“ snažil se mě utěšit. „Dřívější ne.“

„V nejhorším to zjistíme jinak,“ nevzdával jsem se naděje a uvažoval jsem nahlas: „Doktor Bureš má účastnickou telefonní stanici v bytě. Je pravděpodobné, že si klaštický nocleh objednával odtud … Bude tedy záznam na meziměstské ústředně… Ale o tom se domluvíme. Každopádně jsi mě potěšil a takových zpráv jen houšť… Zítra je taky den.“

„Dnes,“ opravil mě Petr.

Podíval jsem se na budík:

„Tak za šest hodin na shledanou.“

Balil jsem se do prošívané pokrývky. Náhle jsem si vzpomněl ještě na něco: na ty dva dopisy. Tomu s šikmo nalepenou známkou jsem se ještě ubránil. Zítra s těmi výčitkami něco podniknu, umiňoval jsem si.

Už bůhví pokolikáté.

Druhá obálka obsahovala pozvání. Pozvání na slavnostní vernisáž výstavy plastik akademické sochařky Marcely Burešové, doplněné kresbami Dušana Jirzy, která se bude konat v galerii klaštického zámku …

Milé, pomyslel jsem si.

Ale pak už jsem si doopravdy lehl. Člověk si koupí tak nádhernou válendu a přitom jí tak málo užije …

Podporučík Toran si pohrával se svou propisovací tužkou. Jeho šachistický mozek promýšlel strategii následujících tahů. A snažil se být přitom co nejméně ovlivňován faktem, že sedí u nemocničního lůžka a před sebou má stvoření povýtce křehké diplomovanou sestru Věru Sachunskou.

Teprve nyní dal ošetřující lékař souhlas k jejímu výslechu. Na deset minut.

Souhlas ošetřujícího lékaře však nebyl v žádném případě povelem pro Věru Sachunskou, aby mluvila.

„Říkal jsem vám přece, že toto je pouze informativní výpověď,“ zkoušel to jinak. „A nemusíte prozrazovat nic, čím byste mohla způsobit trestní stíhání proti sobě nebo proti osobě blízké “

K uplatnění těch promýšlených tahů však potřeboval jedno: alespoň minimálně reagujícího soupeře.

„Proč mě nenecháte na pokoji?“ zeptala se a otočila hlavu ke stěně.

„Jak dlouho jste se znala s Václavem Bečvářem?“ opakoval.

„Prosím vás … Nechci o tom mluvit…“ zamumlala.

„Copak nechápete, že Václav Bečvář byl s největší pravděpodobností zavražděn? Nikdo by neměl odmítat svou pomoc,“ zkoušel to jinak.

Podporučíku Toranovi to sice připadalo jako hovor z kazatelny, nicméně pro podobnou situaci nenacházel nic vhodnějšího. A nebyl ani trochu nadšen, když opouštěl kancelář majora Kalaba právě s tímto posláním.

„To, co jsem udělala, nemělo s Ronnyho smrtí žádnou souvislost,“ šeptla.

„Nic takového netvrdím. Jen bylo nápadné, že jste se k tomuto činu rozhodla hned poté, co vám telefonoval náš příslušník poručík Junek.“

Chvíli neodpovídala. Pak se pokoušela posadit. Podporučík Toran jí neobratně pomohl. S tímhle jeho šachistické myšlení nekalkulovalo. Tah mimo všechny předpoklady. Dotek vyčerpaného dívčího těla.

„Sešlo se mi toho nějak moc,“ svěřovala se — a podporučík Toran se pokoušel odhadnout, nakolik je to upřímné a nakolik jde jen o úhybný manévr.

Základní kriminalistický postoj. Vzápětí se však za podobnou úvahu zastyděl.

„Dobře, nerad bych se dotýkal vašeho nejryzejšího soukromí… Od koho jste se o smrti Václava Bečváře dověděla? Vzpomínáte si?“ Čím dál zřetelněji mu docházelo, že tohle je jeden z nejhorších úkolů, které kdy měl.

„Snad ho ještě přivezli k nám do nemocnice, ne?“

„Bohužel. I laik přece musel poznat, že jakýkoliv pokus o záchranu by byl marný. Po osmi hodinách už asi nikoho nevzkřísí…“

„No jo, máte pravdu,“ opravovala se, ale bylo znát, že ji ten chybný krok dost mrzí. „Mám teď v hlavě všechno pomíchaný…“

„Ano, na tuto možnost mě upozornil i váš ošetřující lékař,“ zalhal podporučík Toran a mrkl na hodinky.

„Už vím,“ vzpomínala si Věra Sachunská. „Říkal mi to jeden herec z divadla …“

„Můžete mi prozradit Jeho jméno?“

„Znám ho jen tak … Podle vidění…“

„Ivo Haman?“

„No jo … Ten!“

Podporučík Toran si přitáhl svou židličku ještě blíž k jejímu lůžku. Už aby to měl všechno za sebou …

„Nebylo tomu, slečno Sachunská, právě naopak?“

„Jak to, naopak?“ snažila se nerozumět.

„Jestli jste to náhodou nesdělovala vy Hamanovi… Jestli jste se náhodou nepotkali ve městě — a vy jste se k němu nehlásila, ačkoliv jste se, jak říkáte, znali jen tak od vidění?“

Věcná argumentace podporučíka Torana zapůsobila. Škoda jen, že nemohl její účin náležitě doznít, připravit pole pro další manévr. Ve dveřích se objevil lékař.

„Promiňte, ale domluvili jsme se jen na deseti minutách.“

Jeho hlas byl strohý a předem vylučoval jakoukoliv diskusi.

„Ano, pro dnešek končím,“ ujistil podporučík Toran.

Podal Věře Sachunské ruku:

„Chápu, že se vám leccos pomíchalo. Buďte ale tak laskavá a pokuste se zase všechno srovnat. Na vaší výpovědi nám bude hodně záležet.“

„Když já…“

„Nevysilujte se!“ přikázal lékař.

A podporučíku Toranovi naznačil, že jeho odchod by nyní byl již víc než vhodný.

Seděl jsem v kanceláři doktora Mlčocha. Kdysi jsme spolu studovali ve stejném ročníku právnické fakulty, na koleji jsme bydleli jistou dobu ob jeden pokoj. Nyní mi však doktor Mlčoch důsledně vykal. Přesněji řečeno: od doby, kdy se stal prokurátorem.

„Co chcete podniknout?“ vzhlédl od bloku, do něhož si činil podrobné poznámky. „A snažte se mluvit poněkud souvisleji!“

Vždycky jsem zde měl pocit, jako bych byl u zkoušky. A teď jsme se právě dostali k té nejsložitější otázce: doktor Vladimír Bureš.

„Působit na vás, abyste podepsal uvalení vyšetřovací vazby.“

„Hrozí snad nebezpečí útěku, zahlazování stop, ovlivňování svědků?“

„Jde o závažný trestný čin.“

Trochu podrážděně odložil propisku:

„Nemusíte mě poučovat.“

„To jsem naprosto neměl v úmyslu,“ omlouval jsem se. „Už jste vznesl proti doktoru Burešovi obvinění?“

„Ještě ne, ale koncept mám připravený, je to jen formální záležitost.“

„Formální záležitost, formální záležitost,“ zopakoval uštěpačně, jako by ho dráždily už pouhé hlásky těchto dvou slov.

Nebo ho snad dráždilo hlavně to, že jsem je pronesl právě já?

„Prosím, usnesení dostanete ještě dnes odpoledne.“

„A na čem chcete svoje obvinění stavět? Na tom, že doktor Bureš přespal kritickou noc v Klašticích a že se vám k tomu při prvním výslechu nepřiznal?“

„Ano, to je jeden z argumentů,“ připustil jsem.

„Dost chatrný,“ ohodnotil ho. „Mohl zde přespat, no prosím. Když se však dověděl, co se právě té noci přihodilo, pochopitelně svou přítomnost v Klašticích zapřel … K tomu ani nemusí být právník… A co říkám zapřel? Ta otázka mu přece ani nebyla položena. Důvody k zdejšímu pobytu mohly být ryze soukromé.“

„Souhlasím.“

„Nejde mi o to, abyste se mnou souhlasil,“ pokračoval v nastoupené linii. „Chci, abyste mě informoval o svém dalším postupu, aby ten postup byl v souladu se zákony a abyste se snažil o dopadení pravého pachatele.“

To už mě zvedalo ze židle, ale ovládl jsem se. Tenhle suchar by asi vydráždil i netečnou užovku. Snažit se o dopadení pravého pachatele… Děláme snad něco jiného?

„Neodbíhejme od věci,“ pokračoval, ačkoliv jsem na odchod jen myslel. „Doposud jste nevysvětlil přijatelným způsobem ani fakt, že byl Václav Bečvář nalezen otrávený svítiplynem v zavřené místnůstce, čili nezdůvodnil jste naplnění skutkové podstaty trestného činu vraždy … Musíte si zvykat na pořádek!“

„Vyskytují se přece i případy, které nemají klasická schémata.“

„Nejsme zde kvůli diskusím!“

V duchu mě napadlo, kdy ho asi stihne první infarkt.

„Promiňte,“ omlouval jsem se opět.

„Poradím vám,“ řekl, jako by se nade mnou slitoval: „Co když měl být obětí někdo jiný?“

„Kdo jiný?“

„Třeba sochařka Burešová.“

Chvilku jsem přemýšlel. Úvaha, jestli smrt nebyla určena někomu jinému, je vždy jednou z obligátních prvních verzí. Alespoň pro mne. Asi dvakrát jsem se s čímsi podobným osobně setkal. A takovým poznatkům se říká zkušenosti.

„Ani tím bych však nevysvětlil záhadu zamčených dveří,“ namítl jsem. „Nicméně všechno nasvědčuje tomu, že Václav Bečvář vešel do ateliéru dobrovolně a záměrně. Upravil si zde lůžko, přinesl si láhev červeného vína, vymyslel si návštěvu pražského kamaráda — a ve skutečnosti do Prahy vůbec neodjel.“

„Počkat,“ zarazil mě doktor Mlčoch. „Že měl jet za přítelem do Prahy, to víte pouze z výpovědi sochařky Marcely Burešové …“

„Nevím, proč by mi měla lhát?“

„A že neodjel — kdyby ona přece jen mluvila pravdu —, to dokazujete pouze tím, že ho nikdo z klaštických svědků, se kterými jste zatím mluvili, neviděl odjíždět, popřípadě, že jste nenašli žádnou jízdenku … Dost málo, nezdá se vám?“

„Zdá,“ potěšil jsem ho.

„Zjistili jste už jméno a adresu přítele, kterého měl v Praze navštívit? Víte, jakým způsobem byla tato schůzka sjednána?“ pálil na mě jako z kulometu.

„Ne,“ odpovídal jsem.

„A není divné, že se Marcela Burešová spokojila jen s tak mlhavým vysvětlením?“

Asi vycházel ze svých manželských zkušeností. Vyprávělo se o nich leccos. Všude se asi se strohými definicemi paragrafů a prováděcích nařízení nevystačí. Zvláště pak ne v nočních hodinách.

Nahlas jsem přisvědčil:

„Možná. Dokud však nemám v ruce důkaz, že Marcela Burešová nemluvila pravdu, nemohu o její výpovědi pochybovat. Navíc si dovoluju upozornit, že nemáme jediný poznatek o špatném vztahu mezi Václavem Bečvářem a Marcelou Burešovou. Spíše naopak.“

Rozhlédl jsem se po jeho kanceláři. Byla podle všech předpisů. Nikde jediný zelený lístek květiny, žádná fotografie pod sklem nebo alespoň naprasklá okenní tabulka. Nic, co by ji zútulňovalo. Výsledkem byla strohost a chlad, ačkoliv se radiátory ústředního topení přímo překonávaly.

„Víte, jak to dopadlo s tím Janem Vejvodou,“ upozornil doktor Mlčoch. Potom doprovodil větu zlehčujícím úsměškem. To už jsem se rozhodl nemlčet:

„Jak by to s ním dopadlo? Vypracoval jsem na něj žalobu pro porušení domovní svobody. I když to stále ještě popírá. Protože se nám nepodařilo zjistit a prokázat, že se některá věc z majetku Marcely Burešové, respektive Václava Bečváře, octla v držení Jana Vejvody — a on ji nezákonně odnesl, nemohl jsem žalobu rozšířit o trestný čin krádeže …“

Svým chováním mě nutil, abych skutečně mluvil jako u zkoušky. S výjimkou faktu, že proti sobě nemám žádnou vědeckou kapacitu.

„Dobře… A přece jste na mně chtěl souhlas k vyšetřovací vazbě. Ještě štěstí, že na mě nějaká polovičatost neplatí!“

Raději jsem mlčel. Nakonec budu vypadat jako někdo, kdo si práci maximálně ulehčuje, kdo by nejraději pozavíral polovinu obyvatel klaštického okresu … Vždycky mě děsilo pomyšlení, že bych mohl někoho ochudit třeba jen o tři hodiny, o tři nenahraditelné hodiny lidského života. Avšak vyšetřování tak závažného trestného činu, jakým je případná vražda (dokud nemám jistotu, že to vražda nebyla, musím s ní počítat, mi ukládá povinnost riskovat. A snad smím žádat od druhých, aby mě alespoň částečně chápali. Aby věděli, že nejsem puzen žádným skrytým sadismem, že se nikomu nemstím, na nikom si neléčím komplexy méněcennosti, nekochám se svou úřední mocí…

Doktor Mlčoch vycítil, že neodpovídám záměrně. Proto se sám dostal k dalšímu bodu našeho programu:

„Ošetřovatelka Věra Sachunská. Jak si vysvětlujete její pokus o sebevraždu?“

„Pokusy o sebevraždu si ze zásady nevysvětluju,“ pobuřoval jsem ho. „Když dovolíte, setkal jsem se ve své praxi s mnoha zachráněnými sebevrahy. Většinou si tento čin nedokázali vysvětlit ani oni sami.“

„Tato odpověď mě neuspokojuje.“

„Škoda. Ale s dozorujícími prokurátory jsem zpravidla hovořil vždy jen o zákonných aspektech toho kterého případu. Ne o tom, jak si co vysvětluju nebo nevysvětluju.“

Uvědomil si svůj přehmat — a zatvářil se podle toho. Abyste rozuměli: vyšetřování každého případu sleduje příslušný prokurátor. Jeho závažným posláním je dbát na dodržování socialistické zákonnosti. Může vydávat závazné pokyny k vyšetřování, studovat spisy, zúčastňovat se jednotlivých úkonů, některé z nich osobně provádět. Může vracet věci k došetření, rušit nezákonná a neodůvodněná rozhodnutí, může dokonce věc odejmout a předat — v náležitě odůvodněném případě — jinému vyšetřovateli. Povoluje provedení domovních prohlídek, uvaluje vazbu, přijímá stížnosti na postup vyšetřovatele …

Může toho hodně. Nicméně to, co provozoval doktor Mlčoch při výsleších, jichž se na vlastní žádost účastnil, by si dovolovat neměl.

Po hodině jsem opustil tu jeho mrazivou celu. Nebylo mi do zpěvu. Od smrti Václava Bečváře už uplynuly více jak dva týdny …

Dlouho jsem uvažoval, jestli mám do svého vyprávění zahrnout i tuto — pro mě bezesporu nelichotivou — epizodku. Mám, nemám, mám, nemám, mám … Nakonec mi vyšlo, že není správné něco skrývat.

Epochální.

První slovo, které jsem zaslechl, sotva jsem se přiblížil k budově galerie klaštického zámku. Výbojky, instalované v historických lucernách, osvětlovaly břečťanem obrostlé zdi, okrovým pískem vysypané cestičky — a hlavně pak hrozny těch, kteří se už nevešli dovnitř.

Vernisáž výstavy akademické sochařky Marcely Burešové byla skutečně epochální.

Postával jsem opodál. Přicházeli další a další, vzrušené hovory, napětí, slavnostní atmosféra zasahovala celé zámecké nádvoří.

Jenomže ty, kamaráde, vyčítal jsem si, zase jednou doplatíš na ten svůj život ve spěchu …

Vtom jsem ucítil cizí dotek na svém lokti.

„To je dobře, že jste se taky přišel podívat… Pojďte za mnou …“

Povědomý hlas a nezapomenutelná vizáž starého malíře Hynka Lažanského. Jednou rukou mě sevřel, abych se mu snad nevysmekl, druhou si uhlazoval prošedivělý knír. Oblíbené gesto. Teď však vyjadřovalo ještě i něco jiného: Neuvěřitelné. Kdo tohle očekával?

„Počkám raději venku …,“ bránil jsem se.

„Nepřichází v úvahu. Marcela bude mít radost!“

Vlekl mě až na samotný konec zámeckého křídla. Tam jsme vstoupili do nenápadných dvířek a pokračovali poněkud nápadnější zámeckou chodbou. Scenérie jako stvořená pro anglickou detektivku. Jen jsme se nedostali k tajné komnatě zvrhlého lorda, ale přímo do výstavní síně. Z druhé strany. Deset metrů od vyvýšeného pódia. Drápal jsem se z textilního závěsu, který kryl dveře. Okolní lidé si mě nechápavě prohlíželi.

Okamžitě jsem zaregistroval hlavu herce klaštického divadla Ivo Hamana. Čněla nad všemi ostatními. Nedaleko něho se pyšně naparoval bývalý majitel Marcelina ateliéru Mistr Pitera. Tvářil se, jako by toto všechno bylo i jeho osobní zásluhou. A jako by se zde, v galerii, neměl vyskytovat nikdo, kdo by si tuto základní skutečnost neuvědomoval. V nové a pravděpodobně nevhodně vybrané košili se škrtil sochař Milan Kalvoda.

Instinktem jsem odhadl množství těch, kteří ještě na žádné vernisáži nebyli. A kteří jsou zde proto, že jde o klaštickou událost číslo jedna.

„Přišli ji povzbudit,“ šeptl mi do ucha Hynek Lažanský. „Je to od nich moc hezký.“

Marcela Burešová postávala na pódiu. Jaksi rozpačitě. Nasvětlovaly ji četné reflektory, přisávaly se na ni pohledy návštěvníků. Byla oblečena do jednoduchého kalhotového kostýmu. Cvakaly spouště fotoaparátů, vrčela filmová kamera. Činili se nejen místní amatéři, ale i krajští a ústřední profesionálové. Po Marceline levici se černal čerstvě zastřižený plnovous aranžéra klaštického Pramene Dušana Jirzy.

Na pódium vystoupil slavnostní řečník. Chtěl jsem využít poslední chvilky.

„To zaplnila celou galerii?“ zeptal jsem se Hynka Lažanského.

„I mě to překvapilo,“ hladil si nechápavě knír. „Posledních čtrnáct dnů snad ani nemohla spát…“

„Ano, byl jsem s ní v pravidelném styku. Pracovala hodně.“

Čekal jsem, jestli se Hynek Lažanský zmíní o tom, že sám (což jsme se pochopitelně dověděli) zorganizoval pomocnou akci.

„Je to vidět,“ řekl jen. „A určitě udělala nejlíp. Jinak by to pro ni bylo k zešílení.“

„Je statečná,“ souhlasil jsem.

„Samozřejmě vystavuje i to, co měla mezi lidmi,“ vysvětloval mi. „Běžná praxe.“

Slavnostní řečník si odkašlal, v reproduktorech zahřmělo, musili jsme zmlknout.

Projevy nemám v oblibě. Dokonce ani ty slavnostní. S uspokojením jsem tedy přijal, když bylo čtené slovo vystřídáno dvojicí hudebních nástrojů: houslemi a kytarou. Ty působily v prostředí plastik mnohem přirozeněji.

Minuty mimo prostor a čas.

Pak housle dozpívaly poslední takt a galerie se měkce zachvěla posledními kytarovými akordy. Vracely se sem stále vzdálenější a vzdálenější ozvěnou; až zavládlo ticho.

Několik vteřin ticha.

Potom potlesk. Spontánní, bouřlivý.

Marcelu Burešovou oblehl houf prvních gratulantů. Něco z toho se dostalo i na aranžéra klaštického Pramene Dušana Jirzu.

Přetlak ve výstavní síni konečně povolil. Lidé začali cirkulovat a prohlížet si plastiky (plus kresby Dušana Jirzy). Děsila mě představa, kolik násilných výkřiků nadšení a superlativů se asi vydere z jejich úst. Držel jsem se stranou.

„Musíte za Marcelou,“ vybídl mě Hynek Lažanský.

Zase mě chytil za loket.

Zase jsem se musel bránit:

„Podívejte,“ ukazoval jsem na stále doplňovaný houf gratulantů a zájemců o autogram do katalogu.

„Uvidí vás ráda, můžete mi věřit…“

A skutečně.

Sotva nás Marcela Burešová zahlédla, vymanila se z obležení a vyrazila nám vstříc. S napřaženou pravičkou.

Já byl jejím adresátem.

„Děkuju, že jste tady.“

„Jsem rád, že se vám to podařilo stihnout.“

Usmála se. Tak unavený úsměv jsem už dlouho neviděl. Jakoby vyždímaný z posledního zbytku sil.

„Ale dnes večer si lehnu a budu s největší pravděpodobností dva dny a dvě noci spát…“

Dlouhý spánek po vykonaném díle. Slastná představa. Sám jsem se jí několikrát opájel. Nakonec to skončilo u obligátních šesti hodin a u obligátní připomínky, že ostatní už jsou také vzhůru.

„Přál bych vám to.“

„Dík. Chcete si všechno prohlédnout sám, nebo mám jít s vámi?“

„Když dovolíte, raději sám.“

„Máte pravdu… Není nic horšího, než když vám autor vykládá, co zamýšlel a co naopak nebylo jeho cílem …“

Mezitím se ke mně přihrnul i Dušan Jirza. Cítil povinnost přivítat mě. Jako bych byl bůhvíjaký potentát. Najednou však nevěděl, co říct.

„Určitě budete mít úspěch,“ pomohl jsem mu.

„Byl bych šťastnej,“ odpověděl.

A zdálo se, že se samým rozrušením zapomněl stylizovat. Místo ambiciózního začínajícího umělce tu najednou trčel docela obyčejný kluk. Bez masky, o které je zřejmě přesvědčen, že právě v ní ho chce lidstvo vidět.

Dal jsem se do prohlídky. Pro styk s výtvarným uměním mám to nejjednodušší pravidlo: nechávám je na sebe působit. A k tomu, co nezapůsobilo hned, se vracím, přičemž pokud možno hledám chybu v sobě samém.

V úsudcích pak bývám ještě opatrnější než ve svých kriminalistických závěrech. Jednak proto, že kumštu rozumím mnohem méně, jednak proto, že umění je sférou subjektivního projevu, takže je dost obtížné uplatňovat objektivní kritéria …

„Snaha tu je, viďte?“ ozvalo se za mnou.

Abych poznal povědomý hlas malíře Lažanského, k tomu jsem se už nemusel otáčet.

„Snaha … Je to podle vás to nejpříhodnější hodnocení?“

Tak přímou otázku zřejmě neočekával. Koneckonců nebyla ani moc vhodná. Přešlápl na místě a pomocí palce a ukazováku pravé ruky si přihladil knír.

„Snaha je někdy hodně, abyste věděl… Někdo vystavuje — a nemá ani tu …“

Urychleně se vzdálil. Určitě ho už mrzí, že se dal unést. Sám mě však ve Sklípku varoval před vzájemnou řevnivostí, která panuje mezi výtvarníky. Která snad patří i k profesionálnímu dobrému tónu. A pověrčiví se jí vyzbrojují proto, aby nezakřikli… Podlehl snad i on?

Postupoval jsem od jednoho exponátu ke druhému. A každý jako by byl dalším argumentem pro úvahu, která mě čím dál víc zaměstnávala.

Je to možné …?

Jen se uklidnit, všechno náležitě srovnat, nestřílet od boku.

Příliš smělá konstrukce, vycházelo mi. Jenomže ti, kteří tvrdí, že všechno je ve skutečnosti mnohem, mnohem prostší, taky nemusejí mít vždycky pravdu.

Blížil jsem se k závěru své trasy. Tak zaujat tím, co jsem viděl, hlavně však tím, o čem jsem uvažoval, že jsem dočista přehlédl Marcelu Burešovou. Trpělivě na mě čekala. Jako cílová odměna.

„Zapomněla jsem vás pozvat,“ omlouvala se. „Máme zamluveno několik stolů ve vinárně Hrádek, moji nejbližší přátelé … Doufám, že neodmítnete …“

„Nerad bych se vnucoval.“

„O tom nemůže být řeč. Moc jste mi pomohl.“

„Čím?“

„Když jste mě povzbudil, abych vystavovala.“

Asi jsem se v tu chvíli začervenal. Člověk přece nemůže ovládat všechno: Ze všech sil jsem totiž krotil své odpoutané úvahy. Jen se uklidnit, všechno náležitě srovnat, nestřílet od boku …

„Pozvání tedy přijímám. A velice rád.“

Domů jsem se vrátil v pozdních nočních hodinách. Nebo také v časných ranních. Záleží, jak to kdo bere. Na spánek jsem však neměl ani pomyšlení. A přece jsem cítil, že bych spát měl. Víc než kdy jindy. Třeba i ty dva dny a dvě noci — abych se snad neunáhlil… Shrnul jsem popsané papíry do aktovky a znova jsem se osprchoval. Představě další kávy už se mé chuťové pohárky vzpíraly. Zato jim udělala dobře osvěžující zubní pasta.

Vůz jsem úmyslně nechal stát na parkovišti před panelákem a sunul jsem se do práce pěšky. Navíc oklikou. Jako bych si ještě potřeboval domyslet poslední detaily. A jako bych se potřeboval uklidnit. Najít odvahu. Odvahu k risku.

V kanceláři jsem nejdřív vytočil číslo poručíka Junka.

„Petře, buď tak laskav a přijď ke mně.“

Teprve pak jsem se svlékl z kabátu a začal si organizovat papíry na psacím stole.

Poručík Junek vstoupil a místo pozdravu hvízdl.

„Nějak ses činil…“

Asi ho ohromila ta kvantita. A to mohl od dveří vidět jen tu menší část.

„Piš si úkoly.“

Nechápavě si mě prohlížel. Zřejmě očekával, že mu budu vykládat osobní zážitky z vernisáže. Že si doplní svou sbírku informací. Tentokrát ve stylu kdo, kde, s kým a jak.

„Ještě jsme nesplnili včerejší,“ upozornil.

„Nedá se nic dělat… Co ta recepční z Avonu?“

Věděl, kterou myslím. Paní Majerovou.

„Dnes je ve službě.“

„Dobře, provedeš s ní řádný výslech svědka.“

„Potvrdit telefonickou objednávku hotelového pokoje?“

„Jednak … Výslech však povedeš směrem k nejzávažnější otázce: Nedověděl se to náhodou i Václav Bečvář?“

„Václav Bečvář? Ronny?“

„Poslouchals dobře.“

„Ale to mi přece ta ženská neprozradí… Kdyby to aspoň nebylo do protokolu.“

„Protokol je bohužel podmínkou… No tak, Petře, už jsi přece zvládl horší trable. Nebo tím někoho pověřím.“

Záměrně jsem se dotkl jeho kriminalistické ctižádosti. Vždycky to zapůsobilo.

Zalapal po dechu. Teď bylo třeba, aby se příliš nezotavil.

„Piš si úkol číslo dvě: Jestliže se to nedověděl Václav Bečvář od oné recepční, bude nutné rozpracovat širokou akci. Styky Václava Bečváře se zaměstnanci hotelu Avon, přesněji řečeno s těmi, kteří mají přístup ke knize hostů… Upozorňuju předem, že bych byl nerad, kdybys vyrušoval Marcelu Burešovou.“

„Proč?“ zpozorněl.

„Protože byla včera na vernisáži svrchovaně vyčerpaná. Avizovala osmačtyřicetihodinový spánek.“

„No dobře,“ uznal. „Hlavně že už je to všechno …“

„Všechno? ještě jsme pořádně nezačali,“ míchal jsem své papíry s náruživostí karbaníka. „Úkol číslo tři: výslech Ivo Hamana. Jak jsem si stačil povšimnout, ochraňoval dost početnou kolekci prací Marcely Burešové. Dokonce mě kvůli nim ani nepozval do pokoje, ve kterém se vylízává z následků toho sebetrýznění. Potřebuju vědět, jestli mu ty plastiky přinesl Václav Bečvář, proč mu je přinesl … Zkrátka všechno kolem.“

„Stačí záznam?“

„Ne, výslechový protokol. Haman ví mnohem víc, než nám zatím řekl. A já s ním proto mám i další plány…“

„Tajemství před omezenými podřízenými,“ přerušil mě Petr. „To přímo zbožňuju.“

„Ani ne tak tajemství jako pojistka. Co kdyby nevyšla první verze? Před podřízenými se nemáme — pokud možno — shazovat. Nejsou vždycky jen omezení — a dokážou toho s neskrývanou rozkoší i zneužít.“

„Na co se tedy mám našeho svalovce ještě ptát?“

„Už v podstatě na nic. Zatím. A rovněž mu neodpovídat, kdyby měl tendence vyptávat se sám. Vrcholem tvého úspěchu by bylo, kdybys Ivo Hamana dostal na výstavu Marcely Burešové — a on ti ukázal exponáty, které měl v úschově. Technik by je mohl pro mou potřebu ofotografovat. Píšeš si?“

„To ještě stačím.“

S deprimujícím faktem, že toho dnes bude požehnaně, už se smířil.

„Je pravděpodobné — a o tom se přesvědčíš na té výstavě z Hamanovy výpovědi…“

„Počkat, ještě jsem ho tam nedovlekl,“ zaprotestoval. „Teď říkáš, že by to byl vrchol mýho úspěchu, a vzápětí… Hrůza!“

Kriminalista nezíská za roky praxe jen odborné zkušenosti. Učí se i jiným, obecněji prospěšným věcem. Například neposlouchat to, co nepotřebuje slyšet.

„Je pravděpodobné,“ navazoval jsem, jako by se nic nedělo, „že Haman neměl v úschově všechno. Pak je třeba zjistit další přechovávatele. Popřípadě majitele. Jak jsem se dověděl, Marcela Burešová si musela pro výstavu vypůjčit i část toho, co už někomu prodala nebo darovala. Všechny je potom třeba vyzpovídat.“

„Na to mám týden?“

„Teď není čas na vtipkování… Když mi přineseš výsledky před obědem, tak už tě za rychlost nepochválím … A ujišťuju, že se dnes naobědvám, i kdyby byla hlášena návštěva ministra vnitra!“

„No jo.“

S Petrem se známe dlouho. Když přestává protestovat a začíná jen vzdychat, jsem na dobré cestě.

„Technik ať si vezme někoho na pomoc,“ pokračoval jsem v té průtrži mračen, „a jdou do ateliéru Marcely Burešové.“

„Copak se tam dá ještě něco objevit?“

„Zkusit to můžeme, ne?“

„Teď tedy poslouchám … jsem jedno ucho.“

„Úkol, při kterém je možné si pohrát: nejdřív je třeba vytahat všechny ty střepy z rozbitých plastik — a potom ať se z nich pokoušejí něco sestavit.“

„Prosím tě, to jsou metráky!“

„Ze všeho, to by byl úkol pro Popelku… Stačí něco. Ale čím víc, tím líp.“

„Kdybys, Zdeňku, uměl mluvit třeba jen malinko zřetelněji, abych ti rozuměl,“ přímo štkal.

Zase jsem úmyslně přeslechl.

„Až to něco technik sestaví a pořídí fotodokumentaci, přijedu se podívat. Vlastně přijedeme. S Hynkem Lažanským. Přece se znáte.“

„Co dál?“ zeptal se Petr.

Jako by ho napadlo, že projeví-li alespoň nějakou iniciativu, bude k němu osud ohleduplnější.

„Můžeš si psát na nový řádek: Dušan Jirza.“

Tohle už Petr nevydržel. Prudce odložil propisku. Odložil … Spíš s ní práskl o desku stolu. A ona odpružila jako nezapíchnutý oštěp a zapadla pod stůl.

„Dušan Jirza,“ ozývalo se zpod stolu Petrovo naříkání. „Copak existuje ještě něco, nač jsem se Dušana Jirzy nezeptal? Teda kromě jeho přebohatejch sexuálních zkušeností?“ mírnil svůj holedbavý nástup. „Copak nebudu mít od toho škubana nikdy pokoj?“

„Studoval jsem v noci Jirzovu výpověď. A dospěl jsem k názoru, že něco, nač jsme se Dušana Jirzy nezeptali, existuje. A vůbec se to netýká té milostné čipernosti.“

„To jsem zvědav,“ přiznal Petr, sotva se opět napřímil a — věren své šetrnosti — dospěl k uklidňujícímu závěru, že propisce se nic nestalo.

„Potřebuju pokud možno nejpřesnější výpověď o tom, jak probíhala jeho jednání s Marcelou Burešovou ohledně výstavy… Pěkně chronologicky za sebou. My jsme se bohužel soustředili jen na to, co Jirza dělal oné osudné noci.“

„Snad si nemyslíš, že on…?“ odhodlal se poručík Junek k přímé otázce. Byla však pro něho tak překvapivá, že ji ani nedopověděl.

„Jestli sis toho nestačil všimnout, pak mnoho faktů je přinejmenším podivných. Tady,“ hledal jsem příslušný výpisek, jeden z dílčích výsledků mé noční směny. „Dušan Jirza uvádí, že večer a noc strávil ve své garsonce — a sám.“

„Majitelé garsonek,“ otřel se o mě přítel Petr.

Pochopitelně jsem ho nevnímal.

„Na dvacet jedna třicet má alibi prokázané. To mu volala Marcela Burešová… Jenomže pak tu máme výpověd Marie Jemelkové, která bydlí s Dušanem Jirzou na stejné chodbě. Z Jirzovy garsonky prý někdo odcházel. Asi před desátou hodinou. Slyšela dveře, a když se podívala svou špehýrkou, viděla, že se na chodbě svítí… Tomuto poznatku jsme měli věnovat mnohem větší pozornost.“

„Za jiných okolností bychom tomu mnohem větší pozornost určitě věnovali,“ ujistil mě Petr.

„A ty jiné okolnosti jsou …“

„Kdybychom si například nezjistili, že paní Marie rovněž bojovala o Jirzovu přízeň. Jedna z bitev dopadla pro ni vítězně, bohužel však jedna bitva zpravidla nevyhrává válku… Od té doby dělá našemu sexuálnímu štvanci to nejhorší. A tady musela zcela zřetelně vytušit příležitost k pomstě … Snadno si přece mohla domyslet, čím ublíží, ale čím by — nedej bože! — prospěla …“

„Něco na tom je,“ musel jsem přiznat. „Přesto se na Dušana Jirzu znovu zaměřte: kdy se o možnosti vystavovat s Marcelou Burešovou dověděl, kdy se sešli, kolikrát, komu se pochlubil… A směřujte ke zjištění, co o tom všem soudil Václav Bečvář. S Dušanem Jirzou si přece nebyli nijak nakloněni. Spíše naopak. Václav Bečvář nemohl tedy mít žádný zájem na tom, aby se spolupráce mezi Dušanem Jirzou a Marcelou Burešovou nějak moc rozvíjela … I když Marcela tvrdí cosi odlišného … Jako by byl Dušan Jirza Ronnyho chráněnec.“

„Určitě by v tomto ohledu nefandil ani letitému malíři Lažanskýmu.“

„To je možný,“ pokyvoval jsem. „Ale Dušan Jirza s Marcelou vystavuje. A Marcela mi vyprávěla, že jí ho jakožto společníka dohodil právě Václav Bečvář …“

„Což se mi zdá ještě nepravděpodobnější. Asi by to neobstálo ani jako pohádka pro naši drobotinu.“

„Jak si to tedy vysvětluješ?“

„Že se Dušan Jirza prachsprostě vnutil. Možná se nevnutil prachsprostě, ale jenom tak, jak mívá už nejméně dvě desetiletí ve zvyku. Pokusím se v tomto případě i o důkaz. Dušan Jirza nepatří k těm, nad nimiž kdekdo s radostí rozprostírá ochranná křídla.“

„Podobný důkaz bych uvítal… Stačí, bude-li mít podobu výpovědi důvěryhodné osoby,“ řekl jsem mu.

„Pokusím se dokázat i něco víc,“ nadýmal se přítel Petr. „Například to, že se Dušan Jirza nevnutil jenom kvůli možnosti vystavovat!“

„Proč ješte?“ přerušil jsem jeho dramatickou pauzu.

„Aby dostal Ronnyho na kolena. Aby mu dokázal, jakej je ve skutečnosti nýmand. A že v případě Marcely šáhl Ronny mnohem vejš, než nakolik stačil.“

„Iniciativě se protentokrát meze nekladou,“ rovnal jsem si své papíry; až se opět objevil ten pravý; přečetl jsem jeho hlavičku: „Doktor Vladimír Bureš.“

„Konečně,“ konstatoval Petr.

Můj neúspěch u dozorujícího prokurátora se mnou plně sdílel.

„Využiju zatím svého práva na osmačtyřicetihodinovou vyšetřovací vazbu. A chci, aby vypovídal tady.“

„Škoda, že pro něho nemůžu jet osobně,“ posteskl si Petr.

„I mně by to možná dělalo jistou radost,“ vybočil jsem malinko z úlohy úředního činitele. „Pošli někoho, kdo nezavdá sebemenší příčinu ke stížnosti…“

„Člověče, ten by si stěžoval i na to, kdyby nám trochu víc drkotal auťák.“

„Tak alespoň někoho, kdo se nenechá vyprovokovat a kdo nemá ve zvyku diskutovat o paragrafech.“

Petr načrtl několik seismografických klikyháků. Z toho jsem usoudil, že si mé připomínky i poznamenal. Nedávno mě pobavil úvahou na téma: Po kom to ten náš kluk tak drápe? Manželka se s každým písmenkem přímo mazlí, já mám vypsanou ruku …

„Předpokládáš, že už se k němu doneslo, co jsme se dověděli?“

„Byl bych rád, kdyby ne … A kdyby se to nedověděl ani cestou do Klaštic.“

„Za to, že se nic nedozví během transportu, ručím svou hlavou.“

„Beru tě za slovo. A v případě nutnosti se postarám o osiřelého syna… Jinak si můžeš psát další úkol: Jan Vejvoda. Znova navštívit a vyslechnout. Pro začátek navrhuju otázku, jestli psal Václavu Bečvářovi nějaké dopisy?“

„Dopisy? Copak je máme?“

Díval se na mě, jako by nevěděl, má-li mě jenom podezřívat z toho, že jsem před ním něco zatajil, nebo už může přímo vybuchnout. Každopádně jsem měl obavu, že to druhé na sebe nedá dlouho čekat.

„Pochopitelně, že ne. Ale uvažoval jsem o tom, co mohl Jan Vejvoda v Bečvářově bytě pohledávat. Nějaké kompromitující dopisy se mi zdály být jedním z nejlogičtějších vysvětlení.“

„Možná. Ale co když si je odnesl?“

„I tak může zabrat. Zatím jsme mu nic ani nenaznačili. Začne si domýšlet, že obsah je nám znám, jen jsme je tam nechali ležet. Začne si domýšlet, že jsme se o jejich existenci dověděli od někoho jiného, třeba od Marcely Burešové… Předpokládejme, že si je skutečně odnesl … Co když si však neodnesl všechny? Dále je pravděpodobné, že Václav Bečvář by eventuální Vejvodovy dopisy zlikvidoval. Zvlášť poté, co s ním začala bydlet Marcela Burešová. Mohl sice věřit v její diskrétnost, byl to však přece jen kompromitující materiál. Zbytečně kompromitující. To ovšem Jan Vejvoda nemusel vědět. Spíš by si namlouval, že jeho přítel Ronny by něčeho takového ani nebyl schopen.“

„Nač se máme Vejvody ptát potom?“

„Už na nic. Jenom se takhle postaráte, aby se v něm všechno náležitě rozkládalo. A odpoledne ať je doma. Abychom ho nemuseli hledat.“

„Cože?“

„Abychom ho nemuseli hledat — v případě potřeby… Aby to znělo o něco mírněji.“

„Stráví příjemných pár hodin,“ usoudil Petr.

„O tom nepochybuju… A třeba si jejich přičiněním vzpomene i na to, co še mu zatím ne a ne vybavit…“

„A Věra Sachunská?“ zeptal se poručík Junek. „Když už zřejmě nehodláš nikoho vynechat…“

„Věra Sachunská, Věra Sachunská…,“ vzal jsem si k ruce papír s jejím jménem.

I poručík Junek musel vidět, jak je popsaný. Záhy však pochopil, že tady to zatím vzdávám. Zkušenost, jakou získal podporučík Toran, bych zatím opakovat nechtěl. A také bych se nerad dopustil něčeho, co bych si pak ještě dlouho vyčítal.

K potřebným informacím se většinou můžete dostat různými cestami. Vzdáte-li se z jakéhokoliv důvodu té schůdnější, zbývá jiná, plná výmolů, bláta a navalených šutrů… Jednoduchá rovnice. Někdy však dík i za ty výmoly a bláto. Jsme odškodněni dobrým vědomím, že jsme jednali fér.

„To je všechno?“

„Zatím… Pravděpodobně se nehnu z kanceláře. Zařiď, abych byl průběžně informován. A ty osobně se hlas nejmíň každou hodinu. Zlom vaz!“ rozloučil jsem se s ním pozdravem, jehož význam jsem nikdy moc nechápal.

Předsevzetí, že v poledne se skutečně naobědvám, zůstalo opět jen předsevzetím. Telefony jen drnčely. Chvílemi jsem si připadal jako šachista podporučík Toran, který hraje na dálku svou nejdůležitější životní partii. Chtěl by být u toho, chtěl by vidět na šachovnici, chtěl by sledovat soupeřovy prsty a tvář, ale není to možné.

A večer?

Večer vstoupil do mé kanceláře dozorující prokurátor doktor Mlčoch. Stroze odmítl kávu. Ani ho nenapadlo pozdravit. Zřejmě zjistil, že už jsem se dopracoval výsledku.

„Můžete mi podat zprávu,“ vyzval mě.

„Když dovolíte, podám ji písemně. Po skončení všech výslechů, po jedné expertize a po konzultaci se svými spolupracovníky.“

„Stačí mi předběžné objasnění.“

„Prosím,“ řekl jsem.

A současně mě napadla drobná poťouchlost: chce předběžné objasnění. Chce něco, co bezprostředně nesouvisí s právem.

Proč bych mu místo předběžného objasnění jen předběžně nevyprávěl?

„Poslechněte si tedy povídku,“ řekl jsem a spokojeně sledoval první rozpaky, které se rozprostřely po té odosobněné tváři. „Hlavní postavou bude osmadvacetiletá akademická sochařka. Snad talentovaná, snad o něco méně, to nejsem oprávněn soudit. A koneckonců to nehraje v našem příběhu žádnou mimořádnou úlohu. Faktem však je, že její první a dosud jediná výstava proběhla bez sebemenšího ohlasu. Proběhne-li nějaká kulturní událost bez sebemenšího ohlasu, je to zpravidla ještě horší, než kdyby ji zkritizovali, kdyby něco vyprovokovala. Marcela Burešová žije v nevydařeném manželství. Neúspěch výstavy připisuje i jemu. Rozhodne se začít znova. Zlikvidovat manželství, odejít z Prahy, pustit se do práce. Dostat šanci — a uchopit ji tak pevně, jak jenom lze. Každý prostředek se jí zdá v této souvislosti čestný. Zkrátka totální útok.

Marcela Burešová vyhodnocuje. Snad až s neženskou upřímností a logikou. Jejím cílem nejsou žádné monumentální plastiky, sochařská díla, která by se uplatňovala v architektuře. Čí zájem tedy potřebuje: investorů? Projektantů? Architektů? Ne. Koho musí získat? Abych tak řekl: drobné publikum. Tak trochu snoby, kterým se bude zdát každý bytový interiér neúplný, dokud se v něm neobjeví nějaká práce Marcely Burešové. Co je však pro takovýhle záměr nejdůležitější? Odpovídám přímo, i když značně zjednodušeně: aby se o autorovi mluvilo, aby byl známý. Z výtvarných hodnot pak samozřejmě sdělnost, líbivost a souzvuk s obecným vkusem. Tato část požadavku nepůsobí potíže: sochařský rukopis Marcely Burešové je sdělný, obecně se líbí, není pochyb o tom, že plastiky jsou ozdobou každého bytu. Jenomže to první: aby se o autorovi mluvilo, aby byl známý, je podstatně svízelnější úkol. I zde však existovalo několik způsobů, jak toho dosáhnout. Marcela Burešová si zvolila ten, který považovala za nejúčinnější. Jak jsem předeslal, každý prostředek jí připadal čestný …“

„Co udělala?“ přerušil mě doktor Mlčoch.

Nebyl na povídky zvyklý. Zřejmě přímo odporovaly jeho životnímu postoji.

„Postarala se o explozi ve svém ateliéru.“

„Ne.“

Poprvé jsem ho viděl trochu udiveného. Vzápětí se však vzpamatoval.

„Říkám jen to, co zdůvodním ve své závěrečné zprávě a v žalobě.“

Opět si už navlékal svou masku.

„Proč by to dělala?“

„Jednoduchá úvaha. Zneužití lidské dobroty. Sympatie okolí jsou zpravidla na straně toho, kdo byl postižen a nerezignoval… A nezačne se snad mluvit o sochaři, kterému je zničen několik týdnů před výstavou ateliér? Přál bych vám vidět, kolik návštěvníků přišlo na slavnostní zahájení. A mezi nimi i mnoho těch, kteří na žádné předchozí vernisáži nebyli, ani na žádnou další hned tak nepůjdou… To se pozná na první pohled… A běžte se podívat, kolik je na výstavě lidí teď… Neříkám, že by to byli výlučně ti, kteří kdy výtvarnému umění pomohli, ale jsou tam… O Marcele Burešové se mluví. Ten nejlevnější úspěch …“

„Přiznala se vám k tomu?“

„Ano.“

„Měl jste nějaké důkazy?“

„Samozřejmě. Dostanete je k posouzení,“ zopakoval jsem.

„Řekl jste: postarala se o explozi ve svém ateliéru, jak?“

„Věděla o špatném technickém stavu plynového radiátoru, konkrétně o nefungující pojistce. Stačilo na chvilku zavřít a hned zas otevřít hlavní uzávěr svítiplynu … Ten je umístěn zvenčí. Na ráno pak pozvala Dušana Jirzu. Sama se úmyslně opozdila, Dušan Jirza stiskl tlačítko elektrického zvonku — a tím došlo k roznětu.“

„V ateliéru přece zůstalo množství jejích výtvarných děl.“

„Ano, dopoledne jsem nechal některé složit ze střepů. Odborník potvrdil můj předpoklad. Bohužel jsme si toho nevšimli při první prohlídce: v ateliéru byly shromážděny, a tedy i zničeny převážně odlitky a studie … Originály si uschovala u svých přátel a známých.“

„To znamená, že výbuch termín její výstavy nijak neohrozil?“

„V podstatě ne … A navíc …“

„Dobře,“ skočil mi do řeči doktor Mlčoch a zvedl ukazovák pravé ruky, jako by tím chtěl dát najevo, že ne na všechno z mého repertoáru je zvědavý, „ale ještě jste nezačal mluvit o tom, co je z právního hlediska závažnější: o smrti Václava Bečváře.“

„Ano … Ta smrt s tím bezprostředně souvisí… Když dovolíte, moje povídka má ještě jeden dějový plán. Nebo — chcete-li — je to povídka číslo dvě. Hlavní postavou je tentokrát doktor Vladimír Bureš.“

„Doktor Bureš?“

„Posloucháte dobře: doktor Bureš. Nevím, jestli jste s ním měl osobně tu čest. Sebevědomý právník. Podle mého soudu ho ani tak neničila ztráta manželky Marcely jako fakt, že se ho vůbec někdo odvážil opustit, dát přednost někomu jinému, a ještě osobě bezvýznamné, jak on se vyjadřoval: nule… Doktor Bureš je člověk dbalý i své společenské prestiže a odborné kariéry, jak důvěryhodně asi působí advokát, který radí jiným — a zatím sám dopadl hůř než většina jeho klientů…? Taková zvěst se přece šíří…“

Prokurátor Mlčoch se začal ošívat. Nebylo těžké uhodnout proč.

„Kvůli tomu by přece nevraždil, ale chtěl by své manželství opět urovnat,“ přerušil mě jaksi malátně.

„Máte pravdu,“ uznal jsem. „Doktor Bureš skutečně zkouší všechno možné: nejprve Marcelu prosí, zapřísahá, slibuje, je ochoten brát všechnu vinu na sebe.

Marcela je však neoblomná. Jednou řekla ne a na něm trvá.

Doktor Bureš — o tom rovněž předložím důkazy — podniká v tomto prvním stadiu, kdy zatím jen prosil, zapřísahal a sliboval, i další manévry: pletichy proti Václavu Bečvářovi. Kalkuluje s tím, že na Marcelu by hluboce zapůsobilo, kdyby poznala, kdo Václav Bečvář je, kdyby se jí, jak se říká, otevřely oči. Snad by to pomohlo k jejímu návratu do přístavu manželského. Třeba jen kvůli tomu, že by neměla kde bydlet…

Václava Bečváře pochopitelně neprosí, nezapřísahá, jemu nic neslibuje. Václavu Bečvářovi od první chvíle hrozí. Píše na něj anonymní udání…“

„To prokážete?“

„Jinak bych o tom nemluvil. Mám k dispozici písmoznaleckou expertizu. Udání jsou psána na stroji, který je soukromým majetkem doktora Bureše.“

„Takové chyby že by se dopustil právník?“ zapochyboval doktor Mlčoch.

„Nepovažuji to za chybu. Doktoru Burešovi šlo jen o formální anonymitu. Věděl, že každé oznámení je treba prošetřit a vyvodit z něho závěry, ukáže-li se jako oprávněné. Všechna Burešova oznámení jsou stylizována tak, aby se nedala posuzovat jako křivé obvinění. Důkaz o autorství povedu, jen uznáte-li to za vhodné …“

„O tom se ještě dohodneme. Pokračujte.“

„Václavu Bečvářovi by se klidně, možná i s jistou vnitřní rozkoší přiznal, že všechna ta anonymní oznámení jsou jeho dílem … O to bych se dokonce i vsadil. Pro vaši povšechnou informaci: obsahem udání byl Bečvářův byt, k němuž se údajně dostal za dost podivných okolností, dále ho obviňoval z příživnictví, Bečvář totiž nebyl v řádném pracovním poměru, upozornil i na podivné transakce se sochařským ateliérem, který si nechal Bečvář převést na své jméno, ačkoliv není registrovaný výtvarník a ateliér měl údajně splňovat požadavky pro profesionální práci… Což ovšem není pravda.“

„Musel tedy mít doktor Bureš dobré místní znalosti… Možná i jistá spojení…“

„Nepochybně.“

„Sešel se někdy s Václavem Bečvářem?“

„Ano. Několikrát. Podle výpovědi Marcely Burešové.“

„Dobře, můžete pokračovat,“ dovolil mi.

„Doktor Bureš plánuje další smiřovací pokus, přímo v Klašticích. Nic jiného mu nezbývá, do Prahy by Marcela Burešová nepřijela. Objednává si pokoj v Avonu, píše Marcele …“

„To vám prozradila ona?“

„Chtěl bych předeslat, že Marcela Burešová odpověděla na všechny mé otázky. Dopis však k dispozici není. Marcela Burešová, definitivně rozhodnutá všechno skoncovat, ho ihned spálila. Byl napsán na stroji; kdyby prý poznala Burešovo písmo, spálila by jej bez čtení… A teď, prosím vás, sledujte důležitý okamžik děje. Snad je to něco, čemu říkali v antickém divadle deus ex machina … Náhoda? V první chvíli se mi zdálo, že ano, čím déle však o tom uvažuji, tím se mi to zdá přirozenější … Václav Bečvář má velice dobrou známou, skoro by se dalo říct přítelkyni, která pracuje v recepci hotelu Avon. Nic divného, Bečvář přece roky u klaštických Restaurací a jídelen brigádničil, Klaštice jsou v podstatě malé město, ať se to například nám dvěma líbí, nebo ne.“

„Musíte pořád odbočovat?“

„Když si dám záležet, tak ne. Václav Bečvář si jde ke své známé večer pro cigarety, dají se do hovoru a ona — jak se nám přiznala do protokolu — mu prozradí, že si u nich objednal pokoj doktor Vladimír Bureš …“

„Že by si to hned dala do spojitosti? Bureš přece není tak unikátní jméno.“

„Historii a problémy Bečvářova vztahu k Marcele Burešové víceméně znala. A doktor Bureš už byl u nich ubytován i předtim. Sama ho viděla v Bečvářově společnosti. Nemohlo tedy dojít k záměně osob.“

„Z toho prozrazení služebního tajemství vyvodíte nejpřísnější důsledky,“ soptil. „Osobně na to dohlédnu!“

„Dostal bych se do prekérní situace. Zaručil jsem se svým slovem.“

Ani mě nenechal domluvit:

„Vy se nemáte co zaručovat. Vy jste vyšetřovatel…“

„Dík za poučení. Na revanš — kdybyste dovolil — mohl bych vám vysvětlit, že mezi strohými paragrafy a naší praxí je jistá diference… Samozřejmě, že ne taková, aby se do ní dalo zahrnout nadržování či zatajování trestného činu, ale…“

„Vaše vysvětlení nepotřebuju!“

„No prosím.“

Škoda. Při vší skromnosti bych je mohl poskytnout. Čehosi podobného se totiž týká ona kandidátská práce, kterou už pět let smolím.

„Zajímalo by mě, jak jste se opovážil…“

Samým rozhořčením se ani nedostal ke konci věty.

„Podívejte se, toto byl klíčový moment, bez něho bych případ násilné smrti Václava Bečváře nikdy neobjasnil. Že se doktor Vladimír Bureš ubytoval na kritickou noc v Avonu, bychom se dozvěděli z hotelové knihy. Na to, že jedna z recepčních tuto skutečnost sdělila Václavu Bečvářovi, však neexistoval jediný svědek. Záleželo jen a jen na její dobré vůli. A připisovat Bečvářovu smrt tomu, že — jak vy říkáte — porušila služební tajemství, by byla absurdita.“

„Co je a co není absurdita, o tom naštěstí nerozhodujete vy.“

Ovládal jsem se jen s maximálním sebezapřením. „Recepční navíc předpokládala, že doktor Vladimír Bureš přijel — jako několikrát předtím — právě za Václavem Bečvářem.“

„Své rozhodnutí jsem vám sdělil. Teď pokračujte.“

„Musíme se vcítit do postavení a duševního rozpoložení Václava Bečváře.“

„Tohle je úvaha právníka?“ kroutil hlavou.

„Právníka, který chce vidět i lidi… Václav Bečvář na Marcele Burešové lpí. Ona je nejenom jeho životním úspěchem, ale i životní náplní, životním smyslem. Současně si však nemůže neuvědomovat, že přece jen šáhl poněkud vysoko. On, který vlastně nic neznamená, bez vzdělání, bez majetku. Bojí se o Marcelu, chcete-li, žárlí, navenek ale musí předstírat velkorysost. Jenomže — a to je už mnohokrát potvrzený fakt — před reálným nebezpečím ztráty jde všechno předstírání stranou.“

„Nefantazírujete?“

„Slíbil jsem vám přece povídku.“

„Nesedím tu kvůli povídce. Jakožto dozorující prokurátor jsem vás žádal o předběžnou zprávu …“

„Tuto část příběhu už bohužel nikdo nikdy žádným soudně průkazným důkazem nepodloží… Václav Bečvář je v nezáviděníhodné situaci. Zná Marcelu, ví, že jediným chybným krokem by mohl všechno ztratit, projev nedůvěry by mu neodpustila, ale na druhé straně …“

„Oč tyto své předpoklady opíráte?“

„Částečně o podrobnou výpověď Marcely Burešové, částečně o závěry praktické psychologie. Marcela Burešová si dokázala zpětně zrekapitulovat, že Václav Bečvář byl — zhruba od doby rozhovoru se známou recepční hotelu Avon — jaksi nesvůj. Nenápadně ji oťukával otázkami, jestli nelituje svého rozhodnutí odejít z Prahy do Klaštic, jestli je s ním spokojena, jestli jí vyhovuje tento život, hned po vernisáži chtěl nastoupit do řádného pracovního poměru, máme důkazy, že se byl informovat ve třech místních podnicích …“

„To mám rád, když je najednou někomu všechno dodatečně jasné, když si to zrekapituluje,“ ušklíbl se doktor Mlčoch. „To ji, velikou umělkyni, nenapadlo, že měl nějaký důvod?“

„Tvrdí, že byla zaujata svou prací… Jak jsem ji poznal, docela bych tomu věřil.“

„Zajímají mě fakta, ne, čemu byste vy věřil nebo nevěřil … Musela si to dát do souvislosti s dopisem doktora Bureše, v němž jí oznámil svůj příjezd … Mohlo ji napadnout, že si Václav Bečvář dopis přečetl.“

Zvláštní: najednou se dohadoval i on.

„Říkala přece, že ho spálila.“

Zase se jenom ušklíbl. Jako by opovrhoval všemi, kteří věří třeba jen jediné větě člověka, jenž se dopustil hanebného činu.

Raději jsem pokračoval:

„Nakonec se Václav Bečvář rozhodne k téměř othellovskému tahu: navrhne, že odjede za kamarádem do Prahy. Právě na dobu, kdy má v Avonu přespat doktor Bureš; a napjatě očekává Marcelinu reakci. Marcela s jeho návrhem souhlasí. Václav Bečvář dokonce nabude dojmu…“

„Nepřeháníte náhodou to svoje jasnovidectví?“ přerušil mě opět.

„Zdá se mi, že Václav Bečvář nabyl dojmu,“ změnil jsem formulaci, „že se Marcele Burešové jeho odjezd náramně hodí. Třeba si něco podobného přála, jen zatím nevěděla, jak to zaonačit. To pochopitelně jeho podezření ještě posílí.“

„Proč?“ díval se na mě, přesněji řečeno skrze mě svýma uhrančivýma očima. „Václav Bečvář jí přece s přípravou výstavy dost pomáhal… Raději si všechno napřed promyslete, než s tím jdete ven!“

„Jenomže Marcela Burešová ho do svého plánu nezasvětila. Byla by to pro ni vážná kompromitace, ztráta prestiže.“

„Počkat!“ zvedl ruku. „Všechno nasvědčuje tomu, že šlo o dlouho promýšlenou akci: Jak mohla Marcela Burešová vědět, že v příhodné době Václav Bečvář odjede?“

„Tuto otázku jsem jí samozřejmě položil. Odpověděla, že původní projekt počítal s tím, že plamen plynového radiátoru uhasí ona sama. Buď večer při odchodu z ateliéru, nebo se půjde v noci projít. Sama také chtěla způsobit výbuch. Měla z toho sice trochu strach, ale touha po efektu byla silnější. Odjezd Václava Bečváře a nápad, že si může do ateliéru pozvat Dušana Jirzu, který s největší pravděpodobností zazvoní, jí situaci ulehčily. Pokud chcete vědět další podrobnosti: inspiraci našla v jednom případu z černé kroniky. Tam jiskra z elektrického zvonku přivedla k explozi nahromaděný svítiplyn. Bylo zdemolováno vnitřní zařízení bytu, zdi však odolaly.“

„Pořád ještě nechápu to hlavní: smrt Václava Bečváře.“

„Pomalu se k tomu dostávám.“

„Nějak moc pomalu,“ podíval se na hodinky. „Ztratil jsem s vámi už nejméně třicet pět minut.“

Jako by nepřepadl on mě, ale já jeho. A div že mi nechce provést inspekci kanceláře. Raději jsem opět pokračoval:

„Václav Bečvář si tedy všechno srovnává v hlavě. Doktor Bureš přijel za ním dvakrát, za Marcelou třikrát. Pokaždé mu to oznámila. Dokonce ho požádala, aby ji před doktorem Burešem zapřel. Nechtěla se s ním sejít. Jak to, že teď je najednou všechno jiné? Marcela Burešová byla před čtrnácti dny v Praze. Sešla se tam se svým manželem? Udobřili se snad? Domluvili se na něčem?“

„Samá fantazie.“

„Bohužel. Václav Bečvář není schopen uvěřit, že Marcela je celou svou bytostí soustředěna na výstavu a na to, co se ještě chystala v rámci těch příprav podniknout.“

„Tohle všechno mi chcete psát?“ pohrdání přímo odkapávalo.

„S texty žalob už mám jisté zkušenosti,“ dovolil jsem si upozornit. „Václav Bečvář kalkuluje: jestliže se chce Marcela Burešová se svým manželem sejít, které místo by bylo pro tuto tajnou schůzku nejvhodnější? Některý restaurační podnik? Nepřipadá v úvahu. Václava Bečváře v Klašticích znají, určitě by se to k němu doneslo. Hotelový pokoj v Avonu? Na schodiště i vchody do výtahů je vidět z recepce. Marcela Burešová ví, že se všemi recepčními se Václav Bečvář bavívá. Byt? To teprve ne. Jsou tu nájemníci, kteří znají spíš jeho než Marcelu Burešovou, také by to neodpovídalo jejímu naturelu. Mohli by si někam vyjet… Ano, to by bylo pro Václava Bečváře prakticky beznadějné. Člověk však tíhne instinktivně k tomu, co má v sobě alespoň jiskřičku naděje. A jiskřičkou naděje zůstávalo prakticky jediné místo: ateliér. Nádvorní domek. Tady si příchodů a odchodů nikdo nevšímal, v podstatě to bylo Marcelino nejvlastnější prostředí, její ostrůvek. Sice nereprezentativní, ale na vnější okázalost si nikdy nepotrpěla …“

„Myslíte tedy…“ skoro vyštěkl doktor Mlčoch. Jako by mu teprve v tomto okamžiku začalo všechno docházet.

„Ano … Václav Bečvář vůbec do Prahy neodjede. Někde v ústraní stráví celý den a večer se tajně — s lahví vína — přesune do ateliéru. Zamkne za sebou jak hlavní vchod, tak i dveře toho skladišťátka. Lehne si na nafukovací matračku a čeká, co se bude dít…,“ na chvilku jsem se odmlčel. „Asi bych nechtěl prožívat jeho pocity.“

„Hm,“ zamručel cosi nezřetelného prokurátor Mlčoch.

„Víno v láhvi ubývá, Václav Bečvář je unavený. Protože jedl v průběhu dne jen velice málo, alkohol vykoná své. Zmocňuje se ho malátnost, usne. I doktor Wágner se přiklonil k názoru, že ho nemusel unikající svítiplyn vůbec probudit. Když začal vznikat v jeho organismu kyslíkový dluh, dělo se to už ve stavu bezvědomí. Vysvětlení záhadné smrti za zamčenými dveřmi,“ končil jsem.

Příchod Dušana Jirzy — zhruba o pět hodin později — už nebylo třeba komentovat.

„Povídkou jste se jako právník moc nevyznamenal,“ řekl doktor Mlčoch.

„Zítra podám oficiální zprávu. Už jsme skončili jednání?“

„Proč?“

„Chtěl bych se vás zeptat, jestli byste měl od deseti hodin dopoledne čas.“

„Rozvrh snad určuju já. Oč vám jde?“

„Na desátou hodinu jsem totiž ohlášen u vašeho nadřízeného. A byl bych rád, abyste byl u toho.“

Znejistěl:

„Co tam chcete? Vaší povinností přece je průběžně informovat mě a mně přednášet návrhy.“

„Chci si na vás stěžovat. A nerad bych to prováděl za vašimi zády.“

„Stěžovat?“

Nevěděl, jestli se má rozkřičet, nebo jenom zírat. Nic podobného se mu asi ještě nestalo. To je dost zvláštní — i znepokojivé.

„Ano, na vás. Slyšel jste dobře.“

„Snad proto, že si s každým hned netykám? A že jsem ve služebním styku náročný a přísný? S tím nikde neuspějete!“

„Ne,“ vrtěl jsem hlavou. „Nikdy mi u vás nevadila přísnost, ani vykání. Naopak, zpravidla si tykám jen s těmi, jichž si vážím.“

„Co tedy?“ dorážel.

„Zítra to přednesu vašemu nadřízenému.“

„Snad mám právo.“

„Před chvilkou jste mě upozornil, že máte málo času. Tak ve stručnosti. Za prvé: už jsem pracoval s mnoha dozorujícími prokurátory. Za tu dobu jsem se naučil rozlišovat, komu jde o dodržování zákonnosti a spravedlivé potrestání pachatele a komu záleží víc na vlastní neomylnosti, důležitosti a moci. Těm předchozím šlo bez výjimky jen o zákon. Za druhé: pokud si svůj repertoár pochybností, jizlivostí a úšklebků vybrušujete na mně, když jsme tu sami dva, prosím. Svědčí to jen o vašem vychování. Jestliže jste si to však vůči mně neodpouštěl ani tehdy, když jste se zúčastňoval výslechů, to už přesahovalo hranice vaší pravomoci. Ale prosím. Chováte-li se však podobným stylem i ke zcela nevinným a svým způsobem poctivým lidem, pak je mou povinností, abych zvedl hlas… Sám jste mě přece už několikrát upozornil, že mám vystupovat jako právník.“

Už dlouho jsem nepronášel tak rozsáhlý monolog. Bylo však třeba dostat ze sebe konečně všechno.

„Ke komu jsem se podle vás choval špatně?“

„Například k herci Ivo Hamanovi. Že se ta hora svalů s nemotorností sobě vlastní do něčeho zamotá, to se přece muže stát kdekomu. A my dva jsme tu snad spíše od toho, abychom rozlišili a pomohli. Ne naopak!“

Proti této přednášce už kupodivu neprotestoval.

Sáhl jsem do svého psacího stolu pro magnetofonovou kazetu. S doktorem Mlčochem se udála neočekávaná proměna:

„Vy jste si všechno nahrál?“

„Neexistuje přece zákon, který by mi zakazoval nahrávat oficiální výslechy a rozhovory. Třeba to dělám i proto, abych nezapomněl, co jsem kde řekl a slíbil…“

„Měl jste si stěžovat v průběhu vyšetřování…“

„Snad,“ musel jsem přiznat.

„Proč jste to tedy neudělal?“

„Protože jsme měli čtrnáctidenní hluchou pauzu. Kdybych si stěžoval právě v té době, v kdekom by vzniklo podezření, že chci svalovat vlnu za neúspěch na někoho jiného. Teď už jsem případ zhruba objasnil.“

„Každý má svoje metody,“ pokoušel se diskutovat, ačkoliv zcela nedávno prohlašoval, že o diskusi se mnou nemá nejmenší zájem.

„Souhlasím. Ale když se ty metody příliš liší, musí existovat nějaký arbitr.“

Současně jsem se zvedal. Všechno potřebné bylo již řečeno.

„Budete možná litovat. Zítra se uvidí!“ otočil se doktor Mlčoch už ve dveřích.

„Ano, v deset… Zastavím se pro vás.“

Podíval jsem se na hodinky. Neplánovaná konference mě zdržela. Venku se setmělo. Musím si pospíšit.

V čemsi jsem totiž napodobil Marcelu Burešovou. Ve vinárně Hrádek je na mé jméno zamluvený salónek. Pozval jsem na večeři všechny, kteří se mnou na tomto případu spolupracovali. Potěšilo mě, že se ani jeden z kolegů neomluvil. A rozhodně v tom nebyla jen zdvořilost či snaha pumpnout náčelníka.

Noc bude temná. Skoro jako kus dehtu.

Šlapal jsem na Hrádek a děsilo mě pomyšlení, co pro některé lidi znamená, dostanou-li šanci…