Vladimír Straka

Šest podezřelých

I. kapitola

Správce Fiala se netečně díval na proud vody, který chrlila hadice na červenavý kurt, žhnoucím srpnovým sluncem vyprahlý do zlatova. Slunce orosilo jeho osmahlou, neoholenou tvář praménky potu, přesto že se vyhýbal zbytečným pohybům a stál téměř nehnutě, podoben soše – ale nijak zvlášť hezké soše.

Měl robustní postavu, tak rozložitou, že vypadal menší, než byl. Ale masité paže, kulatý, osmahlý trup a visící líce tento dojem mohutnosti zeslabovaly. Plandavé, umaštěné montérky, v pase stažené rozpraskaným řemenem, který se zařezával do vystupujícího břicha – Fialovi bylo přes padesát a bylo to na něm vidět – rozbité, antukou do špinava zbarvené tenisky na plochých nohou a neupravená, rozcuchaná hlava. Byl-li Fiala podoben nějaké soše, tedy to byla socha sešlosti.

Malé, daleko od sebe položené oči hleděly tupě a bez zájmu. Fiala věděl, že než pokropí druhou polovinu kurtu, ta první bude zase jako troud. A to měl opakovat pětkrát, poněvadž tenisové hřiště Slovana mělo pět kurtů. Ale Staněk mu to před chvílí nakázal a Fiala už dávno zjistil, že je zbytečné snažit se Staňka o něčem přesvědčit. Staněk měl svou hlavu a dostatek energie, aby svou vůli také prosadil. Mimo to byl vedoucím oddílu a Fiala ho považoval za svého zaměstnavatele. Dělal tedy bez odmluvy i práce, se kterými vcelku nesouhlasil. A dělal je tak dobře, jak mohl a uměl, poněvadž ať už si myslel cokoliv, líný nebyl a práci se nevyhýbal. Proto také s diktátorským Staňkem dobře vycházel, poněvadž Staněk sám na hřišti dřel a práci dovedl ocenit.

Podíval se na dlouhé přízemní stavení, jehož první třetinu tvořil jeho byt – předsíňka, kuchyň a pokoj v řadě za sebou – a druhou a třetí třetinu pánská a dámská šatna, mezi nimiž byla klubovna, vystouplá místnost samé okno.

Mezi stavením a sprchou byla malá prostora, kde něco kutil Staněk v černých plavkách u hromady starých zrezivělých trubek, které tam před několika dny společně odtahali.

Na posledním kurtě, na pětce, se navzájem proháněli dva vlasatí, dlouhonozí studenti, na které vedro zřejmě neplatilo. Fiala bez zájmu zhlédl prudký smeč, který se menší z chlapců pokusil vybrat; ale nešťastně přitom natočil raketu a odrazil míč mimo hřiště, daleko za dřevěnou ohradu, která ohraničovala zadní stranu kurtů.

„Budeš přelézat,“ – pomyslil si Fiala bez zlomyslnosti.

Zaskřípění brzd ho přimělo otočit hlavu ke vchodu. Nebyla to zvědavost, spíše automatická reakce na nečekaný zvuk, co přitáhlo jeho oči k zaprášenému, šedivému Minoru, který právě vjel otevřenou brankou.

„Šťastný a veselý odpůldne, pane správec,“ – ozvalo se od volantu. „Snad se nepotíte?“

„Dobrý den, pane Šulc,“ – nechal Fiala jemný posměšek bez odpovědi. A koutky úst se mu nepatrně stáhly, když zahlédl světlou Lídinu hlavu rychle vykouknout z okna pokoje. „Dobrý den, pane inženýre,“ – pozdravil inženýra Dvorského, který vystoupil z vozu druhými dvířky. Nijak se necítil uražen, když mu hubený, šlachovitý Dvorský, jehož ostře řezaný obličej vypadal, jako by se neuměl vůbec usmívat, odpověděl pouze kývnutím a zamířil do stínu klubovny. Fiala si vážil lidí s titulem.

„Kytky vám tu hynou, měl byste je sem tam pokropit, nešetřte tak vodou,“ – řekl vážně Šulc, zastaviv se u záhonu, který se táhl podél pletiva prvních dvou kurtů. Bylo to samozřejmě rýpnutí do Fialy, poněvadž Staňkovi se zdálo vždycky, že záhony jsou málo pokropené. „Konečně – mají zvadnout, ať z nich má někdo radost,“ – utrhl Šulc s potměšilým úsměvem tři růže.

„Nechte ty růže, pane Šulc,“ – řekl Fiala káravě.

„Víte, pro koho jsou?“ – smál se Šulc.

„A Lídu nechte také na pokoji,“ – pokračoval Fiala rozvážně. „Holce je šestnáct, tak jí nepleťte hlavu. Máte dost jiných,“ – doložil, ale v jeho hlase nebyla výčitka. Bylo to spíše konstatování.

„Svobodný jsem, je mi osmadvacet, mám auto, copak bych byl tak špatná partie, pane správec,“ – uškleboval se Šulc.

Kdyby se byl Fiala uměl usmát a přijmout Šulcovo popichování jako vtip, kdyby mu byl uměl odpovědět třeba něco o starých pánech, nebo o prašivém Minoru, jaký má dneska kde kdo, byl by se Šulc také rozesmál a vyklidil bojiště. Jenomže Fialovi chyběl smysl pro humor.

„Říkám vám, abyste nechal Lidu na pokoji,“ – opakoval proto s neskrývanou rozmrzelostí.

„To už jste říkal, opakujete se, pane správec. Tak říkáte, že ze svatby nebude nic? Ale zatancovat si s ní jít mohu, ne?“ – popichoval dále Šulc.

Jirka Šulc byl totiž ve svých osmadvaceti letech pořád ještě kluk, rozjívený kluk s klukovskými nápady. Řada lidí nemohla proto tu jeho černou, krátce ostříhanou hlavu ani vidět, a k uklidnění nepřispívalo ani to, na čem se ta hlava nesla. Šulc totiž měl nejenom hezkou, atletickou postavu, líně plavné pohyby a tu mnohými lidmi tak odsuzovanou veselou mysl, ale chodil i elegantně oblečen, tak elegantně, že to bylo mnohým trnem v oku. Znal však vždycky míru, i když pouze stín dělil jeho oblečení od přízviska výstřední.

S tím se lidé pochopitelně těžko smiřovali. A Šulc se bavil tím líp, čím více se druzí zlobili a hledali na něm chyby. A oni se zlobili hlavně proto, že vlastně nebylo, proč se zlobit. Poněvadž Šulcovi – mimo jeho řeči – se nedalo vytknout celkem nic. Vedle toho svého popichování, bez kterého by to nebyl ani on, dovedl říkat lidem do očí nepříjemné pravdy tak uhlazeně a nenápadně, dívaje se při tom svýma chytrýma, hnědýma očima tak bezelstně, že to vypadalo jako vtip. A zasažený, nechtěl-li se ještě více zesměšnit, byl nucen se ještě zasmát a kývat s ostatními.

„Kdo mlčí, svoluje,“ – prohlásil vítězně Šulc, věren svému zvyku, že musí mít poslední slovo, když se k němu Fiala místo odpovědi obrátil zády – a třímaje v ruce trojici červených růží kráčel ke klubovně.

„Nazdar, princezničko,“ – pozdravil vesele Lídu, stojící jako náhodou mezi dveřmi předsíňky Fialova bytu. „Přinesl jsem ti růže,“ – chytil se vyzývavě za srdce. „Vlastně jsem je ukradl,“ – ušklíbl se spiklenecky na šedivou starou paní, háčkující na lavici v růžku mezi pánskou šatnou a klubovnou. Seděla tak, aby mohla otevřeným oknem sledovat hovor v klubovně, k níž seděla zády a zároveň aby jí neuniklo nic, co se děje u vrátek a na prvních dvou kurtech. Ačkoliv se její ruce nezastavily, pouze zřídkakdy pohlédla na háčkování.

„Co bych se s tím tajil, on se to Staněk stejně dozví,“ – řekl Šulc nevinně, ale paní Chválová se zavrtěla. Byla totiž Staňkovým, řekněme, zpravodajem, ale domnívala se, že o tom nikdo neví.

„Růže. Rudé růže,“ – přitiskla Lída kytičku k srdci a tváře jí zaplály. „A od vás!“

Šulc znal Lídu od jejích dvanácti let. Z té doby zbylo to jeho tykání, kdežto Lída jemu stále vykala. I když věděla, že jeho řeči nemůže brát vážně a že to jeho více méně posměšné dvoření není míněno ani trošičku vážně, byl přece jenom příliš hezký, elegantní a sebevědomý, než aby aspoň maličko nepopustil uzdu své fantazii. A proto zčervenala.

„A dneska večer – drž se, princezničko – půjdeme spolu tancovat. Vyšvihneš se, já se na to oholím – no, co tomu říkáš? Otec to dovolil,“ – vykládal dále Šulc a oči mu zajiskřily, když si vzpomněl, jak se k němu Fiala obrátil zády.

„Ne! Vážně? To není možné,“ – vyjevila se Lída a koketně si prohrábla své vrabčí hnízdo. Snad v tom okamžiku zadoufala, že se jí ta její nesmělá, nepravděpodobná touha přece splní, zvážněla a vypadala téměř dospěle. Ale tím zmizel její jediný půvab, protože na Lídě bylo jenom to mládí.

Šulc si to okamžitě uvědomil. A vzedmula se v něm podivná nechuť, nechuť k Lídě, která ztratila svůj půvab a nechuť k sobě, že zašel tak daleko.

„No tak docela to zase nedovolil,“ – řekl váhavě, sám se sebou nespokojen, ale to už mluvil jen k prázdným dveřím, poněvadž než dořekl první slovo, Lída se divně zasmála, zavířila krátkou, skoro ještě dětskou sukýnkou a zmizela v kuchyni.

Paní Chválová neúnavně háčkovala s výrazem dokonalého nezájmu, ale Šulc věděl, že jí neušlo ani slovíčko.

„Tak pojď, Jirko, už je rozdáno,“ – ozval se z klubovny hlas Franty Těžkého. „Ty se tam vybavuješ a my přicházíme o peníze.“

„Vždyť tady máte pana Palužku,“ – řekl Šulc nápadně udiveně, když vstoupil do klubovny. „Třetí jako třetí, proč čekáte na mne?“

„Kdepak, hoši, já bych u toho nevydržel,“ – odmítal dobromyslně Palužka, hodně prošedivělý, krátce ostříhaný mužík v nažloutlých kordových šortkách. Svých šest křížků nesl neshrbeně a nikdo by mu je byl také nehádal.

„Já se radši koukám,“ – prohlásil spokojeně a jeho dobrácké modré oči se mírně usmívaly.

Šulc si vyměnil pohled s Těžkým a s Jendou Bernardem, kteří seděli proti sobě u stolu, na němž ležely karty rozdané na licitovaný mariáš. Rozuměli si i beze slov. Palužka u hry nevydržel, ale celé hodiny se na ni dovedl dívat. Beze slova, bez pohybu, bez zdání života, klidně vydržel sledovat jejich sedmy, stovky, betly a durchy, opřen o pravou veřej otevřených dveří. Většinou si už ani neuvědomovali, že tam stále stojí. Palužka miloval mariáš, ale odmítal riskovat ztrátu byť jen několika korun. Nedělal to proto, že by na tom byl nějak špatně. Byl v důchodu a při tom stále ještě zaměstnán. Jenomže Palužka peníze miloval, tak jako Šulc miloval legraci, Těžký karty a paní Chválová drby.

„Ale vy se tu rozvalujete v trenýrkách, a já se mám pařit oblečený?“ – zavrtěl hlavou Šulc. „To mi tedy račte prominout,“ – obrátil se k odchodu. „Mimochodem, já nevím jak komu, ale mně čistota nevadí. Utřete trochu ten stůl, vždyť je na něm metr prachu.

Nebo zavolejte Staňka, že je tady špíny nad hlavu,“ – rozesmál se svému nápadu, vzal hadr, který ležel na okně po Palužkově pravici, hodil ho na stůl a tím dokázal, že svá poslední slova nemyslel vážně.

Ve dveřích klubovny se srazil s inženýrem Dvorským, který se mezitím již převlékl do bílých trenýrek.

„Konečně, Jendo, jak mě můžeš zvát na mariáš, když tu máš soupeře? Pořád ho sháníš, pořád na něho čekáš, a když konečně přijde, tak se k ničemu nemáš,“ – řekl Bernardovi tak vyčítavě, že to vypadalo, jako by to myslel vážně.

Bernard se jen ušklíbl. Také Těžký sklopil rozveseleně oči a jen tak, aby něco dělal, chopil se hadru a utíral zaprášený stůl.

Sebevědomý Dvorský byl zde totiž už dlouhou řadu let hráčem číslo jedna. Dlouho porážel suverénně své soupeře, dlouho ho nikdo z klubu nemohl ohrozit, až přišel Jenda Bernard, o celou řadu let mladší, začal se probojovávat nahoru a nyní už tvrdě dotíral na Dvorského, aspiruje na prvenství. Dvorský věděl, že už překročil vrchol své výkonnosti a utkání s Bernardem se prostě vyhýbal.

Bernard ho dlouhou dobu gentlemansky nenutil. Pak začal být netrpělivý, ale Dvorský se omlouval namoženou nohou, rukou, nedostatkem času, pobytem mimo Prahu. Dny utíkaly a Bernard na sehrání zápasu čekal dál.

„Mám namoženou ruku v rameni,“ – ozval se nepřívětivý Dvorský, když ticho po Šulcově poznámce trvalo příliš dlouho. „Sehrajeme to jindy, však já ti neuteču,“ – doložil kousavě, jako by byl Bernardovým naléháním osobně uražen.

„Kdy, inženýre?“ – ozval se Bernard popuzeně. „Příští týden třeba dostanete housera.“

„Nebo opar,“ – dodal Šulc se smíchem.

Dvorský po něm hodil zlým pohledem a povytáhnuv obočí, vyšel pomalu ven a kráčel ke Staňkovi.

„Toho na kurt nedostaneš, leda párem koní,“ – poznamenal Těžký. „Ten by snad radši umřel, než by přišel o to první místo. Divím se, že na tom některých lidem tak záleží,“ – usmál se. Byl uznávaně nejhorším hráčem v klubu, ale nijak mu to nevadilo. Věděl, že nikdy vynikajícím ani dobrým hráčem nebude, ale přesto si rád zahrál, prostě jenom pro tu radost z pohybu. Tyto drobné zákulisní šarvátky mu byly srdečně k smíchu.

Bernard se zaškaredil. „Mě už to vážně otravuje, tohle uhýbání. Buď hrajeme žebříček, nebo ne. Nakonec je taky nějaký žebříčkový řád, jenomže ten je tady na draka. Jestli mě to naštve, tak půjdu prostě jinam.“

„Staňka by ranila mrtvice. Co by to bylo za mančaft, kdybys nám teďka fouknul. To bychom nepostoupili, a víš, jak na tom Staněk visí,“ – řekl mu Těžký vyčítavě. Ale bylo v tom trochu posměchu Staňkovi.

„To nemůžeš udělat, Bernarde,“ – přitakal Palužka, který všem mladším tykal.

„A běž se svlíknout, pořád se tady ochomejtáš, ještě si nás Staněk všimne a hned bude nějaká brigádička,“ – vystrčil Šulce Těžký ze dveří, dávaje hadr zpět na okno.

„Sakramentský lidi, zase mi to tady celý pošlapali,“ – ozval se vzadu za ohradou rozzlobený stařecký hlas. „Rajtujte si tam u vás, ale ne mně po záhonech,“ – hromoval stařík vztekle.

Oba studenti, kteří hledali ztracený míč, se přehoupli ulekaně přes ohradu a tvářili se, jako by se jich nadávání netýkalo.

„Já se s tím tady vopatruju, kropím, pleju, a voni mi po tom budou dupat. Stěžovat si budu. Udám vás. To bysme se na to podívali!“

„Tak se nezlobte, pane,“ – řekl jeden z chlapců omluvně, domnívaje se, že jeho mírný tón zastaví proud litanií za ohradou. „My jsme to neudělali schválně.“

„Neudělali schválně, eště abyste to dělali schválně, to by tak hrálo,“ – rozzuřený hlas se na chvíli odmlčel a hoši si oddychli. Ale přišel ještě dovětek. „Já si dám pozor, a jestli mi sem eště nějakej holomek vleze, tak mu přerazím nohy!“

„Máme to s muzikou,“ – zasmál se Šulc, vstupuje do klubovny už v trenýrkách.

„Patří jim to, nemají to tam házet,“ – řekl zlomyslně Dvorský, který se mezitím vrátil. „Stejně to plácají až hanba,“ – dodal opovržlivě, poněvadž člověk u něho začínal teprve na šestém místě tenisového žebříčku.

„Tak byste jim to měl jít ukázat, dokud jste první hráč,“ – zastal se Těžký chlapců.

„O mě se nestarejte, já si svoje místo udržím. Radši si dejte pozor, ať se vaše žena nedoví o těch kartách,“ – vrátil mu to Dvorský a Těžký se podmračil.

„Nehádejte se, pánové,“ – mírnil Palužka rozbouřenou hladinu. „Radši mi řekněte, jestli si dáte debla, až sluníčko trochu zajde. Jsme tady akorát čtyři,“ – dodal zdánlivě nelogicky, poněvadž v klubovně bylo mužů pět.

„Já nemohu,“ – zvedl Šulc ovázaný palec na pravé ruce. „Řízl jsem se, když jsem vyměňoval svíčku.“

„Páni, tak mě vemte jako čtvrtého,“ – žadonil Těžký, vida možnost, že z nouze bude Franta dobrý.

„Jestli máš nové míče, tak tě pan Palužka vezme,“ – rýpl Šulc. Palužka pochopitelně nikdy neměl nové míče a jediný z této čtveřice byl ochoten hrát s každým, kdo je dal do hry.

Když Těžký přikývl, připojil se Dvorský. „Rekreačního deblíka bych si k večeru dal,“ – prohlásil spokojeně.

Bernard po něm loupl okem. „A co rameno?“ – zavrčel.

Ale Dvorský nepovažoval za nutné odpovědět.

„Hoši, pojďte mi trochu píchnout,“ – objevil se mezi dveřmi Staněk. „Když za to vezmeme, tak jsme za půl hodinky hotovi,“ – řekl tónem, který nepřipouštěl odpor.

Staněk byl zvyklý mluvit rozkazovacím způsobem. Ale všichni se s tím smířili, právě tak jako on se smířil s tím, že většinu práce odře sám, pouze s pomocí Fialy.

Postavou připomínal trochu Fialu. Fialu v mladších letech; ale bylo-li ve Fialovi něco z rozvážnosti slona, měl Staněk vlastnosti býka. Byl vzteklý, impulzivní, dovedl se rozčílit, dovedl se hádat a miloval hádku pro hádku samou. A hlavně miloval „svůj“ tenis. Věnoval mu všechen svůj čas, zlepšoval, upravoval, opravoval, šlechtil, boural a stavěl, a všechnu tu práci také bylo vidět. Na hřištích, v šatnách, ve sprše, všude.

Jenom v tenisových utkáních to někdy nešlo po jeho. Výsledky oddílu mu dlouhou dobu ležely v žaludku. A teprve letošní mužstvo, jehož oporou byl stále se lepšící Bernard, konečně slibovalo splnit jeho tužby, vyhrát svou skupinu a vybojovat postup do přeboru Prahy.

„Sedmý den Bůh odpočíval,“ – odpověděl na jeho vyzvání Šulc.

Nikomu se do úmorného vedra nechtělo, zvláště když všichni znali Staňkovy půlhodinky.

„To je možný, jenomže on udělal ten svět pořádně a ne tak halabala, jako je to udělaný tady. A vůbec, Šulci, koupat se chceš, že jo, tak pojď. Odtok ve sprše se pořád ucpává, poněvadž je tam úzká roura. Tak musíme vykopnout příkop, jenom pár centimetrů, navaříme silnější trubky, položíme je a zaházíme. Fiala to zatím vypumpuje. To bude hned.“

„Že já sem, blbec, chodil,“ – odpověděl Šulc lítostivě, zvedaje se.

„Vy vemte z kůlny válec,“ – pokynul Staněk Palužkovi, Bernardovi a Těžkému. „Ale ne abyste ho táhli, to by byly dlaždice na dranc. Neste ho! Pane Fiala,“ – zvýšil hlas přes ramena trojice, jdoucí ke kůlně u vrátek – „pojďte nám taky píchnout.“

„Liduško, pít,“ – zaúpěl komicky Šulc, když vyšel za Staňkem na slunce.

Lída vystřelila ze dveří, jako by na jeho zavolání čekala, ale Fiala ji zarazil zavoláním z kurtu. „Lído, pojď sem!“

„Hned.“

„Říkám, abys šla sem. Budeš kropit,“ – zvýšil Fiala hlas a bylo v něm tolik vzteku, že se Těžký ušklíbl na Bernarda.

„Ten má Jirku v žaludku, to ti řeknu.“

Lída se ulekaně obrátila a běžela k otci.

„Staněk zase něco chce, tak zatím chvíli krop. Já to pak dodělám,“ – řekl jí Fiala mírně, jako by se na ni před chvílí nebyl rozkřikl.

Ta mírnost Lidu zmátla. „Tati, vážně můžu jít s panem Šulcem tancovat?“ – ujišťovala se.

„On říkal? Jo?“ – vybafl Fiala a vrazil jí pohlavek. Pak se vztekle podíval za Šulcem. „Tancovat. Já mu dám tancovat. Já mu…“ – zavrčel, strčil jí hadici do ruky a zrychleným krokem šel k Šulcovi. Musel však zpomalit, poněvadž před ním se Bernard s Těžkým hmoždili s válcem, jehož držadlo přidržoval Palužka.

„Vy budete tadyhle pumpovat,“ – postavil ho Staněk k pumpě vedle sprchy a Fiala, zvyklý plnit jeho rozkazy, zamkl v sobě svůj vztek a začal bez odmluvy pumpovat. Stál obrácen tváří ke zdi sprchy a mezi jeho zády a drátěným pletivem byla mezera pouze, co by se protáhl člověk.

Pak Staněk zavolal z kurtu oba studenty a přikázal jim vybrat ve sprše usazeninu, která ucpala odpadovou rouru. „Kbelík je uvnitř. Co vyberete, dávejte do něj,“ – nakazoval jim podrobně, přesvědčen, že nikdo kromě něho není schopen samostatně myslet.

Pak přešel kolem pumpujícího Fialy za sprchu, kde byla prostora asi šest krát pět metrů, ohraničená zpředu drátěným pletivem, ze dvou stran dřevěnými ohradami a směrem od klubovny sprchou a klosetem. Tato fronta se táhla téměř až k horní ohradě, takže nahoře mezi ohradou a klosetem zbývalo právě tolik místa, aby se mohl protáhnout člověk. Celý prostor měl mírný svah směrem ke kurtům a asi uprostřed stál letitý jasan.

Proto se všichni podivili, když Staněk řekl. „Hele, Šulci, tadyhle v prostředku,“ – ukázal na spodek zadní stěny sprchy – „je odtok. Dej se do kopání a veď příkop tadyhle nahoru,“ – naznačil asi šedesátistupňový úhel ke stěně sprchy – „až za ten strom“.

„Co blázníš,“ – vyjel Šulc – „proč mám kopat nahoru, když dolů by to byla poloviční práce; a voda poteče nahoru?“

„Dělej, jak ti říkám. Musíš to vykopnout hlubší, aby to mělo sklon a je to totéž.“

„Vždyť je to nesmysl,“ – přidal se Těžký.

„Já vím, co chci, a proč to chci, tak zbytečně nemluv,“ – přikazoval znovu Staněk.

„No jo, hoši,“ – kývl pojednou Palužka, který se díval právě tak zaraženě jako ostatní. „Já mu rozumím. On má recht. Ze shora bude ta voda dýl prosakovat, kdybychom to kopali dolů, tak bychom mohli mít vodu v kurtě. A to by znamenalo drenáže a kdoví co – víte, kolik by to stálo peněz?“

„To jsou řeči,“ – odbyl ho Šulc.

„Heleď, kopej a nemudruj, říkám ti, že vím, co chci. Pak to přejedeme tím válcem,“ – poplácal majetnicky válec opřený o zadní stěnu sprchy vedle bomby, napájející karmu. „Aby nám to voda nevyplavila, kdyby zapršelo. No, a to je všechno.“

Šulc s nechápavým vrtěním hlavy uchopil krumpáč.

„A my svaříme tyhle roury, inženýrský,“ – obrátil se Staněk ke Dvorskému a zatáhl ho před sprchu k hromadě starých, silně zrezivělých trubek, které kdoví kde získal. Hodlal z nich s Fialovou pomocí vyrobit nové soudcovské židlice.

Vzal si svářečskou masku, a když Dvorský nasadil hadici autogenu na bombu, pokynul mu, aby použil druhé, zapálil plyn a začal svářet krátké kusy trubek, které mu Dvorský přidržoval.

Pojednou sebou trhl. Z vedlejšího fotbalového hřiště se ozval ryčný pochod.

„Hrom aby do nich, to jsem se lek,“ – zavrčel vztekle.

„Co?“ – tázal se Dvorský.

„Že jsem se lek,“ – musel silně zvýšit hlas Staněk, aby přehlušil mohutný nápor hudby.

Těžký s Palužkou proklouzli kolem zad neúnavně pumpujícího Fialy i kolem svářející dvojice a stanuli v klubovně.

„Má mě vidět,“ – prohlásil Těžký, ale Palužka spravedlivě přiznával. „Co je to platný, když udělat se to musí. Víš, Těžký, co by to stálo peněz, kdybychom to měli platit?“

V chládku klubovny bylo ovzduší proti venkovnímu vedru docela příjemné a Těžký cítil tichou blaženost, že se mu podařilo se do toho chládku dostat. A tak jen mávl rukou, poněvadž byl příliš pohodlný a zmalátnělý, než aby se s Palužkou přel. V koutku duše dokonce uznával, že Palužka má tak trochu pravdu. Pohodlně se rozvalil na židli a bylo mu blaze. I ta řinčivá hudba, která venku takřka trhala bubínky, mu připadala docela přijatelná.

Po malé chvilce se objevil Šulc.

„Krumpáč jsem vrazil Jendovi,“ – zamával ovázaným palcem. „Copak tohle se může chtít na nemocném člověku? A proklouzl jsem horem, samozřejmě, že jsem se Staňkovým zádům uctivě uklonil,“ – usmál se. „Naštěstí mě neviděl, jak by taky mohl, když kouká do plamene, jinak by zase řečnil. Tak na co čekáš, rozdej to, dáme si liciťáčka ve dvou.“

Staňkovi nešlo sváření tak rychle, jak očekával. Věren svému zvyku hledat chyby vždycky v první řadě u druhých, podíval se opovržlivě na Dvorského, kterého před tím poslal nasadit hadici. Zastavil plyn, a se zahučením… „co si člověk neudělá sám,“ které však Dvorský v silně znějící hudbě přeslechl, zamžoural očima, plamenem oslepenýma a protáhl se kolem Fialy za sprchu.

Vrátil se po delší chvíli a třásl se vztekem. Do trubky, kterou Dvorský mezitím připravil, neurvale kopl a zasupěl.

„On si to kope dolů. A nedá si říct. Víš, co mi řekl? Jestli prý nesklapnu zobák, tak že si sebere fidlátka a půjde do Slavoje. Teď, před rozhodujícím zápasem! A on by toho byl schopen!“

„Šulc? Ten by je vytrhl,“ – ušklíbl se Dvorský.

„Jakýpak Šulc? Bernard!“ – osopil se na něho Staněk.

„On je tam Bernard? Pro mě za mě, já ho tu držet nebudu,“ – rozjasnil Dvorský obličej.

„Ale já ho nepustím,“ – rozptýlil jeho naděje Staněk. „Se Slavojem hrajeme ten poslední zápas, a když za ně bude hrát, tak jsou tři body v trapu. Nedá se nic dělat, budeš s ním muset sehrát ten žebříček,“ – dodal bez přechodu.

Dvorský pouze stiskl rty a nasadil si masku.

V klubovně zatím Šulc s Těžkým sehráli řadu her; společnost tichého Palužky, opřeného jako obvykle o veřeje, takřka nevnímali.

Těžkému nepřálo štěstí.

„Neměl bys jít radši vystřídat Jendu?“ – prohodil Šulc uštěpačně, když Těžký již podruhé prohrál čtyři osmdesát.

Těžký se na něho zamračil a pak se bez chutě zvedl. Ale byl zpátky, než bys napočítal do dvaceti.

„Jenda nechce. Chytil se se Staňkem, řekl mu, že půjde do Slavoje…“

„Ale ne! To bychom byli v troubě s postupem,“ – vydechl znepokojený Palužka, který vzal za svůj Staňkův způsob myšlení.

„To Staněk ví taky. Proto prý mu řekl, že ho nepustí, ale Jenda ho provokoval a on mu vyhrožoval, že ho z oddílu vyloučí, jestli bude takhle kopat dál. A Jenda už je tak rozvzteklený, říká, že Staněk jde Dvorskému na ruku, že ho chce k tomu přimět. Tak kope jako drak.“

„Co to povídáš? Kvůli kopání ho chce vyloučit? To jsem ještě neslyšel,“ – zavrtěl Palužka nevěřícně hlavou.

„Znáte Staňka; jak nejde po jeho… a Jenda kope dolů, jak radil Jirka, a ne nahoru, jak chtěl on.“

Palužka se zarazil. V očích se mu objevilo něco jako rozpaky a na čele mu vyvstaly dvě hluboké vrásky. Vypadal, jako by byl tím neuposlechnutím Staňkova příkazu osobně dotčen.

„Ale to…“ – koktal, jako by nemohl věřit svému sluchu.

„To neměl dělat. To není férové. Klub je klub,“ – hovořil rozmrzele. „A disciplína musí být, kam bychom se dostali, kdyby si každý dělal, co chce. Když se řekne nahoru, tak nahoru. Takhle se tam potáhne voda.“

„Já mu to taky říkal, i když tomu moc nevěřím. Ale on se na mě osopil, abych to povídal svojí babičce. Je vzteklý jako čert,“ – uchechtl se Těžký. „Jo, a Staněk říkal pár centimetrů. Ten odtok je třičtvrtě metru pod zemí. Ještě že je tu písek. Tak mu to jde rychle. Už je tam jako v hrobě.“

„To se musím jít na tu mrtvolu podívat,“ – vyskočil Šulc. „A řeknu mu, aby nedělal nesmysly. Kde bychom sebrali třetího do mariáše,“ – ušklíbl se na zamračeného Palužku a vyběhl z klubovny.

„Já si myslím,“ – ozvala se ze své lavičky paní Chválová vyčítavě – „že panu Staňkovi ubližujete. Vždyť on nechce nic pro sebe, jenom pro klub.“

„Jakpak mu ubližujeme?“ – otočil hlavu Těžký a Palužka udělal pár kroků k paní Chválové.

„Ubližujete!“ – vedla paní Chválová svou. „Pořád jenom bručíte, když něco chce, ale kdyby jeho nebylo, tak už ty boudy tady dávno spadly.“

„A nové pletivo dal okolo všech kurtů, to se mu musí přiznat,“ – přidal se k ní Palužka. „A co karma ve sprše? Byla tady někdy karma?“ – vypočítával dál. „Toť se ví, on svoje mouchy taky má, ale pro klub by dělal všechno na světě.“

„To mu nikdo nebere,“ – přiznával Těžký. „Sám pánbů ví, kde na to bral prachy, paní Chválová. On prý lítal po všech oddílech, a kde koruna vybyla, šup s ní sem. Zkrátka měl letos kliku, poněvadž jinak… on by snad byl ty peníze ukradl.“

„Že jo!“ – kývla paní Chválová. „On by pro klub udělal všechno.“

„To my víme,“ – souhlasil Těžký – „jenomže on se hrozně snadno namíchne a takový Šulc ho vzteká jen tak ze sportu.“

„Vždyť vy taky,“ – neudržela se paní Chválová.

„Taky,“ – usmál se Těžký, jako by slyšel lichotku. „Člověk to prostě nevydrží. To je dost,“ – obrátil se zpátky ke stolu, kde vracející se Šulc již usedal na židli. „Tak jsi mu to rozmluvil?“

„Co? Prosím?“ – podíval se na něho Šulc nepřítomně. „Hm – Jendovi,“ – uvědomil si smysl Těžkého otázky. „Já jsem se tam nedostal. On tam – on tam Staněk číhal a já neměl chuť se s ním vybavovat,“ – řekl omluvně, vida překvapené tváře svých společníků. „Chvíli jsem čekal a pak jsem se radši vrátil. Tak sedma,“ – začal si nervózně rovnat karty.

Ale zdálo se, že při tom myslí na něco jiného. Licitoval pomalu, roztržitě, přemýšlel zřejmě o něčem jiném, nevnímal Těžkého hlášení a zapomínal vynášet. Po chvilce se sice soustředil, a tak Těžký měl co dělat, poněvadž Šulc měl v kartách vždycky štěstí, ale přece jen se občas dopouštěl chyb, nad kterými Těžký vrtěl hlavou.

Když Staněk s Dvorským svařili čtyři trubky, rozhodl Staněk, že je nutno zjistit, kolík dílů mají ještě navařovat.

„Skoč to tam změřit, inženýre. Tímhle kouskem roury to měř. Ale ne dál, než k tomu stromu. Škoda plynu. Já bych tam šel sám, ale já bych se s ním zase chytil,“ – s potlačeným vztekem pohodil hlavou směrem za sprchu. A zamračeně se díval za Dvorským, který proklouzl kolem pravidelně pumpujícího, okolí si nevšímajícího Fialy a přitom mu blesklo hlavou, že si není jist, jestli má větší zlost na toho Bernarda, který se proti němu postavil anebo na Dvorského, který tu Bernardovu vzpouru vlastně zavinil.

„Šest délek,“ – hlásil mu po chvilce Dvorský přeskakujícím hlasem a trubkou, kterou držel v ruce, mrštil vztekle na okraj hromady.

„Říkal něco?“ – pochopil Staněk správně jeho gesto.

„No jo, vlastně ne,“ – zahučel Dvorský, ale dalšími slovy se sám usvědčil ze lži. „A to si mám dát líbit od takového fracka.“

Staněk se ušklíbl. „Patří ti to,“ – pomyslel si a možná, že jeho rty tato slova i zformovaly.

Dvorskému to neušlo a procedil vztekle skrz zuby. „Směješ se mi? Dlouho jsem byl dobrý, že ano, ale teď potřebuješ jeho, já vím. Já už jsem holt starý. Ale on za nás hrát nebude, to ti dám písemně.“

„Museli se pořádně chytit,“ – pomyslel si Staněk se zadostiučiněním, když viděl, jak se Dvorskému chvějí ruce. „Vzteky sotva vidí.“

„Tati, tati,“ – ozvalo se ze čtvrtého kurtu Lídino volání. „Hadice zase vypadla.“

Ačkoliv křičela ze všech sil, její hlas téměř zanikal ve zvucích reprodukované hudby. Ale nebylo nutné rozumět, stačilo, že na sebe upozornila, poněvadž louže, šířící se u jejích nohou, mluvila za ni.

„Rozprašovač!“ – ohlásil v chůzi Fiala, který ihned přestal pumpovat a kráčel na kurt.

„S tím taky budu muset něco udělat,“ – řekl Staněk nespokojeně. „Pořád to vypadává. Vem kleště, inženýre, a stáhněte to drátem. Ale pořádně,“ – přikazoval; pak si nasadil masku a pokračoval ve sváření sám.

Fiala poslal Lidu zastavit vodu a pak s Dvorským nasadili zase rozprašovač na hadici, jejíž konec omotali drátem, aby se nástavec znovu nesesmekl.

V několika minutách byla správka hotova a Lída zachmuřeně stříkala dál, zatím co Fiala se s krátkým „dobrý“ vrátil ke své pumpě a Dvorský si nasadil opět masku a přistrčil Staňkovi do plamene další kus trubky.

„Nešlo mu to, když byl sám,“ – pomyslel si zlomyslně, vida již jednou opálené okraje.

„Zase chyba,“ – zamručel nespokojeně Palužka, když Šulc koupil krále ke svrškovi, kterého předtím bezdůvodně zahodil. „Já nic, já už mlčím,“ – pronesl ulekaně, když se k němu zvedly zaujaté tváře obou hráčů.

„To už musím hrát hodně špatně, když i vy jste se ozval,“ – řekl Šulc.

„Já jsem nechtěl, ne že bych do toho mluvil,“ – omlouval se Palužka zkroušeně – „ale člověk tu tak stojí…“

„Já se vám nedivím, dívat se pořád na takové hovadiny, to s jedním hne,“ – usmál se Šulc a Palužka se usmál také u vědomí, že jeho nezvyklý zákrok mu byl odpuštěn.

„Snad je to tím vedrem, já už jsem z toho dneska celý nesvůj,“ – bručel Šulc.

„Tak je tady řečnické cvičení, nebo hrajeme karty?“ – přerušil ho Těžký. „Rozdáváš.“

Šulc vzal karty do ruky, ale k rozdávání se už nedostal. Přerušil ho vyděšený, mladý hlas, křičící ze všech sil.

„Pomoc, pomoc!“

II. kapitola

Několik chvil předtím vystrčil ze sprchy hlavu jeden ze studentů a zakýval na Staňka. Pak si uvědomil, že Staněk, zaujatý prací a dívající se do plamene, nemohl jeho posuňky zpozorovat; přistoupil proto až k němu a zaujatě pozoroval Staňkovy šikovné ruce. Teprve po chvilce mu ohlásil.

„Tak my jsme s tím hotovi.“

„To je dost. Co vám na tom trvalo tak dlouho?“ – zavrčel Staněk a když se student ošil a neodpověděl mu, pohlédl na něho káravě. „Měli jste strach, abych nechtěl ještě něco, že jo? Tak to někam vylejte a můžete jít hrát. Ale tady ne, někam dozadu,“ – mávl rukou za sprchu.

Oba studenti se protáhli kolem Fialy a přelétli očima zadní prostoru hledajíce místo, kam by špínu vylili.

Najednou menší z nich něco zajektal, upustil kbelík, jehož špinavý obsah se rozlil téměř až ke kurtu a ukázal prstem do vykopaného příkopu. Větší se obrátil, proletěl kolem Fialy a chytil za rameno Dvorského, který byl nejblíž.

„Pomoc, pomoc,“ – vyrazil ze všech sil – „tam, tam,“ – ukazoval dozadu.

Dvorský sebou ulekaně trhl, jediným pohybem si stáhl masku a letmo pohlédnuv na chlapce, bledého jako smrt, běžel dozadu.

Staněk mu byl v patách.

O roh sprchy se opíral chvějící se druhý student. Brada se mu třásla a vypadal, jako by se chtěl každou chvíli rozbrečet.

Asi metr od jeho nohou ve vykopaném příkopě leželo Bernardovo tělo. Bylo divně zhroucené, s nohama pod sebou, s hlavou téměř u kolen a s obličejem obráceným k zemi. Ale pohled příchozích poutalo hlavně temeno hlavy. Bernardovy tmavé vlasy úplně zmizely pod jedinou obrovskou slitinou krve.

Příčina byla zřejmá. Na Bernardově rameni ležel válec a tmavé skvrny na jeho oblině dokazovaly, že přišel do styku s roztříštěnou hlavou.

„Pro pána krále,“ – ozval se za Staňkem Fialův hlas a něco v něm přimělo Staňka, že na něho rychle pohlédl. Fiala se zdál klidný, ale jeho oči se podivně leskly.

„Pán Bůh ho potrestal,“ – řekl Fiala potichu.

„Co je to tady za sněm?“ – vynořil se za nimi Šulc s Těžkým po boku. Přes jejich ramena vystrkoval hlavu Palužka.

„Vy jste nebyl…“ – podíval se na něho Fiala, jako by viděl strašidlo – „já myslel,“ – zalapal po vzduchu.

„Ježíšmarjá, to je neštěstí,“ – zaskřehotal Palužka a jeho osmahlá tvář ještě více ztemněla. „Takový mladý člověk. A my sem ten válec ještě nesli,“ – přiznával se vyčítavě.

„Tak nekoukejte, vyndáme ho,“ – rozhodl Těžký, ale Staněk zavrtěl hlavou. „Má hlavu na padrť. Každý pohyb by ho mohl zabít, jestli už teď není pozdě. Dojděte vedle, tam musí být doktor.“

Šulc bez odmluvy odběhl.

„Radši sem nechoďte, paní Chválová, to není zrovna hezký pohled,“ – vrátil Těžký paní Chválovou, která se sem přikolíbala.

„Ale co se stalo?“ – vyzvídala vyjeveně.

„Neštěstí. Na Bernarda spadl válec.“

„Ježíšmarjá! Nojo. Ale já to tušila, nadarmo mi ta kočka nepřeběhla přes cestu,“ – brebentila. „Chudák, podívejte!“

S udýchaným Šulcem přišel doktor Vajl, lékař vedlejšího Dynama a uniformovaný staršina SNB.

Doktor Vajl se zastavil nad Bernardem a obočí se mu trochu stáhlo. Pak opatrně sestoupil ke zkroucenému tělu a v rychlosti provedl letmé ohledání. Bylo krátké. Zřejmě nebyl na pochybách.

„Tomu už nepomohu, pánové,“ – řekl, vystupuje z jámy. „Byl hned mrtev. Musela to být strašná rána.“

„Podám o tom hlášení,“ – kývl staršina. „Kde je telefon? Zatím s ním nehýbejte. A ať sem zatím nikdo nechodí,“ – přikázal.

Všichni uposlechli jeho pokynu a opustili místo neštěstí.

Když staršina položil telefon, požádal, aby všichni vyčkali příjezdu vyšetřovací skupiny.

„Já tu snad čekat nemusím,“ – namítl doktor Vajl. „Kdybyste mě potřebovali, víte, kde jsem.“ – upozornil a s kývnutím odešel.

Nikomu nebylo do řeči. Staršina se postavil před sprchu a Fiala s Lídou zmizeli v bytě. Těžký se usadil na své místo u stolu a vykládal si karty. Ale bylo vidět, že na to nemyslí. Palužka ho stejně bez zájmu sledoval a střílel při tom očima po ostatních. Šulc se díval z okna, bubnuje prsty na sklo. Dvorský stál před žebříčkem, pověšeným v rohu klubovny, a vypadal, jako by se ho učil zpaměti. Paní Chválová dala háčkování do kabely a vzpřímeně seděla, dívajíc se do prázdna. Pouze Staněk nevydržel v nečinnosti. Vzal alespoň hadr ležící na okně a začal utírat stoly a židle. Oba studenti se oblékali v šatně.

Když přijelo auto s vyšetřovací skupinou, všichni si nějak oddychli.

Z vozu vyskočili čtyři muži v civilních oblecích.

„Nadporučík Kadlec,“ – představil se asi pětatřicetiletý muž Staňkovi, který mu vyšel v ústrety. Měl světle šedivé, vlněné šaty a košili s kravatou. Ačkoliv slunce hezky připalovalo, nevypadal, jako by mu bylo horko. Černé, huňaté obočí, daleko tmavší, než neposlušné vlasy, padající mu trochu do čela, by většině lidí dodávalo nepříjemný vzhled. Ale jeho teple jiskřící, šedé, živé oči a jakoby k úsměvu připravené rty mu získávaly důvěru. Nebyl tak robustně chlapský jako Staněk nebo Fiala, ale v jeho vystupování byla jistota a mužnost. „Tak kdepak se to stalo?“ – zeptal se a jeho měkký hlas se zdál uklidňovat i ostatní. Tento pocit na paní Chválovou tak zapůsobil, že se z ničeho nic rozplakala. Po tom studeném tichu čekání jí to ulevilo.

„Matka?“ – zeptal se Kadlec potichu Staňka.

„Ne,“ – zarazil se Staněk. „Ale Bernard, ten, co se mu to stalo, je ženatý. Má ženu. Tak snad…“ – pokrčil rameny.

Kadlec vážně pokývl a oči mu trochu zesmutnělý. „Počkejte ještě,“ – řekl, aniž sám dobře věděl proč – „až bude všechno pohromadě.“

Staněk ho zavedl kolem zamčené dámské šatny ke sprše, za níž se tragédie odehrála. Staršina podal Kadlecovi hlášení.

„Dobře. Vy pojďte se mnou,“ – pokynul Kadlec Staňkovi a ostatním dal najevo, že jejich přítomnost u mrtvého pokládá za zbytečnou. „Zatím jste s ním nehýbali?“

„Ne. Zavolali jsme doktora odvedle. A když řekl, že mu už nepomůžeme, tak jsme ho nechali tak,“ – vysvětloval Staněk. „Prý smrt nastala okamžitě.“

„Prohlédni ho, doktore,“ – obrátil se Kadlec na doktora Jeronýma, obtloustlého, menšího muže hladkých lící, který kráčel za ním.

Doktor beze slova slezl do jámy a schýlil se k Bernardovu tělu. Ani jemu netrvala prohlídka dlouho. Stačilo několik hmatů, aby zase rozvážně vylezl, otřel si ruce do kapesníku a nespokojeně zavrčel.

„Kruci, zase jsem si to utřel do kapesníku. To se nevypere. – Je to tak,“ – kývl na Kadlecův němý dotaz.

„A příčina smrti?“

„Roztříštění lebeční kosti a výron do mozku, pokud mohu zatím zjistit. Může toho být víc.“

„Tím válcem?“

Doktor pokrčil rameny. „Tupým předmětem. Z toho, že leží pod tím válcem, by se dalo usuzovat, že příčinou by mohl být ten válec,“ – ukusoval ironicky – „ale vzhledem k tomu, že jsem při tom nebyl, tak to tvrdit nemohu. Jasnovidec nejsem, jsem jenom obyčejný doktor. A ty jsi detektiv,“ – doktor Jeroným koncovku slova posměšně protáhl – „tak si to vypátrej“.

Kadlec byl zvyklý na doktorův způsob jednání. Nebyl to první případ, kdy s ním pracoval, a věděl, že doktor mu svým posměšným způsobem řekl všechno, co za daných okolností mohl bezpečně zjistit.

„Byl při tom někdo?“ – obrátil se tedy na Staňka.

„Nikdo.“

„A výkřik jste neslyšeli?“

„Jestli vůbec měl čas vykřiknout,“ – řekl pochybovačně doktor.

„I kdyby,“ – zaváhal Staněk – „je otázka, jestli bychom to slyšeli. Vedle hráli hudbu z desek a ty jejich amplióny by přeřvaly i dělostřelbu. Přestaly, až když začal zápas, to bylo nějak v tu dobu, kdy jsme na vás čekali, ale přesně to nevím.“

Kadlec si obezřetně prohlédl celou prostoru za sprchou. Na první pohled nenalezl nic, co by ho zaujalo. Obrátil tedy zrak k místu nehody.

Jáma, dlouhá téměř dva metry a hluboká skoro metr, se táhla přibližně od prostředka zadní stěny sprchy v úhlu asi šedesáti stupňů směrem ke kurtu. Vyházená hlína tvořila nepravidelný kopec po její levé straně, tedy po straně od kurtů vzdálenější.

Bernardovo tělo nepřirozeně zhroucené v ní leželo nohama ke sprše a hlavou od ní. Zřejmě stál obrácen zády ke sprše, s obličejem natočeným spíše ke kurtům. Na jeho ramenou ležela oblina válce, asi polovinou se dotýkala dna jámy. Držadlo válce vyčnívalo z jámy směrem ke kurtům.

Na kopci čerstvě vyházené hlíny nebylo stop. Byl v něm pouze zapíchnutý krumpáč, kdežto lopata ležela v jámě vedle Bernardova těla. A ačkoli se Kadlec velmi pečlivě rozhlížel, neviděl žádné otisky nohou ani na okolní půdě. Příliš se tomu nedivil, poněvadž země byla suchá jako troud, a vedrem ztuhlá na kámen.

Opatrně seskočil do jámy, shýbl se a s něčím u Bernardovy hlavy chvíli zápolil. Pak kývl hlavou a opět z jámy vyskočil.

„Ano,“ – řekl zřejmě v odpověď na otázku, kterou sám sobě v duchu položil. „Chtěl vytrhnout ten kořen,“ – ukázal do jámy – „shýbl se, právě v tom okamžiku se dal válec do pohybu… jak byl ten válec zajištěn? Podložili jste ho nějak?“

„Ne, totiž domnívám se, že ne,“ – ošil se Staněk. „Já myslel, že stojí pevně. Bernard s Těžkým ho přinesli, museli ho nést, aby nerozbili dlaždice,“ – vysvětloval – „a postavili ho sem vedle té bomby. Já to nechápu, vždyť stál pevně, já sám jsem na něj položil ruku, opřel jsem se o něj, a ani se nehnul.“

Kadlec si prohlédl místo, kde podle Staňkova tvrzení byl válec opřen o zeď sprchy. Suchá, sluncem sežehnutá tráva byla skutečně na několika místech přelámaná. Zbytky rostlinstva byly však pouze u sprchy, kdežto dál byla země příliš vyprahlá, než aby se tam nějaká rostlina udržela.

Rozhlížel se dál, a jeho oči narazily na temnou skvrnu necelý metr od drátěného pletiva.

„Co je tohle?“

Staněk sledoval jeho pohled. „Čistili jsme sprchu, odtok, víte. Bylo to tam zaneřáděné až hanba, a ti kluci to zřejmě vylili tady. Na co člověk nedohlédne…“

Kadlec se pozorně podíval. Stranou ležící kbelík se stopami nečistoty potvrzoval Staňkova slova. Znovu se podíval na jámu a na zasýchající louži špíny. I když v parném, srpnovém slunci se vlhkost rychle vypařovala, byly obrysy louže jasně zřetelné na tom konci, který byl blíže k jámě, kdežto obrysy směřující ke kurtům byly rozplizlé a neurčité. Převržený kbelík, jehož dopad vyryl rýhu i ve ztvrdlé zemi, ukazoval, že špína stékala směrem ke kurtům po přirozeném sklonu půdy.

Kadlec zavrtěl hlavou a v očích se mu objevila nejistota.

„Kde stál ten válec?“ – tázal se znovu Staňka a v jeho hlase bylo trochu údivu.

„Jak jsem říkal, tady, vedle té bomby,“ – ukázal Staněk znovu na místo u rohu sprchy vedle plynové bomby.

„Tady? Hm. Jenomže půda tady má sklon směrem ke kurtům a jáma je výš. Takže i kdyby se ten válec dal sám do pohybu, pohyboval by se stejným směrem, jako tekla ta voda; směrem sklonu, to znamená ke kurtům, nebo nejvýš rovně. Ale nikdy ne do kopce, k jámě. Ať mi nikdo neříká,“ – vrtěl hlavou – „že se ten válec valil do kopce.“

Staněk zalapal po dechu. „To znamená – co tím chcete říci?“

Kadlec se na něho pátravě podíval. „Že tady něco nesouhlasí. Zkrátka, že ten válec se tímhle směrem v žádném případě nemohl pohybovat sám, vlastní vahou, že ho musel někdo tlačit.“

„Ale to – to by,“ – koktal Staněk – „to by znamenalo, že to někdo udělal schválně, že někdo Bernarda zabil. Vždyť to by byla vražda!“

Kadlec pokrčil rameny, ale Staňkovu domněnku nevyvrátil.

Zato doktor Jeroným si unaveně odfoukl. „Náš Sherlock Holmes. Vražda!“ – vrčel. „Tihle mladí lidé. Koukni se na ten válec. Kolik lidí ho sem neslo?“ – obrátil se na Staňka.

„No vidíš, a podle tebe, Kadleci, ho někdo klidně zvednul a praštil s ním toho – jak se jmenoval? Bože, to jsou nápady,“ – vrtěl hlavou.

„Nemusel ho zvedat,“ – bránil se Kadlec – „mohl ho přivalit až k jámě,“ – pokračoval nejistě, vědom si slabiny této teorie.

Doktor Jeroným tuto slabinu ihned odkryl. „Ano, samozřejmě,“ – poškleboval se – „a ten Bernard si toho nevšímal, klidně čekal, až tvůj vrah přivalí válec k jámě a hodí mu ho na hlavu. Možná taky, že se schválně sehnul. Nemyslíš? Kdepak, na tyhle fantazie jsem já už starý. Fakta, kamaráde, drž se fakt.“

„Tedy musel ten válec někdo přemístit,“ – přemítal Kadlec. „Ale kam? Na druhé straně, odkud by se do jámy skulit mohl, je hromada vyházené hlíny a na ní není žádná stopa. No, zeptáme se. Vy si to tady zatím osnímkujte a obkreslete,“ – pokynul oběma dalším členům své skupiny a vracel se ke klubovně.

„Jste tu všichni?“ – otázal se, a když mu přitakali, dotazoval se dál. „Kdo přinesl dozadu ten válec?“

„Já s Bernardem a s panem Palužkou,“ – řekl Těžký.

„Kam jste ho postavili?“

„K rohu sprchy, vedle té plynové bomby.“

„A kdo ho dával jinam?“

Odpovědí bylo rozpačité ticho.

„Nikdo?“

Všechny hlavy odpověděly zavrtěním.

„A nevšiml si nikdo z vás,“ – pokračoval Kadlec – „jestli později nestál válec na jiném místě?“

„Pokud já vím, tak ne. Když jsem s Jendou mluvil, stál pořád u rohu,“ – řekl přemítavě Těžký.

„Ano, taky jsem si toho všiml, poněvadž jsem šel okolo, jak jsem měřil od sprchy,“ – potvrdil inženýr Dvorský.

Ostatní pokrčili rameny.

„Tedy s ním nikdo nic nedělal,“ – ujišťoval se ještě jednou Kadlec. Když dostal znovu zápornou odpověď, podíval se na doktora Jeronýma. „Co říkáš teď?“

„Člověče, teď jsem s rozumem v koncích. Jestli se dneska odpoledne nezměnily přírodní zákony…“

„… tak je to vražda,“ – dokončil Kadlec a sledoval přitom bedlivým pohledem obličeje lidí kolem sebe.

Všechny tváře ztrnuly.

„Ježíšmarjá,“ – zaštkala paní Chválová a Kadlec ji v duchu proklel. Její výkřik zlomil napětí chvíle. Obličeje se uvolnily. Kadlec ztratil příležitost zachytit, jestli se v některých očích změní překvapení ze zprávy ve strach z objevu.

„Doktore, řekni Karlovi, ať vezme otisky atakdále,“ – požádal Kadlec Jeronýma. Pak se obrátil ke skupině. „Mohl sem přijít někdo cizí?“

„Nevím, snad,“ – pokrčil rameny Staněk.

„Ba ne. To bych ho musela vidět,“ – ozvala se paní Chválová. „Seděla jsem celou tu dobu tadyhle na lavičce v rohu, víte, štrykovala jsem, a to už dělám spíš po paměti, tak jsem měla vrátka pořád na očích.“

„To by znamenalo, že to udělal někdo z nás,“ – rozhlédl se zaraženě Dvorský.

„Jo, z nás, nebo z toho miliónu ostatních Pražáků, nepočítajíc návštěvníky z venkova,“ – ušklíbl se Šulc svým starým způsobem. Jeho povaha zřejmě zvítězila. „Copak to je problém, přelézt vzadu ohradu? Pochybuju, že by si toho někdo všiml. Nebo z fotbalu. Myslíte, že by se tam mezi těmi pár tisíci lidmi neztratil? Každý kouká na hřiště a ne na to, co se mu děje za zády.“

Kadlec se zamračil. Pátrání na silně navštíveném fotbalovém hřišti znamenalo velkou a zdlouhavou práci s nepatrnou nadějí na úspěch.

„No jo. Sem chodí kluci, kteří od nás přelézají, aby nemusili platit. Člověk je neuhlídá,“ – kývl Staněk – „a pochybuju, že by to snad pořadatelé mohli sledovat.“

„V první řadě si tedy ověřím tohle,“ – rozhodl Kadlec. „Prosím vás, abyste tu zatím počkali. Staršina Hošek si sepíše vaše personálie a vezme otisky prstů,“ – vykročil z klubovny a šel vstříc Hoškovi.

„Provedu,“ – kývl Hošek – „tam už jsme stejně hotovi; osnímkovali jsme, co jsme mohli, a vzali jsme otisky ze všeho, na co jsme přišli. Kytín dělá nákresy.“

„A postarej se o odvoz.“

„Já si počkám na vůz, a pak se dám hned do pitvy. Třeba ještě na něco přijdu,“ – řekl doktor Jeroným. „Mimochodem, Kadleci, tohle je něco pro tebe, že jo? To je případ jako vystřižený z detektivky. Vražda na tenisovém hřišti, zvláštní způsob, který vypadá jako náhoda, chybí už jenom krásná záhadná rudovláska s temnou minulostí.“

„Jen se směj, ale je to neobyčejně vážné. Prostředí, způsob vraždy, člověče, doktore, řekni, koho by napadlo vraždit válcem?“ – uvažoval Kadlec, nedotčen jeho posměchem.

„Jsem zvědav, jaký najdeš motiv. Jestli se k tomu bude hodit, aby ti to tu romantickou vraždu nějak nezkazilo.“

„Na vraždě není pranic romantického, doktore,“ – namítl Kadlec. „Věř tomu, že ne, není a nikdy nebude. Vražda je vždycky špinavá záležitost. Ať mi nikdo neříká, že nějaký vrah může mít vyšší pohnutky,“ – zakončil rozmluvu.

Pak se znovu rozhlédl. Před sebou viděl prostor, ohraničený vzadu a po levé ruce asi třímetrovou dřevěnou ohradou. Povzdychl si. Ten uštěpačný, kudrnatý mládenec měl pravdu. Vrah se sem mohl klidně dostat přes ohradu a zase zmizet, aniž ho musel někdo vidět.

Zatím se prohlídkou ohrady nezdržoval. Proč by se někdo namáhal vyrážet prkna; byla by to dřina, způsobil by hluk a zanechal stopy. Pro průměrně hbitého člověka přece nebyl žádný problém ohradu přelézt.

Rozběhl se, chytil se rukama za horní okraj, přitáhl se a už seděl nahoře na ohradě a díval se přes hlavy diváků na dvě zápolící jedenáctky městského přeboru.

Pak pohlédl přímo před sebe a zazářil. Pod ním byl zřízen jakýsi improvizovaný buffet. V rohu stálo několik sudů piva, dále pak podél ohrady byly v malých vzdálenostech od sebe postaveny stoly, plné limonád, chlebíčků, cukrovinek a oplatek; vedle se smažily špekáčky. Prostory mezi jednotlivými stoly byly zahraženy provázkem, ověnčeným barevnými papírky. Prodavačky se tak zřejmě zajistily, aby se jim zákazníci nekupili kolem stolů ze všech stran.

Fronta stolů se táhla od rohu hřiště, který odpovídal rohu zadní prostory na tenisovém hřišti, podél ohrady až k místu, kde na tenise začínala dámská šatna. Bylo tedy vyloučeno, aby se někdo dostal z tenisu na fotbal, nebo z fotbalu na tenis, aniž prošel improvizovaným bufetem.

Kadlec přehodil nohy a skočil do úzké uličky mezi stolem a ohradou. Zvuk, který jeho dopad způsobil, přiměl dvě nejbližší prodavačky k otočení hlavy.

„Co je tohle za móresy,“ – broukla starší z nich, baculatá, tmavovlasá žena v bílé zástěře. „Vchod je támhle.“

Mladší se na Kadlece přátelsky ušklíbla, ale pohozením hlavy ke své kolegyni a pokrčením ramen mu dala najevo, že s ní nesouhlasí, ale nemůže nic dělat.

„Snad nebude tak zle, paní,“ – smlouval Kadlec.

„Jděte, odkud jste přišel,“ – stála na svém starší prodavačka, aniž spustila oči s přeplněných stolů. „Člověk musí mít pořád oči na šťopkách, aby se mu polovička věcí nevypařila, a ještě bude dávat pozor na vás. Tak hybaj!“

„Ale Zdenka jste pustily,“ – vymýšlel si Kadlec, zkoušeje její jistotu.

„Ani Zdenka, ani Cypriána, ani nikoho jiného. To vás někdo polejval. Od čtyř hodin tady stojím, ani na záchod nemohu, to víte,“ – kývla směrem k ostříhané dívce – „Martě by to bylo fuk, ta by pořád pouštěla mládence, jen když by měli kudrnatou hlavu – no nedělej na něho oči – a zatím by jí rozkradli pult, lidi už jsou takoví. Jí je to jedno, poněvadž škodu bych hradila já.“

„Třeba jste si Zdenka nevšimla,“ – zkoušel ji dál Kadlec.

Prodavačka opovržlivě zafuněla. „Nevšimla, vy jste dobrej. Proto jsem tu barikádu dala postavit sem do rohu, abych měla o všem přehled, když už ti mezuláni na ředitelství měli ten hloupý nápad, abych šla dneska sem. Stejně se na tom prodělá. Vy chytrej,“ – pokračovala pohrdavě – „já vidím i to, že támhle Marie u chlebíčků tři spolykala; pak mi bude tvrdit, že jsem se přepočetla. I to, že Marta má v kapse pár sušenek – no já vím, že budeš zapírat,“ mávla rukou na dívku, která se kupodivu začervenala. „No vidíte, a mužského, který mi skočí skoro na záda, si nevšimnu. Vy jste dobrej,“ – opakovala. „A vůbec, co se tu s vámi vybavuju, hybaj zpátky.“

„Tak se nezlobte, paní. A děkuju vám,“ – řekl Kadlec k údivu prodavaček a přelezl zpátky.

Spokojeně si zamnul ruce. Z této strany se tedy na hřiště nemohl dostat nikdo.

„Sakramentskej parchante, já ti ty nohy přerazím,“ – zahřměl vrásčitý, vousatý děda, který se odkudsi vynořil, když se Kadlec dotkl nohama země za zadní ohradou. Mával výhružně holí a blížil se k němu.

Kadlec se rozhlédl. Jahodové pole, táhnoucí se od samé ohrady, neposkytovalo mnoho možností úkrytu. Pak si uvědomil, že stařík asi ležel ve stínu několika angreštových keřů, rostoucích na mezičkách mezi jahodovými záhony.

„Nám sem spadl míč,“ – pokoušel se staříka uklidnit.

„A co je mi do toho, tak ho sem nemáte házet. Házím já něco k vám? Každý mi to tady podupe…“ vrčel děda, ale jeho zlost se zřejmě mírnila.

„Já vám tu škodu nahradím, pane Zahradník,“ – domlouval mu Kadlec dobrácky.

„Vy jste otec od těch kluků?“ – vyzvídal stařík.

Kadlec neřekl ani ano ani ne.

„Ale já je hnal,“ – zachechtal se děda spokojeně. Pak vytáhl z kapsy téměř ještě nový tenisový míč. „Tady ho máte. Kdyby vždycky přišli takhle slušně, tak jim ho sám najdu. Ale čert mě může vzít, když mi v tom jahodí začnou dupat,“ – řekl skoro omluvně.

Kadlec si míč zamyšleně prohlížel. „Jestli je to on. Mně se zdá, že ne. Tamten byl označený červenou tečkou. Kdežto tenhle má zelené V. Nojo, to nebude on,“ – uvažoval, jako by si nebyl jist.

Stařík se nasupil, výhružně vystrčil zarostlou bradu a začal šermovat Kadlecovi rukama před nosem. „Jestli ho sem hodili ti vaši kluci, tak to musí být on. Já dobře viděl, kam padl. Kdyby přišli a slušně řekli, tak ho mohli dostat hned. Ale to ne, oni mi v tom začnou dupat. Tak jsem je hnal. Ale že mazali, panečku,“ – liboval si.

„Tak to sem tedy musel padnout ještě jeden. Potom, o chvíli později,“ – pokoušel štěstí Kadlec.

„Nic sem nepadlo,“ – vrtěl hlavou starý. „To bych musel vidět. Já si lehnul támhle do pangejtu, aby mi jo nikdo neutekl, poněvadž odtamtud mám přehled přes celou vohradu. Ale už se nic nehnulo. A já byl na to narychtovanej. Až pak vy.“

„Nepovídejte,“ – zkusil Kadlec opět osvědčenou metodu – „vždyť sem lezl ještě Zdeněk.“

Děda se zamračil. „Tak jsem asi slepej?“

„Třeba jste si chvíli zdříml.“

„Jo, já, starej Voráček, akorát dřímám, když si řeknu, že budu hlídat. To akorát,“ – zvýšil hlas děda. „Hergot, nerozčilujte mě. Když vám řeknu, že se tu nehnula ani noha, tak je to taky pravda, a můžete na to dát krk. Frštandn?“

„Tak promiňte,“ – omlouval se spokojený Kadlec.

Pole pátrání se velmi zúžilo. Nyní mohl s jistotou vyloučit všechny cizí živly, všechny náhodné příchozí. Bdělá prodavačka na fotbale, vzteklý zahradník a zvědavá paní Chválová tvořili spolehlivou hráz a kryli tři ze čtyř stran hřiště. Poněvadž čtvrtou stranu tvořilo vysoké drátěné pletivo, v němž nebylo otvoru a které nebylo možno přelézt, byl si Kadlec jist, že nikdo, kdo nebyl přímo na hřišti, neměl možnost dostat se nepozorovaně k Bernardovi a opět hřiště stejně nepozorovaně opustit.

To znamenalo, že pachatele musí hledat mezi lidmi shromážděnými v klubovně.

III. kapitola

U dámské šatny se Kadlec zastavil a neviděn naslouchal zvýšeným hlasům z klubovny.

„Stejně se ti ulevilo, že Bernard nebude hrát proti nám, viď,“ ozval se kousavě Šulc.

„Hele, nech si to rejpání, nedráždi mě. Nebo ti to přijde draho,“ slyšel Kadlec Staňkovu odpověď.

„Praštíš mě válcem?“ – rýpal dál Šulc.

„Tak pánové, pánové,“ – přerušil slibnou rozmluvu hlas staršiny Hoška.

Kadlecovi zněl v mysli Šulcův ironický tón, pod nímž cítil něco, čemu nerozuměl. Měl Šulc ke své poznámce důvod, měl nějaké podezření, nebo do Staňka jen rýpal?

Hošek mu podal list papíru s personáliemi přítomných. Kadlec je zamyšleně pročítal. Pak zvedl hlavu. „Deset jmen,“ – řekl pomalu, vytáhl z kapsy míč, který našel v jahodí starý Voráček a držel ho v dlani zeleným V nahoru.

„Náš míč,“ – vyhrkl menší z obou studentů. „Padl nám za ohradu.“

„Váš míč? Patří-li vám, je to zároveň důkaz, že jedno z těch deseti jmen patří vrahovi. Nikdo cizí se nemohl dostat ani sem ani odtud.“ Odmlčel se a po chvilce dodal: „Teď si vás předběžně vyslechnu. Začneme třeba s vámi,“ obrátil se ke studentům. „Řekněte mi všechno, co o tom víte,“ – požádal je, když ostatní na jeho pokyn opustili klubovnu.

„No, my jsme hráli, a pak nás pan Staněk volal a nakázal nám, abychom vyčistili ten ucpaný odpad. No, a když jsme byli hotovi…“

„Počkejte, vy na to jdete moc rychle,“ – přerušil ho Kadlec. „Jak dlouho jste to asi čistili?“

„Asi tak hodinu.“

„Hodinu?“ – podivil se Kadlec.

„Já bych taky rád věděl, co tam dělali hodinu, ale já si na ně posvítím; koupat se, na to je užije, ale máknout, to ne,“ – ozval se za oknem Staněk, který venku naslouchal.

Studenti se přikrčili, jako by očekávali pohlavek.

Kadlec se zamračil a pomyslil si, že Staněk dokazuje svou autoritu.

„Výslech vedu já, pane Staňku,“ – řekl proto odmítavě. „Vzdalte se laskavě od klubovny,“ – požádal, ale všichni cítili, že je to rozkaz.

„Půjdeme třeba dozadu, abychom tady nepřekáželi,“ – nabízel přičinlivý Palužka.

„Dozadu ne. Jděte tamhle k tomu prvnímu stolu,“ – ukázal Kadlec na stůl, který stál před okny Fialova bytu a byl dostatečně daleko, aby nebylo slyšet, co se mluví v klubovně.

„Staněk je metr, že,“ – obrátil se na studenty.

„No, a když si na někoho zasedne…“

„Tak vy jste to čistili celou hodinu?“

„Tak nějak, ono to moc nešlo,“ – vymlouval se mluvčí obou studentů.

Kadlec se usmál. Nevěřil, že by jim práce trvala tak dlouho, ale zřejmě se mezitím ještě bavili a nechtěli to přiznat; nepokládal to však zatím za důležité. „A neslyšeli jste při tom nic? Myslím nic nápadného?“

Studenti zavrtěli hlavou.

„Vůbec nic? Výkřik, hádku, nadávání? Nějaké nečekané zvuky? Vždyť vedle byl Staněk s tím druhým, ty jste přece slyšeli mluvit?“

„Kdepak, oni vedle na Dynamu spustili muziku, a to byl takový randál.“

„Kdy začala ta hudba?“

„Skoro hned, jak jsme vešli dovnitř. A trvalo to – no prostě dokud jsme tam byli a ještě chvíli potom.“

Kadlec s nechutí kývl. Ta nepříjemně hlasitá muzika mu ztěžovala práci, poněvadž přehlušila všechny ostatní zvuky.

„A když jste byli hotovi?“

„Tak jsem to řekl panu Staňkovi a ten nás poslal, abychom to vylili dozadu. A tam jsme najednou viděli…“ student se otřásl. „Vašek pustil kýbl a já letěl pro Staňka.“

„Věděli jste, že je mrtev?“

„Já nevím. Já jsem se hrozně lekl. Ale ten válec na něm… asi jo.“

Kadlec je propustil a zavolal si paní Chválovou.

„Paní Chválová,“ – zahájil rozmluvu – „vy také hrajete tenis?“

„Dejte pokoj,“ – začepýřila se – „vy už budete jako ten Šulc. Je sice pravda, že král Gustav, víte, ten švédský král, hrál tenis ještě v devadesáti letech, a mně je teprv sedmašedesát, jenomže to byl král, ten celý život nic nedělal, kdežto já jsem se něco nadřela.

Chodím sem s dcerou a se zetěm, víte, ohlídat jim kluka. Teď jsou s ním venku, já byla v červenci, tak druhý měsíc si vzali dovolenou oni. A mám sedět doma – sem už si člověk tak zvykl chodit.“

„Aha. Tedy vy říkáte, že vrátky nebo prostě předem sem nemohl přijít nikdo, abyste ho neviděla. Lépe řečeno, že nikdo nepřišel,“ přerušil ji Kadlec.

„Za to mohu dát krk. Já mám oči jako ostříž. Ne že bych byla zvědavá, ale člověk má oči otevřené. Však do mě Šulc pořád rejpá, jako kdybych byla nějaká drbna. Kdyby to aspoň řekl přímo,“ – povzdychla si – „já bych mu…“

„Vy tady ty lidi znáte,“ – zalichotil jí Kadlec – „měl podle vašeho názoru někdo důvod Bernarda zabíjet?“

Paní Chválová se k němu nachýlila. „Nic bych za to nedala, že to udělal ten Šulc. Kvůli ženský. On je strašně na ženský. Jednu nenechá na pokoji. A Květa, jako Bernardova žena, je náramně pohledná. On se sice tváří kamarádsky, furt byli pohromadě všichni tři, ale snad mám oči, mně nebudou nic namlouvat.“

„To nic neříká,“ – zatvářil se Kadlec nevěřícně – „třeba jsou doopravdy přátelé.“

„Jo? A proč tedy Květa včera Šulcovi vynadala, že plete hlavu Fialovic Lídě?“ – ušklíbla se paní Chválová vítězně. „Ono je Lídě teprve šestnáct, to jo, ale Květa je ta pravá. Ta by se o ni akorát brala, kdyby jí na Šulcovi nezáleželo. Žárlila, to je to. A proč by žárlila, kdyby mezi nimi nic nebylo!“

„A na jiné nežárlila?“

„Ne. Aspoň jsem si nevšimla,“ – připustila paní Chválová nerada. „Ale třeba si myslela, že ty druhé jí nemohou být nebezpečné. Kdežto šestnáctiletá holka… a on se s tím nijak neskrýval, nestyda. Fialovi to také nejde pod vousy, však se taky dneska chytli. Bílý vzteky byl, Fiala, já myslela, že vám po něm skočí. A jinak je to takový mírný člověk. Ale Šulc do něho zase ryl, já se divím, že si to lidi nechají líbit. On si i na pana Staňka dovolí. A přitom je Staněk takový přičinlivý člověk. Kdyby jeho nebylo – pořád tady něco kutí. On vám i oharek zvedne, když ho vidí někde ležet. Proto se tady taky všechno jen leskne. A oni se mu proto ještě smějou. Včera po tom dešti válcovali, a víte, že potom utíral válec hadrem, aby nezrezivěl? A takový floutek se mu bude pošklebovat.“

„Co se dělo vzadu, nevíte?“

„Kdepak, já seděla tady v chládku, a tam není kouska stínu. Ale říkám vám, na toho Šulce si dejte pozor,“ – zvedla se, když jí Kadlec poděkoval.

Pak přišla roztřesená Lída.

Kadlec chtěl napřed vyslechnout ty, o nichž se domníval, že k události mají pouze vzdálený vztah a že mu tedy mohou podat pouze zprávy, které by mohly být vodítkem při posuzování motivů a charakterů.

„Nebojte se,“ – uklidňoval ji – „já nekoušu. A nemusíte mě ujišťovat, že jste to neudělala. No, měla jste to na jazyku?“

Lída s ulehčením kývla. Pak mu udýchaně vyprávěla, jak Šulc přijel, dal jí růže, pozval tancovat, jak to řekla otci a dostala pohlavek. A jak potom za otce kropila.

„Kam jste se přitom dívala? Po kurtech?“

„Ano. Ne. Tak dokola.“

„Před sprchou jste neviděla nikoho?“

„Tam byl Staněk s panem inženýrem.“

„Pořád?“

„Snad, já nevím,“ – pokrčilo děvče bezradně ramínky. „Víte, oni tam dělali něco s autogenem, a to světlo tak bolelo do očí, já se tam radši nedívala.“

„A kde byl váš otec?“

„Ten pumpoval vedle. Víte, taky u sprchy, ale z druhé strany. Blíž ke kurtům.“

„A ostatní? Pan Šulc?“

„Ten seděl v klubovně a hrál karty. S panem Těžkým.“

„Celou dobu?“

„Ano. Vlastně já nevím. Možná, že vyšel na chvíli ven. Přece ho nehlídám,“ – začervenala se Lída, a když si uvědomila Kadlecův pohled, sklopila oči.

„Na tom by přece nic nebylo, kdyby vyšel ven a řekl vám pár slov,“ – pomáhal jí Kadlec.

Ale Lída se naježila. „Ne ne, my jsme spolu vůbec nemluvili. Já vlastně vůbec nevím, jestli vyšel ven. Ani slovo jsem s ním nepromluvila, můžete mi věřit,“ – zapřísahala se, ale do očí se Kadlecovi nepodívala.

Kadlec pokrčil rameny. Mluvila-li s Šulcem, neměla podle jeho názoru žádný důvod, aby to nepřiznala. Ale naopak zase, nemluvila-li s ním, proč ta nejistota.

„Pak jste dokropila kurty…“ – navázal.

„To ne,“ – zarazila ho Lída. „Když jsem dělala čtyřku, tak mi vypadl rozprašovač a táta s panem inženýrem to museli spravit. Pak šli zpátky a já zase pustila vodu.“

„Začala jste tam, kde jste přestala?“

Lída se usmála jeho otázce.

„To je těžké říci tak přesně. Musela jsem se vyhýbat loužím.“

„Musela jste dávat pozor a dívat se na kurt, ano?“

„Ano.“

„A nemohla jste se dívat okolo.“

„No to ne.“

„Hm. A jak jste tedy věděla, že Dvorský a váš otec se vrátili zase tam, co předtím byli?“

Lída se zarazila. „Já myslela, že tam šli. Kam by měli jít?“

„Ale neviděla jste je, viďte? Nedívala jste se po nich. A potom?“

„Za malou chviličku jsem slyšela volání o pomoc, a všichni se tam seběhli, tak jsem zavřela vodu a běžela tam taky, ale táta mě poslal domů.“

„Víc mi tedy nemůžete říci nic,“ – podíval se na ni Kadlec upřeně.

Lída zatěkala očima, pípla „ne“ a očividně se jí ulevilo, když ji Kadlec propustil.

„Něco nám neřekla, a já myslím, že není těžké uhodnout proč. Mladá holka, má zřejmě něco s tím Šulcem a stydí se,“ – usmál se Hošek, který výslech zapisoval.

„Tak se na toho dona Juana podíváme,“ – zavolal ho Kadlec.

„Další z podezřelých,“ – usedl Šulc s poznámkou. „Dáte mi hned želízka, nebo ještě nemáte dost důkazů?“

„Pane Šulci, vyšetřujeme smrt vašeho přítele,“ – upozornil ho Kadlec vážně.

„Já vím,“ – kývl Šulc omluvně – „nemyslete si, že je mi to jedno. Ale to je povaha. Jednou jsem měl na kahánku, po autonehodě, víte, roztřískaný jak mraky, a doktorovi, který mě dával dohromady, jsem se přesto poškleboval. Co chcete vědět?“

„Nejlepší bude, když nám řeknete všechno,“ – žádal ho Kadlec přátelsky. Ten prostořeký mládenec se mu přes tu ironii a popichování líbil pořád víc a víc.

„Když jsem přijel, pohádal jsem se s Fialou kvůli Lídě, ale to vám asi řekla paní Chválová, ne? Pak jsem promluvil s Lídou, v klubovně naštval Dvorského – on se pořád vyhýbá, vlastně vyhýbal zápasu s Bernardem, poněvadž věděl, že by prohrál. No to víte, slovo dalo slovo, tedy mluvil jsem hlavně já, to přiznávám, až on vzteky žlutý jako citron prohlásil,“ – Šulc se trochu zarazil a potom jakoby nerad pokračoval – „že si svoje první místo udrží. Ale to by byl nesmysl z toho usuzovat, že ho chtěl zabít. Takové věci člověk řekne, aniž tím něco myslí a pak se to může vyložit kdoví jak. A pak přišel Staněk a zatáhl nás na tu brigádičku. Chytli jsme se spolu kvůli tomu příkopu. No řekněte, není to nesmysl, on chtěl kopat do kopce. Ale poněvadž mám rozříznutý palec, tak to vzal za mě Bernard, jenže kopal dolů, jak jsem říkal já, a ne nahoru, jak chtěl Staněk. A já šel do klubovny, kde už byl Těžký s panem Palužkou, a dali jsme se do mariáše. Za chvíli šel Franta Bernarda vystřídat, ale vrátil se, že Bernard nechce, že se chytil se Staňkem, a že ho chce vyprovokovat, aby ho vyhodil, aby mohl přejít do Slavoje.“

„Ale to není zrovna sportovní.“

„Vy byste si rozuměli s Palužkou, ten říkal totéž. Mimoto na Staňka nedá dopustit. Také se mu nelíbilo, že jsme kopali jinak, než chtěl Staněk. Palužka ctí autority,“ – ušklíbl se Šulc. „Pak jsem se chtěl jít na Bernarda podívat, ale Staněk číhal, a tak jsem se vrátil.“

„Staněk tam byl sám?“

„Ano,“ – Šulc nepatrně zaváhal, ale Kadlecovi to neušlo. „Pak jsme hráli dál,“ – pokračoval rychle Šulc a Kadlec měl dojem, že se snaží něco zamluvit.

„Palužka tam byl pořád s vámi?“

„Ten se od mariáše neodtrhne, ledaže by měl možnost někde vydělat halíř. Takového škota jsem v životě neviděl. Ale každý máme něco.“

„Viděl vás někdo, když jste vyšel z klubovny?“

„Jistě. Těžký s Palužkou,“ – řekl Šulc tak nevinně, že i bystrý Kadlec v tom mohl ironii pouze tušit. A sílil v něm pocit, že právě v Šulcově odchodu z klubovny je něco, o čem Šulc nechce mluvit a čemu se vyhýbá.

„Pochopitelně,“ – usmál se proto jeho odpovědi – „měl jsem na mysli z lidí venku.“

„To nevím, domnívám se, že ne. Ale třeba mě někdo viděl, a já o tom nevím.“

Kadlec si uvědomil, že tady je styčný bod Šulcovy a Lídiny výpovědi, a že oba o tom mlčí, nebo alespoň říkají jenom tolik, kolik musí, nebo kolik myslí, že musí. Pomyslil si, že v té kritické době se mezi nimi něco událo, nebo že jeden o druhém něco ví a proto ho kryje.

„Děkuji vám,“ – řekl Šulcovi mírně.

„Za málo,“ – uklonil se Šulc komicky.

„Zatím,“ – kývl Kadlec. „Já vím, a uvítám, až nám budete chtít prozradit zbytek,“ – vyprovodil ho ze dveří, usmívaje se vítězně Šulcovu překvapenému pohledu.

Potom na Šulcovo místo usedl Palužka.

„Já tomu nemůžu věřit,“ – vrtěl prošedivělou, krátce ostříhanou hlavu. „To musel udělat někdo cizí.“

Kadlec se usmál. Palužkovy modré oči zářily tak opravdově.

„Dal byste za každého tady v klubu ruku do ohně?“ – zeptal se ho.

„No, to víte,“ – couvl Palužka – „jeden do člověka nevidí. Když jsem byl tak starý jako vy, byl bych na každého přísahal. Ale mně už bude dvaašedesát a už jsem se mockrát zklamal. Mockrát. To víte, člověk ten život taky neměl dvakrát nejlehčí. A když někoho potřebujete… kdepak, ono je lepší nikomu nevěřit. Člověk se nakonec může spolehnout jenom sám na sebe. Nikdo vám nic nedá, pamatujte si to.“

„Řekněte mi, co se tady stalo od chvíle, kdy přijel Šulc,“ – přerušil Kadlec jeho úvahy.

„Napřed jsme chvíli povídali v klubovně, Bernard se kapku chytil s Dvorským, on se mu pořád vymlouval, na žebříček jít nechtěl, ale debla by byl hrál. Šulc s Těžkým si přidali polínko. Víte, Dvorský je ještě ze staré školy a bere to všechno náramně vážně. Tak měl na ně vztek. Zvláště na Bernarda, to dá rozum, poněvadž v něm viděl největší nebezpečí. Ale tím nechci říci,“ – zarazil se – „to ne. Víte, něco jiného je upírat míče, to on dělá, on by snad zapřel nos mezi očima, aby vyhrál. Ale zabít někoho, to ne. To jistě ne,“ – opakoval trochu nervózně, poněvadž se mu zdálo, že řekl příliš mnoho.

Kadlec si pomyslel, že Dvorský zde nemá právě nejlepší pověst. A že není dvakrát oblíben. Jak Šulc, tak Palužka však shodně odmítali možnost, že by to byl udělal. Ačkoliv oba zřejmě uvažovali o tom, že Dvorský měl dostatečně silný důvod, aby se díval na Bernarda nepřátelsky. Ale oba se shodli v tom, že tento důvod nemohl stačit k vraždě. Pro Kadlece to však znamenalo pouze tolik, že tento důvod by nebyl dosti silný k tomu, aby vraždil Šulc, nebo Palužka. Ale nestačil Dvorskému?

„Potom přišel Staněk,“ – pokračoval Palužka – „abychom šli píchnout. Řečí bylo okolo toho, ale Staněk sám všechno taky nezmůže. My s Bernardem a Těžkým jsme přinesli válec, postavili ho tam, a já pak šel zpátky do klubovny. Víte, nemůžu moc na sluníčko, kvůli srdci. Pak přišel Šulc a hráli s Těžkým karty. Potom odešel Těžký, hned nato Šulc, no a za chvíli volal ten študent.“

Další výslech přerušil příjezd vozu. Kadlec Palužku propustil. Bernardovo tělo na zakrytých nosítkách bylo naloženo nejdříve. Pak přišla řada na válec. S rukama v rukavicích vyzdvihli ho dva členové SNB z jámy. Kadlec si všiml, že se při zvedání zapotili, ačkoli byli oba statné postavy.

Zavrtěl nad tím nechápavě hlavou. Vrah, který hodil válec na Bernarda, musel mít obrovskou sílu. Přelétl v mysli všechny, kdo byli na tenise. Chválová, Lída, Palužka, Dvorský, Šulc, Těžký, oba studenti – ti všichni podle jeho názoru nebyli schopni válec ani vyzdvihnout. Před očima se mu objevila mohutná postava Fialova. Kadlec tu myšlenku odmítl také. Fiala byl spíše tlustý než silný. Zbýval Staněk. Staněk byl fyzicky schopen válec zvednout a mrštit jím. Ale důvod?

Muži nesoucí válec prošli kolem ztichlé skupiny. U vozu se zastavili. Úzká zadní dvířka, zčásti ještě vyplněná nosítky, jim ztěžovala naložení válce. Nerozhodně jej postavili na zem a tiše se radili. Pak jeden z nich vlezl do vozu a druhý se pokusil válec mu podat. Ale ačkoliv zvedal ze všech sil – na zaťatých zubech a rudnoucích lících bylo vidět námahu, kterou vynakládal – přece se mu to nepovedlo.

Vzpřímil se a podrbal se na hlavě. „To nepůjde. Budeme muset vzít prkno, udělat můstek a nahoru to vytlačit.“

Ze skupiny přihlížejících se ozval tichý nesouhlas. Fiala přistoupil, odstrčil zpoceného seržanta, sehnul se, několikrát přehmátl, aby mohl válec pořádně uchopit, a pak ho bez patrné námahy zvedl a strčil do vozu.

Kadlec zůstal stát jako opařený. Hlavou mu bleskla jeho nedávná úvaha. Usmál se a zavrtěl hlavou. Fiala zvedl válec s lehkostí, která zarážela. Pak si však uvědomil, že Fiala s válcem pracoval častěji. Že tedy znal jeho váhu, byl na ni připraven a věděl, kde je nutno jej uchopit, aby jej mohl zvednout s nejmenší možnou námahou. Zkrátka, že si uměl vyhovět.

Ale Fiala neměl důvod Bernarda nenávidět. Mimoto, kdyby to udělal, neupozorňoval by na sebe takovýmto přímo provokativním předváděním své síly. Naopak. Snažil by se všemožně dokázat, že by bylo nad jeho síly válec zvednout.

Ale pak ho napadla jiná myšlenka. Jestli to Fiala udělal, byly na válci otisky jeho prstů. Otisky prstů, které třeba neměl čas setřít. Nebo které chtěl setřít později, poněvadž se domníval, že při vyšetřování nevyjde najevo, že nešlo o nešťastnou náhodu, a že tedy válec tady zůstane. A nyní, když viděl, že válec chtějí odvézt, použil jediné možné příležitosti, aby otisky svých prstů na válci zdůvodnil.

Jaký ovšem mohl mít Fiala důvod k vraždě?

Kadlec se rozhodl, že vezme na paškál Staňka, který pravděpodobně znai Fialu nejlépe.

„Vy jste předseda oddílu?“ – zeptal se ho, dívaje se do Hoškových poznámek. „Jaká je to funkce?“

„Normálně organizační, tady je to holka pro všechno. Já sjednávám zápasy, stavím mužstvo – to všechno má dělat kapitán – objednávám moučku, sháním míče, nemluvě o tom, že tady dřu jako mezek. Ale já bych asi bez toho nemohl být. Žena říká zaplať pánbů za ten tenis. Aspoň prý ji nesekýruju doma,“ – vypočítával Staněk, a Kadlec vycítil podtón spokojenosti.

„Kdo vyplácí správce?“

„To by měl dělat pokladník, ale dělám to taky já.“

„Je tedy vůbec něco, co neděláte?“ – usmál se Kadlec.

Staněk po něm loupl očima. „Je. Nehraju. K tomu se dostanu jednou za uherský rok. Ono mě to taky přijde dost draho,“ – dodal s nečekaným úsměškem. „Letos jsem už třikrát přerazil raketu.“

„Máte tolik síly?“

„Taky. Ale hlavně jsem vzteklý. A když mi něco nejde, začnu vidět rudě – Šulc říká, že začnu mít krhavé oči – a praštím raketou o zem. A to málokterá vydrží.“

Kadlec se na něho pátravě podíval. „Víte, že se sám přivádíte do podezření?“

„Nejsem dnešní. Lepší, když to slyšíte ode mne, než od někoho jiného. Dověděl byste se to stejně. Jenomže, mládenče,“ – Kadlec přešel jeho žoviální oslovení – „co bych z toho měl, kdybych Bernarda zabil. Proč bych to dělal? Já byl rád, že ho tu máme, poněvadž bez něho, to vám řeknu otevřeně, bez něho moc nadějí v tom posledním zápase nemáme. A mne by čert vzal, kdybychom měli prohrát.“

„Myslíte ten zápas se Slavojem, ano? Ale co kdyby Bernard hrál proti vám?“

Staněk se na něho rychle podíval. „To by bylo předem ztracené. Poněvadž Dvorský – no prostě stárne. Podezření! Myslíte, že jsem nepřišel na to, že jenom já jsem měl sílu na ten válec?“

„Viděl jste, jak ho Fiala dal do vozu?“

„Máte pravdu,“ – zarazil se Staněk. „To bych byl do něho neřekl. Vždycky jsem myslel…“ – nedořekl, ale Kadlec cítil, že Staněk měl o Fialovi shodné mínění. „Ano, on taky. Jenomže řekněte mi, proč by ho byl zabíjel?“

„Ale možnost k tomu měl.“

„Nevím, snad. Byl u pumpy, sotva by si toho byl někdo všiml, kdyby přestal pumpovat a šel dozadu k Bernardovi. Jenomže proč?“

„Nepohádali se?“

Staněk zavrtěl hlavou. „Fiala neměl proč se s někým hádat. S nikým dohromady nemluvil. Ani se mnou moc řečí nenadělal. Jedině na Šulce měl dopal, ale to byla Šulcova vina. On má vždycky řeči, já bych ho někdy taky roztrhl. Ale s Bernardem… oni se sotva pozdravili.“

Kadlec přikývl. Fiala opravdu neměl důvod. Nebo, lépe řečeno, Kadlec nevěděl, jaký důvod by mohl mít. Ale měl tu nejlepší možnost. Nepozorovaně mohl opustit pumpu a dostat se dozadu. A byl jedním ze dvou, kdo měl dostatek síly. A rozhodl se proto nepustit Fialu se zřetele. „Vy jste se rozhodl položit tu novou odtokovou rouru?“ – otázal se bez přechodu.

„Ano. S tou vodou se už muselo něco udělat. Tak jsem všechny zapřáhl. Při tom jsem se pohádal se Šulcem, poněvadž chtěl kopat po svahu.“

„Ale logičtější by to bylo, ne?“

„To si myslíte vy.“

„Ostatní si to mysleli také. Všichni byli proti vám, nebo se mýlím?“

„Byli. Snad mimo Palužku, ten mi odkývá všechno, jen aby měl pokoj,“ – řekl Staněk s neskrývaným opovržením. „Ale oni zapomněli na to, že dole, ve směru toho příkopu, stály dva stromy, které jsme předloni porazili. A pařezy tam zůstaly,“ – Staněk se vítězně zasmál.

„A proč jste jim to neřekl?“

„Co bych jim to říkal? A když se pak vyměnili s Bernardem, a já viděl, že kope tak, jak chtěl Šulc, a ještě měl řeči, já myslel, že ho zabiju. Představte si, já ten mančaft piplám – rakety dostali, výplety, míče na tréning, v zimě chodili hrát na Klamovku a teď, když bychom mohli postoupit, tak by šel pryč? A zrovna do Slavoje, abychom to určitě museli zabalit. Tak jsem šel raději od něho, abych po něm neskočil. Vztek jsem měl, to je pravda, ale přitom jsem se v duchu těšil, až narazí na ty pařezy.“

„Palužka o těch pařezech věděl?“

„Nevím, mlel něco o tom, že by nám voda mohla jít do kurtu, to je taky docela možné, on se v tom vyzná.“

„Ale nebylo rozumnější Bernarda udobřit?“

„To jsem chtěl udělat potom, až mě přejde vztek. Vždyť jsem také řekl Dvorskému, že ten žebříček s ním musí sehrát. A na tom všechno viselo.“

„A Dvorský?“

„Moc se mu do toho nechtělo, museli se s Bernardem taky pořádně chytit, když jsem ho tam potom poslal. Poněvadž jak je jindy klidný, tentokrát hrál všemi barvami. A tou rourou, co s ní vyměřoval, praštil, až se mi zajiskřilo před očima.“

Kadlec si nespokojeně zavolal inženýra Dvorského.

Přemítal s nechutí, že Staněk mu nepomohl ani o krůček při hledání důvodů k vraždě. Pouze podpořil názor, který si o Fialovi udělal.

„Mne jste si samozřejmě nechal nakonec,“ – vytkl Kadlecovi Dvorský už mezi dveřmi.

„Vyšetřování vedu náhodou já,“ – zvedl Kadlec obočí. Chtěl-li, dovedl dát najevo takový chlad, že to mrazilo. „A můžete mi říci jediný důvod, pro který byste měl mít nějaké přednostní právo?“

„Vidím, že už nemusím mluvit. Někdo si zřejmě dal tu práci, aby mě očernil. A já vím kdo,“ – řekl Dvorský vyzývavě. Odmlčel se na chvilku, a když opět začal mluvit, ozvala se v jeho hlase nervóza. „Ale proč podezíráte právě mne? Proč ne Těžkého, Staňka, Šulce? Ti měli důvodů víc.“

Kadlece sice zatím ani nenapadlo, aby Dvorského podezíral, ale pokládal za zbytečné jeho mínění vyvracet. „Mohl byste mi ty důvody říci?“

„Já nejsem policista. Vypátrejte si je,“ – odsekl Dvorský, ale hned pokračoval. „Těžký prohrával v kartách, možná, že byl Bernardovi dlužen. A Šulc? Bernardova žena je přece krasavice, to vám neříká nic? Já jsem ještě neviděl Šulce jít kolem nějaké ženy, aniž… no rozumíte, ne? A u Bernardové, myslím, by nemusel být odmítnut. Staněk je zase vzteklý jako deset čertů a s Bernardem se pořádně chytli.“

Kadlec se na něho podíval s nechutí. Žlučovitý, útočný Dvorský mu připomínal vzteklou krysu, zahnanou do kouta. Poprvé se podíval na Dvorského s nedůvěrou. Proč se tak usilovně snažil svalit na někoho podezření? „To jsou všechno jenom myšlenky,“ – řekl pomalu. „Ale máte nějaká fakta? Nějaké důkazy,“ – vyptával se, uvědomiv si zároveň, že se nesmí dát unést svou nechutí.

„Nemám. Totiž…“ – Dvorský se podíval kradmo okolo, jako by se bál, jestli je někdo neposlouchá – „… já jsem se divil, proč mě Staněk poslal s Fialou spravovat tu hadici. Na to stačil Fiala s tou jeho holkou. A když jsem se vrátil, neměl svařeno ani o kousek víc. Jenom opálil konec trubky. Na to stačí vteřina. Za tu dobu, co jsem byl pryč, mohl zabít ne jednoho, ale deset.“

„A nemohl být Bernard mrtev už předtím?“

„Ne. Těsně předtím jsem s ním mluvil.“

„O čem?“

„Pohádali jsme se. Vidíte, zase se to snažíte hodit na mě,“ – rozkřikl se Dvorský. „Když vám říkám, že byl živ, když jsem ho opustil, tak taky byl. Přece nejsem takový blázen, abych vraždil kvůli takové hlouposti. Pro první místo přece nebudu riskovat svůj život. To leda Staněk by byl takový blázen, já ne.“

Kadlec pokyvoval hlavou. Začínal chápat Dvorského rozčílení. Dvorský byl zbabělec. Ale i zbabělec by dokázal zabít zezadu.

Jenomže Kadlec věděl, že Dvorský jako vrah nepřichází v úvahu, poněvadž by válec nezvedl.

„A proč jste šel za Bernardem?“

„Já jsem nešel za ním. Staněk mi dal kus trubky, abych poměřil, kolik toho máme ještě navařit. A při tom jsme se chytli.“

„A změřil jste to, co jste měl?“

„Samozřejmě. Zjistili jsme, že nám chybí právě ten poslední kus, který jsme navařili potom, když jsem s Fialou spravil tu hadici.“

„Fiala se vrátil k pumpě?“

Dvorský pokrčil rameny. „Fiala? Asi. Nevím, nehlídal jsem ho. Ale jeho přece nepodezříváte. Vždyť ten proti Bernardovi nic neměl.“

Kadlec stiskl rty. I Dvorský, který byl ochoten obvinit kde koho, Fialu vylučoval.

Potom si zavolal Františka Těžkého.

Těžký se spokojeně usadil. Na jeho hladké, kulaťoučké tváři nebylo vidět rozčílení. Kadlec se na něho zkoumavě podíval. Podle toho, co dosud slyšel, ztrávil Těžký většinu času v klubovně. S Bernardem mluvil před Dvorským a potom už prakticky neměl možnost se z klubovny vzdálit.

„Bernard byl váš přítel?“ – zeptal se neutrálně Kadlec.

„Ano. Vlastně, jak se to vezme. Přátelství je hodně široký pojem. Stýkali jsme se hlavně na tenise. Nějaký svazek na život a na smrt to nebyl.“

„Nevíte, jestli měl nějakého nepřítele?“

„Myslím, že ne. I kdyby, tak by se mi s tím těžko svěřoval. To už spíš Jirkovi. Ale stejně o tom pochybuji. Takové věci se snad stávají v detektivkách, ale v životě ne,“ – zavrtěl Těžký pochybovačně hlavou. „A potom, víte, já čtu náramně rád detektivky, tak jsem na ledacos zvyklý, ale tohle příliš odporuje logice. Kdyby už byl toho nepřítele měl, bylo deset nenápadnějších způsobů vraždy. Třeba večer. Chodíme odsud až za tmy. Kolikrát jde někdo sám, praštit ho něčím, svede se to na cikány, tady je jich v okolí fůra. Ba ne, tohle byla nepřipravená věc. Nikdo nemohl vědět, že tu Bernard dneska bude, že tam budeme kopat, že tam zůstane sám, že tam bude stát ten válec,“ – Těžký se zarazil a trochu rozpačitě se usmál.

Kadlec si zamnul bradu a usmál se též. „Taky vás to napadlo?“

Těžký zvolna kývl. „To je zajímavá shoda. Jenže nic víc než shoda, pane nadporučíku. Ale máte pravdu. Popud ke kopání dal Staněk, místo určil Staněk, ostatním rozdělil práci Staněk, a to vcelku tak, že kopající zůstal o samotě.“

„Vždyť kopat měl Šulc.“

„Ze začátku. Bylo jasné, že bychom se normálně vystřídali, tedy že by na Bernarda stejně došlo. A válec dal přinést také Staněk.“

„Jenomže nemohl vědět, že tady Bernard dneska bude.“

„Ale mohl. To byla takřka jistota. Víte, my už jsme tak zvyklí sem chodit, že bychom snad ani jinam netrefili. Naopak, když někdy někdo z nás, z té naší mariášnické party, nemůže přijít, tak to napřed hlásí. Div že nedává omluvenku.“

„Myslíte tedy, že to mohl udělat Staněk?“

„Jestli mohl? Čistě hypoteticky – to jsem řekl krásně, že ano – tedy hypoteticky mohl. Možnost měl. Ale ptáte-li se mne, jestli myslím, že to udělal, tedy vám musím odpovědět: ne.“

„Proč? Nebyl by toho schopen?“

„To nevím. Spíš bych řekl, že ano. Pro ten náš tenis by udělal já nevím co. Snad by se dopustil i zločinu. Ale tady máte právě důvod, proč to nemohl udělat. Bernard byl přece naše eso. A Staněk věděl, jak ho potřebujeme v mančaftu. V tom je ten háček.“

„Ale když jste ho šel vystřídat, tak vám říkal, že přestoupí jinam.“

„To nemůžete brát vážně. Takové řeči se mluví, ale nemyslí vážně. Já tomu hned nevěřil. A myslím, že Šulc taky ne. Jenom pan Palužka to vzal vážně. Ale ten skočí na všechno.“

„Pak Šulc na chvíli odešel.“

„Ano. Ale prý s Bernardem nemluvil. Ale něco se mu muselo stát, poněvadž zřejmě nebyl ve své kůži. Já osobně bych řekl, že se chytil s Fialou kvůli Lídě. Už před tím se mi zdálo, že se Fiala na něho chystá. Kolik on udělal chyb ve hře,“ – Těžký vrtěl nechápavě hlavou. „Víte, hráli jsme liciťáček ve dvou.“

„A kdo vyhrál?“

„Bernard.“

„Ale ten kopal,“ – podivil se Kadlec.

„Já myslel, než přišel Šulc.“

„A kolik vyhrál?“

„Dost. Asi dvaatřicet korun,“ – Těžký se zaškaredil. „Já měl dneska pech, to se nevidí. Kdyby byl Šulc potom nehrál tak hloupě, tak bych tu byl nechal kalhoty. Představte si, hrál tak špatně; že to nevydržel ani pan Palužka a řekl mu to. A ten do hry jakživ nepromluví, poněvadž se bojí, že bychom ho hnali od stolu.“

„Jaký je to kibic, když mlčí,“ – ušklíbl se Kadlec.

„Náhodou, ten u nás vydrží stát celé odpůldne. Víte, my se tu scházíme, i když prší. Palužka stojí opřený o dveře, aby viděl do dvou karet, a nepromluví, no říkám, to už muselo být. A pak se ozvalo to volání.“

Kadlec se ještě vrátil. „Staněk měl tedy podle vás stoprocentní zájem na tom, aby Bernard žil a hrál. A Fiala?“

„Fialovi to mohlo být jedno,“ – odpověděl Těžký – „co já vím, tak se sotva pozdravili. Určitě neměl důvod ho zabíjet. Vlastně,“ – zazářil pojednou – „teď si vzpomínám, vždyť on ani nevěděl, že tam je Bernard místo Šulce. Když jsme s Jirkou přiběhli, tak se na Šulce překvapeně podíval a řekl: Kde se tu berete – ne – vy jste tady, ba ne – vy jste nebyl… a podíval se k té jámě. Zřejmě chtěl říci, buď vy jste nebyl v té jámě, nebo vy jste nebyl zabit. Ten to určitě nevěděl.“

Kadlec zatajil dech. „Vy říkáte, že Fiala se domníval, že tam kope Šulc?“

„Ano, určitě,“ – kývl Těžký a Kadlec čekal na jeho další slova. Těžký byl zřejmě inteligentní, inteligentnější, než jeho hladká, dobromyslná tvář naznačovala a Kadlec byl zvědav, jestli opět vysloví myšlenku, která ho napadla.

Těžký ho nezklamal. „Myslíte, že zabil Bernarda omylem? Taky mne to napadlo. Ale pochybuji.“

„A mohl by si splést Šulce s Bernardem?“

„Proč ne? Klidně. Oba byli přibližně stejné postavy, oba měli na sobě jen bílé trenýrky, oba byli opálení, tmavovlasí, krátce ostříhaní – zezadu by se možná spletlo víc lidí.“

Kadlec přikývl. „Děkuji vám. Samozřejmě o tom nemluvte.“ Staršina Hošek zvedl udiveně hlavu. „Fiala?“

„Ano,“ – souhlasil pomalu Kadlec, ale zdálo se mu, že v myšlenkách si není tak jist. Chtě nechtě musel uvažovat o Těžkého bystrosti. Těžký několikrát vyslovil myšlenky, které Kadlece napadaly, ale Kadlec si musel přiznat, že si není docela jist, jestli popud k těmto myšlenkám nevyšel od Těžkého. Těžký jediný ze všech vyslýchaných dovedl uvést řadu důkazů proti některým z podezřelých, jenomže – a to Kadlece zaráželo – tyto důkazy zase sám logicky vyvrátil. Ovšem, Kadlec v duchu zavrtěl hlavou, Těžký uváděl hypotetické důkazy a stejnou cestou je zase vyvracel. Byl to pouze jeho způsob myšlení anebo to dělal vědomě, chtěje sám něco skrýt?

Pak si však Kadlec uvědomil, že reálný důkaz, a to fyzická síla a možnost dostat se k Bernardovi, právě tak jako možnost záměny Šulce s Bernardem, mluví v první řadě proti Fialovi. A tak Hoškovi znovu přitakal. „Ano. Víš, Karle, chtěl bych k té Bernardově ženě přijít už s hotovou věcí. Takový mladý člověk, kolik mu je,“ – podíval se do Hoškových záznamů – „osmadvacet, jak může být dlouho ženatý. Odpoledne muž odejde a večer, ona čeká s večeří – jenom proto, že někdo dostane vztek, že se rozzuří, to přece nejde, pro takové hlouposti zabíjet. Když si představím moji Janku doma, já bych nad tím brečel; A pomůže té své Lídě? Holka bude jak kůl v plotě. Ne, vražda se nikdy nemůže vyplatit. Posaďte se, pane Fiala,“ – uvítal Fialu a v očích měl smutný, unavený pohled. „Co tomu říkáte?“

Fiala ve svých špinavých montérkách usedl na růžek židle, jako by se bál, aby ji neumazal. „Je to hrozný,“ – řekl trochu chraptivě.

V Kadlecovi se vzedmula vina ošklivosti. „Je,“ – řekl nepřátelsky. „Vražda je vždycky hrozná. Pro toho, kdo byl zavražděn, i pro toho, kdo vraždil. Znal jste Bernarda?“

„Jo.“

„Blízce?“

„Ne. Jen tak.“

„Řekněte mi, co jste dělal odpoledne.“

„Kropil. Pan Staněk to poručil. Pak mě volal, abych šel pumpovat. Tak jsem pumpoval. Pak rupla ta hadice, tak jsem to spravil. Pak jsem zas chvíli pumpoval. No a pak…“

„To jste to vzal zkrátka,“ – zarazil ho Kadlec. „Když jste stříkal kurty, mluvil jste s někým?“

„Jo. Se Šulcem,“ – řekl Fiala bezvýrazně.

„O čem?“

„Tak. On do mě rejpal.“

„Jak?“

„No rejpal. Já si přesně nepamatuju. Já vím, že nemám hlavu jako on. Já jsem zvyklý dělat rukama,“ – podíval se na své zčernalé, mozolnaté ruce s ulámanými nehty. „Proč to dělal? Proč nás nenechal na pokoji, když jsem mu říkal, že jo?“ – zvedl oči s bezradným pohledem.

Kadlec se trochu zastyděl za své nepřátelství. Ale hned zase ztvrdl.

„Nás? Jak to nás?“

„Mě a Lidu. Vždyť je jí šestnáct. Tak proč jí plete hlavu?“

„A proto jste se s ním pohádal?“

„Nepohádal. Já se s ním nehádal. Já mu řekl, aby toho nechal. Ale on chtěl, aby s ním šla tancovat. A ještě to navlíkl tak, jako že jsem to dovolil. Tak jsem jí dal pár pohlavků. Víte, holka je ještě blázen. Po mámě. To byla hodná ženská, ale taková – já jí nikdá nerozuměl. Furt si něco vymýšlela a Lída je po ní. Zaplať pánbu, poněvadž já… proto jsem ji nechal studovat. Hlavu má dobrou. A teď by mi ji měl zkazit takový floutek?“

„Máte na něho vztek, že ano?“

„Teď už ne, ale jak mi Lída řekla, rozběhl jsem se na něj, já bych ho byl snad zabil. Zaplaťpánbu, že mě pan Staněk zarazil.“

Kadlec se zamračil. A nějak se mu nechtělo do dalších otázek. Připadal si jako zloděj, který využívá Fialovy důvěřivosti. Cítil, že mu Fiala otevřel své nitro. A pod hrubou slupkou bylo jádro, které ho překvapilo. Téměř s nechutí se přinutil pokračovat.

„A potom jste pořád pumpoval… s výjimkou, té hadice.“

„Jo.“

„A prošel někdo kolem vás?“

„Nevím. Já si toho nevšímal. Víte, já měl plnou hlavu toho Šulce.“

Tato odpověď souhlasila s Kadlecovou představou. Fiala pumpoval a živil v sobě vztek. Pak viděl Lídu u hadice, možná, že něco řekla, něco, co Fialu přivedlo znovu do varu. Když se vrátil, chytil to první, co bylo po ruce…

„Vy jste nevěděl, že místo Šulce tam kope Bernard?“

„Ne.“

„A kdy jste na to přišel?“

„Až když na mě Šulc promluvil. Víte, proč se to nestalo jemu. Toho by nebylo škoda. Bernard byl slušný člověk. A má ženu,“ – doložil tak nějak bezmocně, že ho Kadlecovi bylo líto. Výčitky svědomí, pomyslel si.

„Tedy kolem vás mohl kdokoliv projít, a vy byste si toho nevšiml.“

„Jo. Nebo moh jít horem.“

„A vy jste se tam taky mohl dostat nepozorovaně?“

„Jo. Ale já tam neměl co dělat. Já pumpoval,“ – řekl Fiala s takovou samozřejmostí, že to Kadlece zarazilo. „Proč bych tam chodil? Ježíš,“ – polkl nasucho – „snad si nemyslíte… já jsem to neudělal, já pumpoval. Věřte mi!“ – Fialovy oči žadonily. Potom vyskočil. „Ježíšmarjá, co vy si nemyslíte. Já to neudělal! Při zdraví tý mý holky vám přísahám, já to neudělal! Neudělal!“

„Tak se uklidněte. Já neříkám, že jste to udělal, ale jste jeden z těch, kdo to udělat mohl.“

Fiala se zdrceně odpotácel.

Kadlec si prohrábl vlasy a podíval se nejistě na Hoška. Než mohl něco říci, vkročil do dveří Staněk.

„Ještě jsem si na něco vzpomněl, pane nadporučíku. Já nevím, jestli vám to pomůže, možná že ne, ale jenom pro úplnost. Fiala musel na Bernarda něco vědět, poněvadž když jsme ho našli, blekotal, že pán bůh ho potrestal.“

Kadlec se zamračil. „Tohle řekl?“ – tázal se s pohledem na Hoška.

„Tak nějak to znělo. Nebylo mu docela dobře rozumět. Byl celý takový divný.“

„Věděl, kdo leží pod tím válcem?“

„Jistě. To znamená,“ – Staněk se zarazil – „já to věděl, ale máte pravdu, on to vědět nemusel.“

„Děkuju vám,“ – vyprovodil ho Kadlec a pak se znovu obrátil k Hoškovi.

„To je jasné,“ – kývl Hošek. „Udělal to. Ve vzteku, a já ti řeknu poctivě, Kadleci, že se mu dvakrát nedivím.“

„Myslíš?“ – řekl pochybovačně Kadlec. „Vypadá to tak, to je pravda. No, uvidíme, co nám řeknou otisky prstů atakdále.“

„Něco se ti nezdá?“ – otázal se Hošek. „Proč? Uvidíš, že najdeme ještě pár důkazů, které ho budou usvědčovat. Poněvadž, mezi námi, ten Fiala není žádný vrah a je z toho nešťastný víc, než si možná myslíme. Víš, on to prostě udělal ve vzteku. Možná, že ani nevěděl, co dělá.“

Kadlec se několikrát prošel po místnosti, a usilovně přemýšlel. Ale na obličeji mu bylo vidět, že s Hoškem tak úplně nesouhlasí. „Vypadá to tak, ale…“

„Vyžádáš si zatýkací rozkaz?“

„Budu muset.“

Kadlec se opět několikrát prošel, pak se před Hoškem zastavil a zavrtěl hlavou.

„Zdá se to být jasné,“ – řekl nespokojeně. „Ale psychologicky je to nesmysl. Víš, kdyby ho tím válcem rozmlátil na maděru a zůstal nad ním stát, prosím, to by byl Fiala tak, jak ho vidím já. Ne, nelíbí se mi to,“ – potřásal hlavou. „To neodpovídá jeho mentalitě.“

Pak pokrčil rameny. „Nevím. Uvidíme. Necháme tu Kytína, aby Fialu nenapadla nějaká hloupost. Těm venku zatím řeknu, že dává pozor, aby nám nikdo nezničil případné další stopy. Zařídíš vystřídání.“

IV. kapitola

V kanceláři Kadlec znovu proběhl Hoškovy záznamy. Pak se zahloubal do zprávy daktyloskopického oddělení, která už ležela na jeho stole.

Zpráva zdůrazňovala, že válec byl ku podivu naprosto čistý, dokonce ani trochu, jak tomu obvykle bývá, rezavý – Kadlec se usmál tomuto úřednímu ověření Staňkovy čistotnosti – a byly na něm nalezeny patery otisky prstů. Přímo na válci otisky Těžkého, Bernardovy a Fialovy. Na různých místech dřevěného držadla otisky Staňkovy a nahoře na držadle Palužkovy.

To odpovídalo Kadlecovu zjištění.

Staňkovy otisky byly dvojího druhu. Jednak starší, méně zřetelné, které vznikly zřejmě předchozího dne, kdy Staněk válec čistil, a novější, zřetelnější, které Staněk udělal dnes odpoledne při několika letmých dotycích, když válec již stál u sprchy a Staněk rozděloval práci. Poloha všech těchto otisků vylučovala nějakou větší manipulaci s válcem a bylo zřejmo, že mohly vzniknout pouze lehkým dotykem. To tedy stavělo Staňka definitivně mimo podezření.

Těžkého a Bernardovy otisky na kovovém tělesu válce vznikly při přenášení. Bernardovy otisky byly pouze na levé a Těžkého otisky pouze na pravé straně, válce. Poněvadž bylo nemyslitelné, že by bylo možno zvednout válec pouze na jedné straně, odpadla tím i možnost, že by se byl činu dopustil Těžký.

Z téhož důvodu mohl Kadlec vyloučit i nešťastnou náhodu, chtěl-li uvažovat o případě, že by Bernard dělal něco s válcem sám.

Otisky Palužkových prstů byly pouze na držadle. To odpovídalo zprávě, která uváděla, že Palužka držadlo uchopil při přenášení, případně připouštěla možnost, že se o ně opíral při válcování. Ale rozhodně nemohl válec zvednout anebo jím hodit.

Zato Fialových otisků bylo víc. Kadlec si vzpomněl, že Fiala několikrát přehmátl, než válec zvedl do vozu. To vysvětlovalo otisky. Ale nevěděl, a o tom zpráva mlčela, zdali všechny Fialovy otisky musely vzniknout při tomto jediném zvednutí.

Sáhl tedy po telefonu. S krátkým zaváháním vytočil nejprve číslo svého bytu.

„Janko,“ – řekl manželce – „nečekej mě dneska s večeří. Nevím, kdy se vrátím.“

„Ale vždyť víš, že jsme chtěli jít…“ – zaprosil Janin hlas.

Kadlec si představil Janinu zklamanou tvář.

„Já vím, ale půjdeme jindy. Nebo si do toho kina jdi dneska sama. Nezlob se, Janičko.“

„To já jen tak brumlám,“ – ozvala se po malém odmlčení Jana zase jasně, ale Kadlec zaslechl něco jako popotáhnutí. „Vždyť mě znáš. A dávej na sebe pozor. Já na tebe budu čekat. Už nic neříkej, vím, že nemáš čas. Pa.“

S trpkým úsměvem Kadlec zavěsil. Zase jeden člověk, který tím činem trpí.

Potom vytočil číslo daktyloskopie.

„Kadlec,“ – ohlásil se – „mám tu váš nález o tom válci, vemte si to k ruce. Potřeboval bych vědět, jestli otisky číslo tři, toho Fialy, vznikly při jediném zvednutí nebo jestli ten válec mohl zvednout vícekrát.“

Chvíle ticha. Pak hlas na druhém konci drátu řekl váhavě. „Těžko říci. Otisků číslo tři je tam tolik, že by to stačilo na několik zvednutí. Ale také mohly vzniknout najednou, musíme uvažovat váhu toho válce a to, že se dá špatně uchopit. Vyloučit se nedá ani to ani ono. Ale jisté je jedno, jestli vám to pomůže. Všechny ty otisky číslo tři musely vzniknout v poměrně krátkém časovém údobí. Maximálně v rozmezí hodiny nebo dvou.“

Kadlec poděkoval a zavěsil. To, co uslyšel, odpovídalo jeho teorii. Mezi vraždou a dobou, kdy Fiala zvedl válec do vozu, neuplynulo víc, než dvě hodiny.

„Všechno ukazuje na toho chudáka,“ – zamumlal nespokojeně.

Z dalších úvah ho vyrušil příchod doktora Jeronýma.

„Tak co, Sherlocku, už máš někoho pod zámkem?“ – zafuněl ve dveřích.

„Nebude to dlouho trvat,“ – kývl Kadlec a vyložil Jeronýmovi podrobně celý výsledek svého dosavadního pátrání. „Zbývá už jen zatčení. Myslím, že se při výslechu přizná. Nevypadá na zatvrzelého zločince.“

„Hm, hm,“ – kýval Jeroným – „pěkně jsi to dal dohromady. Moc pěkně. Já ti řeknu, docela pěkný kousek práce jsi udělal. Jenomže jsi docela vedle,“ – doložil znenadání. Doktor Jeroným si liboval v efektech. „Přečti si tohle. Dobře, že jsem si s tím pospíšil,“ – podával Kadlecovi zprávu o pitvě.

Kadlec šlehl po Jeronýmovi studeným pohledem a pohroužil se do čtení zprávy.

– Při zevním ohledání krajiny týlní byla nalezena hluboká zející rána, pronikající až k lebečnímu krytu, několikanásobná zlomenina týlní kosti, kůže a týlní svalstvo bylo rozdrceno, hojné žilní krvácení.

Celá rána je silně znečištěna prachem a úlomky rzi.

V krajině pravé lopatky byly nalezeny drobné oděrky s velkou podlitinou pod koží, nekomplikovaná zavřená zlomenina dolního úhlu pravé lopatky.

Tyto ranky byly znečištěny prachem a hlínou, ale nebylo v nich ani stopy po úlomcích rzi.

(Následovalo podrobné vyšetření celého těla.)

Závěr: Smrt nastala zástavou srdeční činnosti a dýchání na základě mechanického rozrušení spodiny čtvrté mozkové komory, které bylo způsobeno úlomky roztříštěné occipitální kosti po úderu tupým předmětem do krajiny týlní. Dá se předpokládat, že rána byla vedena velkou silou, a že smrt nastala bezprostředně po úderu. –

Kadlec se na doktora vyjeveně podíval. Jeroným se potěšeně zašklebil.

„Překvapeníčko, co? Ještě jsem zjistil, že ta krev na válci je skutečně Bernardova…“

„… a obsahuje úlomky rezu?“ – přerušil ho Kadlec napjatě.

„Právě že ne. Je čistá jako slovo boží.“

„A na tom válci,“ – Kadlec přelétl znova zprávu z daktyloskopie – „nebyly nalezeny úlomky rezu, ani stopa po rezu. Právě tak jako v těch oděrkách na zádech, z nichž pochází ta krev na válci. Kdežto v ráně ten rez byl. Hm, to znamená…“ – zaváhal.

„… že toho Bernarda někdo praštil něčím jiným. Něčím, co bylo sakra rezavé. Vidíš, detektive, kde bys byl, nebýt nás, felčarů,“ – broukl doktor spokojeně.

„Ano. Máš pravdu,“ přitakal Kadlec. „Smrtící nástroj tedy nebyl ten válec, poněvadž na tom není ani stopy po rezu. Válec někdo na mrtvolu pustil teprve po činu, a způsobil tu zlomeninu lopatky a ty oděrky.“

„Přesně tak; nápad to nebyl špatný, řeknu ti, Kadleci, tomu člověku to v ten moment muselo myslet. Když si pomyslíš, kolik měl na to času, a že přitom tam mohl každou chvíli někdo přijít, no poklona, já bych nechtěl být v jeho kůži.“

„Ale to znamená, že vrah musel ten válec do té jámy nějak dopravit. Mohl ho tam dotlačit, vždyť to bylo něco přes metr. Na držadle by ale měly být otisky prstů.“

„A nejsou tam?“

„Jsou, ale to je právě to – jenom toho Palužky.“

„Tak na co čekáš? Zavři ho a pusť se do něj.“

Kadlec se ušklíbl. „Jenomže on byl celou dobu v klubovně. Dva lidé mu to dosvědčují. Těžký se Šulcem. Hráli karty a on stál celou dobu nad nimi. S tím alibi nehnu.“

„Alibi,“ – zabručel doktor Jeroným opovržlivě – „alibi! Kdekdo ví, že pořídit si alibi je jednodušší, než vyhrát ve Sportce. Na to nedej.“

„To bych musel dokázat, že ti dva lžou. A proč by to dělali? Když mi oba tvrdí, že tam byl, tak tam byl. S tím se nedá nic dělat. Leda,“ – ušklíbl se opět na Jeronýma, věda, že doktor nemá rád úvahy o nadpřirozených věcech – „že by se jeho astrální tělo potají vzdálilo a ten válec do té jámy svrhlo.“

Doktor podle jeho očekávání vztekle zavrčel. „Nech si ty svoje astrální těla, tohle bylo sakra hmatatelné tělo, poněvadž ta rána, kterou vedla ruka, která k tomu tělu patřila, byla hezky pádná. V tom případě prostě musel mít ten vrah rukavice.“

„Rukavice? V tom vedru?“ – odfrkl Kadlec. „To už by stejně dobře mohl přijít ve skafandru. A že by je s sebou nosil? To by zase ukazovalo na připravovaný čin. A já bych krk dal za to, že tohle nebyl. Dej si říci, doktore, tahle vražda byla provedena tak rychle a celkem náhodně, že můžeme bezpečně říci, že nebyla připravovaná, že popud k ní vznikl ve vrahovi bezprostředně před činem. Ale co mu k tomu dalo ten popud, to ví pánbů.“

„Možná. Něco na tom je. Ale s Fialou ti sklaplo.“

Kadlec zavrtěl hlavou. „To neznamená, že Fiala je z toho venku. Jenom místo aby se okruh podezřelých zmenšoval, tak se mi zvětšuje. Zřejmě to mohl udělat každý, kdo se tam mohl dostat.“

„Ale čím?“

„Něčím rezavým… člověče, doktore,“ – vyletěl Kadlec – „copak tam bylo málo těch rezavých trubek? Ještě že jsem tam nechal toho Kytína.“

„Ale motiv, Kadleci, kde máš motiv?“

„Ano, motiv,“ – pokrčil rameny Kadlec. „Co se našlo v jeho šatech?“ – podíval se do další zprávy.

„Kapesník, klíče, občanský průkaz, legitimace na tramvaj, dvě papírové koruny.“

„Bohatý právě nebyl,“ – řekl Jeroným.

„To všechno nic neříká,“ – přitakal Kadlec. „Teď se stavím u té jeho ženy“ – zamyslel se nespokojeně, poněvadž původně k ní chtěl přijít již s vyřešeným případem – „ a pak se ještě rozběhnu na hřiště.“

V. kapitola

Bernardovi bydleli na náměstí u konečné stanice tramvaje. Na kurty bylo odtamtud pěšky sotva deset minut.

Byl to veliký, pětipatrový reformní dům, jedna z těch kdysi moderních staveb, na nichž stavitelé šetřili vším, vyjma prostorem. Dům nevypadal dvakrát vábně ani zvenčí ani zevnitř. Oprýskaná, dlouho neopravovaná fasáda se zdála návštěvníka připravovat na pocákané, poškrabané, všemi barvami hrající stěny vyšlapaného schodiště. Tím větší bylo Kadlecovo překvapení, když zazvonil u dveří nesoucích visitku Jan Bernard.

Nejprve ho zarazil zjev ženy, která mu přišla otevřít.

„Paní Bernardová?“ – zeptal se, potlačuje překvapený výraz. Žena rychle přikývla.

„Nadporučík Kadlec,“ – představil se a vykázal se legitimací.

I když se Dvorský letmo zmínil o Bernardově manželce jako o pěkné ženské, a přestože paní Chválová také špitla něco podobného, očekával Kadlec ženu celkem tuctovou.

Avšak Květa Bernardová by byla ozdobou každé obálky ilustrovaného časopisu. Vysoká, rudovlasá – Kadlec si byl jist, že s barvou jejích vlasů neměla příroda co dělat, ale jejímu zjevu to nijak neubíralo na přitažlivosti – štíhlé, dokonalé postavy a krásných pěstěných rukou. Přiléhavý, lesklý saténový župan připomněl Kadlecovi bezděky postavy z francouzských filmů.

„Prosím, pojďte dál,“ – řekla Květa Bernardová klidným, melodickým hlasem, ale Kadlecovi neušlo, že ruka, kterou mu pokynula do pokoje, se trochu chvěla. A v očích – až příliš výrazných očích, pomyslil si Kadlec – se domníval zahlédnout stopy slz.

„Mám smutnou povinnost, paní Bernardová,“ – řekl, když vstoupil do pokoje a rychle, ale podrobně jí vysvětlil příčinu své návštěvy.

Květa Bernardová se hned po jeho prvních slovech rozeštkala. Trochu příliš rychle. Nebyla překvapena. Nepochybovala, nedivila se. Zoufale plakala. Jako by se dozvěděla zprávu, kterou čekala. Nebo o které už věděla.

Stěží však mohl pochybovat, že její bolest je upřímná. V jejím gestu i výrazu bylo tolik smutku a tolik zoufalství, že Kadlec věřil, že svého manžela milovala.

Chtěl jí ponechat čas, aby se vzpamatovala a rozhlížel se zatím po pokoji. A tady se dočkal druhého překvapení. Byt byl moderně, velmi moderně, ne-li přepychově zařízen. Kadlec se vždycky domníval, že takto zařízené byty se vyskytují jenom na filmovém plátně. Rozhodně se nehodil do tohoto nevábného domu na periferii.

Značně veliký pokoj byl různými látkovými, dřevěnými a lýkovými příčkami a mřížkami rozdělen na několik zákoutí. Jídelní kout, kuřácká souprava, kout s gaučem – nechyběl ani televizor, gramorádio a telefon. Na stěně viselo několik originálů a velká fotografie Květy Bernardové. Dobrá fotografie. Nikterak nelichotila. Bernardové nebylo třeba lichotit.

Kadlec obrátil oči k plačící ženě.

„Ale kdo – proč“… – podívala se na něj Bernardová bezradně. „Vždyť Jenda nikdy nikomu neublížil, s nikým se nehádal, já nechápu…“ – koktala zoufale.

„Vím, jak vám musí být, paní Bernardová,“ – řekl Kadlec účastně. „Pokouším se tomu přijít na kloub. A právě to mi ztěžuje pátrání, že všichni, právě tak jako vy, tvrdí, že váš manžel neměl nepřátel. Naprosto mi chybí nějaký motiv. Proto bych vám rád dal několik otázek. Ovšem, to může počkat, jestli byste dnes chtěla být sama.“

„Ne, ne, já bych stejně na nic jiného nemohla myslet. Já tomu pořád nemohu věřit,“ – rozplakala se znovu. Po chvilce se vzchopila. „Promiňte a posaďte se, já už se budu ovládat,“ – vzlykla a Kadlecovi zatanula na mysli jeho Jana.

„Jak jste dlouho vdaná?“ začal.

„Tři roky.“

„A jste zaměstnána?“

„Jenom příležitostně. Jenda to dost nerad viděl, víte. A vydělával dost, tak…“

„Váš manžel byl, tuším, hodinář, že ano. To je tak dobře placené? Máte hezký byt,“ – Kadlec se významně rozhlédl.

Bernardová sledovala jeho pohled. „Vypadá to tady jako ve filmu, viďte? To nám navrhoval Jirka Šulc, byl to jeho svatební dar. A Jenda pracoval ještě doma, spravoval hodinky známým, a to dělalo pomalu víc, než jeho plat. Ze začátku jsem byla taky zaměstnaná. Pracovala jsem jako manekýnka a několikrát jsem taky statovala ve filmu a v televizi.“

Kadlec přikývl. Povolání manekýnky se hodilo k jejímu zjevu. Také vysvětlovalo její elegantní oblečení.

„Pan Šulc je návrhář?“

„Ne, je vlastně malíř, jenomže říká, že jako malíř by umřel hlady. Tak dělá návrhy dekorací pro divadla a pro televizi. Teď má také dělat nějaký film.“

„Vy se s ním znáte dobře?“

Bernardová se na něho ostře podívala. „Nevím, čemu říkáte dobře. Jsme kamarádi, doopravdy kamarádi, ačkoliv většina lidí si myslí, že mezi ženou a mužem kamarádství být nemůže. Taky jsem mu několikrát seděla. Ale,“ – trochu se zarazila – „nikdy to nedodělal. U něho jsem se právě seznámila s Jendou. Myslel-li jste tou otázkou, jestli jsem s Jirkou měla poměr, tedy jste se zmýlil. Jirka se o nic ani nepokusil.“

„Promiňte, nemyslel jsem to tak,“ – zavrtěl se Kadlec při její přímé odpovědi a trochu se podivil Šulcovi. Jeho pověst dona Juana nesouhlasila s tímto kamarádstvím. „Ale trochu se tomu divím,“ – přiznal poctivě – „jak jsem byl informován, má pan Šulc velký zájem o ženy. A vy…“

Bernardová se zamyslela. „Nevěřte všemu, co o Jirkovi uslyšíte. Jirka je kapitola sama pro sebe. Víte, on je tak trochu…“ – hledala výraz – „no prostě musí být středem pozornosti. Já neříkám, že jsme spolu nebyli párkrát tančit, ale zval mě hlavně proto, že jsem hověla jeho smyslu pro krásu. Byla jsem prostě vhodný doplněk,“ – řekla úplně přirozeně.

V její řeči nebyla samolibost. Byla hezká, věděla o tom, oceňovala to, ale nepřeceňovala.

„Víte, kdybyste znal ta děvčata, s kterými chodí, nebo, lépe řečeno, s kterými se objevuje, ta jsou jedna hezčí než druhá.“

„Ale to děvčátko na tenise není zrovna vzorem krásy,“ – chtěl ji překvapit Kadlec, mluvě úmyslně neurčitě, poněvadž nevěděl, neměl-li Šulc na tenise ještě jiné zájmy.

„Lída? Jirka s ní začal žertovat a neuvědomil si, že holka to bere vážně; ale já jsem mu taky vyhubovala, aby jí nepletl hlavu.“

„Vy jste chodila s manželem často na tenis?“

„Ne. Zřídka. A vždycky nerada. Víte, jednak hraju bídně – prostě pro to nemám nadání. A potom, tamní dámy mají hrozně velké oči. Když se mnou některý muž promluvil, tak jsem hned v dámské šatně slyšela poznámky o svádění, a já nevím co. Já nechápu, proč si většina lidí myslí, že manekýnka je jenom lepší lehká holka.“

„Proto váš manžel nechtěl, abyste dál pracovala? Nebo se o vás bál?“

„Jenda mi věřil. Hrozně mi věřil. Už proto bych ho nedokázala nikdy oklamat.“

„Ale příležitostí by bylo dost, viďte?“ – vzpomněl si Kadlec na Dvorského narážky.

Bernardová se trpce usmála. „To si neumíte ani představit, kdo všechno projevil zájem. Lidé, do kterých byste to nikdy neřekl.“

„I ti z tenisu?“

„Taky. Na příklad letos – ale to vás nemůže zajímat,“ – zarazila se.

„Já se vás neptám proto, že by mě to zajímalo, paní Bernardová. Rád bych, abyste mi řekla všechno. Člověk neví, co nějaká maličkost může znamenat v jiné souvislosti.“

„Promiňte. Ono se o tom nepěkně mluví.“

„Na příklad letos…“ – pomáhal jí Kadlec.

„… když byl Jenda na cvičení, chtěla jsem jednou jít do kina. Na Václavském náměstí. A náhodou jsem tam potkala inženýra Dvorského. Když se přátelsky dovolil, jestli může jít se mnou, klidně jsem kývla. Na tom přece nic nebylo. Ale jen jsme si sedli, už mi začal sahat na kolena. Já byla, jako když mě opaří. Samozřejmě jsem vstala a odešla. Od té doby mne sotva zdraví a mluví se mnou hrozně ironicky.“

„Prve jste položila otázku proč. Prosím, tady máte jednu z možných odpovědí. Kdybyste byla volná…“

Bernardová stáhla koutky úst. „To jistě. Dvorský je přece ženatý a má dvě děti. Jemu vyhovovalo právě to, že jsem vdaná. Aby neměl závazky.“

Kadlec přikývl. Dvorský nebyl typem muže, který by vraždil pro ženu. Byl nepochybně ochoten oklamat svoji manželku, nebylo-li nebezpečí prozrazení. Ale měl příliš rád sebe, svou bezpečnost, než aby kvůli tomu něco riskoval.

„A zajímal se o vás ještě někdo jiný – Fiala, Staněk, Těžký, Palužka?“

„Fiala ne,“ – Bernardová se téměř usmála této představě. „Staněk – ne, Staňka si také neumím představit, jak brousí za ženskými. Ten klidně vtrhne do dámské šatny bez ohledu na to, jestli se tam nějaká žena svléká, začne si tam něco vyměřovat a vůbec ho nenapadne, že dělá něco nevhodného. Těžký je slušný chlapec. Nevím, snad se rád na hezkou ženu podívá, ale když nic jiného, tak ta jeho mu ke štěstí stačí a žádná jiná mu nestojí za námahu. Erna ho také drží zkrátka. Pan Palužka,“ – Bernardová zaváhala – „já nevím, proč si starší páni myslí, že si mohou k mladým ženám dovolit lechtivé řeči. A přitom se tváří tak otcovsky. Nevím, co si o něm mám myslet. Jirka mě třeba někdy dá pusu jenom proto, že se mu líbím v nových šatech a já v tom nikdy nic neviděla. Ale pan Palužka mě vezme kolem ramen, a já hned mám husí kůži. Snad proto, že z něho cítím tu chuť mě poplácat. Ale to jsou všechno jenom pocity, přímo se o mne nijak neucházel. Ale počkejte,“ – vzpomněla si náhle – „když jsem začala za Jendou chodit na tenis, byl pan Palužka první, který se ke mně měl. Tak otcovsky, samozřejmě. Pak mi přinesl dokonce nějaký dárek, brožku nebo co, to už si přesně nepamatuju, ale já jsem to samozřejmě nevzala. Když to strkal zpátky do kapsy, vypadal, jako by se mu ulehčilo.“

„To je mu podobné,“ – kývl Kadlec. „Všichni o něm říkají, že je držgrešle.“

„Ten prý se i oženil pro peníze. No vidíte, a co mu to bylo platné. Stejně je to divný člověk. Víte, že on jediný Jendovi nikdy nezaplatil, když si k němu dal spravit hodinky? Vždycky říkal: necháme to, až toho bude víc.“

„Váš manžel u sebe nenosil peníze? V jeho šatech byly nalezeny pouze dvě koruny.“

„To se divím, kde je vzal. Dneska totiž přišla výběrčí za plyn a elektřinu – jede prý na dovolenou, tak na to obětovala neděli. A já neměla drobné, tak to platil Jenda; nakonec jsme museli prohledat všechny kapsy, a já vysypala kabelku a poslední tři koruny jsme dávali dohromady po desetníkách. Když odcházel, neměl ani haléř. Ale říkal, že stovku si brát nebude – Jenda byl na peníze hrozně opatrný. Vidíte, tamhle nechal tobolku,“ – ukázala na stolek, a oči se jí zalily.

„Tedy nemáte ponětí, kdo z těch, které jsem vám jmenoval, měl důvod to udělat?“

„Já myslím, že nikdo,“ – pokrčila bezradně rameny.

„Děkuji vám,“ – povstal Kadlec a krátce se rozloučil. V předsíni se zastavil. „Mimochodem, Šulc vám o tom již telefonoval, že ano?“

„Ano… ne… ano, ale neměla jsem vám to říkat,“ – přiznala Bernardová zmateně. „Ale nebudete mu to vytýkat, viďte; já už jsem si svoje odplakala. Myslím, že jinak bych nebyla mohla s vámi tak klidně hovořit.“

Kadlec přikývl a pomalu sestupoval se schodů. Hlavou mu vrtalo, proč Šulc tak spěchal, aby Květu Bernardovou informoval.

VI. kapitola

Cesta na hřiště byla vroubena dřevěnými ploty. Kůlny a vysoké hromady dříví za nimi ukazovaly, že ohražené prostory patří dřevařskému nebo stavebnímu podniku. Mrtvý klid svědčil o tom, že pracovní doba dávno minula.

Táhlo na devátou. Ale slunný, jasný den, přecházející teprve teď v podvečer, sliboval světlo ještě hodnou chvíli.

Nikde se nic nehnulo. Hluboké ticho nebylo přerušeno ani prasknutím trávy. I Kadlec mimoděk ztišil krok. A napadlo ho, že Těžký řekl velkou pravdu. Tato osamělá, pustá, ze všech stran krytá cesta byla ideálním místem pro vraždu. Za hodinku, až se setmí, mohl se vrah kdekoliv přitisknout k ohradě a počkat si na svou oběť. Pravděpodobnost, že by ho zde někdo překvapil, byla nepatrná. Proč to neudělal? Proč volil vraždu na místě, kde musel být zároveň jedním z podezřelých? Protože vraždu nepřipravoval – odpověděl si Kadlec. Protože nutnost vraždit se ukázala až v určitém okamžiku. V okamžiku, kdy vražda byla menším zlem nežli to, čemu zabránila. Ale který to byl okamžik? A čemu zabránila?

Myšlenka, že čin spáchal Fiala omylem, se mu líbila čím dále tím méně. Podvědomě cítil, že vrah vztáhl ruku s vědomím, že před ním stojí Bernard. Proč? K vůli čemu? K vůli něčemu, co Bernard udělal nebo co chtěl udělat.

Bernard chtěl přestoupit do Slavoje. Jak na to mohl reagovat Staněk? Staněk, kterému „jeho“ tenisový oddíl byl vším, který ho piplal, který ho miloval, byl na něj pyšný, jemuž věnoval všechen svůj volný čas, námahu a píli. Nyní, když konečně měl „jeho“ oddíl všechny možnosti postoupit, všechna ta práce, snahy, všechny jeho touhy by se rozplynuly vniveč, poněvadž nejlepší hráč chtěl odejít. Ale nejenom odejít, současně dokonce posílit oddíl, který spolu s „jeho“ oddílem aspiroval na postup.

S Bernardem ve svých řadách měl Slovan velkou čáku na vítězství, to tvrdili všichni. Bez Bernarda měl stále naději – říkal Staněk. S Bernardem proti bylo všechno ztraceno. To věděl každý. Uvažoval takto Staněk? – přemítal Kadlec. Připočetl-li k těmto neradostným úvahám i Staňkovu známou vzteklost, byl zde součet, který mohl dovést Staňka i k vraždě. K vraždě, kterou by zachránil své dílo. Byl to dostatečný důvod? Kadlec pokrčil rameny. Každý člověk skrývá v nitru něco, pro co by obětoval vše. Co pro jednoho nestojí za řeč, pro druhého…

Nebo – napadlo ho náhle – nebyl Bernard zabit k vůli něčemu, co neudělal nebo nechtěl udělat? Dvorský byl spokojen, když se Bernard rozhodl přestoupit do Slavoje. Vlastně – opravil se Kadlec, který se rád i v mysli vyjadřoval co nejpřesněji – když Bernard řekl, že je rozhodnut přestoupit do Slavoje. Vzpomněl si totiž na Těžkého tvrzení, že Bernardova slova nebyla míněna vážně.

Ale Dvorský je bral za bernou minci a slyšel je rád. Jemu nezáleželo na oddíle, na postupu, jemu šlo jen a jen o jeho první místo. Co když to dal Bernardovi neopatrně najevo, co jestli neovládl svoji spokojenost, když šel vyměřovat? A co když mu – spokojeně se usmívajícímu, že si zachránil prvenství – Bernard uštěpačně odsekl: „A just ne, já tady zrovna zůstanu! Staněk mi slíbil, že do týdne ten žebříček sehrajeme.“

Jakou ránu by pojednou dostal Dvorský, jaký pocit by zachvěl jeho sobeckým, žlučovitým nitrem! Nenávist k Bernardovi? Strach z posměšků v případě prohry, kterou předvídal? Neslyšel už v duchu posměšné narážky, neviděl posměšná gesta? Neozvala se v tom okamžiku jeho ješitnost? A pak možná Bernard ještě něco prohodil – měl přece Šulcovu školu – a schýlil se do jámy. Nezvedla se sama ruka inženýra Dvorského, třímající zrezivělou trubku, a neuhodila Bernarda do skloněné hlavy? Bernard se skácel. Dvorský na okamžik podlehl zděšení. Rychle se rozhlédl. Nikdo to neviděl.

Ale co teď? Stál nad Bernardem s trubkou, na níž lpěla krev. Zoufalý strach. Strach z prozrazení, strach z lidí, strach z následků činu. Jeho zrak padl na válec. Rychle ho přistrčil k jámě, stačí slabý tlak přes okraj, válec padá na Bernardovo tělo. Nevypadá to jako nehoda? Snad se na to nepřijde.

Rychle zpátky, zahodit vztekle trubku, vzít jinou, měřit – v rychlosti si vymyslet pohádku o hádce s Bernardem, konec konců jenom částečně nepravdivou – pohádku o tom, že Bernard určitě odejde z klubu, což musí vést k závěru, že Dvorský nemohl mít na jeho smrti zájem.

Kadlec se zarazil. Nechal se příliš unést fantazií. Takto se to mohlo odehrát. Mohlo, ale nemuselo. Byl si vědom slabin ve své teorii.

První slabinou je zakrvácený kus trubky. Nenajde-li ho, je celá teorie špatná. Druhou slabinou byly otisky prstů na držadle válce. Dvorského otisky na něm nebyly. A Dvorský byl pouze v trenýrkách. Čeho mohl použít, aby nezanechal otisky? Kapesníku? Těžko mohl mít u sebe něco jiného. A nic jiného si taky neměl možnost opatřit. Bylo nutno zjistit, zda měl u sebe kapesník.

Kadlec prošel vrátky na hřiště. Za klubovnou se vynořila hlava seržanta Kytína.

„Fiala s tím děvčetem jsou doma,“ – hlásil Kadlecovi – „jinak se tu nic nehnulo.“

Kadlec přikývl. Byla-li jeho teorie správná, neměl Fiala důvod pokusit přiblížit se k hromadě trubek, aby odstranil tu, která nesla stopy krve. A to z prostého důvodu, že o ní nevěděl.

Postavil Kytína až ke klubovně, poněvadž chtěl, aby jeho pátrání nemělo svědků a jal se pečlivě prohlížet zrezivělé, špinavé trubky před sprchou. Pomalu, s pečlivou důkladností bral jeden kus za druhým a dával stranou. Asi po deseti minutách ho upoutal jeden kus, na konci tmavší než ostatní. Opatrně se k němu schýlil. Ano, skvrny na něm nepocházely pouze od rezu. A trubka ležela mimo hromadu.

To se shodovalo s Kadlecovou představou, jak ji Dvorský vztekle odhodil.

Ale něco mu nesouhlasilo. Jak to, že si Staněk nevšiml, že Dvorský bere jinou trubku, než odhodil?

Opatrně zabalil nález do kapesníku. Jeden konec byl temně zbarven zaschlou krví. Na druhém měly být otisky vrahových prstů. Budou patřit Dvorskému?

Každou vteřinou se víc a víc šeřilo a v několika okamžicích musela nastat úplná tma. Rozhodl se tedy ověřit si otisky prstů na zkrvaveném kusu trubky a další pátrání odložit na zítřek.

Zamnul si ruce, aby z nich aspoň takto setřel částečky rezu. Nepříjemný, suchý pocit však zůstal. Rez na rukou. To ho přivedlo na další myšlenku. Dvorský a Staněk pracovali s trubkami. Nikdo z nich si však do příjezdu SNB nemyl ruce. Ale každý z nich musel jistě mít tento nepříjemný pocit. Tedy si asi ruce utřeli. Kdyby byl Kadlec nepoužil svého kapesníku k zabalení nalezené roury, byl by si utřel ruce do něj. Každý z nich by si byl asi právě tak automaticky utřel ruce do kapesníku. Oba tedy měli mít kapesník umazaný od rezu. A ten, kdo ho neměl, byl nutně v podezření, že se ho zbavil, poněvadž na něm lpěly nejen nebezpečné stopy rezu, ale možná i skvrny krve. Ten, kdo kapesník měl, a neměl důvod se cítit podezřelým, nechal ho jistě i s trenýrkami v šatně ve své skříňce. A jestliže ho odnesl domů k vyprání, neměl důvod se k tomu nepřiznat a mohl ho stejně předložit. Kapesníky se přece neperou každý den.

Dal proto Kytínovi pokyn, aby nedovolil nikomu vstoupit do pánské šatny.

Od vrátek, ztracených v temnotě, se ozval tichý, nejasný zvuk. Kadlec se zaposlouchal; Kytína přiměl položením ruky na rameno k nehybnosti. Další zvuky se však neozývaly. Vklouzl sem někdo a teď v tichu stojí a vyčkává? Nebo to byla pouze kočka, která se přehoupla přes vrátka? Kadlec litoval, že není úplněk; na druhé straně si však uvědomoval, že by to byla i nevýhoda.

Po chvilce, když již začal věřit, že tento zvuk způsobilo nějaké zvíře, zaslechl opět něco, co se podobalo tichounkým krokům. Zbystřil zrak a zdálo se mu, že podél vnitřní strany vrat se pohybuje temná postava. Kytín mu stisknutím paže dal najevo, že také něco zahlédl.

Postava se téměř neslyšně plížila podél vrátek ke kůlně a podél kůlny dál směrem ke stavení. Kdyby nebylo suché, chřupavé antuky, rozsypané před kůlnou, byly by její kroky úplně neslyšné. Proti kůlně ze světlých prken byla zřetelnější. Ale ne tak zřetelná, aby se dala rozeznat její totožnost. Došla až k rohu kůlny a stavení ji skrylo zrakům obou mužů.

Kadlec dal Kytínovi znamení, aby zůstal na místě, a našlapuje na špičky, rozběhl se tiše podél stavení. Byla to zbytečná opatrnost, poněvadž postava zmizela za rohem stavení a nemohla tedy Kadlece vidět, ani kdyby běžel po cestě. A také se mu nevyplatila. Ve tmě si nevšiml, že okna Fialova bytu, která se otevírala ven, jsou otevřena, a plnou silou vrazil do okenního rámu. Pouze zázrakem se okno nerozbilo. Ale poněvadž nebylo zajištěno, zavřelo se se silným bouchnutím. A úder do čela vyloudil z Kadlecových úst hlasité heknutí.

Teď už neváhal a bez ohledu na způsobený hluk přelétl několik metrů dělících ho od rohu stavení.

Temná, ztrnule stojící postava udělala pohyb, jako by se chtěla obrátit na útěk. Ale na Kadlecovo ostré „Stůj“ se zastavila a volně přistoupila k němu.

„Bdělost a ostražitost, to si chválím,“ – uslyšel Kadlec uštěpačný hlas Šulcův. „To jsem si nemyslel, že tu budete tábořit přes noc,“ – pokračoval Šulc bez rozpaků a opřev se o stůl před stavením, vytáhl z kapsy krabičku cigaret a nabídl Kadlecovi.

Ve dveřích se objevil Fiala ve spodkách. Jeho rozcuchaná hlava a rozespalá tvář naznačovaly, že byl již v posteli. Za ním se vynořila čilá Lída a Kadlec si všiml, že byla úplně oblečená.

„Co se tu děje?“ – zeptal se chraptivě Fiala.

„Ale nic, vrátil jsem se sem, jestli jsem nezapomněl klíček od skřínky v zámku. Nemohu ho najít,“ – vysvětloval Šulc.

Lída se uchechtla. „Vy jednou někde zapomenete hlavu, pane Šulc.“

„Maž do postele,“ – obořil se na ni Fiala a herdou do zad ji postrčil do místnosti. Pak s nevraživým „dobrou noc“ zmizel i on.

„Klíček?“ – zeptal se Kadlec s jemnou ironií. „Tak se podíváme,“ – vkročil po Šulcově boku do šatny. „Kterou máte skřínku?“

„Támhle tu v rohu,“ – ukázal Šulc a otočil vypínačem. Veliká písmena J. Šulc na bílé kartičce dosvědčila jeho slova. „Není tam,“ – řekl otráveně – „kde jsem ho mohl nechat? To je hrůza, jaký já jsem lajdák. Všude něco nechám ležet.“

Kadlec se na něho rychle podíval. Byla-li to výmluva, nemohl mu to dokázat. Zámek visel nakoso a už od dveří bylo vidět, že klíček v něm není.

„Chodíte vždy tak tiše?“

„Mám podrážky ze surové gumy,“ – pokrčil Šulc rameny. „Vám to vadí? Nebo se to nesmí? Já budu tedy příště dupat.“

„Jít tiše a plížit se je ale určitý rozdíl, ne? Proč jste to dělal?“

„Proč? Tak já vám to řeknu. Aby mě neslyšel Fiala. Mohl by si myslet, že sem jdu za Lídou.“

Kadlec se usmál. Znělo to sice pravděpodobně, ale Šulcův tón dával najevo, že říká toto vysvětlení s vědomím, že mu Kadlec neuvěří. Ale současně si je jist, že mu nemůže dokázat, že nemluví pravdu.

„Na tom konečně nezáleží,“ – řekl proto – „jsem stejně rád, že jste se tu objevil. Potřeboval bych vidět vaše trenýrky. Ukažte mi je,“ – hodil udičku.

„Kolik stojí dvoukrejcarová houska,“ – uškliboval se Šulc. „Teď jsem měl na to skočit a vytáhnout klíček, viďte? Jenomže já ho nemám. Čestné slovo, jestli tomu chcete věřit,“ – řekl posměšně, ale Kadlec cítil, že teď mluví pravdu.

„Vy si příliš nevážíte SNB,“ – řekl Šulcovi káravě. „Proč jste telefonoval paní Bernardové?“

„Tušil jsem, že se to dovíte, ale byl bych vám to stejně řekl sám. Nevěděl jsem, že k ní půjdete tak pozdě. Myslel jsem, že už to bude vědět. A chtěl jsem – zkrátka, kdyby něco potřebovala. Jenomže vy jste s ní ještě nemluvil, no a vysvětlujte jí pak něco.“

Kadlec musel uznat pravděpodobnost Šulcova vysvětlení. Od jeho odjezdu z hřiště do příchodu k Bernardové uplynula poměrně dlouhá doba. Dosti dlouhá, aby si Šulc mohl myslet, že s Bernardovou už mluvil. A aby jí tedy jako dobrý přítel nabídl pomoc.

„Kdy jste jí asi telefonoval?“

Šulc pokrčil rameny. „Dojel jsem domů, tam jsem ještě chvíli něco kutil, přesně to nevím.“

„Kolik hodin asi bylo?“

„Zabte mne, ale nevím. Hodinky jsem nechal někde ležet, snad v poledne v koupelně, sprchoval jsem se, než jsem šel na tenis, nevím. Odpoledne jsem je neměl. Víte, hodiny nejsou mými pány.“

„Další ukázka zapomětlivosti,“ – řekl Kadlec. Ale pomyslil si, že to Šulc může také předstírat, aby se nemusel upamatovat. Uvědomil si, co mu řekla Bernardová – že už měla čas se vyplakat. Od Šulcova volání musela tedy uplynout delší doba. Spěchal s voláním proto, aby se s ní o něčem domluvil?

„Nechcete se svézt?“ – nabídl mu Šulc.

Jeho vůz stál asi dvě stě metrů od vrátek.

„Kvůli Fialovi, aby si nemyslel kdovíco,“ – vysvětlil Šulc sám od sebe. Vyňal z kapsy malý svazek klíčů a odemkl vůz. Další z klíčků zastrčil do spínače. Přitom pohlédl po očku na Kadlece. „Žádný z nich není od skříňky. Tenhle je od bytu, tenhle od domu, tenhle je od zahradních vrátek, čtvrtý je od vozu a poslední, jak vidíte, od motoru,“ – řekl pichlavě, když spustil motor.

Kadlec si s úsměvem prohlédl klíče. Tři z nich byly příliš velké a použití dalších dvou viděl. Ale neměl další klíče v kapse?

Šulc zřejmě vytušil jeho myšlenku. „Jestli mě chcete prošacovat, dávám k tomu souhlas. Abyste mohl klidně spát.“

„Jste dost chytrý, abyste ten klíček neměl u sebe, jestli ho máte. Nemyslím, že byste se dopustil tak hrubé chyby, kdybyste měl máslo na hlavě,“ – odpověděl mu Kadlec, přijav jeho tón.

Šulc se potěšeně ušklíbl. „Rána za ránu, děkuji. Myslím, že kdyby tu místo vás seděl nějaký kožený patron, tak už bych byl za ty svoje řeči desetkrát zašitý. To je poklona, prosím. Proč jste se sem ještě vracel?“

„Pro klíček ne,“ – usmál se Kadlec. „A stejně jste Fialu vyburcoval. Mimochodem, všiml jste si, že Lída ještě nespala? Jako kdyby na někoho čekala,“ – střelil namátkou.

Vůz poskočil, jak sebou Šulc trhl. „Cože? Hrome, na téhle cestě, aby člověk držel volant vší silou. Je to tu samá škarpa.“

„Samozřejmě,“ – usmíval se Kadlec svému zásahu – „mimoto máte možná taky nějak v nepořádku nervy. Pozoroval to i Těžký odpoledne při kartách“.

„Ano?“ – v Šulcově hlase se objevila ostražitost.

„Ale až po tom vašem návratu do klubovny, kdy jste nemluvil s Bernardem,“ – Kadlec položil důraz na slovo nemluvil.

Šulc stiskl rty.

Kadlec viděl, že se odpovědi nedočká. „Nepůjčil jste Bernardovi nějaké peníze?“ – pokračoval proto. „Dvě koruny.“

„To je vtip? Jenda si přece nepotřeboval půjčovat a jistě už ne dvě koruny.“

„Hm. A nevyhrál je Bernard na vás?“

„My jsme nehráli. Jestli předtím Franta, ale to nevím. Kam vás mám zavézt?“

„Víte, kde bydlí Těžký?“ – požádal Kadlec, podlehnuv náhlému nápadu.

„Tady o dva bloky dál,“ – řekl Šulc a podíval se na hodiny na rozvodové skříni. „Stihli jsme to přesně před zavřením domu,“ – řekl, když zastavil před jedním z činžáků. „V druhém poschodí.“

Na zazvonění přišla Kadlecovi otevřít krátce ostříhaná žena ostrých rysů, oblečená v blůze a v teplákách. Když se představil, pročísla si prsty vlasy a zavolala do pokoje, kde hrálo hlasitě rádio.

„Nebo jděte dál,“ – požádala Kadlece. „Franta asi neslyšel, a v předsíni stejně stát nebudete.“ A odběhla do kuchyně.

Těžký Kadlece posadil proti sobě a nabídl mu cigaretu. „Tak, Erna přinese kafe, to je u nás bez říkání,“ – pronesl spokojeně. „A teď hr na mě.“

„Nemohl byste trochu ztlumit to rádio?“

„Klidně,“ – kývl Těžký – „jenomže tady jsou tak tenké zdi, že je pak vedle všechno slyšet,“ – ztlumil přijímač.

Erna Těžká, která v rychlosti zaměnila tepláky za sukni, postavila před Kadlece šálek kávy. „Mohu tu zůstat?“ – zeptala se.

Kadlec přikývl.

Těžký se usmál. „Stejně by poslouchala, dveře do kuchyně jsme na léto vysadili a pokojové nejdou zavřít. To víte, novostavba.“

Erna pokárala manžela pohledem. „Už ho máte?“ – vyhrkla napjatě.

„Vraha? To by tu pan nadporučík nebyl,“ – řekl jí Těžký s převahou.

Kadlec přitakal. „Správně; ale už máme něco, co nás nepochybně k němu přivede. Ještě jsem chtěl vědět, jestli jste dnes odpoledne měli smluvenou schůzku na určitou hodinu.“

Těžký zavrtěl hlavou. „Přesně ne, ale v neděli se scházíme kolem třetí. Mimo Jirky Šulce, ten chodí vždycky všude pozdě.“

„Nespolehlivá povaha?“

„To ani ne. Ve větších věcech se na něj můžete spolehnout, ale v maličkostech je hrozně nepořádný. Na příklad všude něco nechává ležet. Holt kumštýř.“

„Je tak zapomnětlivý?“

„No jéje. Ten jednou někde zapomene hlavu. Kolikrát jenom ztratil klíček od skřínky.“

Šulc tedy nelhal. Třeba se skutečně vrátil pro klíček, pomyslel si Kadlec, ale příští slova Těžkého jeho domněnku vyvrátila.

„Už byl z toho zoufalý. Vždycky ho někde nechal ležet a pak musel skřínku páčit; tak si někde sehnal takový ten číslový zámeček. Víte, to se vytočí číslo jako na pokladně, klíč k tomu vůbec není. Od té doby má pokoj.“

Kadlec si uvědomil, jakou udělal chybu, že si zámek neprohlédl blíže. Že se spokojil se zjištěním, že v zámku nevězí klíč. Jak by také mohl.

Usmál se pro sebe. Šulc tedy nelhal, když mu dával čestné slovo, že klíček nemá. Nelhal a přece lhal. Proč tam tedy šel? Za Lídou? I když Šulc reagoval na jeho narážku ve voze překvapivou nervozitou, přece jen si Kadlec nemohl srovnat v hlavě, že tento elegantní, sebevědomý, hezký muž, o němž ze všech stran slyšel, že může mít řadu hezkých žen, by mohl doopravdy přijít za obyčejnou šestnáctiletou dívčinou.

„A druhá věc,“ – pokračoval Kadlec – „říkal jste, že Bernard vyhrál.“

„Vy jste zase hráli karty?“ – zeptala se ostře Erna. „To jsi mi neřekl.“

„Poněvadž – to bylo předtím,“ – řekl Těžký váhavě.

„A ty jsi zase prohrál?“

„Něco málo,“ – hlas Těžkého byl prosebný.

„Kolik?“

„Asi… no… dvaatřicet korun,“ – Těžký sklopil hlavu.

„A zaplatil jsi je? Nezůstal jsi je zase dlužen?“ – Ema mluvila velmi ostře.

„Ne, proč bych… samozřejmě.“

„Vy jste zaplatil Bernardovi dvaatřicet korun?“ – otázal se Kadlec.

„Když jsem je prohrál,“ – řekl Těžký nejistě.

„A víš, že jsi mi slíbil… ale Franto, kdybych se dověděla… tak by byl mezi námi doopravdy konec. Tentokrát určitě. Podruhé už bych to nesnesla.“

Kadlecovi se zdálo, že Těžký jeví mnohem více nejistoty, než bylo zapotřebí. Cítil, že manželčina přítomnost ovlivňuje jeho výpověd. Proto ji požádal ještě o šálek kávy, a když odešla do kuchyně, otázal se šeptem. „A teď mi řekněte pravdu. Dal jste Bernardovi ty peníze?“

Těžký nejistě zatěkal očima, ale pak prohlásil, že ano.

„Kam si je Bernard uložil?“

„Zanesl je do šatny, poněvadž na sobě měl jen trenýrky s malou kapsičkou. A Jenda byl na peníze opatrný. Říkal, že z kapsičky by je určitě vytrousil.“ Těžký ztratil nejistý výraz a mluvil s naprostou jistotou.

„To bylo před příchodem Šulce?“

„Právě když přijel. Jak Bernard viděl vystupovat z auta Dvorského, tak jsme přestali hrát karty a Bernard šel za ním do šatny. Ale Dvorský hrát nechtěl, Jenda se tedy zas vrátil do klubovny a rozdali jsme taky pro Šulce.“

Kadlec měl pocit, že Těžký mluví teď pravdu. Ostatně ta opatrnost ve vztahu k penězům vypadala pravděpodobně, poněvadž o ní mluvila i Bernardova žena.

Ale kam se podělo těch třicet korun? Mělo to vůbec nějakou souvislost s vraždou? Bernard je mohl strčit mimo kapsu; šatna je dosti temná, pravděpodobně by si toho nikdo nevšiml. Ale potom by je musel někdo najít; anebo tam někde leží dosud.

Kadlec pochyboval, že by je někdo mohl vzít před vraždou. Pachatel musel vědět, že by na to Bernard přišel. Ale po vraždě – někdo se domníval, že krádež nemůže být objevena. Mezi vraždou a příjezdem vyšetřovací skupiny se v šatně oblékali jedině ti dva studenti. Kadlecovi byla nápadná jejich nejistota. Mohl ji přičítat této krádeži? Nebylo odcizení třiceti korun právě činem, kterého by se dopustili mladí, nerozvážní chlapci?

Právě tak bylo možné, že Bernard peníze někomu zaplatil nebo vrátil. Ale na hřišti nebyl nikdo jiný než osoby, které Kadlec vyslýchal, a žádná z nich se o tom nezmínila.

Erna přinesla nový šálek kávy. Těžký uhýbal očima před jejím vyčítavým pohledem. Napětí ve vzduchu rostlo.

Kadlec kávu rychle vypil a rozloučil se.

VII. kapitola

V kanceláři našel Kadlec vzkaz, aby se hlásil u velitele.

Napřed zanesl trubku se stopami krve do daktyloskopického oddělení, požádal, aby ji vzali ihned do práce, že se ještě staví pro výsledek, a pak vstoupil do velitelova pokoje.

Kapitán Červený, malý, drobný muž, který připomínal spíše staršího dělníka než vedoucího kriminálního oddělení, mu pokynul do křesla.

„Jak jsi daleko, Kadleci? Tvoje hlášení jsem přečetl, s tím se nemusíš zdržovat,“– mávl rukou, když Kadlec chtěl začít od Adama.

„Našel jsem právě vražedný nástroj. Železnou trubku, teď je v daktylu. Otisky nám řeknou všechno.“

Kapitán Červený pokrčil rameny. „Myslíš? Koho máš v podezření?“ – zeptal se, ačkoliv věděl, že Kadlec nerad činí ukvapené závěry.

„Už jednou jsem si byl téměř jist a sklaplo mi. Tak počkám, až budu mít jistotu.“

„Jestli ji vůbec někdy budeš mít, nespoléhej na to,“ – řekl Červený varovně. „Otisky prstů, stopy podrážek, zapomenuté lístky a tyhle krámy, to je ideální – když to je. Ale dneska musíme počítat s tím, že zločinec si dává sakra pozor, aby něco takového nezanechal. Takže naše běžná technika nám vlastně pomáhá pouze do jisté míry, hlavně v případech, kdy jde o krádeže a loupeže a vůbec o takové věci. Ale v tomhle případě na to budeš muset jít jinak. Od člověka, Kadleci, hledat motiv. Motiv, Kadleci, to je hlavní, z toho musíme vycházet.“

„Já vím, však jsem si s tím taky nalámal hlavu a konkrétního mi z toho nevylezlo nic,“ – kývl Kadlec a vyložil Červenému podrobně své úvahy o popudech, které by Fialu, Staňka a Dvorského mohly vést k vraždě. „Ale to všechno se mi zdá být hrozně slabé,“ doložil nejistě.

Červený pokrčil rameny. „Snad ano, snad ne. Na hřišti Měcholup hodil jeden fanda po druhém pětikilovým kamenem a nebylo jeho zásluhou, že mu na ty čtyři kroky nerozbil hlavu. A to proto, že ten druhý viděl postavení mimo hru tam, kde nebylo. Nebo že ten první je neviděl tam, kde bylo, já nevím. Řekl bys, že to je motiv? To je vášeň, Kadleci, a vášeň může vést, až já nevím kam, i ve sportu. Tím neříkám, že se toho máš držet, možná, že motiv je docela jinde. Mimochodem, jak je to s těmi penězi? Proč měl ten Bernard u sebe jen dvě koruny? Když vyhrál dvaatřicet, všiml sis toho?“

Kadlec řekl Červenému o své rozmluvě s Těžkým.

Červený nakrčil nos. „Divné. Nepouštěj ho ze zřetele. Jaký je to člověk, ten Těžký? Uvažoval jsi vůbec o jednotlivých lidech?“

„Jenom letmo.“

„To je chyba. Musíš vycházet z lidí. Co jsou to zač?“

„Ten Fiala je dělník, dělá u Pozemních staveb. Teď má dovolenou. Těžký je úředník. V zastavárně, myslím. Šulc, malíř – svobodné povolání, řeklo by se. Staněk je nákupčí v OUNZU. Dvorský pracuje jako technický úředník ve Strojexportu. A Palužka je pensista. Na půlden je zaměstnaný v pokladně v nějakém bufetu. Vidíš,“ – zavrtěl hlavou – „to neříká nic.“

„Hm. Takhle ne. Ale podívej se na ně zblízka.“

Kadlec přikývl, ale hned to pustil z hlavy. „Já doufám,“ – řekl optimisticky, poněvadž Červeného připomínka se mu zdála zbytečná – „že otisky prstů na té trubce mi řeknou všechno.“ Červený zvedl telefon.

„Už by s tím mohli být hotovi. Červený,“ – hlásil se – „jak to vypadá s tou rourou, kterou tam dal nadporučík Kadlec? Podle rozboru krve a přilepených úlomků vlasů je to nástroj, kterým byl Bernard zabit,“ – opakoval pro Kadlece nahlas. „A otisky?“ Kadlec napjal pozornost.

„Ano. Žádné otisky. Několik vlákének tkaniny, děkuji.“ Červený odložil sluchátko. Pak se podíval výsměšně na Kadlece. „Vidíš, otisky! Pouze na drobných hrotech konce roury se zachytilo pár vlákének tkaniny. Bílé, nebo světle šedé. Pokus se z nich vytáhnout víc. Snad ti to pomůže,“ – Červený povstal.

V daktyloskopii se poručík Bláha chytil za hlavu.

„Lidi, copak jsme jasnovidci? Co bys chtěl vědět? Jaká to byla tkanina, co z ní bylo ušito, kdo ji nosil – nejsem Sherlock Holmes. Víš, že neumím hrát na housle.“

Kadlec se usmíval. Bláha byl odborník nejen v daktyloskopii, ale i v různých jiných oborech. Měl široké znalosti, ale jako každý znalec se domníval, že druhý ví tolik, jako on. A že některé věci jsou tak samozřejmé, že je zbytečné o nich mluvit. Jeho rozbory však byly kouskem mistrovské práce a nescházelo v nich ani to nejmenší.

Jenomže nyní nechtěl Kadlec na rozbor čekat. Proto se vyptával. „Jakého druhu je ta tkanina?“

„Batist.“

„A dá se podle jeho jakosti něco usuzovat?“

„Myslíš, z čeho pochází? S určitostí ne. Ale k čemu se batistu používá? Na pánské košile, na blůzy a na kapesníky. Mimochodem, z toho tvého kapesníku, do kterého jsi to zabalil, to není.“ Kadlec zazářil. „A kdybys dostal do rukou ten kus textilu, mohl bys bezpečně říci, že vlákna jsou vytržená z něj?“

Bláha se zamyslel a pak zavrtěl hlavou. „Asi ne. U tvého kapesníku jsme to zjistili podle materiálu. Ty máš lněný. Ale ty si asi představuješ, že na té látce bude vidět několik vytržených vláken. To ne. To jsou vlastně částečky vláken, které se nedají přesně ztotožnit. Mohl bych s určitostí říci, že pocházejí z téhož druhu a z téže kvality látky. Ale ne z téhož kusu, i kdybych ho měl v ruce. Ale ještě něco ti řeknu,“ – napadlo Bláhu a Kadlec se usmál, poněvadž Bláha pokaždé přišel ještě s troškou do mlýna – „ten rez je na povrchu roury silně otřen v těch místech, kde ji vrah držel. Čili ten rez musí být na té tkanině – na tom kapesníku nebo košili nebo co budeš hledat.“

VIII. kapitola

S rozedněním objevil se Kadlec opět na hřišti.

Mladší seržant Malina, který vystřídal Kytína, Kadlece ujistil, že od půlnoci, kdy nastoupil, se na hřišti nic nehnulo.

Kadlec se přemítavě zastavil nad hromadou trubek. Nepochyboval, že na mnohých z nich by našel otisky Staňkových, Fialových a Dvorského prstů. Fiala se Staňkem je přenášeli a Dvorský se Staňkem je přebírali. Tyto otisky by tedy nic nedokazovaly.

Prohledal každou píď země v zadním ohraničeném prostoru, kde se stala vražda, ale nenašel nic, co by se podobalo kusu látky. Vrah neměl mnoho času, uvažoval. Svůj čin zřejmě nepřipravoval. Uvědomil si však důležitost otisků prstů. Použil tedy toho, co měl u sebe. Pravděpodobně kapesníku. Pokusil se sice zavést pátrání na nepravou cestu a pomocí válce nastrojil zdání nešťastné náhody. Ale nemohl si být jist, zda tato falešná stopa obstojí. Kdyby kapesník zahodil, řekněme, že by ho zatížil kamenem a hodil přes ohradu, dalo se očekávat, že kapesník bude nalezen a podle něj zjištěn jeho majitel. Nemohl ho hodit na fotbal, poněvadž musel předpokládat, že by někoho z četných diváků zasáhl. Ostatně letící bílý předmět by vzbudil pozornost. Nemohl ho také hodit dozadu do jahodového pole, poněvadž byl zdejší a věděl, že starý zahradník po hádce se studenty bude číhat na všechno, co poletí přes ohradu. A konečně nemohl ho hodit na kurty, poněvadž tam byl příliš viditelný a mimo to tam byla Lída. Musel si ho tedy ponechat u sebe a zbavit se ho později.

Kadlec si vzdychl. Nebylo jediného důvodu, proč by vrah kapesník nevzal domů a tam ho nespálil. Proč by ho měl nechávat zde?

Přesto však si řekl, že tuto stopu prozkoumá. Kdo přicházel v úvahu? Fiala, který stál u pumpy; ale Staněk s Dvorským pracovali na té straně hromady, která byla blíž ke kurtům a byli tedy vlastně mezi Fialou a hromadou trubek. Mohl je obejít, aniž si toho všimli? Nebo mohl projít zadem? Kolik měl na to času? Byl-li vrahem Fiala, bylo možno věřit Dvorskému, že s Bernardem jako poslední mluvil – a to bylo těsně před tím, než Fiala s Dvorským spravovali na kurtu tu hadici. Fiala tedy měl čas jedině po návratu z kurtu. Ale chvíli potom vyšel ze sprchy jeden ze studentů a krátce nato byl čin objeven. Fiala by byl snad měl čas čin provést. Ale neměl čas na to – nehledě ani k tomu, že to nemohl udělat nepozorovaně – aby vzal trubku. Leda, že by se ten kus, kterým Dvorský vztekle mrštil, odkutálel až k rohu sprchy, Fialovi téměř pod nohy. Ale měl čas trubku vrátit?

Dvorský? Přišel k Bernardovi s trubkou v ruce. Své otisky mohl setřít kapesníkem a strčit ho zpátky do kapsy. Dvorský měl nejenom čas, ale i všechny možnosti. Mimo to neměl žádný důkaz o tom, že Bernarda opustil živého. Trubku potom „vztekle“ zahodil.

Staněk? Poslal Fialu s Dvorským na kurt. Pak mohl vzít kterýkoliv kus, nepozorován projít horem nebo dolem, nepozorován se vrátit, opálit konec jiné trubky a tvrdit, že samotnému mu sváření nešlo. Kapesník mohl prostě strčit do kapsy.

Kadlec pokrčil rameny. Proč Staněk posílal Dvorského zbytečně na dvorec, když tam stačil Fiala s Lídou? Aby se ho zbavil? Nebo prostě proto, že byl zvyklý někoho někam poslat a říci udělej – a raději dva než jednoho, poněvadž podle jeho mínění šly všem ruce dozadu?

Šulc, Palužka a Těžký nepřicházeli vlastně jako pachatelé vůbec v úvahu. Vražda se nemohla stát před Dvorského rozmluvou s Bernardem a po ní žádný z těch tří neopustil klubovnu.

Kadlec si uvědomil, že nepotvrzený rozhovor Dvorského s Bernardem se stal časovou osou případu. Časovým bodem, který omezil podezření na tři osoby. Na Fialu, Staňka a Dvorského.

Ale jak s tím souviselo těch zmizelých třicet korun? Kadlec se váhavě odebral do šatny. Prohlédl každý kout, každou skulinu, lezl po kolenou, vyšplhal se i na skříňky, ale po penězích ani památky. Buď tedy Těžký lhal, nebo je někdo odcizil.

Pomalým krokem se vrátil ke sprše. Jeho zrak klouzal po okolí. Tu se zastavil u drátěného pletiva, které ohraničovalo kurty. U betonové podezdívky, asi tři kroky od pumpy, ležely čtyři oharky cigaret. Shýbl se pro ně. Zbytky Partyzánek. Kytín nekouřil, mladší seržant Malina kouřil dýmku. Oharky ležely téměř na jednom místě, musel je tedy odhodit někdo, kdo zde byl delší dobu. Fiala?

Kadlec ho zastihl u snídaně. Lída, oblečená zase ve svou krátkou, křiklavou sukýnku, se točila kolem plotny a nejistě se po Kadlecovi podívala. Fiala byl oblečen jako včera; pod očima měl známky nevyspalosti.

„Dobrýtro,“ – pozdravil Kadlece – „ještě si myslíte…“ – zeptal se napjatě. „Já vám přísahám…“

Kadlec se na něho usmál. „Jen klid, pane Fiala, našli jsme nové stopy. Jestliže jste to neudělal, tak se nemusíte bát.“

„Vám se to řekne. Ale už to podezření. Víte, to je hrozný, já vím, tolik síly má málo lidí – ale řekněte, byl bych se s tou svou silou tak chlubil, kdybych to udělal?“

Fiala zřejmě ztrávil noc přemýšlením, jak by dokázal svou nevinu. A nebyl-li rafinovanější než Kadlec předpokládal, tedy jeho nevinu nad jiné dobře dokazovala jeho obhajoba, kdy stále ještě mluvil o válci jako o vražedném nástroji.

„Něco na tom je. Pane Fiala, máte kapesník?“

Fiala se na něj překvapeně podíval. „Jo. Proč?“ – sahal do kapsy.

„Tati,“ – ozvala se Lída káravě od plotny a Fiala se tázavě podíval. „Půjčím vám čistý,“ – nabízela a vytáhla z prádelníku čistý, modrý kapesník.

„Děkuji, slečno,“ – usmál se Kadlec – „mě zajímá právě ten, který má váš otec v kapse.“

Fiala vytáhl veliký, tmavě béžový kapesník, zmuchlaný a tak špinavý, že jeho základní barva se takřka ztrácela. Položil ho stydlivě na roh stolu.

„To sis nemohl vzít čistý? Jak dlouho už ho nosíš?“ – hartusila Lída. Pokud šlo o domácnost, byla zřejmě hlavou rodiny ona.

„Je kapánek od potu,“ – připustil Fiala omluvně – „a člověk si do něj taky sem tam otře ruce. To jo.“

Kadlec kapesník prohlédl. Byl plný skvrn pocházejících od potu, od mastnoty, ale i od rezu.

„Táto, tohle nevyperu,“ – řekla Lída bezmocně a vyčítavě se na Fialu podívala.

Fiala sklopil oči. „To jak jsme je přenášeli ty roury dozadu. Měl jsem ho na rameni.“

„Kdy jste je přenášeli?“

„Předevčírem. Ne, v pátek. S panem Staňkem. Já nosil ty delší kusy na rameně a on mi poručil ten kapesník. Kdybych prý se škrábl, abych nedostal otravu krve,“ – doložil omluvně.

Vysvětlení vypadalo pravděpodobně. A mohl si je u Staňka ověřit. Mimoto tmavě béžová barva kapesníku odporovala zjištění rozboru.

Dal si ukázat i ostatní Fialový kapesníky, čisté i špinavé, poněvadž bylo možné, že Fiala přece jen včera použil jiného kapesníku. Ale prohlídka Fialu očistila. Kadlec shlédl asi dva tucty kapesníků, pocházejících zřejmě z různých nákupů, ale žádný z nich nebyl světlý. Fiala nebo ten, kdo mu kapesník kupoval, zřejmě uvažoval o jejich praktičnosti a vybíral kapesníky s tmavým podkladem. Byly zde modré, červené, hnědé, zelené, béžové, vesměs ostrých barev, ale nebylo ani stopy po kapesníku bílém nebo světle šedém.

Kadlec vytáhl krabičku cigaret a nabídl Fialovi, který právě dojedl.

„Děkuju, zapalte si, ale já nekouřím,“ – odmítl Fiala.

Kadlec si nenápadně prohlédl jeho prsty. Byly zašlé, nepěstěné, ale kolem ulámaných nehtů neměly tu žlutou barvu, která charakterizuje prsty kuřáka.

Zapálil si tedy sám a vyšel opět ven. Místo, kde našel oharky, prozkoumal znova. Ale ačkoliv hledal velmi pečlivě, nenašel zápalky. Kuřák měl tedy zapalovač nebo kouřil a zapaloval si na místě, odkud sem mohl oharky hodit. Kadlec se rozhlédl. Přímo nad pumpou, o něco výše, než je výška dospělého člověka, bylo okénko sprchy.

Kadlec tam vešel. Celá místnůstka byla zeleně kachlíčkovaná. V rohu byla plynová karma, o stěnu stála opřena dřevěná mřížka, nad ní byly ve zdi tři věšáky a pod oknem u zdi stála obyčejná, dřevěná lavice.

V rohu pod oknem našel jednu vypálenou zápalku. Ti dva studenti – napadlo ho. Kouřili zde a vyhazovali oharky oknem. Pak se zamračil. Oharky byly téměř na jednom místě. Vyňal z krabičky cigaretu a rozlomil ji na několik kousků, které házel z okna. Ačkoliv se snažil házet stejnou silou a pokoušel se mířit na jedno místo, shledal, že některé kousky proletěly drátěným pletivem a padly až na dvorec, kdežto jiné skončily svou dráhu hned pod oknem, kde včera stál pumpující Fiala. Zavrtěl hlavou. Ne, ti chlapci by si byli dali pozor, aby nehodili některý z oharků Fialoví na hlavu. Mimoto bylo přece pro ně mnohem pohodlnější hodit oharky do kbelíku s nečistotou.

Pak ho napadlo, že chlapci čistili odtok. To byla špinavá, mokrá práce, která musela poznamenat i jejich ruce. Ale papír na oharcích byl čistý. Nekouřili tedy při práci, ale po ní. Oharky vyhazovali z okna, poněvadž to bylo v daném okamžiku příhodnější. Proč? Protože zřejmě stáli u okna a mohli vidět, kam oharky padají.

Kadlec si prohlédl lavici. Při vybírání zaneseného odtoku se chlapci nemohli vyhnout tomu, aby nešlapali v nečistotě a na lavici byly otištěny rýhované stopy zamazaných podrážek jejich tenisek. Když odtok vyčistili, stoupli si zřejmě na lavici a opřeni o okno dívali se ven a kouřili nad pumpujícím Fialou. Proto házeli oharky z okna. Pak by ovšem viděli celou dobu Fialu i každého, kdo prošel kolem něho. Nemuseli být však viděni, poněvadž okno bylo výš.

Kadlec se rozjel za nimi.

Studenti byli doma sami. Kadlecovi se zdálo, že včerejší nejistota s nich spadla. V jejich očích viděl spíše zájem a zvědavost.

„Mládenci, včera jsme to vzali trochu zkrátka. Možná, že si vzpomenete ještě na pár podrobností, které by mi mohly pomoci. Podívejte, mně nic nenamluvíte, já dobře vím, že jste mi včera něco zamlčeli.“ Menší chlapec se ošil. Pohledem se poradil s druhým a pak připustil. „To je pravda. My jsme mysleli, že to s tím nemá co dělat, pane nadporučíku. Ale dneska jsme si už říkali, že vám to radši řeknem. Víte, když na nás pan Staněk tak vybafl – s ním je to někdy k nevydržení. A kdyby si na nás zasedl… prostě, vy mu to neřeknete, s tím čištěním jsme byli hotovi za chviličku, ale nechtěli jsme, aby nás do něčeho hnal, on to dobře říkal. Tak jsme si stoupli na lavici, dívali jsme se ven a kouřili a povídali.“

„Potichu, aby vás Fiala pod oknem neslyšel, že?“

Chlapci zavrtěli hlavami. „Ta muzika od vedle řvala tak, že jsme se sotva slyšeli, i když jsme mluvili normálně. A to jsme stáli těsně vedle sebe, poněvadž to okno není velké. Ale neřeknete to panu Staňkovi!“

„Nebojte se. Kam jste házeli oharky?“

„Ven. Najdete je u podezdívky. My jsme se sázeli, kdo k ní dohodí blíž.“

„A zápalky?“

„Zápalky? Já nevím,“ – menší se tázavě podíval na svého mlčenlivějšího druha – „ty jsi zapaloval“.

„Sirky jsem házel do kýblu.“

To souhlasilo s Kadlecovým nálezem. Jedna zřejmě padla vedle. „A celou dobu jste se dívali z okna? To vás tak bavilo? Vždyť venku se přece nic nedělo.“

„No jo,“ – zasmál se mluvčí – „to víte, panu Staňkovi bych to říci nemohl, ale vám jo; nic se nedělo, to je pravda, ale pořád to bylo příjemnější, povídat si pěkně v chládku, než dát se prohánět venku v tom parnu. A pan Staněk by si byl už něco našel.“

„Ani na chvíli jste se od toho okénka nevzdálili?“

„Ne.“

„A všimli jste si, kdo všechno chodil kolem?“

„Aby ne. Na to nebylo třeba velkého všímání. Jenom pan inženýr Dvorský tam šel. A za chvíli zase zpátky.“

„Jinak jste neviděli nikoho?“

„Jako jít nebo vůbec?“

„Vůbec.“

„No pod námi pumpoval správec a Lída kropila kurt.“

„Fiala pumpoval celou dobu, co jste tam stáli?“

„Ano. Jedině, když se Lídě zase urval ten nástavec, tak běžel na kurt. Pomáhal mu pan inženýr.“

„A když to spravili, nešel Fiala dozadu?“

„Ne, stoupl si zase k pumpě.“

„Jste ochotni na to přísahat?“

„Ano,“ – řekli dvojhlasně.

„To je vážná věc, chlapci,“ – upozornil je Kadlec naléhavě – „to je náramně důležité svědectví. Jestli si nejste docela jisti, tak mi to řekněte. Můžete doopravdy odpřísáhnout, že potom, kdy Dvorský šel dozadu a vrátil se, nešel dozadu Fiala a že se od pumpy nevzdálil nikam než na kurt, odkud se zase vrátil rovnou k pumpě?“

„To klidně odpřísáhneme, poněvadž je to čistá pravda,“ – řekl menší z chlapců a větší kývl.

Toto svědectví snímalo s Fialy všechno podezření. Aniž o tom věděl, byl Fiala celou dobu pod přímou kontrolou. Podezření se zúžilo na dva muže.

„A teď ještě jedna věc, hoši,“ – řekl otcovsky – „člověk někdy udělá věc, za kterou se stydí. Ale všechno se dá urovnat po dobrém a v tichosti.“

Chlapci se na něho nechápavě podívali.

„Nenašli jste včera v šatně, když jste se oblékali – myslím už po tom neštěstí, než jsme přijeli my – nějaké peníze?“

„Nenašli, to je fakt. Ztratilo se něco?“

„Ztratilo. A nebyl tam nikdo jiný než vy.“

Menší chlapec pobouřeně vyskočil. „Snad si nemyslíte, že jsme něco vzali! Copak jsme zloději?“

„Nic ve zlém, chlapci,“ – téměř se omlouval Kadlec, vida jejich rozhořčení. „Víte, mě napadlo, když jste byli včera tak nejistí, jestli jste neudělali tuhle hloupost.“

„To bylo k vůli Staňkovi,“ – Kadlec si všiml, že chlapec v rozhořčení vynechal slůvko pan, které jindy důsledně připojoval – „poněvadž on je na nás takový… no, všichni kluci se ho bojí. Ale krást – co si o nás myslíte.“

„Já myslel, jestli jste to nenašli?“

„Tak bychom to odevzdali. Vidíte, jestli to bude na nás…“ – řekl chlapec nešťastně – „bylo to hodně?“

„Třicet korun.“

„Třicet korun?“ – opakoval chlapec nevěřícně. Pak zavrtěl hlavou. „To by přece nestálo nikomu za to. Ani nám študákům. Vy nám nevěříte?“ – dodal úpěnlivě.

„Věřím, chlapci,“ – řekl Kadlec a myslel to doopravdy. A v uších mu zněla chlapcova slova; to by přece nestálo nikomu zato.

Student měl pravdu. Ale to znamenalo, že Těžký lhal. Vzpomínal na rozhovor s ním. Už při něm měl pocit, že Těžký nemluvil pravdu, když říkal, že peníze Bernardovi dal. Ale měl pocit, že mluví pravdu, když vyprávěl, jak je Bernard nechtěl nechat v kapse trenýrek a nesl je do šatny. V čem vězel rozpor? V první části Těžký nemluvil pravdu, v druhé ano. Nedal Bernardovi peníze, ale Bernard nesl něco do šatny. Tak to zřejmě bylo. Ale co tam nesl?

V kanceláři si znovu přerovnal v hlavě všechno, co vypátral. Svědectví obou studentů bezpečně vyloučilo Fialu jako pachatele. Podezření se zúžilo na Staňka a Dvorského. Ale byla to skutečně pravda? Mohl ostatní opravdu vyloučit – lámal si hlavu.

Proti Palužkovi mluvily otisky prstů na držadle válce. Ovšem tyto otisky byly nesporně vysvětleny. Vznikly při přenášení. Mimo to Palužka měl dokonalé alibi. Těžký i Šulc dosvědčovali, že Palužka se po celou dobu nevzdálil z klubovny. Ještě těsně před objevením vraždy kritizoval Šulcovu hru.

Těžký – Kadlec si povzdychl – Těžký zřejmě lhal. Ale z klubovny se vzdálil jenom jednou a po jeho rozmluvě s Bernardem mluvil s Bernardem ještě Dvorský. To ho tedy rovněž vylučovalo.

Šulc opustil klubovnu až po Těžkém. Svou delší nepřítomnost vysvětlil celkem nejapně. Po návratu do klubovny byl zřejmě nervózní. Proti němu mluvila i jeho večerní návštěva hřiště, kterou zdůvodňoval hledáním neexistujícího klíčku od skříňky. Proti němu mluvilo i jeho překotné telefonické volání Květě Bernardové. Jenomže Dvorský se slovně střetl s Bernardem po Šulcově návratu do klubovny. To tedy vylučovalo i jeho.

Zbýval tedy skutečně Staněk s Dvorským. Důležité bylo zjistit, kdo z nich měl u sebe kapesník, nebo nějaký kus látky, kterého by mohl použít k tomu, aby na trubce a na válci nezanechal otisky prstů.

Zavolal proto Staňka a požádal ho, aby obtelefonoval všechny, kdo byli včera na hřišti a pozval je tam opět na dnešní odpoledne.

IX. kapitola

Ke čtvrté hodině odpolední přišel nadporučík Kadlec opět na hřiště. Přivítaly ho tázavé pohledy účastníků včerejší události, kteří byli shromážděni před vchodem do Fialova bytu. Chyběli pouze oba studenti, ale Staněk se Kadlecovi omlouval, že je nemohl nijak uvědomit.

„Stejně počítám, že přijdou i bez říkání. Co by dělali?“ – doložil, čímž vyjádřil místní všeobecné mínění, že totiž v takovém počasí není možno jít někam jinam.

„Ale víte,“ – zaútočil Staněk – „že ten váš seržant,“ – ukázal na uniformovaného seržanta, postávajícího u rohu klubovny, aby měl přehled jak přes vchod klubovny, tak přes vchod do pánské šatny – „nás vůbec nechce pustit do šatny?“

„Na můj rozkaz,“ – usmál se Kadlec jeho rozhořčení. „Ale nerozčilujte se, doufám, že po dnešku již toho nebude třeba. Potřeboval bych, abyste mi ukázali, co jste měli včera na sobě. Začneme třeba s vámi, pane Staňku.“

Sledován Kadlecem, vešel Staněk do šatny, odemkl svou skříňku a vytáhl černé plavky, které visely uvnitř na hřebíku.

„Já měl tyhle plavky, nevypadá to zrovna tenisově, já vím, ale když člověk dělá špinavou práci, a já se pořád v něčem rýpám, tak to by mi žena bílé trenýrky nestačila prát. Ty bílé,“ – ukázal na trenýrky, visící na vedlejším hřebíku – „ty si beru, až když jdu hrát.“

Kadlec si prohlížel černé vlněné plavky. Nebyly právě nejčistší, kromě jiných skvrn nesly i stopy rezu, jak si Staněk o ně otíral ruce. Ale hlavně neměly kapsu. A jejich rozměry naprosto nepřipouštěly, že by Staněk pod ně mohl cokoliv ukrýt.

Přesto však se ještě zeptal. „Vy nenosíte kapesník?“

Staněk se ušklíbl. „Nejlepší odpověď by byla, že ho nepotřebuji, poněvadž nemám ani čas si utřít nos. Ale pravda je, že ho nosím, jako každý civilizovaný člověk. Ne ovšem když mám tyhle plavky. Jenom v trenýrkách. Ty mají kapsu.“

Kadlec ho nespokojeně požádal, aby mu do šatny poslal inženýra Dvorského.

„Abyste zase neřekl, že si vás nechávám až nakonec,“ – přivítal inženýra, na jehož obličeji bylo vidět, že čeká na příležitost, aby se mohl ohradit proti nějaké domnělé křivdě. Divná povaha – pomyslel si.

Dvorský podal Kadlecovi bílé trenýrky, na jejichž bocích byly hnědavé šmouhy, zřejmě jak si do nich Dvorský otíral ruce. Vzadu byly ještě zbytky stehů po kapsičce, ale kapsička chyběla.

Kadlec trenýrky prohlížel se zvláštní pečlivostí. Černé plavky bez kapsy a bez možnosti úkrytu vylučovaly Staňka. Zbýval tedy Dvorský, ale odpáraná kapsička Kadlece mátla.

„Vy jste si odpáral tu kapsičku?“ – zeptal se Kadlec a Dvorský se zaškaredil. „To akorát, jsem zvyklý mít vždycky po ruce kapesník, a kam ho mám teď dávat. Ale tuhle, jak jsme opravovali to pletivo, to víte, Staněk mě taky zapřáhl, tak jsem se nějak chytil za kus drátu a kapsa se mi z poloviny utrhla. A žena je venku, tak mi to neměl kdo přišít. Proto jsem to radši odpáral celé. Ale tady ji mám,“ – podal Kadlecovi kapsičku, položenou v horní přihrádce skříňky. „Až se žena vrátí, tak mi to přišije. Já na tyhle ženské práce nejsem.“

„To znám,“ – usmál se Kadlec, aby Dvorského přiměl k řeči. „Slamění vdovci jsou ti nejubožejší tvorové pod sluncem.“

„No vidíte,“ – chytil se Dvorský – „a to si manželka ještě myslí, kdoví jak si tady neužívám. Podívejte se na ty trenýrky, čert mi byl toho Staňka dlužen, jsou samý rez. Ale já prostě nesnesu špinavé ruce. Tak jsem si je holt otíral o trenýrky“.

Kadlec znovu prohlížel místo, kde původně byla kapsička. Několik šmouh v okolí tohoto místa ukazovalo, že Dvorský zřejmě automaticky sahal po kapesníku. Představil si žlučovitého Dvorského, jak naučeně sáhne do kapsy po kapesníku a když nenajde ani jedno ani druhé, vztekle zavrčí a s nechutí si utře ruce o boky. Byl si jist, že kdyby Dvorský měl včera u sebe kapesník, nebo jakýkoliv jiný kus látky, o který by si mohl otřít ruce, byl by ho automaticky použil a jeho trenýrky by se skvěly bezvadnou čistotou. Skvrny na trenýrkách bezpečně dokazovaly, že nic takového neměl.

Potom si pro formu nechal ukázat trenýrky Šulcovy, Těžkého a Palužkovy. Všechny tři měly kapsičky a v nich kapesníky, mírně používané, ale na žádném z nich nenalezl stopy rezu.

Váhavě vyšel ze šatny. Všechny teorie, které si pracně zkonstruoval, se rozpadly vniveč. Ani Staněk, ani Dvorský neměli možnost vraždu spáchat, neměli-li po ruce kus tkaniny, jejíž stopy zůstaly na vražedném nástroji.

Ale ostatní měli bezpečné alibi, které vylučovalo i je. Kdo to tedy udělal? Kadlec viděl, že musí začít znovu. Někde se dopustil chyby, přehlédnutí, které odvedlo pozornost od skutečné stopy.

Pomalu kráčel do klubovny, sledován napjatými pohledy členů oddílu, kteří se ho neodvážili rušit otázkami a uvažoval o dalším, vlastně novém postupu.

V duchu si bleskurychle zrekapituloval svá dosavadní zjištění.

Mohl bezpečně vyloučit Fialu, poněvadž svědectví obou studentů mu dávalo alibi pro každý okamžik kritické doby.

Musel vypustit i Staňka a Dvorského, poněvadž nyní se přesvědčil, že i když měli možnost čin spáchat, pokud jde o přístup na místo vraždy, chyběl jim zase prostředek k tomu, aby nezanechali otisky prstů. Zbývali tedy tři lidé v klubovně. Z nich svědectví dvou dávalo jistotu, že pachatelem není Palužka. Ale Těžký a Šulc? Po Těžkém mluvil s Bernardem ještě Dvorský. Tato skutečnost ho tedy stavěla mimo podezření také.

Kdežto Šulc – Kadlec se zamyslel. Šulc několikrát zalhal. A to i v případech, kdy podle Kadlecova názoru lhát nutné nebylo. Svou poměrně dlouhou nepřítomnost v klubovně vysvětlil dost neurčitě. Ovšem neměl možnost dostat se neviděn k Bernardovi.

Kadlecovi blesklo hlavou, zda tuto možnost opravdu neměl. Neprošel předem kolem pumpujícího Fialy – za to ručilo svědectví obou studentů. Ale nemohl projít zadem, kolem ohrady, za zády svářejících Staňka a Dvorského?

Rozhlédl se a jeho zrak uvítal oba studenty, kteří právě dorazili a pod dojmem celkového napětí se ostatních potichu vyptávali.

Kadlec jim pokynul. „Mládenci, ještě na slovíčko.“

Chlapci kráčeli za ním do klubovny. Kadlec otevřel dveře a pobídl je k usednutí.

„Tady je prachu,“ – řekl menší z nich, přejížděje prstem skleněnou desku na stole. Jeho prst zanechával v usazeném prachu zřetelnou stopu. „Nesedejte si, židle nejsou o nic lepší. Musíme to kapku utřít. On Fiala…“ – nedokončil a rozhlížel se po něčem, čím by utřel prach.

Jeho zrak padl na kus hadru, který ležel na okně hned vedle dveří. Již po něm vztahoval ruku, když ho Kadlec zarazil výkřikem.

„Nechte to ležet!“ – vyrazil, až chlapec sebou trhl.

Kadlec rychle přistoupil k oknu a opatrně hadr prohlížel. Byl to zbytek šedavé, hodně seprané batistové košile a bylo zřejmo, že ho bylo několikrát použito k utírání prachu. Tmavošedé šmouhy byly svědectvím toho, že prachu bývá v klubovně víc než dost. Ale hadr nesl i červenavé šmouhy, nepochybně pocházející od rezu. Nepochyboval o tom, že má v ruce právě ten kus látky, který hledal. Kus látky, kterého vrah použil k tomu, aby jím obalil konec trubky a držadlo válce, takže nezanechal otisky prstů. Jak se však ten hadr mohl octnout v klubovně?

Z včerejšího vyšetřování si pamatoval, že Těžký včera po Šulcově příchodu utíral stůl, zřejmě právě tímto hadrem, který ležel na okně a který tam potom položil zase zpátky. Kdokoli ho mohl odtamtud vzít a po činu zase vrátit. Ovšem, vzhledem k tomu, že Dvorský, Fiala a Staněk pracovali venku, neměli možnost se k hadru přiblížit před vraždou. Každý z nich by ho byl mohl vrátit, poněvadž na příchod vyšetřovací skupiny čekali všichni v klubovně. Ale žádný z nich neměl možnost ho nepozorovaně sebrat.

Právě tak nemožné bylo, aby si někdo hadr schoval u sebe již v době, kdy Staněk dával brigádu teprve dohromady. Staněk a Fiala vůbec do klubovny nevkročili a Dvorský, který byl v neustálé oposici a hádce s Bernardem a Šulcem, byl zase příliš na očích, než aby to mohl udělat nepozorovaně.

Podezření se tedy obracelo proti třem lidem v klubovně. U dvou z nich to bylo podezření čistě teoretické. Kdežto u třetího? Kadlec se domníval nalézt příčinu Šulcovy včerejší večerní návštěvy. Šulc, ten Šulc, který působil tak sympatickým dojmem, se zřejmě včera večer vrátil právě pro tento špinavý kus látky, který mohl Kadlece uvést na stopu toho, že pachatele musí hledat mezi trojicí v klubovně. Proč se ovšem hadru nezmocnil již odpoledne, kdy spolu s ostatními čekal v klubovně?

Odpověď byla nasnadě. Neštěstí vybičovalo nervozitu a jakýkoliv neobvyklý čin by byl vzbudil pozornost a podezření všech lidí, kteří v klubovně byli. Nehledě k tomu, že mu každý pokus zmocnit se hadru znemožnil Staněk, který nevydržel nečinně čekat a chopil se alespoň hadru a začal automaticky utírat stoly.

Nyní bylo nutno zjistit, jestli se mohl Šulc dostat neviděn k Bernardovi.

Kadlec se obrátil k oběma studentům. „Řekněte mi ještě jednou,“ – požádal je – „ale přesně, minutu po minutě, jako to vypadalo, když jste se rozhodli opustit sprchu. Dívali jste se z okénka, Fiala se vrátil z kurtu, začal zase pumpovat, vy jste se sebrali…“

„Ba ne,“ – zavrtěl hlavou menší chlapec – „tak rychle to nešlo. Když Fiala začal zase pumpovat, řekl jsem Vaškovi, aby mi dal ještě cigáro. Poněvadž to nevypadalo, že by venku už byli hotovi. Jenomže Vašek měl už jenom prázdnou krabičku.“

„Prázdnou ne,“ – opravil ho větší – „byl tam ještě ten půlčík.“

„Máš pravdu,“ – přikývl menší – „na to jsem zapomněl. Ten jsme si ještě zapálili a kouřili ho společně. Když už jsme ho mohli sotva udržet v prstech, tak ho Vašek upustil a on se zakutálel pod lavici. Já Vaškovi říkal, aby ho sebral, že by nám pan Staněk vynadal. Tak slezl, sebral ho a hodil do kbelíku. Pak vylezl zase nahoru, a když jsme neměli co kouřit, tak nám začala být dlouhá chvíle. No tak jsme si řekli, že to riskujeme a že řekneme, že už jsme hotovi. Tak jsem vyšel ven…“

„A viděl jste, jak Staněk s Dvorským svářejí.“

„Ano.“

„A řekl jste jim, že už jste s tím hotovi.“

„Ano.“

„A oni vás slyšeli? Pokud se pamatuji, tak hrála ta hudba a mimo to Staněk s Dvorským měli na hlavách ty kukly a dívali se do plamene. Přesto vás hned viděli a slyšeli?“

„No to ne,“ – ošil se mládenec – „víte, to bylo tak. Já jsem vyšel ven a oni si mě vůbec nevšimli.“

„Byli obráceni obličeji k vám?“

„Ano. Ale měli sklopené hlavy, a jak jste říkal, dívali se do plamene. Tak jsem si sedl k nim na bobek a chvíli jsem na ně koukal. Teprve za chvíli.“

„A věděli, že tam sedíte?“

„Kdepak,“ – usmál se chlapec – „copak myslíte, že by mne pan Staněk nechal jenom sedět a koukat? Aspoň by mi dal něco podržet. Já myslím, že když člověk kouká do toho plamene, tak vůbec nevidí, co se děje okolo. Nebo aspoň né moc. Teprve za chvíli, když jsem začal mluvit a to hodně nahlas, a když jsem ztratil rovnováhu, tak si mě všimli.“

„Myslíte tedy, že byste kolem nich mohl přejít, aniž by to zpozorovali?“

„Celý regiment by mohl kolem nich přejít a oni by o tom nevěděli,“ – zasmál se chlapec.

„Výborně, děkuji vám,“ – řekl Kadlec spokojeně a poslal je ven s prosbou, aby k němu poslali Staňka.

Staněk se nevrle usadil. „Pořád lítáme sem a tam,“ – huhlal – „tak už víte, kdo to udělal?“

Kadlec se musel usmát jeho netrpělivosti. Ještě včera by byl tuto otázku přičítal nervozitě a nejistotě, ale dnes už Staňka natolik poznal, že pochopil, že pramení pouze z touhy po nějaké činnosti.

„Já vím,“ – řekl mu klidně – „vypadá to, jako bych chodil pořád dokola. Ale člověk skládá střípek ke střípku a najednou máte celou mosaiku. Řekněte mi, včera, když jste svářeli ten poslední kousek, před tím než jste našli toho Bernarda, jak to Vypadalo?“

„Jak to vypadalo? Jak by to vypadalo, prostě já dělal a Dvorský se mi tam u toho pletl. A pak přišel ten kluk…“

Kadlec ho zarazil. „Moment, svářeli jste poslední kus roury. Ten mládenec vyšel ze sprchy a řekl vám, že už jsou hotovi s tím čištěním. Řekl vám to hned, jak vyšel?“

„Samozřejmě.“

„Nedíval se na vás chvíli?“

„Ne. Já nemám rád, když mě někdo okukuje. A zvlášť nemám rád, když se mi někdo dívá do ruky. Prostě jak vyšel, tak mi to řekl a já ho poslal, aby to vylil dozadu.“

„To stačí,“ – řekl Kadlec ještě více uspokojen, zavolal si Dvorského a zeptal se ho totéž.

Dvorský neodpovídal tak jistě, ale přece jen byl přesvědčen, že chlapec se ozval hned, jakmile se objevil ve dveřích.

Kadlec byl na výsost spokojen. Myšlenka, která ho napadla, se ukázala správná. Staněk a Dvorský, zabráni do práce, ohlušeni vyhrávající hudbou a do jisté míry oslepeni plamenem autogenu nevnímali, co se děje kolem nich. Student mohl stát u nich třeba hodinu, a kdyby je byl na sebe sám neupozornil, těžko by si ho všimli. Přitom však, a to bylo pro Kadlece nejdůležitější, byli oba pevně přesvědčeni, že chlapce viděli hned.

Z toho vyvodil další. Přítomnost Staňka a Dvorského, kterou dosud považoval za důkaz toho, že k Bernardovi nebylo možno proklouznout zadem kolem ohrady, tímto důkazem nebyla. Kdokoliv z trojice v klubovně mohl za jejich zády projít, vzít cestou trubku, protáhnout se kolem ohrady, zabít Bernarda, položit trubku na místo a vrátil se zpátky do klubovny, aniž si toho svářející dvojice všimla.

Náhle si Kadlec uvědomil, že tohle Šulc zjistil, už když si vyměnil práci s Bernardem a šel do klubovny. Znal tedy tuto celkem bezpečnou cestu. Ovšem tuto vědomost si nenechal pouze pro sebe, ale řekl o tom i Těžkému a Palužkovi. A proč by to dělal, kdyby zamýšlel vraždit? A neměl-li v úmyslu vraždit v době svého příchodu do klubovny, co mu později mohlo tento úmysl vnuknout?

Ano, zase jsem u toho, pomyslel si nešťastný Kadlec. Motiv, kde je motiv, nikdo přece nevraždí bez příčiny.

Hlavou mu bleskla myšlenka na nevysvětlitelnou ztrátu třiceti korun z Bernardovy kapsy. Nevěděl, jak by to mohlo souviset, ale byl v situaci, kdy si nemohl dovolit pustit ze zřetele ani tu nejmenší stopu, poněvadž zatím nedokázal domyslet, kam by ho mohla přivést. Pozval proto k rozhovoru Těžkého.

Těžký usedl s výrazem, který se velmi lišil od jeho včerejší jistoty. Jeho oči neklidně těkaly a vyhýbaly se setkání s Kadlecovým zrakem. Cigaretu oklepával nepřirozeně často. Když mu Kadlec řekl, že mu pořád vrtá hlavou záhada těch zmizelých třiceti korun, Těžký si lehce olízl rty, zhluboka se nadýchl a mírně zčervenav prohlásil.

„Ja vám to řeknu popravdě. Byl bych vám to řekl už včera, jenomže vy jste mě zaskočil před Emou a já jsem s ní měl k vůli tomu již jednou malér. Víte, já si rád zahraju. Ale já nevím, buď to neumím, nemám štěstí nebo co, prostě prohraju, na co sáhnu. A ono to leze do peněz. Já už byl dlužen každému, na koho jsem se podíval. Žena se toho domákla a byl oheň na střeše. Věřil byste, že to došlo tak daleko, že už začla mluvit o rozvodu? No tak jsem jí slíbil, že už nikdy nebudu hrát na dluh. Jenomže sliby chyby, znáte to, a tak už jsem v tom zase. Ale Erna se o tom nesmí dozvědět. Ona by byla vážně schopna se se mnou dát rozvést.“

„Tedy těch třicet korun nezmizelo,“ – pochopil Kadlec.

„Bodejť by jo, nemohlo zmizet, poněvadž jsem je Bernardovi nedal. Prohrál jsem dvaatřicet korun, dvě koruny jsem mu dal a třicet jsem mu připsal.“

Těžký vytáhl z náprsní tašky papírek, který podal Kadlecovi. Byla na něm řada čísel pod sebou, všechna přeškrtnuta mimo poslední, s částkami neustále stoupajícími. Předposlední číslo, rovněž škrtnuté, bylo dvěstěčtyřicet, kdežto poslední bylo nepřeškrtnuté a bylo o třicet vyšší.

„Tady je těch třicet korun,“ – řekl Těžký vítězně.

Kadlec mu papírek vrátil. „Ale proč mi to Šulc neřekl?“ – podivil se.

„Nepovažoval to za důležité. Zrovna tak jako já včera odpoledne, když jste mě tady prvně vyslýchal. Poněvadž já myslím,“ – Těžkému se jeho přiznáním zřejmě vrátila jeho bývalá jistota – „že tohle s tou vraždou nemá vůbec co dělat. Nemáte mě přece za tak hloupého, že bych vraždil k vůli dvěstěsedmdesáti korunám.“

„Ne, tohle rozhodně není důvod k vraždě,“ – řekl Kadlec přemýšlivě. „Ale řekněte mi,“ – doložil úpěnlivě – „kdo tady vůbec nějaký důvod měl? Jak já to vidím, tak nikdo. A to je to nejhorší. Bez důvodu přece nikdo nevraždí, leda šílenec. Já už začínám být na pochybách, že se ta vražda doopravdy stala.“

V rozpacích kráčel Kadlec s Těžkým ke skupince čekajících lidí.

„Myslím, že pro dnešek vás už nebudu potřebovat. Lituji, jestli jsem sem někoho zval zbytečně. Ale nemohl jsem předpokládat, že se moje pátrání takto obrátí.“

„Sherlock Holmes v koncích,“ – ušklíbl se Šulc, vycítiv zřejmě Kadlecovu nejistotu. „Já si myslím, že vám chybí ty housle. To je málo platné, detektiv bez houslí, to prostě není ono. Ale vážně,“ – přešel náhle z lehkého tónu do překvapující opravdovosti – „já si z toho dělám legraci, ale ono na tom není nic k smíchu. Kdybych vám mohl nějak pomoci.“

Kadlec se na něj studeně podíval.

„Mohl byste,“ – řekl mu pomalu – „ale zatím děláte všechno jiné nežli to. Třeba kdybyste mi řekl pravdu, proč jste se sem včera večer vrátil.“

„Vždyť jsem vám to říkal,“ – vyjel Šulc.

Kadlec se usmál. „Tak mi půjčte ten klíček k vaší skřínce. Jistě jste ho už našel.“

V Šulcových očích se na okamžik objevila známka nejistoty. Pak se krátce zasmál. „Už jste na to přišel? Bohužel, to byla jediná výmluva, která mě napadla. Člověk není moc nápaditý. Ale věřte mi, nakonec, proč bych vám neřekl pravdu,“ – opřel se o dveře Fialova bytu, ale dveře povolily a Šulc se svalil na práh. „Kruci,“ – zavrčel vztekle, vstávaje a oprašuje si světlešedivé kalhoty.

Za jeho zády se vynořila Fialova brunátná tvář. „Chtěl jste něco?“ – dotazoval se Šulce nevraživě. „Heleď, tady nemáš co dělat,“ – obrátil se za sebe a pokynem ruky zahnal Lídu vykukující z kuchyně zpátky do místnosti.

„Ale nic,“ – řekl Šulc – „jenom jsem se seznámil se zemí. Ta přitažlivost pořád ještě funguje.“

„Chtěl jste mi něco říci,“ – připomněl mu Kadlec.

Šulc zavrtěl hlavou. „Ba ne, já jsem si to rozmyslel. Ale moje čestné slovo, s tou vraždou to nemá co dělat. Nemusíte mi věřit, jestli nechcete. Zatknete mne?“ – doložil se svou obvyklou ironií.

Kadlec zavrtěl hlavou.

Tu se ozval svárlivě Staněk. „Pořád ještě nesmíme do šaten? Klubovna, no vzal ji čert, nakonec můžeme být venku, ale práce mi stojí. Já musím dodělat ten odtok. Už jste si to přeměřili, ofotografovali, a já nevím co, a pořád tam stojí ten váš cerberus.“

„No jo,“ – přidal se mírně Paluška – „to má Staněk pravdu, s tím odtokem se musí něco udělat.“

Kadlec měl za nepravděpodobné, že by ještě mohl najít něco, co dosud přehlédl.

„Máte pravdu,“ – řekl proto Staňkovi – „není důvodu, proč bych vás měl nadále omezovat. Klidně se do toho dejte a udělejte třeba deset odtoků. Když vám na tom tak záleží.“

X. kapitola

Kadlec dal mladšímu seržantovi příkaz, aby do pátracího oddělení dovezl pečlivě zabalený kus batistového hadru, který nalezl v klubovně a pak kráčel pomalu mezi ohradami k tramvaji.

Ze zadumání ho vyrušilo halasné troubení šedivého Minoru za zády. Trochu očekával, že mu Šulc nabídne svezení, ale ten se jen zašklebil z okénka, přidal rychlost a zmizel. Kadlec tedy chtě nechtě naskočil do právě se rozjíždějící tramvaje a v duchu si napařil pokutu za naskakování.

Vytáhl automaticky svůj zápisník a našel Šulcovu adresu.

Šulc mi chtěl něco říci – pomyslil si – ale něco mu v tom zabránilo. Byl rozhodnut mluvit, ale změnil své rozhodnutí, když se objevil Fiala.

Napadlo ho, že i při včerejší večerní návštěvě mu Šulc řekl výmluvu o klíčku, když zaslechl Fialu. Jaký vztah byl mezi Šulcovým mlčením a Fialovou přítomností? Nehrála zde přece jenom nějakou roli Lída?

Kadlec si pomyslel, že by nebylo nerozumné se Šulcem promluvit mezi čtyřma očima. To, že Šulc nebydlel daleko, považoval přímo za pokyn osudu.

Jel pouhé dvě stanice, potom vystoupil a kráčel širokou alejí, lemovanou vilami.

Nebydlí si špatně, blesklo mu hlavou, když zvonil u dřevěných vrátek, od kterých vedla krátká, růžemi lemovaná cestička k nízké vile. Vedle vrátek byly mohutné dveře přikrčené garáže.

Po chvíli se otevřely dveře vily a objevila se starší, kulatá paní v zástěře.

„Hledáte pana Šulce?“ – otázala se, a když Kadlec přikývl, pokračovala – „to máte smůlu, zrovna odjel.“

Kadlec se zarazil. „Domníval jsem se, že právě přijel.“

„Jo,“ – kývla paní – „ale letěl nahoru, jako by mu za zády hořelo, div mi kbelík neporazil a v tu ránu zase sedal zpátky do vozu. Nesl nějaký obraz. Asi byl jenom pro něj.“

„Jaký obraz?“ – otázal se Kadlec.

„To nevím. Jak to mohu vědět, když ho měl zabalený do nějakého lajntuchu, nebo do čeho. Asi aby mu to jeho veledílo nikdo neuhranul,“ – paní zřejmě neměla velké mínění o Šulcově tvorbě.

„Hm. To je škoda. A nevíte, kdy se vrátí?“

„Asi pozdě. Vždycky hauzíruje po nocích, tak proč by měl zrovna dneska dělat vyjímku?“ – ušklíbla se paní.

Kadlec poděkoval a váhavě se obrátil zpátky k tramvaji. Když zatáčel kolem rohu na hlavní třídu, zahlédl v dálce šedivý Minor.

Že by se už vracel? Podivil se tomu, obrátil se a pomalu kráčel znovu k vrátkům.

Zaskřípění brzd za jeho zády a Šulcův hlas mu oznámily, že se nemýlil.

„Tak vy jste tu přece dřív než já?“ – hlaholil Šulc, vylézaje z vozu. „Mně něco říkalo, že ke mně zavítáte. Jestli to půjde takhle dál, tak začnu předpovídat počasí. Ale ta moje kára už patří do starého železa. Vždyť i ta tramvaj je rychlejší…“

„Ale to jste byl nejméně na Zbraslavi. Jel jste pěkně rychle,“ – usmál se Kadlec.

„Kdepak,“ – zavrtěl hlavou Šulc – „jenom jsem se zastavil pro něco k pití. Jinak jsem jel přímo domů. Podržel byste to? Já si zatím zamknu vůz,“ – podával Kadlecovi zabalenou láhev vína.

Kadlec se v poslední chvíli zarazil; aby Šulce neopravil. Šulc mu opět zalhal, nevěda, že Kadlec zde už jednou byl a mluvil se správcovou. Lahev, kterou držel v ruce, měla zdůvodnit jeho zdržení.

Kadlec se podíval na hodinky. Bylo půl sedmé. To znamenalo, že obchody jsou již zavřeny. Šulc tedy musel láhev koupit buď v restauraci nebo v obchodě, kde byl večerní prodej. Rychle sáhl do papíru, v němž byla láhev zabalena a nahmatav účtovací bloček, vytáhl ho a obratně ho strčil do kapsy, aniž si toho Šulc všiml.

„Tak pojďte navštívit to moje doupě,“ – zval ho Šulc přátelsky, ale Kadlece přestal rozhovor s ním zajímat. Byl si jist, že Šulc se na něho příliš dobře připravil.

„Nerad bych vás zdržoval, pane Šulci, měl jsem jenom nahoře na tenise dojem, že mi chcete něco svěřit.“

Šulc se zastavil mezi otevřenými vrátky. „Chtěl jsem, to je pravda, ale pak jsem si to rozmyslel. Jak jsem vám už říkal, věřte mi nebo nevěřte, s tou vraždou to nemá co dělat. Mám říci na sto hříchů?“

„Rád bych věděl, jestli vám mohu vůbec něco věřit,“ – píchl ho Kadlec znovu. „Nebudu vás tedy zdržovat,“ – obrátil se k odchodu.

Věděl, že by ničeho nedocílil, kdyby mu řekl, že ví, že již jednou byl doma. Šulc by si vymyslel nějakou za vlasy přitaženou výmluvu a dal by se při tom klidně přistihnout. A mimoto, tou otázkou by mu Kadlec dal možnost varovat toho, komu obraz tak narychlo vezl.

Rychlost, s kterou se Šulc vrátil, ukazovala na to, že obraz nevezl daleko. V době asi deseti minut urazil cestu tam i zpět, odevzdal obraz a ještě stačil koupit víno. Ten, kdo od něho obraz převzal, musel bydlet blízko Pramenu s večerním prodejem. Účtovací blok, který Kadlec získal, ho přesvědčil, že víno nebylo koupeno v restauraci, ale v obchodě.

Nepochyboval, že Šulc mluvil pravdu, když mu řekl, že očekával jeho návštěvu. A vracel se tak rychle, jak mohl, aby nevzbudil podezření, že něco odvážel. Z toho usoudil, že Šulc odvážel obraz, který neměl vidět.

Vstoupil do telefonní budky a v seznamu vyhledal prodejny Pramenu, které byly asi v okruhu pěti minut od Šulcova bydliště.

Vzdal díky bohu, že Šulc nebydlí ve středu města, kde je jeden obchod vedle druhého. Z toho, že přijel ze stejného směru jako Kadlec, usuzoval, že může hledat obchody pouze na této straně jeho bydliště, tedy na straně bližší tenisovým kurtům, poněvadž Šulc měl sotva čas na to, aby ho mátl tím, že by své bydliště půlkruhem objel.

V části města, která připadala časově v úvahu, byly jen dva obchody s večerním prodejem. Zvláště jeden z nich mu padl do oka. Byl v domě, kde bydlel Bernard.

Bez váhání se tam rozjel.

V krámě si jedna z prodavaček, zřejmě nejmladší a také nejhezčí, ihned vzpomněla, když Kadlec ukázal Šulcův blok.

„Nebyla to ta Tessavela, co ji bral ten pán s tím vozem?“

Jedinou větou řekla Kadlecovi víc, než se vůbec odvážil doufat. Bylo sice možné, že náhodou kupoval totéž víno i jiný muž s vozem, ale bylo to velmi nepravděpodobné. Ostře se na ní podíval a prodavačka se mírně začervenala.

„Víte, kupuje tady častěji. A občas tady vídávám stát jeho vůz. Takový šedivý. Ale kdo to je, to nevím.“

Kadlec si pomyslel, že Šulc má doopravdy štěstí u žen, poněvadž dívčin výraz naznačoval, že by neměla nic proti tomu, kdyby se o „pánovi s tím vozem“ dověděla něco víc.

Nyní si byl jist, že Šulc vezl obraz Květě Bernardové. Proto se mohl tak rychle vrátit. Ale proč právě Bernardové? Byl to obraz takového druhu, že ho nemohl ukrýt někde jinde? Nebo to bylo prostě proto, že nemusel Květě nic vysvětlovat?

Květa Bernardová ho pozvala dál, ale Kadlec se nemohl ubránit dojmu, že je jeho příchodem nemile překvapena.

„Posaďte se, pane nadporučíku,“ – řekla mu váhavě. Kadlec se beze slova rozhlížel kolem sebe a zpozoroval, že to Bernardovou zneklidnilo.

Proto se rozhodl. „Před chvílí byl u vás pan Šulc,“ – uhodil přímo.

„Ne – ano, byl. Ale věřte mi… snad ho nepodezříváte?“

Kadlec pokrčil rameny. „Šulc nemluví pravdu,“ – řekl vážně. „Víte, v tomto případě je těžko někoho podezírat. Beru jednoho po druhém a u každého to vypadá, jako by to nemohl spáchat. Ale někdo to přece udělat musel.“

„Jirka jistě ne. Vždyť byli s Jendou nejlepší kamarádi.“

„Přesto ho několik věcí staví do nepříjemného světla. A on dělá všechno, aby přede mnou zatajil pravdu. Nemohu si pomoci, ale to opravdu nedělá dobrý dojem. Opravdu,“ – opakoval – „mně se jeho jednání nelíbí.“

„Chcete tím říci…“ – zarazila se Bernardová.

„Třeba má ke všemu dobrý důvod. Jenže já ho neznám. A tak…“ – zavrtěl hlavou Kadlec, jako by chtěl zdůraznit nemožnost pochopit Šulcovo jednání.

„Ne, ne, Jirka za nic nemůže. Já…“ – pokračovala s přemáháním – „já vám to tedy řeknu. Jirka to dělá k vůli mně. Jak jsem vám už posledně říkala, Jirka moc mluví. A hodně lidí si o něm myslí, že je nafoukaný floutek. Ale to není pravda. Jirka je kamarád. Dokonce bych řekla, i když snad do dnešní doby se ten výraz nehodí, že Jirka je kavalír. Než by přivedl ženu do nepříjemné situace, tak radši… chápete?“

Kadlec se na ni upřeně podíval.

Bernardová znachověla. „Věděla jsem to. Myslíte si právě to, co by si myslili všichni ostatní. Copak nedokážete nic jiného než podezřívat z nevěry? Nic takového nebylo, nebylo, rozumíte?“ – křičela skoro. „My jsme opravdu jenom přátelé.“ Potom sklopila hlavu. „Vidíte, to by si myslel každý. A proto mi Jirka přivezl tohle.“

Sáhla za skříň a vytáhla velké, nezarámované plátno. Postavila je na gauč proti křeslu, v němž seděl Kadlec, a opřela je o zeď.

Obraz byl akt. Akt ženy, která stála vedle Kadlece. Kadlec si obraz letmo prohlédl. Pak odvrátil oči. Letmý pohled ho však ujistil, že obraz byl namalován dobře a Květa Bernardová byla krásná žena.

„Můžete to schovat,“ – řekl potichu.

Chápal, že tento obraz, který by někde v galerii byl pouze obrazem nahé ženy, byl zde obrazem Květy Bernardové. Také pochopil, proč Šulc obraz uschoval právě u ní. Kdyby ho dal ke komukoli jinému, byl by snad znemožnil, nebo alespoň ztížil objevení, ale nebyl by zabránil tomu, čemu hlavně zabránit chtěl, totiž vzniku řečí a dohadů.

Květa obraz opět uschovala. Kadlec z jejího pohledu vycítil, že je mu vděčna za tento takt.

„To je ještě z doby, kdy jsem se s Jendou neznala. Ne, Jenda o tom nevěděl,“ – odpověděla na Kadlecovu nevyslovenou otázku. „Věděl, že mě Jirka maloval, ale nevěděl, že ten obraz dodělal a že to byl akt. Možná, že by mi to neměl za zlé, ale…“ – pokrčila rameny „možná, že by chtěl, abychom to zničili. A mně by toho bylo líto. Ale chápete, co by to znamenalo, kdyby se o tom dozvěděli známí? To bych se do smrti nezbavila narážek na můj domnělý poměr s Jirkou.“

„Proto vás Šulc volal hned ten první večer?“

„Ano. Okamžitě ho napadlo, že by z toho mohl někdo ledacos vyvozovat. Vlastně nevím,“ – usmála se nevesele – „jestli také nevyvozujete. A tak mi řekl, že on o tom nebude mluvit, abych také mlčela. Ale dneska nějak vycítil, že přijdete k němu a domníval se, že u mne to nebudete hledat. Hlavně že už je to venku, já jsem radši. Jak vás to vlastně napadlo?“

„Šulc si zase zalhal. Jinak – proč by nemohl malíř odvážet obraz. Ale když mu to stálo za to lhát, hledal jsem spojitost. Děkuji vám,“ – povstal k odchodu.

„Věříte mi?“ – otázala se ho Květa mezi dveřmi.

„Ledacos se tím vysvětlilo,“ – odpověděl Kadlec vyhýbavě.

XI. kapitola

V kanceláři nadiktoval Hoškovi zprávu o průběhu pátrání, a když skončil, Hošek uznale kývl.

„Pěkný kousek práce. Pro toho Šulce to nevypadá zvlášť dobře. Když to vezmeš kolem a kolem, tak tohle vysvětlení, i když může být pravdivé, mu vlastně přitěžuje. Je sice možné, že Bernardová s ním doopravdy nic neměla, ale kde stojí psáno, že neměl zálusk on na ni?“

„To je sice pravda,“ – připustil Kadlec – „ale nezdá se mi to, poněvadž každá ženská, s kterou mluvím, se začervená, jak se jen zmíním o Šulcovi. Všechny na něj letí jako mouchy na mucholapku.“

„Nevím, nevím,“ – odmítal Hošek – „vášeň je hrozná věc. Na ženské on je, to je jasné, a když některou nemůže dostat…“

„Ale vždyť ji sám s tím Bernardem seznámil.“

„Třeba myslel, že když je chladná k němu, musí být chladná ke každému. A ona se mu jako na truc zamilovala a vdala.“

„Já nevím,“ – nechtělo se Kadlecovi do souhlasu. „Dejme tomu. Konec konců, byl by to první obstojný motiv tady v tom případě, pokud ovšem nepočítám tu první myšlenku, že ho Fiala zabil omylem. Jenomže teď jsou tady dvě otázky. Jestli mohl Šulc na odchodu z klubovny sebrat nepozorovaně ten hadr – vidíš, ten hadr, už tu máš zprávu?“

Hošek mu podal list papíru.

Zpráva potvrzovala Kadlecovu domněnku. Vlákna, zachycená na konci trubky, kterou byl Bernard zabit, byla téhož původu, složení a barvy jako zbytek batistové košile, nalezené v klubovně. Rezavé čmouhy pocházely nepochybně od rzivé trubky a jejich tvar, velikost a poloha připouštěly možnost, že vznikly při pevném uchopení trubky. Několik drobných, hnědých skvrnek pocházelo od krve, a tato krev svým složením odpovídala krvi Bernardově.

„Tak tohle bychom měli,“ – řekl, odkládaje papír – „ale řeknu ti, musel mít nervy, když ten hadr položil zase zpátky na okno.“

„Proč ho radši nenechal v kapse a nezbavil se ho nějak cestou domů?“ – divil se Hošek.

Kadlec se zachechtal. „Jak mohl vědět, že budeme tak tupohlaví a skočíme na tu jeho fintu s tím válcem. Kdybychom udělali osobní prohlídku… ne, to prostě nemohl riskovat. A potom už bylo pozdě. Večer se tam pokusil vrátit.“

„Myslíš Šulce?“

Kadlec neodpověděl. „Dvě věci musíme zjistit. Za prvé, jestli mohl ten hadr nepozorovaně vzít a zase dát zpátky na okno a za druhé, a to bude horší, vyvrátit nějak to Dvorského svědectví, že s Bernardem mluvil ještě po Šulcově návratu do klubovny.“

„Moment, nekvaltuj tak,“ – zarazil ho Hošek a začal se přehrabávat v zápisech. „Tady je to, poslouchej“ – četl: „Pak jsem se chtěl jít na Bernarda podívat,“ – „to vypovídal Šulc, rozuměj,“ – „ale Staněk číhal, a tak jsem se vrátil.“

„Staněk tam byl sám?“ – ptal ses ty. „Ano,“ – odpověděl Šulc – ale přitom zaváhal. „Dále už to není zajímavé. Rozumíš?“

Kadlec zamyšleně přikývl a v duchu vzdal hold Hoškově důkladnosti.

„Šulc se zdržel venku mnohem delší dobu, než bylo zapotřebí k tomu, aby zjistil, že Staněk číhal,“ – uvažoval nahlas. „Nehledě k tomu,“ – dodal rychle – „že jsem zjistil, že mohl snadno projít za Staňkovými zády, aniž ten si ho všiml.“

Pak se znovu zamyslil. Jedna myšlenka ho zřejmě přiváděla na druhou.

„Ve své výpovědi zaváhal při odpovědi, zda tam viděl Staňka samotného. Zřejmě si nebyl jist, co je pro něho výhodnější. Ale pak si uvědomil, že když řekne, že Staněk tam byl sám, musil být Dvorský v té době u Bernarda. Možná, že tam Dvorský také skutečně byl. Ale my jsme vzali za bernou minci Šulcovo tvrzení, že se v době Dvorského nepřítomnosti vrátil do klubovny. Jenomže on mohl počkat, až se Dvorský vrátí, zaberou se zase do práce, pak kolem nich proklouznout – to už měl vyzkoušené – zabít Bernarda, a teprve pak se vrátit. To by vysvětlovalo tu jeho dlouhou nepřítomnost.“

„Ale co s tím hadrem?“ – přemítal Hošek. „Palužka stál opřen o dveře. Přímo u jeho ruky ležel na okně ten hadr. A teď mi pro pána krále vysvětli, proč si nevšiml, že ho Šulc bere s sebou a potom dává zpátky.“

„Ale ptali jsme se ho na to? Třeba ho ani nenapadlo, že to má nějakou důležitost. Nakonec, co můžeš udělati dnes, neodkládej na zítřek,“ – vyskočil Kadlec.

Palužkovy modré oči ho přivítaly přívětivě.

„Jen pojďte dál, pojďte dál, pane nadporučíku. Ale musíme do kuchyně, žena už je v posteli,“ – vedl ho malou předsíňkou přeplněnou nábytkem.

Na skříni byla do sebe zaklíněna dvě mohutná křesla a na příborníku, který se ke skříni vůbec nehodil, stála knihovnička. Pečlivě srovnané, krásně vázané knihy dávaly tušit, že Palužka je považuje spíše za ozdobu bytu.

„Máme to tu natřískané,“ – pokračoval Palužka – „to víte, z většího do menšího, to se těžko srovnává. A člověku je líto se něčeho zbavit. Copak dneska bych si pořídil nový nábytek? A to je ještě stará, poctivá práce.“

Podobný obraz poskytovala i kuchyně.

„Vypadá to tu jako ve skladišti, viďte? Ale člověk je pohodlný, to víte, léta. A postelí se nedovede vzdát. Tak jsme obývací pokoj a jídelnu museli takhle rozkrámovat,“ – brebentil Palužka.

Kadlec se usmál. Znal nespočet takových lidí, kteří raději bydleli jako krtci a protahovali se škvírami mezi kusy nábytku, než aby se vzdali něčeho, co snad mělo vztah k jejich mládí. A mimoto slyšel již dost o Palužkově šetrnosti.

„Co bych vám tak nabídl?“ – obskakoval ho Palužka – „já nevím, kafe nepijeme, máme oba slabé srdce a pak, leze to do peněz, snad trochu čaje?“

Kadlec se posadil a s díky odmítl.

Palužka ho nepřemlouval. „Dobře, dobře, když nechcete, ale rád bych vám nabídl. A copak jste mi přinesl?“ – otázal se a Kadlecovi se zdálo, že se v jeho hlase ozval netrpělivý tón. Omluvil se tedy za svůj pozdní příchod, ale Palužka to mávnutím odmítl. „Ale kdepak, povinnost je povinnost, to já vím. A že se tak ptám, jak jste daleko?“

„Potřeboval bych ještě některé informace. A vy si přece všímáte věcí kolem sebe.“

„Co pak o to, všímám, ale to víte, člověk v mém věku už nemá ten postřeh,“ – přiznal Palužka váhavě. „Já to vidím někdy při soudcování. Hlavu bych za to dal, že je to out a všichni říkají, že to bylo do hřiště. Ale já se nehádám. Ani při hře. Míč sem, míč tam, nakonec je to jenom hra. Ne? A tu já neberu vážně, i když si rád zahraju.“

„Ale mariáš ne,“ – rýpl ho Kadlec, chtěje se dostat k věci bez přímé otázky.

„Jo, to je něco jiného, to už jde o peníze. A člověk si dneska nemůže dovolit jen tak vyhazovat koruny.“

„Tak se jenom díváte, že ano?“

„Já vím, oni se mi smějí, že kibicuju, ale řekněte sám, škodím tím někomu? Bavím se tím zrovna tak dobře, jako kdybych hrál, notabene víc, poněvadž nemohu prohrát.“

„V neděli jste se také díval, jak hráli Těžký se Šulcem, že ano? Seděl jste přece u nich?“ – otázal se Kadlec, očekávaje Palužkovu námitku.

„Ale kdepak, to bych viděl jen do jedněch karet. Stál jsem opřený o dveře, víte, to už je takové moje vystáté místo. Šulc sedá zády k oknu a Těžký zády do místnosti, tak mám od dveří nejlepší přehled.“

„A nepozoroval jste nic zvláštního, když vyšel pan Těžký?“

„Zvláštního? Ne.“

„A pan Šulc?“

„Já nevím, taky ne.“

„Po vaší pravé ruce bylo okno. Leželo na něm něco?“

Palužka zamrkal a váhavě přemítal. „Leželo? Ani nevím, ale je to možné. Bývá tam krabice od šachů nebo karty, tak je to docela možné.“

„Když Šulc vstával, aby vyšel – jak se chtěl jít podívat na Bernarda – nevzal něco z okna?“

Palužka zaváhal. Kadlec viděl, že se snaží, aby si vzpomněl. „Já nevím, aspoň jsem si toho nevšiml. Myslím,“ – hledal v paměti a pak se najednou uspokojeně rozhovořil – „ano, vidíte, na to bych byl zapomněl. Trochu do mne rýpl ramenem, schválně, víte, on občas dělá takové skopičiny. Pak se tomu zasmál a vyšel. Ale jestli něco vzal, to si nepamatuju.“

„A když se vracel?“

Palužka opět zaváhal. „Já nevím, víte, že si nevzpomenu?“

Pak se mu rozzářily oči. „No jo, to jsme hovořili s paní Chválovou, ona seděla venku na lavičce, tak jsem udělal pár kroků k ní a Šulce jsem si všiml, až když už seděl na židli.“

Kadlec se s poděkováním rozloučil a zamířil k Těžkému. Palužka mu nemohl dosvědčit, že Šulc hadr z okenní římsy vzal, ale jeho výpověd také nevylučovala, že to provést mohl.

U Těžkého nechodil dlouho okolo.

„Potřeboval bych vědět ještě několik detailů z doby, kdy jste se Šulcem hráli v klubovně,“ – řekl přímo.

„Šulc seděl zády k oknu?“ – zeptal se, a když Těžký přikývl, pokračoval. „Nevšiml jste si ničeho zvláštního při jeho odchodu?“

„Naprosto ne. Šulc se smál, že se musí jíti podívat na Bernarda v tom hrobě – to jsme ještě nevěděli, že to bude doopravdovský hrob. Položil karty, vstal a vyšel ze dveří.“

„Nevzal při tom něco z okna?“

„Tohle není správně položená otázka, pane nadporučíku,“ – zasmál se Těžký. „Tím mi vlastně chcete něco připomenout, nebo napovědět určitou odpověď. To nemám ze sebe, to mám z detektivek,“ – zasmál se znova. „Ale poctivě vám odpovědět nemohu.

Člověk dělá některé automatické pohyby, které vám nepřijdou vůbec zvláštní. Je na příklad možné, že Jirka automaticky, jak se obracel ke dveřím, položil ruku na okno a vůbec bych si byl nevšiml, kdyby při tom něco uchopil. Myslím něco menšího.“

„Dveře byly otevřeny?“

„Ano, otvírají se dovnitř na opačnou stranu, než jsme seděli. Tak prostě obešel Palužku a vyšel.“

„Obešel? Nerýpl do něho?“

„Kdepak. Palužka je taková sušinka, že kdyby do něho strčil, tak mu něco nalomí.“

„Já myslím z legrace.“

„Ano, to by bylo Jirkovi podobné, a byl zrovna v ráži. Ale ne,“ – přemítal – „pochybuji.“

Kadlec se zarazil, podíval se na Těžkého pátravě, jako by chtěl přečíst jeho myšlenky, ale Těžký před jeho pohledem neuhnul. „Ale Palužka tvrdí, že Šulc do něho vrazil.“

Těžký rozhodil bezradně rukama. „Šulc má sem tam takové vtipy. A jistě to už párkrát udělal i Palužkovi. Možná, že se Palužka prostě zmýlil. Šulc mu to třeba udělal jindy – u takové hlouposti se to může stát. Ale co já vím, tak do něho nevrazil.“

„Hm. Splést se může každý,“ – připustil Kadlec, ale v duchu se trochu zarazil. „A nevíte, jestli Šulc něco položil na okno, když přišel zpátky?“

„Můj detektivní bystrozrak mi praví, že chcete Jirku do něčeho namočit. Ale říkejte si, co chcete, já nevěřím, že on by to udělal. To už spíš Palužka,“ – zasmál se ironicky Těžký. „Jestli něco kladl na okno? To víte, přísahat bych na to nemohl, poněvadž jsem v té chvíli tak přes rameno mluvil s paní Chválovou a při tom jsem si ještě jen tak mimochodem vykládal karty. Tím se bavím vždycky, když jsem sám a nemám co dělat. Ale mám takový pocit, že na okno nic nedával.“

Podíval se do prázdna a bylo vidět, že se snaží vykreslit si v duchu znovu situaci v klubovně.

„Ne,“ – zavrtěl hlavou – „shrábl jsem karty, zvedl hlavu a pohlédl na Šulce. Víte, mluvil tak trochu nepřítomně, roztržitě, tak jsem si ho prohlédl ještě jednou, poněvadž mě to překvapilo. Říkám, přísahat bych na to nemohl, ale mám takový pocit, že jsem za ním na okně spatřil jen ten hadr, kterým jsem prvé utíral stůl a nic jiného. Tak tam nic nemohl dát. Nebo vám jde právě o ten hadr?“ – pochopil náhle.

Kadlec se místo odpovědi usmál a napadlo ho, že by nechtěl usvědčovat Těžkého z nějakého předem připravovaného činu.

„Ležel tam ten hadr v té době, kdy byl Šulc mimo klubovnu?“

Těžký se opět zamyslel. „To je těžká věc. Člověk tak nějak vnímá interiér jako celek. A každá změna působí rušivě. Čili kdyby něco z okna zmizelo, pravděpodobně bych si toho všiml. Ale tohle je jenom úvaha,“ – dodal rychle – „to nemůžete brát za bernou minci. Stejně dobře to může být naopak. Třeba právě proto, že člověk vnímá celek, nevšimne si, když se změní nějaká maličkost. Ten hadr tam pořád ležel, takže se mi třeba zdálo, že ho tam vidím, i když tam už pak nebyl.“

Kadlec přikývl, ačkoli jeho poslední slova takřka neposlouchal. A přece tato věta skrývala celé rozřešení Bernardovy vraždy.

Zatím byl spokojen. Dokázal, že Šulc mohl hadr vzít i vrátit bez vědomí obou přítomných.

XII. kapitola

Poslední vyšetřování u Palužky a Těžkého přimělo Kadlece k myšlence, že by si měl znovu ověřit výpověď, kterou Lída udělala hned po vraždě. Již při výslechu se mu zdálo, že v ní jsou mezery, a že Lída, i když snad přímo nelhala, neřekla přece jen všechno, co věděla.

Nezdálo se mu, že by Lída, zakoukaná do Šulce, věnovala pozornost pouze kropení kurtu, tedy práci, která je velmi jednotvárná a z větší části mechanická a nevšímala by si toho, co se děje mimo dvorce. Domníval se, že Lída by Šulce třeba mimoděk vyhledala očima a snažila se, aby ho ani na chvíli nespustila z dohledu.

Hned po ránu se tedy znovu vydal na hřiště. Zastihl Fialu, jak kropí již třetí kurt. Fiala se chystal zavřít vodu, ale Kadlec odmítavě zamával rukou, aby se nedal vyrušovat.

Bylo mu milejší, že Fiala při Lídině výslechu nebude. Vždycky znovu se mu osvědčilo staré pravidlo, že je nejlépe mluvit s každým mezi čtyřma očima, aby vyslýchaný nebyl nijak a nikým ovlivňován, a vždycky znovu se přesvědčil, že udělal chybu, jestliže toto pravidlo nedodržel.

Lída poklízela v kuchyni. Kadlec ji přátelsky požádal, aby ho následovala do klubovny. Tato místnost měla tu výhodu, že z jejích oken měl přehled po celém okolí. Byla tedy minimální pravděpodobnost, že rozhovor by mohla vyslechnout nepovolaná osoba.

„Jsem tady pomalu víc než doma,“ – zahájil s úsměvem, poněvadž cítil, že Lída se připravila k obraně. Přičítal to právě tomu, že mu neřekla pravdu a v přátelském rozhovoru chtěl zbourat zeď její ostražitosti.

„To víte, takový případ člověk nevyšetřuje každý den. Nemáte se čeho chytit, na první pohled se vám zdá, že nikdo z těch lidí to udělat nemohl – no řekněte, napadlo by vás, že by někdo z nich mohl druhého připravit o život?“

Lída beze slova zavrtěla hlavou.

„A teď se v tom vyznejte. Pro vás to není také dvakrát příjemné, když vás pořád vyslýchám, viďte? Ale pomůžete mi, ano?“

„Ano, pomůžu,“ – pípla Lída takřka proti své vůli a pomyslila si, že ten Kadlec není ani z poloviny tak hrozný, jak se jí zdálo na začátku. Mimo to na ni zapůsobilo, že s ní mluví jako s dospělou a že ji žádá o pomoc.

„Jste tady spokojená?“ – zeptal se, a když Lída přikývla, vysvětloval. „Myslel jsem si, jestli vám tady nechybí nějaká kamarádka. Jste tu pořád mezi staršími lidmi a s těmi se moc legrace neužije.“

„Jé, to byste koukal,“ – vyhrkla Lída – „tady je legrace!“

„Tak sem chodí přece nějaká omladina?“

„Taky. Ale s těmi nic není, on pan Staněk nemá moc rád, když něco provádějí.“

„Kdežto na velké si nedovolí?“

„On to zkouší taky, to zas jo,“ – rozpovídala se Lída – „jenomže pan Šulc ho vždycky usadí. Já myslím, že pan Staněk ho nemůže mít moc rád. Poněvadž on si od něho nenechá nic líbit; ne že by se hádali, to ne, ale vždycky ho tak usadí, že můžu puknout smíchy.“ Po tomto přiznání se zarazila, položila si ruku na ústa a podívala se ulekaně na Kadlece.

Kadlec se usmál a zavrtěl hlavou. „Nebojte se,“ – řekl konejšivě – „já mu to neřeknu. Taky jsem se trochu ošíval, když mi ze začátku začal říkat mládenče. Jenomže mi chybí pohotovost, abych mu něco odpověděl.“

„Tu pan Šulc právě má,“ – rozzářila se znovu Lída; ani si neuvědomila, že ji Kadlec obratně znovu vrátil k předmětu výslechu.

„Tomu ta pusa jede, on si dělá legraci z každého.“

„I z vás, viďte. Pozval vás tancovat a pak jste nešli.“

„No jo, nešli, ale jenom proto, že…“ – Lída se zarazila a pak se sklopenýma očima potvrdila. „Nešli.“

„Vlastně jste se ani neměli možnost domluvit, že?“ – řekl Kadlec, jako by nepozoroval její odmlčení. „Vy jste kropila kurty a pan Šulc byl…“

„… v klubovně,“ – doplnila Lída.

„Ano, máte pravdu, v klubovně. Vidíte, a tam hrál karty a ani se nepokusil, aby se s vámi dohovořil, když viděl, že jste na kurtu.“

„Ale vždyť přece když šel ven…“ vyhrkla opět Lída, ale nedomluvila, zamračila se a blýskla pohledem po Kadlecovi, poněvadž si uvědomila, že ji přivedl k tomu, aby přiznala něco, co v první výpovědi odmítala vědět. Pak řekla nepřátelsky. „Vy jste ale! Bavíte se se mnou a při tom ze mne taháte rozumy.“

„Takhle bychom se nikam nedostali,“ – přemlouval ji Kadlec. „Řekněte mi, co víte, věřte, že to bude nejrozumnější. Vsadil bych se, že vás ta lež stejně mrzela tak, že jste ani nemohla spát.“

„Nemohla,“ – přitakala Lída. „Jenomže kdybych vám to řekla… ba ne, já o tom nechci mluvit.“

Kadlec se zamračil. „Já vás chápu,“ – řekl ještě přátelsky, ale v jeho hlase již zazněl ostřejší tón – „ale uvědomte si, že vyšetřuji vraždu. Vraždu člověka, který měl ženu. Měli se rádi. Víte, jak jí musí být?“

Lída sklopila oči.

Kadlec viděl, že uhodil na správnou strunu. Lída byla romantická až po konečky prstů a pouhé slovo láska ji přivádělo do měkké nálady.

„Ano. Já vím. Ale kdyby se to táta dověděl…“

„Slibuji vám, že mu o tom nic neřeknu,“ – řekl Kadlec rychle a trochu se podivil, co s tím má Fiala společného.“

„Tedy abyste věděl… já nemůžu, já se stydím,“ – skryla hlavu do dlaní.

„Já vám pomohu,“ – začal Kadlec. „Tedy Šulc vyšel z klubovny. U sprchy svářel Staněk a Dvorský. Nebo tam byl jen Staněk?“

„Ne. Byli tam oba. Seděli na bobku zády k nám.“

„Oba?“ – zaznamenal Kadlec rozpor v Šulcově a Lídině výpovědi. „Dobře. Šulc zůstal chvíli stát – mimochodem, co držel v ruce?“

„Nic.“

„Všimla jste si dobře?“ vyptával se Kadlec a hlavou mu blesklo podezření, že Lída chce ve své výpovědi Šulce chránit. „No dobře. Dejme tomu, že nic. Díval se malou chvíli na Staňka a Dvorského, potom za jejich zády proběhl.“

„Kdepak,“ – vykulila oči Lída. „To jste si něco vymyslel. Promiňte, to jsem nechtěla říci, jen tak mi to vyklouzlo; ale to není pravda. Nic takového neudělal.“

„A jak to tedy bylo?“ – zeptal se nedůvěřivě Kadlec.

„To vám neřeknu. To ze mne nedostanete, kdybyste mne zabil. Ale takhle to nebylo.“

Kadlec ztratil trpělivost. „Slečno, uvědomte si, že nemůžeme chodit pořád takhle okolo. Na vaší výpovědi hodně záleží, ale od vás neslyším nic jiného, než že mi to nemůžete říci.“

„Proč vám na tom tak záleží? Pan Šulc to přece neudělal. Nebo vy si myslíte,“ – sepjala ruce – „Ježíši, to ne. Věřte mi, on to neudělal. Vy se domníváte, že šel dozadu, ale on tam nemohl jít, poněvadž…“

„…mluvil s vámi,“ – svitlo náhle Kadlecovi.

„Ano,“ – šeptla Lída. „Ale prosím vás, neříkejte to tátovi.“ Kadlec se pousmál a pomyslel si, že měl dát víc na psychologii než na souhrn náhod. Vždycky, když vyšetřoval něco o Šulcovi, narazil na ženu. Divil se sám sobě, že nepřišel na to, že příčinou Šulcova delšího pobytu mimo klubovnu byla tato dívka, a že Šulcovo kavalírství ho donutilo lhát a chránit tak Lídu před otcem. Tato myšlenka mu sice několikrát bleskla hlavou, ale vždycky ji zahnal, poněvadž Lída se mu zdála ještě příliš dětská.

„Zavolal na vás, když vyšel?“

„Ne, jenom mi zamával, ale já… nebudete se mi smát? Víte, já jsem trochu brečela, že mi táta zakázal, abych s ním šla tancovat. A tak jsem na něho zavolala,“ – Lída zaváhala – „no, že se zabiju. A on přistoupil k plotu, chytil se za něj oběma rukama – víte, jako by mě chtěl obejmout.“

„A při tom jste viděla, že má prázdné ruce.“

„Ano; pak mi řekl, že mám červený nos – ale nesmál se mi, to ne – a sáhl do kapsy a podal mi kapesník.“

Kadlecovo podezření vůči Šulcovi se rozplývalo jako sníh na slunci. Lídino svědectví vyloučilo, že by Šulc měl hadr z klubovny v ruce a to, že jí podal kapesník, který vytáhl z kapsičky trenýrek, jasně dokazovalo, že ho neměl ani v kapse.

„Já jsem si utřela oči, vrátila mu kapesník a on se mi pak začal smát, že kvůli takové hlouposti pláču,“ – pokračovala Lída důvěřivě a bylo na pí vidět, že se potřebuje celého svého tajemství zbavit – „a já dostala vztek, že se mi směje a řekla jsem, že s ním tancovat půjdu, i kdybych měla utéct z domova.“ Lída se zapálila. „Jenomže… jenomže… víte, on to asi nemyslel doopravdy. Řekl mi, že to nemůže udělat k vůli tátovi a že ten to nedovolí. Ale dobře jsem cítila, že nechce. A tak jsem si postavila hlavu. Já bych se snad do země propadla, kdybyste někomu řekl, co vám teď povídám. Neřeknete to, viďte! Víte, v té chvíli mě něco posedlo a já mu řekla, že jestli se mnou večer nepůjde, tak uteču z domova a přijdu k němu.“

„Já vím, člověk někdy ledacos řekne a nemyslí to vážně.“

„Já nevím,“ – přiznávala Lída s pochybami – „mě se zdá, že v té chvíli jsem to vážně myslela. A pan Šulc to asi vycítil. Poněvadž jinak by mi byl neslíbil, že ho mohu večer určitě čekat.“

„Proto se sem tedy večer vracel,“ – rozsvítilo se Kadlecovi.

„Ano. Asi se bál, že bych doopravdy utekla. Jenomže to už jsem na to neměla ani pomyšlení. Hrozně se stydím. Já prostě nevím, jak jsem to mohla říct. A kdyby pan Šulc nebyl v takovém podezření, tak bych vám to nikdy neprozradila. Ale že to nikomu neřeknete?!“

„Máte moje slovo,“ – ujistil ji Kadlec. „Jenomže ještě jste mi to nedopověděla.“

„Když mi to slíbil,“ – Lída se při té vzpomínce znovu Začervenala – „tak se sebral a šel zpátky do klubovny. Myslím, že v tu chvíli mě moc rád neměl.“

„A potom už z klubovny nevyšel nikdo?“

„Já nevím. Věřte mi, tentokrát nelžu, doopravdy nevím. Bylo mi do breku, tak jsem se otočila zády ke klubovně, aby mě nikdo neviděl a brečela jsem. Pak jsem si chtěla trochu umýt obličej, otočila jsem rozprašovačem a ten se přitom sesmekl. Volala jsem to na tátu…“ – a Lída opakovala svou dřívější výpověď.

Když Kadlec osaměl v klubovně, měl pocit, že má v hlavě dokonale prázdno. Chápal, že po tomto výstupu se Šulc vrátil do klubovny ne právě ve své kůži. Nemohlo mu být příjemné pomyšlení, že Lídě popletl hlavu. Přemýšlel o tom, jak jí má její vzplanutí rozmluvit, nevěnoval pozornost hře, a to mu vyneslo dokonce Palužkovo pokárání.

Provedl rekapitulaci celého svého pátrání.

Mohl zprostit podezření Fialu, Dvorského, Staňka a Šulce. Zbývali Těžký a Palužka, poněvadž oba studenti vůbec nevěděli o tom, že Bernard vzadu kope. Přitom po Těžkém mluvil s Bernardem ještě Dvorský a Palužka neopustil klubovnu vůbec.

Pomalu vstal a došel ke sprše, zastavil se u pumpy a pohlížel na místo, kde Bernarda v neděli nalezl.

„Jako by se tu nic nestalo,“ – řekl trpce.

Půda byla opět upěchovaná a pár hodin stačilo k tomu, aby zmizel rozdíl mezi místem, kde bylo kopáno a okolím, zvláště když zbytky čerstvé půdy byly rozházeny okolo.

„Ale byla to práce,“ – postěžoval si Fiala, kolébající se z posledního kurtu – „já nevím, k čemu to bylo dobré, ale tu jámu, co vykopal Bernard, jsme včera zase zaházeli a vykopali novou, jak to chtěl původně pan Staněk.“

„Staněk si vymýšlí, viďte?“ – podivil se Kadlec a Fiala přikývl. „Rozmlouvali mu to, ale on ne a ne, tak muselo být po jeho. Jedině pan Palužka byl při něm, to je holt jeho člověk,“ – dodal Fiala s tichou nevraživostí. „Proč by také ne? On nekopal,“ – řekl a opustil Kadlece.

Kadlec si znovu prohlížel místo s tajnou nadějí, že zde bude něco, co dosud přehlédl.

Nový příkop, vyhloubený podle vůle Staňkovy, se táhl v pravém úhlu k příkopu, který Bernard nedokončil.

Tedy Bernard přece prohrál, pomyslel si. Je to tak, jak chtěl Staněk. Mohlo tohle mít nějaký vztah k vraždě? Dlouze se zamyslel. Ale ať to převracel, jak chtěl, nemohl na nic přijít. Bylo přece jedno, jestli příkop míří nahoru nebo dolů.

Pojednou se zarazil. Snad bylo jedno, jestli Bernard nekopal tak, jak chtěl Staněk. Ale možná, že nebylo jedno, že zvolil právě tento směr. Co jestli někomu záleželo na tom, aby příkop nevedl právě takto? Rozhodl se, že tato myšlenka stojí za pokus.

Rozběhl se tedy za Fialou, který kartáčoval první dvorec, požádal ho o krumpáč a lopatu, a shodiv kabát a košili, začal tam, kde Bernard přestal.

I když jáma byla zaházena, tvrdost půdy mu jasně ukázala, kam až se Bernard dostal. Odměřil si délku podle příkopu vykopaného včera na příkaz Staňkův, ohraničil obdélník, kterým pokračoval příkop ve směru zvoleném Bernardem a zjistil, že konec tohoto obdélníku je asi ve výši stromu, který stál uprostřed.

Půda byla tvrdá, vyschlá, a Kadlec nenacházel žádné stopy toho, že by do ní někdo pohroužil krumpáč už dřív. To odporovalo jeho nápadu, že totiž by zde mohlo být ukryto něco, co by Bernard mohl odhalit.

Když vykopal příkop do hloubky asi půl metru, zastavil se. Každým rozmachem narážel na půdu tvrdší a tvrdší. Ale zaťal zuby a rozhodl se vytrvat. Téměř zuřivě nořil krumpáč do tvrdé kůry země a vyhazoval zem z jámy. Nebyl zvyklý nedokončit to, co začal. Po další půlhodině se jeho práce ještě ztížila. Narazil na spleť kořenů, kterými se musel těžce prokousávat. Zřejmě se blížil k pařezu, o kterém mluvil Staněk.

Oči mu zasvítily a dal se do práce s novou chutí. Pomyslil si, že kdyby někdo něco schovával, vybral by si místo u některého stromu, aby měl jistotu, že na ně nezapomene.

Po další půlhodince krumpáč narazil na něco, co nebyl ani kámen, ani země, ani kořen.

Začal pečlivě odhrabávat půdu, aby nalezený předmět nepoškodil a po piplavé, zdlouhavé práci špičkou lopaty odhalil prohnilé víko dřevěné krabice, dlouhým pobytem v zemi zřejmě dosti poškozené, která se barvou téměř nelišila od okolní země.

Obezřetně odstranil zemi okolo, aby mohl krabici uvolnit a vyzvedl ji z jámy. Nebyla velká. Asi čtvrt metru dlouhá, dvacet centimetrů široká a patnáct centimetrů vysoká. Její váha mu napověděla, že není prázdná.

Pak zaházel opět jámu, přesvědčiv se dříve, že nic dalšího v ní ukryto nebylo, udupal povrch, vrátil krumpáč a lopatu, přehodil si kabát přes ruku, v níž držel krabici a zavolal na Fialu.

„Dal jsem to zpátky do kůlny. Děkuju vám. A nemusíte nikomu říkat, že jsem si to půjčoval.“

XIII. kapitola

V kanceláři si Kadlec zavolal staršinu Hoška.

Hošek se tázavě podíval na předmět, ležící na stole.

„Tady máme motiv,“ – řekl Kadlec a prohlížel svůj nález, aniž se ho zatím dotýkal.

Na stole ležela zemitě zašedlá tmavá krabice z měkkého dřeva, nijak neleštěného, ani nemořeného, jejíž původní barva zmizela pod nánosem špíny. Zemí prosakující voda na ni také nezůstala bez účinku. Víko bylo místy prohnilé a ani dno nebylo v lepším stavu. Byla převázána obyčejným, polozpuchřelým provázkem, který již na několika místech povolil.

„Tak se do toho podíváme,“ – řekl Kadlec.

Staršina Hošek ho zarazil. „Počkej, Kadleci, co kdyby tam byla nějaká nálož.“

Kadlec se pobaveně ušklíbl. „Nálož! To určitě! A ten vrah se asi bál, aby na to Bernard krumpáčem nenarazil a nevyletěl do povětří, tak ho radši zabil, ne?“

Oba muži si natáhli tenké gumové rukavice, aby nepoškodili případné stopy nebo otisky prstů, které by na krabici mohly být, ačkoliv Kadlec si byl vědom toho, že krabice musela být v zemi velmi dlouho a že tedy je silně nepravděpodobné, že by se nějaké otisky zachovaly.

Opatrně odstranil provázek, který se hned rozpadl na několika dalších místech. Položil jej stranou, ale zavrtěl při tom hlavou. „Ten nám neřekne nic. Je to obyčejný špagát, jakého můžeš dostat já nevím kolik metrů za pár haléřů.“

Pak otevřel krabici.

Její obsah byl zabalen ve vlhkých novinách. Tisk byl sice ještě čitelný, ale víkem prosakující voda jim dala zvláštní, žlutozelené zabarvení.

Kadlec noviny opatrně rozbalil, snaže se, aby je co nejméně poškodil.

Navrchu ležel menší balíček, zabalený ve voskovaném plátně. Kadlec ho položil stranou. Pak pohlédl na zbylý obsah krabice.

Jeho oči se setkaly s Hoškovými.

Staršina Hošek překvapeně hvízdl. „Teď se nedivím, že to někomu stálo za vraždu.“

Kadlec přikývl. „Nejsem znalec, ale řekl bych, že bych prohloupil, kdybych to dal někomu za čtvrt miliónu. To je malý poklad.“

V krabici, pouze ledabyle zabalená v novinách, ležela pěkná hromádka šperků.

Prsteny, náušnice, přívěsky, náhrdelníky, butony, náramky, menší i větší, jednoduché i umělecky zpracované, zlaté i posázené brilianty, smaragdy a rubíny – jejich cena byla okamžitě patrná přesto, že byly zašlé, bez lesku, s povlakem nečistoty, jak na ně působily různé vlivy při dlouhém uložení v zemi.

„Někdo musel mít sakra nakvalt,“ – řekl Hošek – „jinak by to do té krabice nenaházel jen tak halabala.“

Kadlec přikývl a jal se předmět po předmětu klást na připravený papír.

„Pořídíš seznam,“ – přikázal Hoškovi. „Škoda, že ten někdo tak spěchal. V tomhle prostředí se mohly sotva zachovat nějaké otisky.“

Když vybral všechny šperky, opatrně vytáhl noviny, do nichž byly šperky zabaleny a rozložil je na stůl.

Bylo to Svobodné slovo ze 14. března 1948, pražské vydání. Prohlédl pečlivě centimetr po centimetru, ale nenašel nejmenší stopy po nějaké poznámce nebo značce, která by dávala možnost vypátrat původního majitele či odběratele novin.

„Zřejmě to nebyl stálý předplatitel,“ – řekl nespokojeně. „Ale v tolik štěstí jsem ani nedoufal.“

Pak rozbalil balíček, zabalený ve voskovaném plátně. Jeho obočí se potěšeně zdvihlo, když v něm nalezl zlaté švýcarské hodinky značky Doxa.

„Tohle je něco jiného,“ – zazářil – „myslím, Hošku, že máme štěstí. Tady pan vrah šlápl vedle. Ať jsem papež, jestli na tom nebudou otisky prstů.“

Hošek, který obvykle zpracovával stopy tohoto druhu, vzal opatrně hodinky, prohlédl je proti světlu a oznámil mu vesele. „Člověče, tady jsou otisky jako vydraxlované. Vždyť jsou vidět i obyčejným okem. Hned to dám do daktyloskopie,“ – a nečekaje na Kadlecův souhlas, odběhl.

Kadlec si zamnul ruce. Zřetelný otisk prstů, viditelný i pouhým okem, mu připadal jako dárek z nebe.

Hošek se okamžitě vrátil. „Dají nám hned vědět, jakmile je identifikují. Vzali to hned do práce.“

„Tak vidíš, Hošku, myslím, že se tahle naše práce chýlí ke konci,“ – poplácal ho Kadlec po rameně. „Jsem sám zvědavý, kdo to mohl být. Já ti řeknu, že nikdo z nich mi nepřipadal jako takový boháč.“

„Možná, že ty věci pocházejí z krádeže,“ – řekl Hošek uvážlivě. „Měli bychom se po tom podívat.“

Kadlec nejistě přikývl. „To by byl taky důvod, proč to musil zakopat.“

Vytočil číslo archivu a požádal, aby mu zjistili, jestli v době před březnem 1948 nebyla hlášena větší krádež šperků. Popsal nejnápadnější kusy, ale úředník na druhém konci drátu ho zklamal. Po chvíli hledání mu oznámil, že ztráta nebo odcizení popsaných šperků hlášeno nebylo a co víc, že v době šesti měsíců, končících březnem 1948, nebyla hlášena nějaká větší krádež šperků.

Kadlec zavrtěl nechápavě hlavou.

„To nechápu. Že by to pocházelo z celé řady menších krádeží, kruci, to je nepravděpodobné, jak dlouho by to musel ten člověk shánět. Mimoto jednotlivé kusy se dají snadno prodat, to by se s tím neschovával. A jestli to byl poctivě nabytý majetek, proč to zase zakopával?“

Hošek pohlédl ještě jednou na noviny a oči se mu rozjasnily. „Březen 1948, nic ti to neříká? To je krátce po únoru. Tady máš ten důvod, někdo se bál o majetek, to je to. Možná, že to byl nějaký továrník nebo obchodník, nebo něco takového, ulil si do toho peníze a pak měl strach, že o to přijde, tak to zakopal.“

„Myslíš? Ale proč to tam nechal celých deset let? Že by mu peníze nechyběly? Na to z těch našich podezřelých nevypadá nikdo. Spíš se bál s tím přijít na trh. Ale v tom případě by o tom měli něco vědět v archivu. Já tomu nerozumím.“

„Co si s tím budeme lámat hlavu,“ – mávl rukou Hošek. „Ten otisk nám to řekne sám.“

Zazvonil telefon.

Kadlec po něm rychle sáhl.

„Kadlec,“ – ohlásil se. „Daktyloskopie,“ – řekl Hoškovi potichu, zakryv rukou mluvítko. „Ano. Otisk na těch hodinkách. Cože? Ano, pošlete mi to. Děkuji,“ – položil sluchátko.

Hošek se na něho udiveně podíval. Kadlec vypadal tak trochu jako náměsíčný.

„To jsem blázen,“ – řekl Kadlec nechápavě, jako by zápasil s dechem. „Víš, komu ty otisky patří?“

Hošek na něho napjatě zíral.

„Janu Bernardovi,“ – řekl Kadlec unaveně a těžce usedl do křesla.

„Tak, a můžeme začít zase znova,“ – přitakal Hošek nešťastně.

„To ne,“ – namítl Kadlec. „Máme tady motiv, a to je něco co jsme na začátku neměli. Máme tady tu krabici. A noviny, a šperky, člověče, Hošku, šperky za několik set tisíc se přece jen tak nevylíhnou. Někdo je někde koupil nebo dostal nebo zdědil, s tím už se dá leccos dělat.“

„Myslím, že bychom měli jít po tom, kdo se v únoru 1948 měl čeho bát,“ – přemítal Hošek.

Kadlec se zamyslel. Pak odmítl. „Myslím, že se mýlíš.“

„Jak to?“ – naježil se Hošek. „Vsadím se s tebou, o co chceš, ty noviny přece mluví jasně.“

„Ty noviny mluví právě proti tomu. No představ si, Hošku. Pětadvacátý únor 1948. Někdo má nahnáno. Tak nahnáno, že chce schovat obrovský majetek. Ale teď mi vysvětli, proč ho chová ještě čtrnáct dní doma a proč teprve čtrnáctého března nebo ještě později dostane takový strach, že ho zakope. Ba ne, kamaráde, tak by nikdo nejednal. Zbavil by se ho hned pětadvacátého nebo nejpozději šestadvacátého a nečekal by.“

„A co jestli byl pětadvacátého zajištěn a teprve za čtrnáct dní ho pustili?“

„Tak by udělali u něho prohlídku, a kdyby to našli, tak by neměl co zakopávat, nehledě k tomu, že by ho nepustili.“

„Něco na tom je,“ – připustil Hošek. „Ale co když to měl schováno někde jinde, kde to nenašli?“

„Tak by zase neměl důvod, aby měnil úkryt. Ne, ne, hochu, tohle znamená, že teprve kolem čtrnáctého března se stalo něco, co mu nahnalo strachu. Možná, že to byl následek toho února, ale jenom následek.“

Podíval se znovu na krabici. Ačkoliv ji pečlivě prohlédl, nenašel na ní nic, co by ho uvedlo na nějakou stopu.

„To je obyčejná krabice, v jakých se dříve posílalo reklamní zboží. Ta nic neříká.“

„Počkej,“ – zarazil ho Hošek. „Komu se posílalo reklamní zboží? Obchodníkům. Tady by byla stopa. Co myslíš, že by v tom mohlo být?“

„Řekl bych, že mýdlo nebo voňavky, nebo vůbec něco od parfumerie nebo drogerie.“

„No vidíš, to znamená, že bychom měli hledat obchodníka téhle branže.“

Kadlec zavrtěl hlavou. „Kdepak,“ – řekl nevrle. „Tu krabici si mohl od toho obchodníka kdokoli koupit za korunu nebo za dvě, nebo ji dostat, nebo já nevím co. Nehledě k tomu, že i kdybychom zjistili, která firma tyhle krabice rozesílala, tak bychom přišli na to, že už dávno neexistuje a pochybuju, že dnešní národní podnik, který ten druh výroby převzal, by archivoval starý seznam obchodníků, kteří už nota bene také neexistují. Mimoto, tyhle věci se dělaly prostřednictvím obchodních zástupců a to je už vůbec vyloučeno, abychom zjistili jejich jména. Věř tomu, ta krabice nám neřekne nic. Leda jestli na ní nějakým zázrakem nezůstaly otisky. To si konečně dáme zjistit. Ten špagát není také na nic. Ty noviny, to už je něco jiného. Ty nám dávají bezpečnou časovou zprávu.“

„Ano,“ – vyskočil. „Na tenisové hřiště nepřijde přece nějaký úplně cizí, neznámý člověk, aby tam něco zakopal. Musí také počítat s tím, že si to bude chtít zase vzít. Co bys udělal, kdybys chtěl něco schovat? Schoval bys to tam, kam můžeš kdykoliv bez podezření přijít. To znamená, že to tam skryl někdo, kdo byl v osmačtyřicátém roce členem toho tenisového klubu.“

„Hrome, to je pravda. A to můžeme snadno zjistit.“

„Ano,“ – souhlasil Kadlec – „a víme ještě jednu věc. Byl to člověk, který znal Bernarda, poněvadž si u něho ty hodinky zřejmě dal spravit. Já se teď rozběhnu za Staňkem. Ty zatím pořiď ten seznam a dej do daktyloskopie krabici a šperky, kdyby se na tom přece jen něco našlo.“

Staněk byl nákupčím v Ústavu národního zdraví. Jeho malá kancelář byla tak nacpaná regály, že mohutná Staňkova postava se do ní sotva vešla.

Staněk odhrnul kupu papírů, ležících před ním na stole, a posadil Kadlece na židli proti sobě.

„Tak co byste rád, soudruhu nadporučíku,“ – zeptal se ho přátelsky, ale Kadlec z jeho hlasu vycítil, že pokládá jeho návštěvu za vyrušování. „Víte,“ – pokračoval Staněk – „lidi jsou na dovolené a já jsem tu na všechno sám. A myslíte, že v létě spotřeba materiálu ve střediscích nějak podstatně klesne? Ani nápad! Tak co byste rád?“ – opakoval netrpělivě.

„Máte seznam členů vašeho oddílu? Myslím starší, z roku 1948,“ – zeptal se ho Kadlec.

Staněk se posupně zasmál. „Tak to nevím, příteli, já – tedy my jsme ten tenis převzali ve čtyřiapadesátém roce. Dříve to patřilo Středočeským tiskárnám. Ty to měly, jestli se dobře pamatuju, asi dva roky. To víte, do toho se musí pořád strkat peníze a to se jim nechtělo. Tak nám to nechaly. Před tím to byl Sokol Hloubětín. Ten to převzal, jestli se nemýlím, právě v osmačtyřicátém roce. Ale do té doby to byl soukromý klub. TK Hloubětín – Tennis Klub Hloubětín. Sám pámbůh ví, jestli tady z té doby budu něco mít. Oni mně ty papíry sice nacpali, víte, zápisy a kdo ví co, ale co tam doopravdy je, to nevím. Mne zajímá, jak to tam vypadá dneska, a ne nějaká historie. Tak se podíváme, co tady mám,“ – dodal nepříliš ochotně, přitáhl si židli a vytáhl z regálu nahoře několik zaprášených pořadačů.

Dva letmo prolistoval a odložil, třetí podal Kadlecovi.

„Jestli tam najdete to, co potřebujete, to nevím. Ale je to 1948.“

„Sláva,“ – usmál se Kadlec – „tak už se nezdržujte a já se do toho podívám sám,“ – řekl spokojeně, poněvadž byl raději, že se mu Staněk nebude dívat do ruky.

Obrátil se k oknu a zahloubal se do nepříliš tlustého pořadače, označeného na hřbetě zašlými letopočty 1948, 1949, 1950.

Jednotlivá léta byla oddělena barevným papírem.

Kadlec si vyhledal rok 1948, který byl co do počtu kopií a záznamů nejtenčí. Hned navrchu našel protokol o převzetí Tennisového Klubu Hloubětín SOKOLEM Hloubětín. Vlastní zápis byl krátký a suchý, a stroze zaznamenával pouze převzetí Tennisového Klubu Hloubětín se vším majetkem, a převedení členstva.

Kadlec ho jenom letmo přelétl, poněvadž tyto formality nepokládal za důležité. Na dalších šesti stranách byl seznam movitého a nemovitého majetku a teprve na posledních listech nalezl to, co hledal. 117 jmen členů bývalého Tennisového Klubu Hloubětín.

Pečlivě studoval jméno za jménem, ale velká většina z nich mu byla naprosto neznámá. Věren svému zvyku, snažil si však přesto vtisknout jména do paměti.

„Našel jste?“ – otázal se ho Staněk a Kadlecovi se zdálo, že se ptá pouze proto, že pokládá za vhodné projevit aspoň trochu zájmu.

„Mohu si ten seznam vypůjčit?“ – řekl mu Kadlec místo odpovědi, a když Staněk přikývl, otevřel pořadač a vyňal ty tři listy.

Neřekl mu, že v seznamu našel tři jména, která ho zajímala. Jméno inženýra Dvorského, Františka Těžkého a Jana Bernarda.

Dvorský nebo Těžký, uvažoval váhavě, připadaje si jako v bludném kruhu. Podle toho, co dosud vypátral, nemohl být pachatelem ani jeden z nich.

Dvorský neměl možnost zmocnit se hadru na okně klubovny, o němž bylo nesporně dokázáno, že jím vrah obalil držadlo vražedného nástroje. Ale měl možnost se k Bernardovi nepozorovaně dostat.

Naopak Těžký se mohl zmocnit hadru v klubovně, ale bylo naprosto vyloučeno, aby se dostal na místo činu v době, kdy se vražda mohla stát.

„Někde jsem něco přehlédl,“ – přemítal Kadlec.

Pak ho napadlo, že bude muset začít z druhé strany. Totiž zjistit si, kdo měl v únoru nebo v březnu 1948 důvod, aby zakopával svou bohatou šperkovnici. Pomyslel si, že bude nejlépe, zahájí-li pátrání v místě zaměstnání.

Ve Strojexportu požádal kádrového referenta o zprávy o inženýru Dvorském.

„Dvorský, Dvorský,“ – přemítal kádrový a vzal si ku pomoci jeho osobní fascikl. „Vím toho o něm málo,“ – řekl uvážlivě. „Ale to mnoho neznamená, poněvadž já jsem tady teprve deset měsíců. Dvorský,“ – listoval v kádrovém materiálu – „je členem strany, ale spíš takovým papírovým členem, takových je spousta. Člověk je na rozpacích, když má o něm něco říci. Dává si pozor, aby nikde nenarazil, ale taky se nijak zvlášť neexponuje. Je to takový typický odborník ve starém slova smyslu. Dvorský, počkejte,“ – upamatoval se pojednou – „přece jenom, s tím jsem tady něco měl. Měl nějakou hádku nebo co, ano, hádku s vedoucím a přišlo to až k nám na kádrové. Stěžoval si totiž, že je přezírán, ačkoliv to není pravda. On je taková ukřivděná povaha.“

Kadlec přikývl. To odpovídalo tomu, jak sám Dvorského poznal.

„Myslím, že o to přezírání mu vlastně ani tak nešlo, jako o to, že už nejezdí do zahraničí,“ – pokračoval kádrový referent. „Ale to víte, víme dobře, proč tam tak rádi jezdí. Takovéhle lidi tam posílat nebudeme.“

„Dříve jezdil?“ – zbystřil sluch Kadlec. Napadlo ho, že ty zlaté Doxy by mohly být zboží propašované při některé cestě do zahraničí.

„Ano, dřív zřejmě jezdil, soudruhu, ale o tom vám řekne osobní oddělení.“

Telefonicky informován přinesl vedoucí osobního materiál, který měl o Dvorském.

„Ano, cesty do zahraničí procházejí našima rukama,“ – přikývl na Kadlecovu otázku. Pak se podíval do záznamů. „Dvorský, ne teď už nejezdí. Ale dříve, to jsme se ještě jmenovali Kovo, dříve jezdil. Naposledy byl, tady to máme, naposledy byl ve Švýcarsku a to bylo v roce 1948.“

Kadlec rychle vydechl.

Vedoucí osobního oddělení pokračoval. „Odejel čtvrtého února a vrátil se devětadvacátého dubna.“

To Kadlecovi mnoho neřeklo. „Mimochodem,“ – zeptal se ještě pro jistotu – „neměl nějaké nepříjemnosti po svém návratu?“

„Ne, vůbec ne. Ba dokonce naopak. Že se po únoru vrátil, to posílilo jeho pozici. Na určitou dobu. Potom, no však víte, soudruhu, Dvorský je Dvorský. Zkrátka, pak nastalo něco, co bych nazval ústup ze slávy.“

Když Kadlec vylíčil Hoškovi průběh svého pátrání, Hošek se zamračil.

„Od čtvrtého února do devětadvacátého dubna,“ – řekl nespokojeně. „To znamená, že je z toho venku. Ty noviny jsou ze čtrnáctého března, a když byl v té době ve Švýcarsku, tak tady nemohl nic zakopávat.“

Kadlec ho zarazil. „Počkej, tohle se z toho nedá vyvozovat. Ty noviny nám říkají, že to nemohl udělat před čtrnáctým březnem, ale klidně to mohl zakopat až po svém návratu. Není ti nápadné, že byl zrovna ve Švýcarsku a že jsou tam ty zlaté Doxy?“

„To se mi nezdá,“ namítl Hošek. „Víš, ten Bernardův otisk na těch hodinkách to vyvrací. Kdyby si přivezl nové hodinky, tak je přece nedá hned do správky.“

„Vlastně, teď mě napadá,“ – zarazil se Kadlec – „v té době bylo Bernardovi sotva osmnáct let. To znamená, že byl nedlouho po vyučení. Řekni mi, připadá ti logické, že si někdo dá do opravy tak drahé hodinky k chlapci, který právě vyšel z učení?“

Hošek přikývl. „Mimoto pochybuji, že by se Dvorský s Bernardem nějak zvlášť přátelili.“

„To si ověřím u některého s tehdejších členů. Snad se na to bude pamatovat.“

Ze seznamu členů, v němž u jmen byla i data narození a adresy, si vybral doktora Kamila Nováka, kterému dnes bylo již 63 let, poněvadž měl za to, že tento starý pán si bude pamatovat podrobněji věci, které se udály před deseti lety, neboť staří lidé si vzpomínají na události ze starší doby docela dobře, i když pro události poslední doby jim již paměť neslouží.

Doktor Kamil Novák, šedovlasý, mírně shrbený starý pán přivítal Kadlece se zřejmým potěšením.

„Posaďte se, posaďte se,“ – kynul mu přátelsky, když se mu Kadlec představil. „Co pak byste rád?“ – otázal se a když se mu Kadlec omlouval, že ho vyrušuje, mávl jenom odmítavě rukou. „Ale kdepak, jaképak vyrušování, od té doby, co jsem v pensi, tak mě nemáte z čeho vyrušit. Kdyby aspoň nějaké ty děti byly, ale ti mladí dneska, já nevím, pro samou práci zapomenou na potomstvo. A já bych rád, člověk by se jim o to staral, ale darmo mluvit.“

„Tenis už nehrajete?“ – otázal se ho Kadlec, chtěje nenásilně přejít k důvodu své návštěvy.

„Kdepak tenis,“ – zesmutněl Novák, „Srdce, srdce, měl jsem infarkt, a to víte, vždyť jsem sám doktor, tak vím, co by mi to udělalo. Tak jsem si to radši sám zakázal. Já tam ani nejdu, aby mi to nepřišlo líto. Teď tam prý měli nějaký malér, jednomu mládenci se něco stalo, lepší, že jsem u toho nebyl.“

„Znal jste toho Bernarda?“

„Znal, znal, bodejť bych ho neznal. Začínal tam jako sběrač míčků, víte, ale jak k tenisu čuchnete, tak už se od toho neutrhnete, to je vášeň. Docela dobrý hráč se z něho stal. Dokonce prý je teď lepší než Dvorský. Ten asi prskal,“ – zasmál se starý pán dobromyslně. „Víte, on Dvorský Bernarda odjakživa neměl rád. Čert ví proč. Ale to už je tak, někdo je vám od pohledu sympatický a někoho nemůžete vystát. A Dvorský neměl rád Bernarda. Ačkoliv to byl takový slušný chlapec. Už když se učil, on byl hodinář, to konečně jistě víte, tak každému hodinky opravil – já jsem si je k němu také dával. To víte, potřeboval každou korunu. A člověk byl rád, poněvadž když jste to dal někam do obchodu, tak to trvalo bůhví jak dlouho a on vám je přinesl hned druhý den. To bylo jeho. Nic nechtěl mít doma, aby se s tím náhodou nic nestalo. Na to on byl hrozně opatrný.“

„Vyučil se právě v osmačtyřicátém roce, že ano?“

„V osmačtyřicátém máte pravdu. V tom roce jak nás přebíral Sokol. Ale chudák kluk, tehdá si moc nezahrál. Na lyžích si zlomil nohu a nějak mu to špatně srostlo. Ležel ve špitále já nevím jak dlouho. Taky jsem ho tam byl párkrát navštívit.“

Kadlec si olízl rty. Tato výpověd bourala jeho koncepci. „Na lyžích? A v které nemocnici ležel?“

„Na Bulovce. Takové krásné léto to bylo jako letos. A on to proležel v nemocnici. Říkám, chudák.“

Další Kadlecova cesta vedla na Bulovku.

V kartotéce mu úřednice po delším hledání nalezla žádaná data. Jan Bernard zde ležel se zlomeninou nohy od 18. března 1948 do 25. července 1948. Potom ještě čtvrt roku docházel na kontrolu. Nehoda se mu stala na Krkonoších a na vlastní přání byl převezen na Bulovku. Noha mu špatně srostla, takže ji bylo nutno ještě jednou lámat. Podruhé srostla dobře a úraz nenechal následky.

Další informace získal Kadlec v Bernardově zaměstnání. Tam se dověděl, že Bernard nastoupil svou zimní dovolenou 15. března 1948 a vrátil se až po své rekonvalescenci.

XIV. kapitola

„Nastoupil dovolenou patnáctého března – neříká ti to nic,“ – řekl Kadlec Hoškovi, když mu opět nadiktoval zprávu o svém pátrání.

Kadlec si potrpěl na přesnost a v ničem se nespoléhal na svou paměť. Všechno, co zjistil, ihned zaznamenával, takže celý případ ležel vždy jako na dlani a v případě nutnosti ho mohl kdykoliv převzít jiný vyšetřující. Tak také zněly instrukce kapitána Červeného.

Hošek se zamyslel. „Čtrnáctého někdo schová tu krabici, patnáctého jde Bernard na dovolenou. Zdá se, že se všechno točí kolem toho čtrnáctého. Ovšem,“ – zavrtěl pochybovačně hlavou – „je také docela možné, že to přesto mohl zakopat ten Dvorský. Vrátil se devětadvacátého dubna, měl strach, že se u nich něco semele, víš Kadleci, něco, co se třeba vůbec neprovalilo, a tak se pojistil.“

Kadlec nesouhlasil. „A co ty hodinky.“

„Ty hodinky?“ – opakoval Hošek. „No ty mu Bernard vrátil, ještě než odejel.“

Kadlec se ušklíbl. „A Dvorský je celou dobu tak pečlivě opatroval, že ten otisk prstů zůstal neporušen. Ba ne, podle mého je Dvorský z toho venku. Nehledě k tomu, že se s Bernardem neměli rádi, Dvorský je nedůvěřivá povaha. Určitě by tak cenné hodinky nesvěřil Bernardovi před svým odjezdem, aby mu je opravil za tu dobu, než přijede zpátky. A kdyby to už udělal, máme zase svědectví doktora Nováka, že Bernard byl zvyklý vracet opravy hned druhý den. Byl by je tedy prostě zanesl jeho manželce. A za tu dobu, co byl Dvorský za hranicemi, by se ty otisky prstů určitě setřely. A po jeho příjezdu zase ležel Bernard v nemocnici a po Bernardově návratu z nemocnice neměl Dvorský důvod ke strachu. V té době měl naopak v podniku slibnou posici. Ne, s Dvorským to nepůjde. Ale jsem zvědav, jak to vypadá s Těžkým!“

Bělka, kádrový referent zastavárny, přijal Kadlecův dotaz s pozdviženým obočím.

„Myslil jsem,“ – řekl překvapeně – „že tahle záležitost už byla uzavřena. Proč se k tomu ještě vracíte?“ – divil se, když se ho Kadlec otázal na působení Těžkého v únoru 1948.

„Vracíme? K čemu se vracíme?“ – zarazil se Kadlec.

„Domníval jsem se, že máte na mysli tu starou záležitost.“

Kadlec ho požádal o vysvětlení.

„V únoru 1948, kdy jsem tady nastoupil jako kádrovák, tak se mi tu ledacos nelíbilo. A taky jsem do toho šlápl,“ – řekl Bělka spokojeně. „A první věc, na kterou jsem narazil, byla, že si tady někteří páni hráli do ruky. Krátce řečeno, přišli jsme na to, že některé zastavené předměty, zvláště cenné předměty jako zlato a šperky, byly vydražovány hluboko pod cenou. Když říkám vydražovány, myslím vlastně prodávány, protože do veřejné dražby vůbec nepřišly. Kupovali je známí těch dražitelů. Pět lidí v tom bylo namočeno.“

„A Těžký byl mezi nimi?“ – vydechl Kadlec překvapeně.

„Ne, to ne,“ – zavrtěl se Bělka – „byl sice zajištěn, ale už po týdnu byl propuštěn.“

Kadlec se zamyslel. Tady narazil na záležitost, kde se jednalo o šperky. I když byl Těžký zproštěn podezření, nesměl tuto záležitost pustit ze zřetele. Proto se vyptával na podrobnosti.

„Jak dlouho byl tehdy Těžký u vás zaměstnán?“

„Jenom asi dva měsíce. Ano, nastoupil druhého ledna 1948,“ – podíval se do osobních záznamů. „Na doporučení Břetislava Noska, víte, to byl právě vedoucí toho komplotu. A to ho postavilo do špatného světla. Ale vyšetřování ukázalo, že s tím neměl nic společného. Byl sice v jeho oddělení, ale dělal jinou práci. Ty falešné dražby, pokud se tomu vůbec mohlo říkat dražby, poněvadž Nosek ty věci prostě prodával a vedl o tom falešné záznamy, ty si dělal Nosek sám. Jeho společníci mu prováděli odhady. Sakra nízké odhady, to vám řeknu. Takový zlatý prstýnek se čtvrtkarátovým brilantem měl u nich sotva cenu bižuterie.“

„Komu to prodávali?“

Bělka pokrčil rameny. „Tohle právě Noskovi hrozně přitížilo. Nepřiznal to, do poslední chvíle tvrdil, že ty lidi nezná, tak dostal osm let. A z těch ostatních jsme to taky dostat nemohli, poněvadž to doopravdy nevěděli. Dělali jenom odhady a Nosek jim vyplácel procenta. A poněvadž mlčel, nepodařilo se nám najít ani ty překupníky, ani ty šperky.“

Kadlec se rozhodl, že upozorní toho, kdo vedl tehdejší pátrání, na své objevy.

„Kdy jste přišel na to, že se tu dělají podvody?“

„Koncem února jsem nastoupil a pak to šlo ráz naráz. To víte, jak člověk chytí nějakou nit, tak už to letí. Pár dní mi trvalo, než jsem se rozkoukal, pár dní tichého vyšetřování s Národní bezpečností, a kdy to bylo, třináctého, ano, třináctého, však jsem si říkal, že ta třináctka byla pro ně nešťastná, třináctého března byli už viníci pod zámkem.“

„Těžký také?“

„Ano, ale ten byl za týden propuštěn.“

„Třináctého března.“ – Plácl Kadlec Hoška vítězoslavně do ramene. „Pak že třináctka je nešťastné číslo.“

Hošek se na něho netrpělivě podíval. „Jen tady nezačni tancovat. Jak já to vidím, tak nám to pomáhá moc málo. V zastavárně je zajištěn někdo, o kom jsme v životě neslyšeli a ty si začneš skákat radostí. To jasně ukazuje, že Dvorský to být nemohl, poněvadž byl mimo republiku a Těžký také ne, poněvadž byl třináctého zajištěn, tak nemohl čtrnáctého nic zakopat.“

Kadlec se zasmál. „Nebuď takový pesimista. Vždyť je to jako stavebnice. Třináctého března je někdo zajištěn a to někoho jiného tak vyděsí, že čtrnáctého jde zakopat tu krabici. Bernard odjíždí patnáctého. Tedy den před tím odevzdal hodinky, které měl v opravě. Ten vyděšený spoluviník, pozdější vrah, je do té krabice přibalil. Není to jasné?“

„Ano, je to jasné,“ – připouštěl Hošek – „jenom nevím, proč z toho máš takovou radost. Podle mého názoru nám totiž Bernard neřekne, komu ty hodinky vracel. A v tom je ten kámen úrazu.“

„Neřekne, jenomže tady máme jistotu, že ten vrah znal jak Bernarda, tak toho Noska. A to už je něco.“

„Nosek, Nosek,“ – zamyslil se Hošek – „poslouchej, tohle jméno je mi odněkud známé.“

„Na tenise nebyl…“ – pomáhal mu Kadlec.

„Musel být,“ – vrtěl hlavou Hošek – „v tomhle případě jde jenom o ty členy tenisu. O členy tenisu,“ – opakoval pomalu – „ano, seznam členů.“

Sáhl do zásuvky a v seznamu členů Tennisového Klubu Hloubětín našel skutečně jméno Břetislava Noska.

„Tak tady máme ten spojovací můstek. Nosek i jeho spoluviník, který od něho ty šperky kupoval, byli členy Tennisového Klubu Hloubětín.“

„Podíváme se tomu Noskovi na zub?“ – otázal se Hošek, a když Kadlec přikývl, zvedl telefon a zavolal do evidence osob, aby mu zjistili Noskovo bydliště. Po chvilce čekání poděkoval a zklamaně položil telefon.

„Toho Noska můžeme vynechat,“ – řekl napjatému Kadlecovi. „Před rokem zemřel.“

Kadlec neklidně poposedl. „To už je jako začarované. Pokaždé, když narazíme na někoho, kdo by nás mohl přivést dál, tak se ukáže, že už nežije.“

„Ten Těžký byl sice zproštěn podezření, ale co když to byl omyl? Což jestli v tom měl přece jenom prsty?“

„Ano,“ – zavrčel Kadlec – „oni ho zajistí, pak ho pustí na revers, aby mohl jít tu krabici schovat, a on se pak zase vrátí. Teprve potom provedou u něho prohlídku. Akorát.“

„On to zakopat nemohl, to je jasné. Ale co jeho žena?“

„Jeho žena?“ – opakoval Kadlec přemýšlivě. „Ne, to nepůjde. Nemyslíš, že by bylo nápadné, kdyby žena vzala krumpáč a někde něco zakopávala? Počkej,“ – zarazil se – „nápadné! Vždyť byl březen. To přece není tenisová sezóna. V té době přece nechodí na hřiště tolik lidí, aby si jich správce nevšiml. Je to sice už deset let, ale možná, že by si na to vzpomněl. Ano,“ – zasmál se spokojeně – „když tam někdo přišel v březnu, tak musil přijít s nějakou výmluvou. A na takové věci se lidé pamatují. Na plavčíkovi na plovárně můžeš těžko žádat, aby si vzpomněl, jestli tam přišla nějaká blond dáma v parném červenci. Ale zůstane mu v mysli, když se tam objeví blondýnka třeba v únoru a vymýšlí si, že jde pro zapomenuté plavky.“ __

Kadlec zavolal na hřiště, ale Fiala ho zklamal. Jako správce nastoupil teprve v roce 1949.

Ani u Staňka nezískal žádanou informaci.

Obrátil se tedy opět na doktora Nováka, který se ukázal úplnou studnicí vědomostí. Pamatoval si nejenom jméno dřívějšího správce, Václava Krčky, ale věděl i jeho nynější adresu.

XV. kapitola

Václav Krčka bydlel v malém domku na západním okraji Prahy. Pečlivě udržovaná zeleninová zahrádka před domkem ukazovala, že nemůže zapomenout na své správcovství.

Krčka byl malý, sporý padesátník, do červena opálený. Kadlec ho zastihl nad záhonem překrásných rajčat.

„Není to radost pohledět?“ – řekl mu Krčka pyšně, odkládaje motyčku. „Pojďte dál, pane nadporučíku,“ – zval ho, když se mu Kadlec představil, a zavedl ho do útulně zařízeného pokojíku, z něhož byl výhled na zahrádku.

„V roce 1948 jste byl ještě správcem dvorců v Hloubětíně, že ano?“

„Ano, nebylo to tam nejhorší a člověk dělal tu práci rád. Jenomže na platě jsem byl bit pořád víc a víc. V létě to ještě šlo. To jsem měl…“ – Krčka se zamyslel – „to bylo ještě ve starých, to jsem měl 3.000 měsíčně; a nějaké ty chlebíčky, nějaké to kafe, pivo, limonáda, sem tam si dal někdo i štamprli, víte, tam se na korunu nekoukalo. Ale v zimě jsem bral jenom pět stováků. Tak jsem si musel přivydělávat ještě vedle, skládal jsem na nádraží.“

„Vy jste tedy nebyl v zimě doma?“

„Kdepak, vždyť bych se tam ukousal. A na to ohlídání stačila stará s Rekem. Mimoto, tam už by si někdo pomohl,“ – Krčka se ušklíbl.

„Měli jste psa?“ – zaradoval se Kadlec.

„Jo, pro jistotu. Víte, teďka už to tam vypadá jinak, všude okolo jsou ty ohrady, přes den se tam dělá, v noci je tam hlídač, ale ještě před deseti lety nebylo kolem toho hřiště široko daleko nic. Tak se stará přece jenom bála, dokud jsem nepřivedl toho psa. Pak jsme ho musili dát pryč, pořád mi tady rajtoval po zahrádce a to víte, pes jako tele, to bylo vidět.“

„Tedy přes den bývala v zimě doma jenom vaše paní? Mohl byste ji zavolat?“

Na zavolání přišla rozložitá, čistě upravená paní.

Kadlec jí podal ruku a požádal ji, aby se posadila proti němu.

„Já vím, paní Krčková, že to bude těžké se upamatovat, ale možná, že si přece vzpomenete. V roce 1948, to byl ten poslední rok, kdy jste správcovali v Hloubětíně – nemohla byste si vzpomenout, jestli k vám v zimě chodili nějací členové?“

Paní Krčková se zamyslila. „V zimě?“ – řekla pochybovačně. „Co by tam v zimě dělali? Hrát se nedalo, v klubovně se netopilo, ne, krk bych za to dala, že tam nepřišel nikdo.“

„A mohl se tam někdo dostat, aniž jste si toho všimla?“

„Přes den možná,“ – odpověděl místo ní Krčka. „To by byl pes sice štěkal, ale pustil by dovnitř – toho, koho znal. Cizího ne. Pošťák například musil čekat za vrátky, dokud mu žena nepřišla otevřít. Ale večer vůbec ne. Za tmy by byl Rek nevpustil vůbec nikoho. Ani známého. Já se pamatuji, jak k nám jednou přišel bratranec, víš, Ota, tenkrát, jak teta umřela,“ – obrátil se na svou ženu – „to bylo nějak k jedenácté večer, a ačkoliv Otu znal, vždyť byl u nás pečený vařený, jak otevřel vrátka, skočil po něm, a Ota musil čekat venku, dokud jsem nepřišel“.

Kadlec se zachmuřil.

„A co peníze, ty vám chodily také poštou?“ – řekl, hledaje jakýkoliv podklad pro další pátrání.

„Ne, peníze nám nosil pan Palužka. Víte, on to tam vždycky prošmejdil, jestli je všechno v pořádku.“

„Palužka?“ – podivil se Kadlec. „Co tam měl pan Palužka co dělat?“

Krčka se na něho nechápavě podíval. „Palužka byl… panu Palužkovi přece ty kurty patřily.“

Kadlec se neudržel a vyskočil. „Co povídáte? Palužkovi patřily ty kurty?“

„Samozřejmě. Asi v šestadvacátém je tam vybudoval, to se ví, že ne sám, pár lidí dalo dohromady peníze, však Palužka věděl na čem vydělat. Potom ty ostatní postupně vyplatil, až zůstal sám. Ale taky se přepočítal,“ – ušklíbl se Krčka – „nakonec mu to stejně sebrali.“

„Nevěděl jsem, že pan Palužka je tak majetný.“

„Není, byl. Ve Vršovicích měl takový kšeftík. On říkal hokynářství, ale byl to koloniál, lahůdkářství, a u toho si zřídil bufet. Zlatý důl, říkám vám, ale to víte, jestli znáte Palužku, ten naříká pořád.“

Kadlec otevřel ze široka oči. Penzista Palužka byl bohatý člověk. Penzista Palužka, který škrtil i na sodovce, byl majitelem tenisových kurtů! Okamžitě si uvědomil, proč jeho jméno nenašel mezi platícími členy. Palužka pochopitelně neplatil příspěvky.

„A říkáte, že mu ty kurty vynášely? Já jsem slyšel, že se na tenis doplácí.“

„To neznáte Palužku, ten by dokázal vydělat i na zemětřesení.

A co do toho vrazil? Škváru dostal zadarmo, pár dřevěných bud, ohradu, tu koupil někde ze statku za pár šestáků – vždyť na mně škrtil taky. Hrdlil se se mnou o každou korunu. Když měl koupit lopatu, tak mu bylo líto peněz. Jo, to pan Nosek byl jinačí kavalír.“

„Nosek?“ – Kadlec téměř zařval.

„To byl jeden z těch jeho společníků. Čtyři byli. Palužka, Nosek, Smrčka a Janata. Ale Palužka byl kápo. Smrčku a Janatu vykoupili nějak v třicátých letech. A měli to jenom sami s Noskem. Jenomže Nosek potřeboval peníze, on je potřeboval pořád, on natahoval, víte?“ – Krčka udělal pijácký pohyb. „Však ho to taky sklátilo. Byl zavřený, dostal osm let, tam holt pít nemohl, a když ho pustili, doháněl to lakovým tempem, že ani ne do roka byl na prkně. Divím se, kde na to bral. Ale říkám, kavalír to byl. Ten na korunu nekoukal.“

„Pan Palužka vám nosil peníze osobně?“

„Aby ušetřil poštovné. Vždycky kolem patnáctého.“

„Dole v šuplíku budou ještě potvrzenky,“ – upozornila ho manželka a bez vyzvání vytáhla zásuvku prádelníku, kde bylo několik papírových desek. „Tohle jsou pojistky, to je elektrika, tohle taky ne, tady,“ – podala Kadlecovi zažloutlé desky.

Kadlec po nich dychtivě sáhl.

Našel v nich kupu potvrzenek, psaných na stroji, pořizovaných zřejmě průklepem. Všechny zněly stejně.

„Potvrzuji, že jsem přijal částku…“ – částka byla vždycky psána perem, protože byla zřejmě doplňována – „… za veškeré práce spojené s udržováním tenisových kurtů TK Hloubětín. V Praze dne…“ – datum bylo rovněž doplňováno inkoustem a Kadlec si všiml, že částka i datum bylo psáno stále stejnou rukou.

„Jeden takový hadr mi vždycky dal a druhý, který jsem podepsal, si nechal,“ – vysvětlil Krčka.

Kadlec hledal potvrzenku z března 1948. Když ji našel, srdce se mu málem zastavilo. Potvrzenka nesla datum 14. března.

„Tedy čtrnáctého března vám pan Palužka přišel zaplatit obvyklých pět set korun. Bylo to večer? Nevzpomenete si?“

Krčka zavrtěl hlavou. „Ne. Palužka k nám večer nikdy nechodil. Vždycky chodil dopoledne, když jsem byl pryč. Věděl, že Maruška je jako milius a že se s ním nebude hádat, kdežto mně přece jen ledacos nebylo vhod, ledacos jsem potřeboval a tak se mi raději vyhnul. Ale nakonec jsme se stejně chytli.“

„Pohádali jste se? Proč?“

„Víte, já jsem dobrý člověk, na mně se může dříví štípat, ale na Marušku si nikdo nesmí dovolit,“ – pohladil Krčka svou ženu po hlavě. „A on, hucul jeden, se tam na ni rozeřval a nadával jí jako nějakému parchantovi.“

Paní Krčková přikývla a uraženě vyprávěla. „Víte, pan Palužka byl vždycky takový klidný, rozvážný, ale to jsem ho ani poznat nemohla. Už když jsem podpisovala tu potvrzenku, tak se tak škaredil, že se mi roztřásly ruce a já udělala kaňku. Utřela jsem ji takhle do té druhé potvrzenky, která zůstala nám,“ – udělala pohyb, jako by utírala kaňku a obrátila potvrzenku. Na zadní straně byla temná skvrna. „Podívejte, to je zrovna ona,“ – podivila se. „On tu potvrzenku drapnul a sháněl se po klíči od kůlny. Když jsem mu řekla, že ho nemám – Venda si ho nechával u sebe na kroužku – tak začal nadávat, co je to za pořádek a od čeho že tady jsme a že je to neochota a že se tady jenom válíme a že bereme peníze zadarmo – já jsem se rozbrečela a on dostal tím větší vztek. Já vám myslela, že mi jednu vrazí. Pak chytil sekyrku, co s ní štípám dříví a letěl ven.“

„Co tam dělal?“

„Nevím. Já si sedla za stůl a pro slzy jsem neviděla ani na dveře. Pak zase vletěl dovnitř jako satanáš, praštil se sekerkou do kouta, chytil ten balíček, co nechal na stole.“

„Jak vypadal?“ – přerušil ji Kadlec vzrušeně.

„Takový větší balíček. Asi jako krabice cukru. A mazal pryč, jako by mu za zády hořelo.“

„Odešel?“ – otázal se Kadlec.

Paní pokrčila rameny. „Nevím. Mne v tu ránu tak rozbolela hlava, že jsem si tak, jak jsem byla, vlezla do postele, chvíli jsem ještě brečela a pak jsem usnula. A když jsem se probudila, byl už pryč.“

„Když mi to Máňa vypravovala, tak jsem se šel kouknout na tu kůlnu,“ – převzal slovo Krčka – „a víte, že ten vztekloun urazil zámek?“

„A vzal tam něco?“

„Pánbůh ví, to víte, něco tam chtěl, jinak by ten zámek neurážel. Ale co, to nevím. Aspoň nic nechybělo.“

„A nevíte, jestli hned odešel, nebo jestli se ještě zdržoval na kurtech?“

„Vím a to mne právě nejvíc namíchlo. Napřed dělá takové furóre, kvaltuje a já nevím co, a potom se tam ještě ochomejtá okolo. V tom napadlém sněhu bylo vidět, že všechno obešel a zkontroloval, jak měl ve zvyku. Ale musel být vzteklý jako čert, poněvadž vzadu za záchodem u toho krajního stromu rozdupal zem, jako kdyby se tam s někým pral.“

XVI. kapitola

Kadlec kráčel k tramvaji, co noha nohu mine. Hlavou mu vířily stovky myšlenek. Všechno do sebe bezvadně zapadalo. Uvědomil si, jakou udělal chybu, že přehlížel radu kapitána Červeného, aby si zjistil zaměstnání a původ všech osob, které byly na tenise.

Pak si vzpomněl na doktora Jeronýma a usmál se. „Aby se ti ta romantická vražda nějak nepokazila,“ – slyšel opět v duchu jeho slova. Ne, na vraždě není nic romantického. Každá vražda je špinavá. Stejně špinavá jako důvody, které k ní vedou.

Hošek dostal za úkol zjistit všechno o Palužkovi.

Palužka byl typický živnostník. Po svém otci zdědil malý krámek, který pomocí vyženěných peněz rozšířil. Dvakrát ohlásil úpadek, ale nebylo vidět, že by ho tyto pohromy nějak postihly. Naopak, jeho provozní kapitál se vždycky zvýšil.

Po třetí otevřel obchod na jméno své ženy. Štěstí mu přálo, volil místo v té části Vršovic, kde obchody byly dosud vzácností; neuniklo mu, že víc než na potravinách může vydělat na alkoholu a tak si otevřel hned vedle obchůdku malý bufet, který se stal shromaždištěm všech pijáků v obvodu.

Později se nějak dopídil toho, že tenisové kurty by byly výnosným obchodem, a spolu se třemi společníky je tedy s minimálním kapitálem založil.

Své společníky jednoho po druhém vykoupil a stal se jediným majitelem celých dvorců.

Doba války znamenala pro něho nesmírný vzestup. Keťasoval s potravinami, ale dělal to tak chytře, že vyšel s čistým štítem. Po válce vedl obchod ještě rok a v polovině osmačtyřicátého roku, krátce před tím, než byly soukromé obchody přebírány, svůj obchod prodal.

„Tady máme portrét vraha,“ – řekl Kadlec Hoškovi. „Peníze, které dostal za prodej krámu, chtěl výhodně a bezpečně uložit. Volil šperky, poněvadž penězům a bankám už nevěřil. Nic bych nedal za to, že Noska, který byl piják a měl proto stále nedostatek peněz, k těm podvodům v zastavárně přiměl on. Možná, že Nosek na něm potom vydíral, poněvadž pochybuji, že by mu byl dával dobrovolně. Asi si oddychl, když se upil.“

„Od podvodného úpadku přes keťasování a podvod až k vraždě,“ – souhlasil Hošek. „To je nakonec logický vývoj. Jak jsi jednou na ledě, tak to dál už klouže samo. Jenomže, Kadleci, jeden problém tady je. Teď už víme, že to mohl udělat jedině on, ale nemůžeme mu to dokázat. To je to. Jak bychom mu to mohli dokázat?“

„Já vím. Těžký se Šulcem mu dávají bezpečné alibi. Podle nich se nemohl vzdálit z klubovny celou dobu, co hráli karty. Jenomže, kamaráde, on se nějak vzdálit musel. Jinak to není možné. Určitě někde udělal nějakou chybu. Každý zločinec se dopustí chyby. Podívej se u té Krčkové. Kdyby byl přišel jako obyčejně, tak by se na to nepamatovala a my bychom byli namydleni. Ale poněvadž udělal tu scénu, tak se na to přišlo. A já nepochybuji, že i tady udělal něco, co odporovalo jeho zvyklostem. Ono vraždit není jen tak. Uvidíš, že to ho prozradí.“

Zazněl telefon. Hošek zvedl sluchátko a oznámil suše Kadlecovi. „Máš jít ke starému.“

Kapitán Červený pokynul Kadlecovi do křesílka a zapáliv si cigaretu, otázal se. „Tak jak jsi daleko?“

Kadlec byl rád, že právě dnes odpoledne s pátráním tak nečekaně pokročil. Věděl, že kapitán Červený, který se ke svým podřízeným chová velmi kamarádsky, nezná ve službě žádné omluvy, a zklamání nebo selhání prostě neomlouvá.

„Domnívám se, že už budu moci případ uzavřít,“ – řekl spokojeně a podrobně Červenému vylíčil vývoj svého pátrání, které ho přivedlo k jistotě, že pachatelem je Palužka.

Když skončil, podíval se na něho Červený krátce, rychle pokývl a zabručel. „Dobře; a co jsi udělal?“

Kadlec se zarazil. „Jak to? Teď chci…“

Kapitán netrpělivě mávl rukou. „Já se neptám, co chceš, já chci vědět, co jsi udělal!“

„No, zatím…“ – zaváhal Kadlec – „musím mu dokázat…“

Kapitán rázně povstal. „Chceš tím říci, že jsi nabyl přesvědčení, že Palužka je vrah a přesto jsi ho nepostavil pod nejpřísnější dozor? Přesto jsi ho nedal hlídat? Že jsi ihned nepostavil hlídku ani na místo činu, kde podle jeho mínění ta kazeta stále ještě je? Chceš říci, že jsi se nijak nezabezpečil proti tomu, aby se snad nějak nedomluvil s tím Fialou nebo s tím Krčkou? Chceš říci, že nevíš, kde teď je, s kým je, co dělá, co osnuje?“ Kapitánův hlas stoupal a Kadlec si byl jist, že překvapení těchto otázek je pouze hrané. Zároveň si však uvědomil, kolika chyb se dopustil.

„Já myslel…“ – zakoktal.

Kapitán Červený stiskl rty a jeho slova odbyl mávnutím ruky.

Naráz zmizela všechna přátelská atmosféra, s kterou Kadlece přijal.

„Soudruhu nadporučíku,“ – řekl mu úředně – „jsem s vámi velmi nespokojen. Dopustil jste se při vyšetřování tohoto případu řady hrubých chyb. Nedbal jste pokynu, který jsem vám dal. Ztratil jste zbytečně několik dnů, pátraje po motivu, který by vám byl docela samozřejmě vyplynul ihned při pečlivém pročtení kádrových materiálů. Není vaší zásluhou, jestli přesto jste vrahovi na stopě. Uvědomte si, že nejsme chlapci, kteří si hrají na detektivy. Sloužíme lidu a bráníme ho.“

Zbledlý Kadlec stál vypjatý jako struna.

„Musíme milovat a nenávidět,“ – pokračoval kapitán Červený. „Milovat svůj lid, chránit ho a pomáhat mu v těch případech, kdy udělá chybný krok a kdy ho naše pomocná ruka může vrátit na správnou cestu. Ale nenávidět, neúprosně nenávidět tam, kde jde o třídního nepřítele, tam, kde někdo chce z práce našeho lidu týt, kde se z ní chce obohacovat nebo kde dokonce vymoženosti lidem vybojované ohrožuje.“

„Ano, soudruhu kapitáne!“ – vyrazil ze sebe Kadlec. Cítil, že výčitky, kterých se mu od kapitána dostává, jsou na místě. Ani na okamžik ho nenapadlo omlouvat se tím, že měl úspěch. Věděl, že podobné opomenutí zásadních pátracích pravidel by se mu podruhé mohlo zle nevyplatit.

„Měl jste štěstí. Ano, velké štěstí,“ – opakoval kapitán Červený – „a jestliže vaše chyby tentokrát přejdu pouze touto důtkou, je to hlavně proto, že vás znám a vím, že přes chyby, kterých jste se dopustil tentokrát, stojíte pevně na naší straně.“

„Děkuji vám, soudruhu kapitáne,“ – vyrazil s úlevou Kadlec.

Kapitán Červený opět usedl a unaveně Kadlecovi pokynul. Ten se sesul do křesla proti němu. Měl pocit, jako by právě přestál krisi v těžké nemoci a probudil se z ní ozdravený a silnější.

„Ty víš, Kadleci, že jsem ti to neříkal rád, ale musel jsem. Zanedbal jsi naše zásadní vyšetřovací pravidla. Nemůžeme vyšetřování řídit tím způsobem, jakým jsi to prováděl ty. Skákat od jednoho podezřelého k druhému. Od toho máme celý náš aparát, abychom mohli začít ze široka, rychle eliminovat a docházet ke správným výsledkům s nejmenší možností omylu. Jestli myslíš, že je to nějaká bezduchá mašinérie, tedy se mýlíš. Vyžadujeme od našich lidí, aby měli mozek a používali ho, jenomže ne individuelně, ale v zájmu celku. Ty sis představoval, že nadiktování zprávy je už spolupráce. To zdaleka ne. Mezi vraždou a vykradením bytu je nějaký rozdíl. Na to nesmíš zapomínat. A jestli jsi tentokrát uspěl, tak je to jenom zásluhou štěstěny, které ses zalíbil. Člověče,“ – řekl mu úpěnlivě – „chápeš vůbec, jaké jsi měl vlastně štěstí?“

„Byl bych se k tomu dostal tak jako tak,“ – namítl Kadlec nesměle.

„Tak jako tak?“ – opáčil Červený. „Myslíš? A řekni mi, jak bys byl postupoval a jak by ses byl k tomu dostal, kdyby ten tvůj Těžký byl místo v zastavárně zaměstnán třeba v pojišťovně? On sám s tou věcí neměl co dělat a přece tě k tomu přivedl. Co bys byl dělal, člověče?“

Kadlec nemohl nesouhlasit. Tuto stránku si dosud neuvědomil. Ale nyní, když se nad tím zamyslel, musel připustit, že Červený má pravdu. Spojovací článek, který tvořila zastavárna, kde se mu také vynořilo osudné datum třináctého března, skutečně objevil náhodou. Pouze díky tomu, že Těžký byl, ačkoliv neprávem, podezírán ze spoluviny.

„Konečně,“ – zamračil se kapitán Červený – „nemysli si, že už jsi vyhrál. Jestli je, díky tvé obezřetnosti a ostražitosti,“ – neodpustil si píchnutí a Kadlec cítil, jak rudne – „Palužka už varován, jsem zvědav, jak mu budeš něco dokazovat.“

„Mám tady to Krčkovo svědectví,“ – hájil se Kadlec.

Kapitán Červený se nepříjemně zasmál. „Krčkovo svědectví?“

„A jeho ženy. S tím balíčkem.“

Červený se znovu zasmál. Ale nebyl to příjemný smích. „Říkáš! A co ti dosvědčují? Že tam Palužka přinesl nějaký balíček a že tam podupal zem pod stromem. Jenomže, Kadleci, za tohle ještě nikdy nikoho nezavřeli. A nevím, jak bys mohl Palužkovi dokázat, že to není pravda, kdyby tvrdil, že balíček zase odnesl a že to byly třeba olomoucké syrečky,“ – Červený se ušklíbl – „a tu zem že zdupal, když se učil třeba kozáčka“.

Kadlec se zamračil. Kapitán Červený měl stoprocentní pravdu. Bylo pochybné, že by ještě teď, po deseti letech, kdy se celé okolí hřiště úplně změnilo, mohl vypátrat někoho, kdo by dosvědčil, že Palužka opět s balíčkem neodešel.

„To je první věc.“ – řekl kapitán Červený. „Musíš prostě Palužku přimět, aby se sám přiznal. Jak? Jestli budeš mít štěstí, tak ještě neví, že jsi ten zakopaný balíček objevil. Možná, že to by s ním hnulo. A pak je druhá věc. Musíš mu nějak vyvrátit to jeho alibi v klubovně. Jestli s tím nehneš, tak to ostatní je taky pro kočku. Dávej si pozor, chlapče, měj oči otevřené,“ – domlouval mu otcovsky – „často se stává, že člověk vidí jenom to, co chce vidět a nevidí to, co vidět nechce. Nedopusť se takové chyby.“

XVII. kapitola

Zdánlivě se nic nezměnilo.

Noc zalehla Prahu jako každý jiný večer a světla oken blikala v soutěži s hvězdami nad sebou. Majáky pouličních svítilen lemovaly chodníky, po nichž proudili opálení, lehce oblečení lidé, lačně vdechující chladnější noční vzduch.

Noční párkaři vyplňovali z dlouhé chvíle do zásoby tikety Sportky, zatím co obležení zmrzlináři stačili sotva vydechnout.

Rozumní milenci hledali samotu v osiřelých tramvajích, poněvadž lavičky v parku byly trvale obsazeny.

Osvětlený Karlův most se utápěl ve Vltavě černější než tma a ještě tmavší skvrny několika rybářských loděk se zdály usínat s celým velkoměstským životem.

Starý zahradník Voráček se neklidně převaloval v pruhovaných peřinách. Co chvíli sebou hodil; možná, že ve svých snech honil zloděje, který chtěl ochutnat jahod z jeho pole. Neklidně sebou vrtěl, nevěda, že jeho pole má od dnešního večera ještě jiného hlídače než hadrového strašáka. Že k ohradě, která dělila Voráčkovu jahodinu od tenisového hřiště, se neslyšně přiblížil mladší seržant Dvořák. Nebyl sám. S druhé strany hlídal cestu mezi ohradami seržant Malina, tichý, neslyšný, a ve tmě téměř neviditelný, ale bdělý a všímající si každé maličkosti.

Také Palužka, klidně spící v klínu svého domova a Těžký, ukládající se ke spánku, si nebyli vědomi toho, že připravili o spánek několik seržantů a staršinů.

Kadlec se rozhodl nic nezanedbat. Věděl, že výtky, kterých se mu od kapitána Červeného dostalo, byly oprávněné a pečlivě dbal toho, aby se nadále podobných chyb nedopouštěl.

Spolu s Hoškem provedl znovu celý rozbor situace, a když se ujistil, že výsledky jeho dosavadního postupu se zdají být správné, vyvodil z toho důsledky.

A tak řada členů Národní bezpečnosti dostala za úkol hlídat hřiště, Palužku, jeho ženu, i Těžkého, kterého s naprostou jistotou také vyloučit nemohl.

Kadlec usuzoval, že kapitán Červený měl pravdu v tom, když ho upozorňoval, že svědectví Krčky a jeho manželky ve spojení s podvody v zastavárně, které prováděl Nosek, vysvětlovalo sice motiv a souvislost a ukazovalo na možnosti, ale pachatele průkazně neusvědčovalo.

Podle všech informací, které o Palužkovi získal, jevil se mu nyní Palužka nejen jako člověk chladnokrevný, lstivý, chytrý a rychle se rozhodující, nejen jako komediant, schopný ošálit i člověka chytrého, ale především jako skrblík, milující majetek a peníze, a kvůli nim všeho schopný.

A na tuto Palužkovu slabou stránku se rozhodl udeřit. Byl-li Palužka schopen k vůli zakopané krabici vraždit, bude nepochybně ochoten, okolnostmi donucen, podstoupit další riziko, aby nepřišel o svůj poklad.

Dopoledne strávil Kadlec v kanceláři, jsa neustále telefonicky informován o pohybech sledovaných lidí.

Hlídka sledující Těžkého to měla poměrně nejjednodušší. Těžký jel ráno jako obvykle do kanceláře, v poledne šel na oběd do závodní kuchyně, která byla za rohem, potom se vrátil do kanceláře a ve tři hodiny dostal Kadlec hlášení, že Těžký nasedl do tramvaje jedoucí směrem k tenisovému hřišti.

Kadlec si byl vědom, že Těžký mohl z kanceláře kohokoli volat nebo mohl být kýmkoli volán, ale předpokládal, že rozumně uvažující a velmi inteligentní Těžký by volil pro dohovor s eventuálním spolupachatelem jinou, diskrétnější cestu.

Pochyboval, že by Těžký pracoval ve spojitosti s Palužkou, poněvadž nenarazil na nic, co by na to ukazovalo. Ale nechtěl se dopustit té lehkomyslnosti, že by Těžkého pustil naprosto ze zřetele, poněvadž na druhé straně byl Těžký druhý ze dvou možných pachatelů a nic ho zatím s konečnou platností tohoto podezření nezprostilo.

Palužkova žena šla ráno na nákup do tržnice, navštívila několik obchodů, kde nakoupila vesměs věci potřebné k vaření, potom se vrátila domů, vyčkala návratu svého manžela, a po době, která mohla stačit k obědu, odjela tramvají na Smíchov, do rodinného domku čp. 321, kde bydlela její starší ovdovělá sestra se svou čtrnáctiletou vnučkou.

Palužku samého hlídali dva muži.

Hned ráno šel Palužka pěšky do bufetu, kde byl zaměstnán jako pokladní, a tam zůstal až do dvanácti hodin, kdy byl vystřídán zavalitou paní. Podle hlášení hlídky se po celou dobu choval naprosto normálně, seděl v pokladně, přijímal peníze a nijak zvlášť nehovořil ani s některým se zákazníků, ani s prodavačkami za pultem. Ve dvanáct hodin předal pokladnu a pěšky se vrátil domů, kde se zdržel do třičtvrti na tři.

Poněvadž Palužka ani žádný jiný nájemník v jeho domě neměl telefon, bylo jisté, že se nepokusil vejít s někým ve styk.

Ve tři čtvrtě na tři vyšel z domu a pomalým krokem kráčel na tenisové hřiště.

Poslední hlášení bylo z konečné stanice tramvaje. Palužku zahýbajícího na cestu mezi ohradami dohonil Těžký, zavolal, aby na něho počkal a pak společně šli ke hřišti.

Nyní se zvedl i Kadlec a rozjel se za nimi.

XVIII. kapitola

Na hřišti panoval obvyklý život, lépe řečeno obvyklý mrtvý klid, který byl přirozený v tomto parném počasí. Dnešní odpoledne se nijak nelišilo od neděle, kdy byl čin spáchán.

Paní Chválová háčkovala ve stinném růžku klubovny.

„Já pořád čekám, pane inspektore,“ – řekla se stopou nespokojenosti v hlase – „pořád čekám a vy nic. Člověk ani spát pořádně nemůže, když si představí, že se tu kolem něj ochomejtají vrahové a taková pakáž. Že s tím něco neuděláte. Člověk aby se bál sem jít.“

„Žádné strachy, paní Chválová, vám se nic nestane,“ – uklidňoval ji dobrácky Kadlec – „anebo když máte strach, tak sem radši pár dnů nechoďte,“ – neodpustil si píchnutí.

Paní Chválová se na něho bezelstně podívala. „Když člověku to nedá,“ – připustila poctivě.

Pak mírně natočila hlavu, aby jí neuniklo nic, co se bude mluvit v klubovně, a zabrala se zase do práce.

I v klubovně to vypadalo podobně jako v neděli.

U stolku vpravo u dveří seděl zády do místnosti Těžký, zády k oknu Šulc a karty v jejich rukou nasvědčovaly tomu, že si krátí čas jako obvykle.

Opřen o veřeje stál nad nimi Palužka jako bílý stín. Nemluvil, mlčel, ale jeho oči se živě zajímaly o karty v rukou obou sedících.

Staňka s Fialou zastihl Kadlec na čtvrtém kurtu. Měli kolem sebe řadu nástrojů a nádob a znovu cementovali zpola rozdrobené a částečně zasypané díry na kolíky, které drží sítě.

Odpověděli sice na jeho pozdrav, Fiala o několik stupňů uctivěji než Staněk, ale bylo vidět, že se Kadlecovou přítomností nehodlají dát zdržovat od rozdělané práce.

Kadlecovi to bylo jenom vhod. Obešel celé hřiště, při čemž nenápadně zkontroloval hlídky na určených místech a opět se vrátil do klubovny.

Nepřítomnost Dvorského mu nijak nepřekážela v tom, co měl na mysli. Chtěl totiž znovu vyslechnout Šulce a Těžkého a považoval za štěstí, že dnešek se od neděle nijak nelišil. Věděl, že úplná maličkost může někdy připomenout nebo naopak dát zapomenout na určitou podrobnost, která v tomto případě mohla hrát důležitou roli.

Vypudil Palužku, Těžkého a paní Chválovou do patřičné vzdálenosti, sedl si proti Šulcovi na místo, kde obvykle sedal Těžký, a požádal ho, aby se ještě jednou zamyslel nad tím, co se v neděli v klubovně dálo.

„Řekněte mi každou maličkost,“ – žádal – „i kdyby vám to připadalo sebezbytečnější. Stačí od té doby, kdy jste se vrátil do klubovny. Jste přece malíř, tak máte smysl pro detaily.“

Šulc zavřel oči, aby si lépe připomněl, jak to vypadalo v neděli a pak pomalu, nevynechávaje své obvyklé narážky a posměšky, vyprávěl totéž, co Kadlec již několikrát slyšel. Skončil tím, že slyšel volání o pomoc.

„Ano, tak to asi bylo,“ – řekl Kadlec váhavě. „Myslím, že jste si nevzpomněl na nic nového. Vaše výpověd souhlasí s tím, co jste vypovídal dřív, i s tím, co vypovídali Těžký a Palužka. Až na jednu maličkost. Palužka říká, že jste do něho při odchodu z klubovny vrazil, kdežto vy to popíráte. Rád bych věděl, kdo z vás se mýlí. Nebo kdo nemluví pravdu. Ano, všechno vypadá, jako by se to stalo tak, jak by se to normálně mělo stát. To právě mne na tom mate. Poněvadž to není možné. Muselo se stát něco… nestalo se nic, co vás překvapilo? Co byste byl nečekal?“

Šulc zavrtěl hlavou. „Ne, vůbec nic. Jedině to, jestli to můžete považovat za překvapení, že Palužka promluvil do hry. Před tím to ještě nikdy neudělal. Vždycky se držel pravidla: kibic drž hubu,“ ušklíbl se.

Kadlec pokrčil rameny. „Snad je to divné, ale to mi nepomůže.“

Domníval se totiž, že Palužka, chtěje se z klubovny nenápadně vzdálit, musel nějakým způsobem připoutat pozornost obou hráčů mariáše na nějakou věc, nebo na něco, co by je dostatečně zaměstnalo, aby si nevšimli jeho nepřítomnosti. Nedovedl si však představit, jak by to Palužka mohl provést, a Šulcova výpověd mu nijak nepomohla.

Rozhovor s Těžkým byl dalším zklamáním. Těžký říkal téměř doslova totéž co Šulc, až na to, že nevěděl, jestli Šulc při odchodu do Palužky vrazil nebo ne. Pokládal za možné obojí a domníval se, že je to taková maličkost, že se v ní jeden z obou mužů může nevědomky mýlit.

I on si byl jist, že se nestalo nic neobyčejného nebo neočekávaného, právě s tou jedinou výjimkou, že se totiž Palužka neudržel a nahlas kritizoval Šulcovu hru.

„Já se na něj díval jako blázen,“ – vykládal udiveně – „víte, Palužka a nahlas kritizovat, to je jako když z čisté oblohy uhodí hrom.“

Kadlec mávl rukou. Tohle mu nijak nepomáhalo. Naopak, obě výpovědi Palužkovo alibi stále více a více zpevňovaly.

S Palužkou mluvil velmi krátce a jenom tolik, aby Palužka nevycítil podezření. Byl si vědom toho, že je-li Palužka viníkem, připravil si již předem pečlivě odpovědi na všechny možné otázky, a že bude těžké chytit ho při obyčejném výslechu. Proto se také tvářil, jako by měl v podezření Šulce.

Do jisté míry byl však zneklidněn. Ať se tomu bránil sebevíc, přestával si být jist, že to, co vypátral, ho vede správnou cestou. Palužka se mohl ve spojení s Noskem zmocnit šperků. Palužka je mohl zakopat, Palužka měl možnost vzít nepozorovaně hadr, ležící na okně a nepozorovaně ho vrátit. Měl tedy i možnost zabít Bernarda a svalit na něho válec, aniž zanechal otisky prstů. Jenomže Palužka se nemohl dostat nepozorovaně na místo činu. A tady byl Kadlec v koncích.

Poděkoval proto trojici v klubovně.

Těžký se Šulcem zase usedli ke kartám. Palužka se zase opřel o veřeje a Kadlec bloumal okolo.

Zoufale přemýšlel, čím by byl mohl od sebe Palužka odpoutat pozornost. Zamyšleně se vrátil až ke klubovně, když tu z kurtu se ozval Staňkův hlas.

„Haló, pojďte nám někdo píchnout, jenom podržet, nic jiného. To je pět minutek.“

Šulc s Těžkým se na sebe ušklíbli.

„Já znám ty jeho pětiminutovky. Pak to trvá půl dne,“ řekl Šulc odmítavě.

„Zlaté oči, které mě tam uvidí,“ souhlasil Těžký.

„No tak chlapci, vždyť chce jenom podržet. To bude hned,“ pobízel je Palužka. „Já bych šel sám, ale já nemůžu moc na sluníčko.“

„Tak kruci pojďte někdo, vždyť nám ten cement ztvrdne. Pane Palužka, tak pojďte vy, však vám ruce neupadnou!“ zlobil se Staněk z dálky.

Palužka se podíval vyčítavě na oba mladé, statné muže u stolu, významně se nahrbil a pomalu se ploužil na kurt.

Těžký se Šulcem se na sebe opět ušklíbli.

Kadlec se opřel o veřeje na Palužkově místě a krátce se zasmál, když se ho Šulc zeptal. „Chcete nám nahradit Palužku? Máte pravdu, bez něho bychom to snad už ani neuměli. Ale ne abyste nám do toho mluvil.“

„Nebojte se,“ – řekl Kadlec se smíchem, – „budu dočista jako Palužka. Mlčet!“

A bez dalších slov sledoval s nevalným zájmem jejich hru.

Zato Těžký se Šulcem hráli s vášní. Jejich soustředění a pozornost přesvědčily Kadlece, že oba jsou dobrými hráči a že musí vynakládat všechen svůj um a všechnu pozornost na to, aby neudělali ve hře nějakou chybu nebo se nedopustili přehlédnutí, které by druhému umožnilo lacinou výhru.

Těžký hrál soustředěně, zbytečně nemluvil, své sedmy a fleky spíše ukusoval, jako by se zbytečnými slovy nechtěl vysilovat a odpoutávat svou pozornost od hry.

Seděl nehnutě jako socha, pečlivě, ale rychle si urovnávaje karty do levé ruky, s hlavou mírně natočenou doleva. Někdy, rozmýšlel-li se, což nikdy netrvalo déle, než několik okamžiků, upřel nepřítomný zrak vysoko na stěnu proti sobě a prsty pravé ruky mechanicky bubnoval na skleněnou desku stolu.

Kadlec si byl jist, že vůbec nevnímá drobné hráčské průpovídky jako „jedeme z kopce“ a „kdyby za mořem byla“, kterými si Šulc, věren své povaze, zpestřoval hru.

U Šulce neviděl tolik soustředění, přece však se mu zdálo, že tyto své průpovídky a ironicky zbožné výkřiky říká spíše mechanicky, prostě proto, že byl zvyklý hodně mluvit a neměl rád napjaté ticho. Měl pocit, že Šulc jako papoušek vyslovuje věty, naučené věty, jejichž smysl mu uniká.

Šulc seděl blízko u stolu, břichem se téměř dotýkaje stolní desky a karty na rozdíl od Těžkého držel v pravé ruce, takže hlavu měl mírně natočenou doprava a pouze občas střihl po Těžkém pohledem, který vždy hledal jeho oči.

Šulc hrál víc vehementně, bouchal kartami o stůl, kdežto Těžký je kladl jakoby kradmo.

Oba si zapalovali jednu cigaretu od druhé, využívajíce těch okamžiků, kdy druhý rozdával. Popelník byl uprostřed stolu, takže oba měli k němu stejně daleko, a oba do něj mechanicky odkopávali popel, naklánějíce se mírně dopředu, Šulc levou a Těžký pravou rukou.

Kadlec měl dojem, že hráčské soustředění je tak dalece vyčerpává a vyžaduje tolik jejich pozornost, že všechny ostatní pohyby se snaží dělat úplně mechanicky.

Uplynulo nejméně čtvrt hodiny. Kadlec se v duchu usmál, jak Těžký se Šulcem odhadli správně Staňkových pět minut, poněvadž letmý pohled přes rameno ukázal, že Palužkovo „píchnutí“ ještě zdaleka neskončilo.

Ale Šulc s Těžkým si na to zřejmě vůbec nevzpomněli. Šulc pronášel své průpovídky, nepochybně už zvyklý na to, že se neozve žádná reakce, a Těžký prohrával a tiskl rty.

Takhle to tedy vypadalo v neděli – pomyslil si Kadlec a jeho pohled zaletěl k zádům paní Chválové. Napadlo ho, že při dnešním opakovaném vyšetřování ji vynechal. Co kdyby si paní Chválová všimla něčeho, co zaujatým mariášníkům třeba uniklo.

Odlepil se od veřejí, o které stál opřen, a proklouzl do růžku ke klubovně, kde se potichu usadil vedle paní Chválové. Nechtěl, aby hráči uvnitř slyšeli jeho otázky, proto začal polohlasem, nakloniv se až k ní.

„Takhle jste tady seděla v neděli také, že ano? A ti v klubovně také tak?“

„Ano,“ – přikývla paní Chválová, přizpůsobujíc se mimoděk jeho polohlasu. „Já tu štrikovala a oni tam hráli.“

„A neupoutalo vás něco zvláštního? Třeba nějaká nečekaná rána nebo výkřik, zkrátka něco?“

„Vůbec nic. Ale nesmíte zapomenout, pane inspektore,“ – oslovovala ho uctivě a Kadlec ji neopravoval – „že v neděli hrála ta muzika. A to by člověk neslyšel, ani kdyby mu za zády spadl barák.“

Kadlec přikývl. Na tu hudbu zapomněl.

„A neviděla jste, kdo vyšel z klubovny?“

„Mám jen jedny oči a ty nemám vzadu,“ – odbyla ho paní Chválová – „akorát vím, že někam odběhl Šulc, poněvadž Těžký s Palužkou se začali bavit na Staňkův účet. Buďto mažou karty nebo do někoho rejpají,“ – doložila nevraživě – „já se divím tomu Palužkovi, že se s nimi kamarádí.“

Kadlec si povzdychl. Paní Chválová mu neřekla vůbec nic.

„Hm, co se dá dělat,“ – pronesl zklamaně, potichu vstal a několika kroky se vrátil do klubovny, kde se opět mimoděk opřel o veřeje.

Nemyslel při tom na nic. Měl pouze pocit nespokojenosti a zvláštní dojem, že nevidí něco, na co se dívá. Doufal však, že atmosféra, až na tu hudbu stejná jako v neděli, ho přece k něčemu přivede. Nechtěl ji rozbít, zůstal tedy opět tiše stát.

Tu se Těžký suše zachechtal a Šulc uhodil třemi zbývajícími kartami o stůl.

„Když je štěstí unavené, nevybírá, kam si sedne,“ prohlásil posupně. „Na tři trumfy uhraje stovku. To by mne čert vzal. Kdyby to aspoň uměl hrát. Ale vždyť to hraje jako ponocný,“ – vztekal se, zatím co Těžký se radostně uškliboval.

„To byly tři hříčky za sebou, že jo?“ – řekl Kadlecovi, jako by čekal na pochvalu. „Ve třech hrách sedm šedesát. Jo, to holt musíš umět riskovat.“

„Riskovat, jaképak riskování, tohle u mně není riskování, tohle je u mně blbost,“ – vrčel Šulc, rozdávaje znovu karty. „Viděl jste tu hru před tím, hraje dvě sedmy na tři a uhraje je.“

Kadlec se na něho ostře podíval.

„No řekněte,“ – pokračoval Šulc, který se zřejmě potřeboval vyzuřit – „věřil byste tomu, kdybyste to neviděl na vlastní oči?“

Kadlec vydechl. Málem se byl zapotácel. Šulc se dovolával jeho svědectví o hře, kterou sehráli, když odešel z klubovny a mluvil s paní Chválovou. A Těžký ho neopravil, neřekl, že to nemohl vidět, poněvadž tady nebyl. Neopravil ho, poněvadž se tak jako Šulc domníval, že tu Kadlec celou dobu stál.

Hlavou mu prolétla slova, která řekl při předposledním výslechu Těžký a která tenkrát nevnímal, takže se mi zdá, že ho tam vidím, i když tam už pak nebyl.

Kdyby si byl myšlenku, obsaženou v této větě uvědomil už dříve, nemusel si tak zoufale lámat hlavu.

Tady měl vysvětlení Palužkova zdánlivě nevyvratitelného alibi.

„To byla hra,“ – řekl rychle, chtěje si ujistit to, co objevil. „Ale stejně, přiznejte to poctivě, udělal jste chybu.“

„Já vím,“ – kývl Těžký – „měl jsem jít od desítky, vždyť to už bylo jedno. Ale hlavně, že mi to vyšlo.“

Kadlec se zachechtal. Zasmál se upřímně, od plic, ale bylo v tom tolik vítězství, že se na něho oba muži podívali.

Okamžitě si uvědomil, že by nebylo ještě vhodné prozradit výsledek svého dnešního pátrání, svůj nečekaný objev, a tak je pouze požádal, aby si obě tyto hry pamatovali.

Oba muži se tázavě na sebe podívali a jejich rty se stáhly k posměšku; bylo vidět, že si oba myslí totéž, že se Kadlec ve slohu velkých literárních detektivů dělá zajímavým. A jejich úšklebek zároveň říkal, že na ně to neplatí.

Kadlec si uvědomil, kde je kámen, o který dosud klopýtal. Oba muži, zabraní do hry, byli tak zvyklí vidět Palužku opřeného o veřeje a beze slov je pozorujícího, že si ani neuvědomili, když se vzdálil, a byli dokonce ochotni přísahat na to, že tam celou dobu byl.

Kadlec usuzoval mylně, když hledal něco, čím by Palužka od sebe odpoutal pozornost. Palužka nepotřeboval pozornost odpoutávat, poněvadž oba hráči mu ji vůbec nevěnovali. Vzal tedy hadr – ať už vědomě nebo mechanicky – čehož si nikdo nemohl povšimnout. Hadr ležel na okně přímo u jeho pravé ruky, vzal jej a vyklouzl ven. Věděl od Šulce, že projde nepovšimnut, prošel kolem zad svářejících Staňka a Dvorského, při čemž se shýbl pro jednu z trubek, protáhl se kolem ohrady a vida Bernarda, kopajícího příkop přímo k jeho pokladu, neviděl jinou možnost jak zachránit schovaný majetek, nežli Bernarda zabít. Pak na něho shodil válec, aby tak ztížil pátrání. Potom se opět stejnou cestou vrátil, položil trubku k ostatním na hromadě a zaujal své místo u dveří, když dal hned i hadr zpátky na okno.

Proto také promluvil do hry. Nepotřeboval od sebe odpoutávat pozornost, jak se Kadlec mylně domníval, nýbrž naopak, chtěl ji k sobě připoutat, a tím si zajistit bezpečné alibi.

Nepochybně věděl, že hráči zaujati hrou si nevšímají svého okolí, pokud je na sebe přímo neupozorní. Možná také, že se chtěl tímto způsobem ujistit, jestli si někdo z nich náhodou jeho nepřítomnosti nevšiml.

Kadlec s obdivem pomyslel na chytrý způsob, kterým na sebe upozornil. Kdyby byl pronesl nějakou všední větu, byli by mu hráči mohli dosvědčit, že zde byl v okamžiku, kdy promluvil, ale nebyli by už tak bezpečně ručili za to, že zde byl i před tím. Ale jeho poznámka „zase chyba“ je utvrdila v domněnce, že viděl i hry předchozí, což znamenalo, že se vůbec nevzdálil.

Přitom Kadlec si nyní sám ověřil, že uvážlivý mariášník může po sehrání nalézt chybu takřka na každé hře. Přesvědčil se o tom, když řekl jen tak na zkoušku, že Těžký se dopustil chyby, ačkoliv hru vůbec neviděl. Těžký si uvědomil, že hru mohl sehrát ještě lépe, a byl, stejně jako v neděli Šulc, ochoten přísahat, že Kadlec, stejně jako v neděli Palužka, hru viděl. Vždyť mu vytkl, že nevynášel od desítky.

Kadlec nepochyboval, že Těžký byl ochoten dosvědčit, že mu Kadlec vytkl právě tuto chybu, ačkoliv pronesl výtku všeobecnou a neurčitou.

Po malé chvíli se přišoural Palužka, stíraje si z čela pot. „To je vedro, to je vedro,“ – pobrukoval nespokojeně – „a on tam drží člověka takovou dobu.“

Kadlec soustrastně přikývl, ale bylo to jedno z nejneupřímnějších přitakání. Byl Staňkovi vděčen, že mu náhodou pomohl překlenout propast, která se zdála být nepřekročitelná.

Nyní přikročil k provádění plánu, který dopoledne vypracovali s Hoškem.

„Tak už jsou hotovi?“ otázal se Palužky, a když přikývl, vysvětloval dobromyslně. „To jsem rád, tam na kurtě s ním nebyla řeč.“

„Potřebujete od něho něco?“ – otázal se Palužka přičinlivě. Na počátku svého pátrání by v tom byl Kadlec viděl pouze touhu se zavděčit.

„Ale takovou maličkost. Jenom svolení. Musíme ještě jednou otevřít tu jámu, kterou kopal Bernard, víte? Kapitán si vyvzpomněl, že by tam možná mohl být ještě kus toho vražedného nástroje, který jsme přehlédli.“

„Té roury?“ – vyhrkl Palužka a okamžitě sklopil oči, poněvadž si uvědomil, že udělal chybu. Také Kadlecovi neušlo, že se podřekl. Jedině vrah mohl vědět, že vražedný nástroj nebyl válec, ale kus trubky.

„Ano,“ – přitakal však nedbale, nedávaje nijak najevo, že si všiml jeho přeřeknutí.

Palužka si zřejmě oddychl. Jeho modré oči se dívaly na Kadlece zase tak bezelstně, že by jim byl jistě uvěřil, kdyby toho o něm nevěděl tolik.

„No jo,“ – souhlasil – „člověk ledacos přehlédne. To už je holt lidské.“ Ale Kadlec rozbil jeho klid další, zdánlivě úplně nevinnou větou.

„Nejhorší je,“ – řekl na oko nespokojeně – „že nevíme tak docela přesně, kam to Bernard dokopal. Ale o metřík není. Ať se chlapci zapotí,“ – doložil se smíchem, doufaje, že Palužka nic neví o přesných nákresech a fotografiích, které Hošek s Kytínem pořizovali, a podle nichž mohl určit místo přesně ne na decimetr, ale na centimetr. Palužkovy oči mu prozradily, že vsadil na správnou kartu. Na okamžik, na malý okamžik se v nich objevilo zděšení. Strach. A poněvadž Kadlec nalezl vražedný nástroj, zkrvavenou trubku, věděl dobře, že Palužka, který po činu trubku odložil na hromadu, se nemusí bát nálezu dalšího kousku v jámě, poněvadž bezpečně věděl, že tam nemůže být. Ale bál se něčeho jiného. Bál se, že při novém kopání bude objevena krabice se šperky, o níž se domníval, že je dosud na svém místě.

Kadlec se proto nedivil, když Palužka zamžoural očima a nadmíru dobromyslně se nabídl. „Snad byste ty vaše chlapce v tomhle horku zbytečně nehonil. Vy už jste jak ten Staněk. Vždyť já vám řeknu, kde Bernard skončil! Mám to přece v oku!“

„Výborně,“ zaradoval se Kadlec, a Palužkovi zazářily oči. Potom Kadlec sesmutněl a nahlas nespokojeně pronesl. „Kdepak, to neznáte našeho kapitána. Kdyby se doslechl, že jsem dal na vaše slova, tak bych v tu ránu letěl. Budeme to muset rozkopat.“

„Když myslíte,“ – pokrčil rameny Palužka a olízl si rty. V ústech měl zřejmě náhle sucho. V jeho obličeji se nic nehnulo, ale nepřítomný výraz naznačoval, že jeho mysl usilovně pracuje.

„Tak tady ho máme,“ – obrátil se Kadlec ke Staňkovi, který s nářadím v ruce kráčel kolem klubovny. Zastavil ho a přede všemi ho požádal o svolení k novému otevření jámy.

Staněk okamžitě přikývl. „Pro mne za mne, rozkopejte si to, jak chcete. Ale ne tam, kde jsme položili ty roury. Zaplať pánbůh, že nám ten odtok funguje.“

Palužka se na něho díval se zaťatými rty. Jeho slova se mu zřejmě nelíbila. Ale neřekl nic.

Pak se Kadlec se všemi přátelsky rozloučil, prohodiv ještě, že zítra dopoledne se dají do kopání a pomalu odcházel. Chtěl ponechat Palužkovi dosti času na přemýšlení a k přípravám.

Jeho odchodu si nikdo celkem nevšímal. Ale byl si jist, že jedny oči se za ním dívaly nevraživě.

XIX. kapitola

Čas do setmění strávil Kadlec v kanceláři.

Vítězně nadiktoval Hoškovi zprávu o svém odpoledním zjištění, kterým rozbil Palužkovo na pohled dosud nevyvratitelné alibi, podal zprávu kapitánu Červenému, který to prohlásil za kus dobré práce, což bylo uznání u něho nevídané, v klidu se navečeřel a čekal na soumrak.

Hlídky ho telefonicky informovaly o pohybech všech podezřelých.

První opustil hřiště Palužka, nasedl do tramvaje a odjel domů.

Mezitím se vrátila také jeho žena.

Potom dostal zprávu od hlídky, která sledovala Těžkého. Těžký přisedl k Šulcovi do auta a odjeli ze hřiště. Pěší hlídka se pochopitelně ztratila. Kadlec dal příkaz, aby se seržant, který Těžkého sledoval, vrátil zpátky k tenisovému hřišti a zaujal tam místo, které mu udá starší seržant Dvořák. Domníval se, po odpoledním zjištění by bylo plýtváním silami, kdyby ještě dále střehl Těžkého.

Další hlášení přišlo od seržanta Maliny. Staněk s paní Chválovou odešli ze hřiště. Na hřišti zůstal jen Fiala s Lídou. Fiala pokropil kurty a vešel do svého bytu. Lída se objevovala tu a tam, vynášejíc odpadky nebo vylévajíc vodu.

V deset hodin byla již úplná tma.

Ve čtvrt na jedenáct byla zhasnuta světla ve Fialově bytě a na hřišti se rozhostil mrtvý klid.

Kadlec napjatě čekal na další zavolání. Předpokládal, že telefon se ozve až po půlnoci, poněvadž v tu dobu je město nejméně oživené. Doufal, že Palužku poplašil natolik, že se dopustí činu, který ho usvědčí s konečnou platností.

Nepochyboval sice, že jeho dnešní zjištění a Palužkovo dnešní podřeknutí by samo stačilo k jeho usvědčení, ale pokládal za bezpečnější přistihnout Palužku při činu.

V 0.45 dostal konečně očekávanou zprávu.

Temně oděný Palužka vyšel z domu a rychlým krokem, vyhýbaje se světlu a snaže se skrývat ve stínu domů, kráčel směrem k tenisovému hřišti.

Kadlec s Hoškem nasedli do vozu a rozjeli se rovněž.

Rychle proletěli ztichlými ulicemi, jen tu a tam oživenými osamělými chodci a zanechali vůz za rohem domu, kde bydlel Bernard. Rozdělili se, přešli prostranství a znovu se sešli u konečné stanice tramvaje, kde je podle rozkazu očekával staršina Jirsík, jeden ze dvou mužů, pověřených sledováním Palužky.

Jeho přítomnost dala Kadlecovi jistotu, že plán se vyvíjí podle jeho předpokladů.

Jirsík podal hlášení.

Palužka, vyhýbaje se hlavním ulicím, došel až ke konečné stanici tramvaje. Zde se však nedal cestou mezi ohradami, která vedla k vrátkům na hřiště, nýbrž zabočil zadem, polní cestou, ohraničenou z jedné strany ohradou a z druhé strany volným prostranstvím, která vedla kolem ohrad a zadní sítě ohraničující kurty přes jahodové pole starého Voráčka k zadní ohradě tenisového hřiště. V tomto úseku cesty byl sledován pouze seržantem Řezníčkem, kdežto Jirsík podle rozkazu očekával Kadlece.

Po boku s Hoškem vykročil Kadlec ke hřišti. Seržant Malina mu ohlásil, že tudy nikdo neprošel.

Kadlec zde pro všechny případy nechal Malinu s příkazem, aby nikoho na hřiště nepustil, a spolu s Hoškem proklouzl tiše vrátky.

Na hřišti panovalo naprosté ticho. Ve Fialově bytě bylo zhasnuto a nic nenasvědčovalo tomu, že by některý z jeho obyvatel byl vzhůru.

Oba muži se doplížili ke sprše, do jejíhož stínu se přitiskli.

Kadlec si byl jist, že Palužka, který musí jít oklikou a musí se pečlivě vyhýbat každému hluku, přijde ještě o chvíli později.

Od hlídky, skryté za ohradou na fotbalovém hřišti, se dověděl, že Palužka ještě před odchodem z hřiště pomáhal Staňkovi a Fialovi uklízet nářadí a při této příležitosti si postavil nepozorovaně k zadní stěně sprchy krumpáč a lopatu.

Poněvadž nářadí stálo u dolní stěny, bližší kurtům, skryl se Kadlec s Hoškem v úzké uličce u horní ohrady.

Nyní zbývalo jenom čekat. Všechno se vyvíjelo podle Kadlecových předpokladů. Odpoledne dokázal poplašit Palužku, který uvěřil jeho vyprávění, že zítra bude místo činu ještě jednou překopáno. Buď si byl skutečně tak jist, že proti němu není ani stín podezření, nebo se domníval, že riskoval-li vraždu, musí se odvážit i toho, že se případně střetne s nějakou hlídkou, chce-li včas vyzvednout krabici se šperky, kterou před více než deseti lety zakopal.

Nastraženou sítí nemohl nijak proklouznout.

V jahodí byl skryt mladší seržant Dvořák s dvěma dalšími muži, v rohu na pátém kurtu, přitištěn k zemi a k ohradě, ležel staršina Brouček. Další hlídka byla na fotbalovém hřišti, a za sprchou se skrývali Kadlec s Hoškem. A to nepočítal Řezníčka, který sledoval Palužku přímo, Jirsíka, kterého poslal za ním a Malinu, který byl u vchodu. Deset lidí střežilo Palužku, deset lidí bylo připraveno zneškodnit vraha.

Za ohradou se ozývaly nejasné zvuky. Potom se přes ni přehoupla temná postava, téměř neviditelná proti tmavému nebi.

Kadlec si spokojeně oddychl. Jeho lidé si počínali přesně podle rozkazu. Nechali Palužku projít, aniž zpozoroval, že je sledován. A nyní očekávali smluvené znamení.

Palužka se na okamžik zastavil a utřel si pot z čela. Ještě jednou se rozhlédl, a když nabyl zřejmě jistoty, že je zde úplně sám, zhluboka vydechl.

Potom se tiše rozeběhl k nástrojům, které si odpoledne připravil. Několika kroky si vyměřil vzdálenost, ještě jednou si pohledem na jediný zbylý strom ověřil, že začíná kopat na správném místě, a mocným rozmachem zabořil krumpáč do země.

Temný zvuk nárazu mu vyloudil z úst tlumené zaklení.

Zarazil se, zaposlouchal, dvěma kroky došel až k drátěnému pletivu, odkud bylo vidět až k vrátkům, pokud se ovšem v nočním temnu dalo něco uzřít, a několik okamžiků se napjatě díval.

Kadlece napadlo, že čeká, nerozsvítí-li se světlo ve Fialově bytě.

Pak mávl rukou a s dalším zahučením se vrátil na vyměřené místo. Začal kopat menšími rozmachy, spíše hrabal, než kopal, takže při tom nedělal téměř žádný hluk. Zkypřenou hlínu ihned vyhazoval.

Pracoval rychle; občas si utíral potem skropené čelo. Přitom spokojeně bručel, když viděl, jak se jáma rychle zvětšuje.

Kadlec se podivil, že Palužkovi není nápadné, jak snadno zdolává vyprahlou půdu. Kdyby nebylo toho, že Kadlec sám místo před několika dny překopal, byla by jeho práce nepoměrně těžší a pomalejší. Ale pak si uvědomil, že Palužka věnuje všechny své síly kopání a že jeho smysly jsou vypjaty na nejvyšší míru, poněvadž hlídá zároveň každé hnutí v okolí, takže nemá čas si uvědomit tuto drobnou a v temnu noci neviditelnou nesrovnalost.

Zdálo se, že Palužka pracuje hodiny a hodiny. Ale pohled na svítící ciferník Kadlecovi ukázal, že Palužkovo namáhání trvá sotva deset minut.

Hromádka vyházené hlíny rychle rostla. Palužka měl výhodu, že si mohl přesně vyměřit místo, kde krabici schoval.

Jáma byla již asi třičtvrtě metru hluboká. Palužka se dostal do hloubky, ve které Kadlec krabici objevil. Odhodil tedy krumpáč a začal pracovat lopatou.

Když na nic nenarazil, zastavil se, zamyslel, pak vylezl z jámy, několika kroky si znovu přeměřil vzdálenost, pak zavrtěl hlavou a dal se znovu do práce. Ale jeho pohyby prozrazovaly neklid.

Oči pozorujících mužů si již tak dalece zvykly na temnotu, že mohly hlídat každý jeho pohyb.

Bylo vidět, že Palužka váhá.

Vykopal jámu do hloubky jednoho metru. Tam se jeho práce zpomalila. Narazil zřejmě na tvrdou, pevnou půdu, kterou Kadlec kopáním nezkypřil.

Nyní si zřejmě uvědomil, že tak hluboko se krabice nemohla propadnout. S tlumenou nadávkou se chopil krumpáče a jal se jámu rozšiřovat. Kopal jako posedlý, už se neohlížeje na hluk, který působil. Pracoval se zoufalou snahou.

Jeho ruka stále častěji utírala pot z čela.

Kadlec chápal, co asi cítí. Chápal, že se v jeho mozku začíná ozývat podezření, že něco není v pořádku. Že se v jeho mozku vynořuje zatím nesmělá, ale stále sílící myšlenka, že krabice se šperky zmizela, a že se svého zločinu dopustil nadarmo. Že přece jenom neuhájil to, co mu bylo dražší než lidský život.

Palužka jámu rozšířil na všechny strany, takže měla nyní v průměru dobrých stopadesát centimetrů.

Bezradně se rozhlédl, pomalu vylezl z jámy, vztekle mrštil krumpáčem k ohradě a jeho pohled běhal po jámě sem a tam.

Potom zaskučel jako raněný pes, skočil znovu do jámy, padl na kolena a nečlánkovitě vzlykaje, začal vlastními prsty hrabat ztvrdlou půdu.

„Tady, tady to musí být, sem jsem to dával,“ – vzlykal zoufale a jeho prsty zápasily se zkamenělou zemí.

Teprve po chvíli pochopil.

Vztyčil se, rozhlédl se, těžce se opřel o okraj jámy a zaštkal.

„Zloději, zloději. Okradli jste mě. Ukradli jste mi moje zlato.“

Pak vyskočil z jámy a začal ji obíhat jako vzteklý pes.

„Dejte mi moje zlato,“ – naříkal.

Kadlec dal znamení píšťalou. Současně s Hoškem po boku vyrazili k Palužkovi. V téže chvíli se přes ohradu přehoupli ostatní členové hlídky.

Palužka zůstal stát jako přimrazen. Zoufalství s něho rázem spadlo, a blížící se Kadlec zahlédl v jeho obličeji výraz nesmírné zášti.

Skočil proti Kadlecovi, snaže se ho porazit svým tělem. Jeho ruce hledaly Kadlecův krk. Zapomněl na to, že je mu přes šedesát, že je slabé postavy a že se nemůže rovnat atletickému Kadlecovi. Viděl před sebou nepřítele, který ho připravil o jeho majetek, o jeho zlato, a chtěl se mu pomstít.

Ale další tři muži, kteří Palužku chytili zezadu, rozhodli zápas okamžitě. Ačkoliv se zuřivě bránil, byl spoután.

Potom poslal Kadlec Malinu pro vůz.

Pomalu odváděli Palužku, který se vyčerpal a jako by ztratil zájem o to, co se s ním děje.

Ze dveří bytu vyhlédl rozcuchaný Fiala. Kadlec dal Dvořákovi příkaz, aby ho uklidnil a zůstal zde jako hlídka.

Potom Palužku posadili mezi sebe do vozu a vezli na velitelství. Palužka se úplně zhroutil. Když mu Kadlec v kanceláři sňal pouta, padl bezvládně na židli s hlavou skloněnou na prsa.

„Podívej se, Hošku,“ – řekl mu Kadlec s odporem a musel se ovládat vší silou, aby se mu nezvedl žaludek. „Podívej se na ty jeho ruce. To je hrůza.“

Palužkovy ruce skýtaly hrozný pohled. Nehty měl ulámané a prsty rozdrásané až do krve. Také zpocený obličej byl pokryt špínou a krví, jak si rukama utíral čelo.

Přechodné pominutí smyslů, do kterého Palužka upadl, když zjistil, že jáma je prázdná, zřejmě pominulo, ale nezmizela jeho nenávist k tomu, kdo ho o jeho poklad připravil a nenávist k režimu, který to způsobil.

Slupka, do které dosud svou zášť pečlivě halil, jeho dobráctví, jeho hraná laskavost, to všechno rázem spadlo. Jeho výpověď byla plna žluči a jedu.

Vztekle obviňoval režim, že ho k tomuto činu donutil tím, že mu vzal všechno, co v potu tváře vydělal.

Kadlec s údivem zjistil, že Palužka doopravdy věří tomu, co říká. Skutečně se domníval, že peníze, vydělané podvodnými úpadky, i bohatství nakeťasované za války, a dokonce i šperky, koupené podvodem, jsou jeho poctivě vydělaným majetkem.

Palužka přiznal všechno.

Přiznal svou účast na Noskově podvodu, kterého k tomu vlastně donutil stálým poukazováním na rostoucí dluhy. Přiznal zakopání krabice. Mluvil o svých pocitech, když v klubovně uslyšel, že Bernard kope přímo k jeho pokladu. Líčil myšlenky, které se mu honily hlavou. Vyprávěl o svém zoufalství, když minuty ubíhaly, on stál opřen o veřeje v klubovně a Bernard se decimetr po decimetru blížil k jeho skrýši. Vypočítával nápady, které se mu mihaly hlavou. Chtěl Bernarda uprosit, aby kopal jinde. Ale jaký mohl udat důvod? Kdyby se byl prozradil, Bernard by mu mohl jeho skrýš vybrat. Palužka nikomu nevěřil a každého podezříval. Potom chtěl Bernarda podplatit. Ale to by stálo peníze.

„A já je neměl, vždyť já je neměl, chápejte, vždyť já jsem úplný žebrák. O všechno mě připravili. A tohle, to jsem potřeboval, to byla jistina, řekněte, s čím bych začal, až se to obrátí?“ – naříkal Palužka.

Konečně se v jeho mysli vynořila myšlenka na vraždu. Čekal na vhodný okamžik. Zoufale čekal na vhodnou chvíli, aby mohl opustit klubovnu. Ale tato chvíle nepřicházela.

Pomyslel si, že proklouzne za zády Dvorského a Staňka a zbaví se nebezpečného Bernarda. „Ale nesmím zanechat stopy,“ – mihlo se mu hlavou. Jeho ruka, těžce se opírající o okno, nahmatala hadr. Sevřela jej. Pak vyklouzl z dveří. Mariášníci si toho nevšimli.

Zoufalý strach, když zvedal trubku, proklouznutí kolem ohrady, pohled na příkop, směřující k jeho skrýši. Pohled na Bernarda, schýleného, obráceného zády k němu; pohled na nastavené temeno hlavy. Rána do hlavy.

Nezanechat stopy, zmátnout stopy, válec, třeba se na to nepřijde, třeba to budou považovat za nehodu. Rychle mu blesklo hlavou, že otisky prstů na držadle ho budou zbavovat podezření.

Zdálo se mu, že se tam zdržuje dlouhé, dlouhé hodiny.

Cesta zpátky. Odložení trubky, opření o veřeje, jediný pohyb a hadr je na svém místě.

Zpozorovali ti dva u stolu něco? Vypadá to, že ne. Určitě ne! Nebude tedy muset hledat výmluvy, proč opustil klubovnu. Bude mít alibi. Ano, alibi.

Šulc i Těžký uvěřili. Byli si jisti, že ho tam stále viděli.

Objevení mrtvoly. Vyšetřování.

Dlouhé hodiny čekání. Podezření šlo mimo něj. Uklidnění. Až potom Kadlec s nápadem na nové překopání místa činu. Zoufalý strach, že všechno bylo nadarmo. Strach, že o svůj poklad přece přijde. Ukryje krumpáč a lopatu.

Čekání na temnotu. Čekání přes půlnoc. Dlouhá, strašná cesta na tenis. Kopání. Prázdno. Prázdno.

Palužka dal obličej do zkrvavených dlaní a usedavě plakal.

Kadlec se podíval na Hoška. Nemohl k Palužkovi cítit soucit. A byl si jist, že Hošek má stejné pocity.

Pak se zeptal Palužky: „Litujete toho aspoň?“

Palužka zvedl hlavu. „Kdo by nelitoval?“ – řekl zlomeně. „Kdo by nelitoval! Vždyť to byla moje celoživotní práce. Moje mozoly. Moje krev.“

A Kadlec si s hrůzou uvědomil, že Palužka nelituje svého činu, ale sám sebe. Pochopil, že soucit by nebyl na místě.

A v uších mu zazněla slova kapitána Červeného v jejich plném významu.

„Musíme milovat a musíme nenávidět.“