Ivan Gariš

Akce v Istanbulu

1

Plukovník americké tajné služby John C. Howard byl na první pohled sympatický a přívětivý pán. Přestože mu do šedesátky chybělo pouze několik měsíců, nestal se trubadúrem časů dávno minulých, ale také si nehrál na směšnou trosku přestárlého playboye. Byl prostě stále svůj a udržoval si perfektní fyzickou i duševní kondici. Nesporně měl také ono osobní kouzlo, které umožňuje průměrným zpěvákům, aby ovládali vyprodané sály, a průměrným úředníčkům, aby se stali sňatkovými podvodníky neuvěřitelného formátu.

Jeho manželka byla o dvacet let mladší a pocházela z rodiny, jakých je v Americe jenom několik set a které této zemi vládnou nikoli proto, že by politiku dělaly, ale proto, že si ji podřizují. Patřil tedy mezi vyvolené a nemusel dělat vůbec nic, nebo se mohl zabývat čímkoliv. Mohl — avšak přes třicet let dělal stále totéž.

Neboť Howard byl hráč a herec. Oč lepší herec, o to horší hrál hru. A pro tuto hru se mu stala práce v americké tajné službě už od mládí nezbytným jevištěm. Měl obrovskou spoustu povrchních známých a ti ho zbožňovali. Ti, kdo ho znali blíž, se ho velmi obávali. A těch pár lidí, kteří ho poznali dokonale, z něho mělo hrůzu.

V den, kdy Howard přiletěl do Mnichova, neměl Wolfgang Streitzer, ředitel vývozní a dovozní společnosti TANASS LTD, která byla krycí firmou americké tajné služby, příliš dobrou náladu. Patřil totiž do té skupiny lidí, kteří Howarda poznali blíž a kteří se ho velmi obávali.

Jejich známost začala několik dní po skončení druhé světové války v zajateckém táboře. Streitzer tehdy celkem prozíravě usoudil, že bude pro něho prospěšnější, když se minulosti důstojníka abwehru nebude příliš chlubit, a pořídil si proto papíry nezajímavého poddůstojníka proviantní služby. Potom si ho pozval k výslechu usměvavý major americké armády, který působil velmi sympaticky, a dlouho se s ním přátelsky bavil. A v okamžiku, kdy Streitzera už ani nenapadlo, že by mu jeho pohádka nemusela vyjít, vytasil se major Howard s osobním spisem abwehru, který měl v záhlaví jméno: poručík Wolfgang Streitzer… Toho dne se stal Wolfgang Streitzer spolupracovníkem americké tajné služby.

Pokud byl Howard v Evropě, stýkali se dosti často. Streitzer dělal, co mohl a uměl, aby si vysloužil ostruhy. Howard mu je nakonec, těsně předtím, než odjel do Spojených států, daroval — jmenoval ho ředitelem firmy TANASS. Nebyla to nevýznamná filiálka tajné služby a Streitzer byl spokojen.

Potom už Howarda vídal velmi zřídka. Nikdy však nezapomněl, co se vlastně za přívětivým úsměvem a dokonalým osobním šarmem tohoto amerického plukovníka skrývá, a vždycky když se s ním sešel, naplňoval jej pocit podivné nejistoty.

Také nyní, když se Howard tak znenadání ocitl v jeho kanceláři, vybavila se mu představa, že před ním opět sedí na židli v zajateckém táboře.

„Měl jste dobrou cestu, pane Howarde?“ zeptal se zdvořile a jeho angličtina měla typicky německý přízvuk.

Howard seděl v křesle, ve tváři měl náznak měkkého úsměvu a nezdálo se, že by ho v tomto okamžiku zajímalo něco jiného než doutník, který si soustředěně zapaloval.

„Děkuji…“odpověděl po chvíli a bezelstně se na Streitzera usmál. „Byl bych ovšem rád, kdybych měl stejně dobrou cestu i zpátky do New Yorku.“

Howard vstal a podíval se z okna. Nad Mnichovem se klenulo modré nebe a letní slunce oslnivě zářilo.

„Nezdá se vám,“ pokračoval, otočený zády ke svému společníku, „že je Mnichov trochu divné město?“

„Žiju tady dlouho, pane,“ odpověděl Streitzer a jeho hlas neprozrazoval ani stín netrpělivosti. Howard určitě nepřiletěl do Evropy na výlet, ale oč mu vlastně jde, to naznačí až v okamžiku, kdy se k tomu rozhodne sám. Streitzer se za dlouhá léta práce v tajné službě leccos naučil a už dávno pochopil, že neexistuje rozhovor, ve kterém o nic nejde. Vždycky — ať se hovoří o čemkoliv — jde o získání nadvlády jednoho nad druhým. A ten, kdo pospíchá, zpravidla prodělává.

Howard se k němu zvolna otočil:

„A co to mění na skutečnosti?“

„Nic, pane… Ale může to být vysvětlení, proč mě to dosud nenapadlo.“

Howard se stále usmíval a znovu si sedl do křesla.

„A napadlo vás někdy, že byste si měl prověřit, proč vám vlastně v Praze zavřeli Grandnera?“

2

Plukovník Howard nepřiletěl do Evropy sám. Na cestě ho doprovázel kapitán Garry Browder a příslušník skupiny pro zvláštní akce Lino Torrance. Ti dva však nepřistáli v Mnichově, ale v Praze. A přestože byl jejich výlet do Československa v přímé souvislosti s Howardovou cestou do Mnichova, Američan se o nich Streitzerovi zatím ani slůvkem nezmínil. Ne že by snad k řediteli firmy TANASS choval nedůvěru, takový byl prostě styl jeho práce.

Ten večer uspořádal Streitzer pro Howarda ve svém bytě večeři. Byla to večeře ve dvou a Streitzer byl plný vnitřního napětí. Jestliže Howard přiletěl jenom kvůli Grandnerovi, pak bylo všechno špatné. Neboť samotný Grandner určitě nemohl plukovníka zajímat. Byl to sice Američan, ale pro firmu TANASS dělal tak nevýznamné práce, že mohl být pouze záminkou k něčemu, co už stálo Howardovi za to, aby vážil cestu z New Yorku do Evropy. A kdo jiný mohl být ve hře, než ředitel firmy TANASS, který už dosáhl věku, kdy se lidé mění z aktivních pracovníků v obtížné pamětníky?

Proto byl neustále ve střehu. Jenomže Howarda Jako by neopouštěla dobrá nálada a jeho vytrvale přívětivá tvář byla jako neproniknutelná maska.

Po večeři si plukovník zapálil doutník, vytáhl z kapsy úhledné pouzdro a podal je Streitzerovi.

„Nejsem sentimentálni, milý Streitzere, ale za měsíc to bude čtvrt století, co se známe. Myslím, že si tuto pozornost zasloužíte

Streitzer si prohlížel briliantové manžetové knoflíky s jehlicí do kravaty a tělem mu projel úlek. Dárek na rozchodnou, pomyslel si.

„Jste velmi laskav, pane Howarde,“ řekl trochu přiškrceně a přinutil se k úsměvu.

Howard ho pozoroval a v tváři měl dobromyslný výraz.

„Doufám,“ poznamenal tónem, jakým se vykládají anekdoty, „že to neberete jako dárek do penze?“

„Jistě byste mi to řekl naprosto otevřeně, pane,“ odpověděl rychle Streitzer, i když byl přesvědčený o pravém opaku.

„Mezi přáteli je to přece samozřejmé. Já osobně jsem toho názoru, že vás ještě moc a moc potřebujeme.“

„Děkuji, pane.“

„Nevylučuji ovšem,“ pokračoval Howard a jenom nepatrně změnil tón, „že někteří lidé mohou mít trochu jiný názor. Víte dobře, jak to u nás chodí… na dobré výsledky se rychle zapomíná, a dílčí neúspěchy přetrvávají věky.“ Odmlčel se a dal Streitzerovi příležitost k poplašené odpovědi.

Avšak Streitzer právě v tomto okamžiku pochopil, že plukovník nepřijel proto, aby se zabýval výměnou ředitele firmy TANASS. Kdyby byla pravda to, co právě říkal, pak by určitě mlčel. Neboť odepsaným lidem se nikdo neomlouvá.“

„Nikdo z nás, pane Howarde, nemá jenom přátele… A dovolte mi, abych vám upřímně poděkoval za milou pozornost i za vaši osobní přízeň.“

Howard pokyvoval hlavou a chvíli mlčel. Poznal, že Streitzera poněkud podcenil. Pak velkoryse mávl rukou a řekl:

„Americká tajná služba na své přátele nezapomíná … A teď…“ odložil doutník, pohodlně se opřel do klubovky a podíval se na strop, „teď ještě k historii s Grandnerem.“

„Ta záležitost je pro mne velmi nepříjemná,“ omlouval se Streitzer, ale už mu neběhal mráz po zádech.

„Nu, nedělejme z věci zatím žádnou tragédii,“ blahosklonně ho utěšil Howard, a vzápětí ho znovu vyděsil: „Pokud se ten hoch bude chovat rozumně, nebude ani třeba všímat si faktu, že jste byli velmi-dobří přátelé.“ A Streitzer měl opět plnou hlavu všelijakých myšlenek. Díval se kamsi za Howarda a odříkával:

„Ano, pane. Byli jsme s Grandnerem osobní přátelé. A věřím, že se bude chovat rozumně… jenom nechápu, jak se to mohlo stát? Měl přece v Praze docela jednoduchý úkol.“

„Podle oficiální verze, která byla těsně před mým odletem z New Yorku příslušným místům tlumočena, se váš dobrý přítel opil a při autohavárii zranil jakousi slečnu, co mu seděla skoro na klíně.“

Streitzer se na okamžik zapomněl a vybuchl:

„Téhle verzi nevěřím!“

Přesně na tohle Howard čekal.

„Příteli! Já přece netvrdím, že úřední verze Čechů je pravdivá.“

„Promiňte, pane Howarde, ale takovou nehoráznost by Grandner nikdy neudělal.“

„Potom nám ovšem nezbývá nic jiného, než uvažovat v jiné poloze …“ pokyvoval hlavou Američan a najednou ho napadlo, že Streitzer stárne. Byly doby, kdy byl dobrý a hlouposti si jenom myslel. Teď už je říká nahlas. „Jestliže oficiální verze není pravdivá — a vy sám ji energicky odmítáte, — pak máme co dělat s promyšlenou kombinací. A je-li tedy zatčení Grandnera součástí nějaké kombinace, vzniká přirozeně otázka, od koho asi Češi věděli, že obchodní zástupce firmy TANASS měl v Praze zcela neobchodní poslání?“

Streitzer si přejel kapesníkem po tváři a pronesl beznadějný nesmysl:

„Může to být nějaká náhoda.“

„Uklidněte se, příteli,“ kamarádsky ho napomenul plukovník. „Na náhody mohou věřit milenci, ale nikoliv šéf filiálky americké tajné služby v Mnichově.“

Streitzer už poznal, že sám vmanévroval zase na tenký led. Zachmuřeně poznamenal:

„Mně se to nezdá.“

„Nevnucuji vám špatné sny, Streitzere,“ usmál se vlídně Howard a zvedl se k odchodu. „Ale měl byste o té věci důkladně přemýšlet…“

3

A Streitzer přemýšlel… důkladně přemýšlel. Za čtvrt století nadělal pro Američany hromadu užitečné práce. Koneckonců ani americká tajná služba nikoho jenom za krásné oči neplatí. Perfektně ovládl všechny finesy zpravodajské práce, byl houževnatý a velmi pracovitý. V jednom období byl dokonce počítán mezi evropská esa.

Jenomže teď mu táhla šedesátka a všechno bylo jinak. Stále častěji ztrácel klid, a tím i přehled, uspěchával sebe i svoje lidi a vyvolával tak atmosféru permanentní nervozity. A co bylo nejhorší, ztratil odvahu riskovat…

Čím hlouběji si tohle všechno uvědomoval, tím více se obával, že na to přijde i centrála. A on ještě nechtěl odejít ze scény. Přitom mu vůbec nešlo o peníze, měl jich dost. Nechtěl prostě ještě ztratit svůj svět. A právě proto, že věděl, jak tvrdě a nesmlouvavě se v této službě posuzuje použitelnost lidí — vždyť on sám stejně bezohledně tuto zásadu uplatňoval vůči svým podřízeným — je přirozené, že spojoval nenadálý příjezd Howarda se všemi obavami, které ho v poslední době tak sužovaly.

Po večeři s plukovníkem si hned zrána zavolal opáleného, sportovně vyhlížejícího muže, který ještě nepřekročil čtyřicítku. Byl to český emigrant Petr Halva — druhý muž filiálky americké tajné služby v Mnichově.

„Tak co?“ vybafl na něho hned mezi dveřmi Streitzer.

Halva rychle zamrkal, rukou si přejel krátce ostříhané vlasy, ale jinak se nevzrušoval.

„Dovolíte, abych se posadil, pane řediteli?“

Streitzer pokýval hlavou, Halva si sedl do křesla a čekal.

„Už máte zprávu z Prahy?“ o poznání mírněji se zeptal Streitzer.

„Máte-li na mysli případ Grandnera,“ klidně odpověděl Halva, „pak budu znát podrobnosti zítra ráno.“

„Ráno … ráno.“

„Reimer se vrátí z Prahy dnes v noci a hned ráno mě bude informovat.“

Streitzer chvíli mlčel. Potom vstal a přecházel po kanceláři. Halva ho pozoroval, ale nervozita ředitele se ho příliš nedotýkala.

„Snad máte na celou věc také svůj názor, pane Halvo, ne?“

„Ovšem … Můj názor na Grandnera znáte už dlouho.“

„Já vím … považujete ho za blbce!“ vyštěkl Streitzer.

„Nó…“ protáhl Halva, „zrovna takhle jsem to nikdy neformuloval. Pravda je, že mu vytrvale vytýkám nadměrné pití, a on v tom stejně vytrvale pokračuje.“

„Nepije víc než ostatní.“

„Možná. Ale pak toho snese podstatně míň než ti ostatní.“

Streitzer mávl rukou a sedl si do křesla vedle Halvy. Najednou si uvědomil, že jeho zástupce má kus pravdy. Sám to přece Grandnerovi vytýkal. Nabídl Halvovi doutník a usmál se.

„Skutečně asi mnoho nesnese.“

„Ano, pane Streitzere, to je přesná formulace.“

Streitzer se na něho rychle podíval. Avšak v Halvově tváři nebyl ani stín ironie.

„A teď mi ještě připomenete,“ řekl Streitzer, „že jste Grandnera do Prahy poslal na moje výslovné přání.“

„Jaký by to mělo smysl?“

Tenhle klidný Čech bude ředitelem firmy TANASS, i když je to emigrant, pomyslel si Streitzer.

„Ale vy víte, že je to pravda,“ řekl po chvíli zamyšleně. „Teď z toho může být krásná ostuda.“

„Každý, kdo vysílá agenty, musí počítat s tím, že se mu některý nevrátí, pane Streitzere. Je tedy lhostejné, kdo z nás ho vyslal. Nakonec to není první člověk, který se nám nevrátil.“

„Máte samozřejmě pravdu, jenomže tentokrát je kolem toho nějak příliš rušno.“

„Udělal jsem si rozbor, co všechno Grandner ví, a co všechno tedy může při výslechu prozradit. Mnoho toho není. Nevím ovšem…“ Halva se odmlčel, hledal zřejmě vhodnou formulaci.

Wolfgang Streitzer okamžitě pochopil, kam jeho zástupce míří.

„Nevíte ovšem, co všechno jsem mu mohl napovídat já, chcete říct, ne?“

„Ano, pane Streitzere. Je to váš osobní přítel.“

„Žádnou vrbu jsem si z něho neudělal,“ řekl rozhodným tónem Streitzer a mluvil pravdu. Tak hloupý skutečně nebyl.

„Pak je to v pořádku. Grandner nezná v Československu ani našeho rezidenta, ani agenturní síť… zná pouze jednu spojku, a když tohle spojení vyřadíme, nic se nestane. Takže může nejvýš prozradit jednoho našeho člověka a nějaké organizační a personální záležitosti firmy TANASS. A v tomto směru už asi stejně nemůže Čechům říct nic, co by neznali.“

„Jistě, za ty roky o nás leccos vědí,“ přikývl Streitzer, kterému Halvova slova připadala jako hojivý balzám.

„Nechápu tedy, proč by mělo být právě kolem Grandnera příliš rušno, pane Streitzere?“

Streitzer tuto otázku přešel. Nepovažoval zatím za nutné, informovat svého zástupce o příletu plukovníka Howarda, tím méně o starostech, které s tím má.

„Přitom samozřejmě vycházíte z té nejhorší varianty, že policie vyslýchá Grandnera pro špionážní činnost a on ochotně všechno řekne.“

Halva se usmál.

„Je-li někdo jednou v rukou policie — ať už z jakýchkoliv důvodů — musíte počítat se vším, i s tím nejhorším. Jinak je mi jasné, že Grandnerův případ má několik variant …“

„A to?“

„Úřední zpráva o autohavárii může být pravdivá, to je první možnost… a podle mého názoru nejpravděpodobnější …“

„Vy tedy věříte, že by byl schopen takovou pitomost udělat?“

„Grandner ano.“

Streitzer už nic nenamítal a pokynul Halvovi, aby pokračoval.

„Tato možnost by byla pro nás nejvýhodnější… Pokud se ovšem Grandner nevyděsí a nevyklopí věci, na které se ho nikdo neptal.“

„Proč by to dělal?“ nevrle ho přerušil Streitzer.

„Aby se zachránil.“

„Tomu nevěřím.“

„Ani já tomu příliš nevěřím, ale jako krajní možnost si to musíme připustit.“

„Jako krajní a málo reálnou možnost snad ano.“

„Pak je tu další varianta, že Grandnera mohla položit spojka, se kterou se v Praze sešel.“

„To ano.“

„A teoreticky jsou ještě další dvě varianty … první, že Češi mají u nás svého člověka, který je o Grandnerovi předem informoval. A druhá, že se Grandner nějakým způsobem prozradil sám.“

„Ale to jsou eventuality skutečně jenom teoretické.“ Halva pokrčil rameny.

„Teoretické, ale jsou.“

Teoretické, ale jsou! doznívalo jako ozvěna ve Streitzerově hlavě. To by mu v této situaci ještě chybělo, aby mu někde seděl český agent… ale Howard na to přímo narážel, takže …

„Vy máte nějaký důvod, pane Halvo,“ řekl přemítavě, „domnívat se, že u nás sedí komunistický agent?“

„Kdybych takový důvod měl, už dávno bych vás upozornil. Nikdy však tuto možnost nemůžeme předem vyloučit, je to přece cíl komunistických rozvědek.“

„Co navrhujete?“

„Ráno snad budeme moudřejší, pane Streitzere, a potom bych si dovolil předložit konkrétní návrhy.“

„Dobře. A přijďte ke mně s tím Reimerem!“

4

Zanedlouho po odchodu Halvy přišel plukovník Howard. Byl svěží a šířil kolem sebe dobrou náladu.

„Už dávno jsem se tak krásně nevyspal, Streitzere. A vy?“

„Děkuji, pane … nemohu si stěžovat.“

„To je dobře … to je dobře. Zapálíte si se mnou doutník?“

„Velmi rád, pane Howarde.“

Oba si zapálili a pohodlně se usadili do hlubokých křesel. Streitzer byl teď mnohem vyrovnanější než večer. Rozhovor s Halvou mu dodal odvahu k tomu, aby dal Američanovi najevo, že se nenechá vyděsit nějakým fatálním případem nevýznamného agenta. Třebas se jednalo o jeho přítele. Zhluboka se nadýchl a začal:

„Právě před chvíli jsem rozebral s Halvou celý Grandnerův případ …“

Plukovník se zatvářil velmi potěšeně.

„Výborně!“ Vzápětí vzal do ruky velký broušený popelník a potěžkal jej v ruce. „České sklo?“

Streitzer neurčitě pokrčil rameny a Howard pokračoval: „Hezká práce… ten váš zástupce Halva je taky Čech, že ano?“

„Ano, pane. Dělá pro nás skoro deset let a doposud kolem něho nebyl ani stín podezření.“

„A to je dobře — nebo špatně?“

Streitzer se zatvářil nechápavě a nic přitom nepředstíral.

„Nerozumím vám, pane Howarde.“

„Není to tak složité,“ žoviálně vysvětloval Američan. „Sám jistě dobře víte, že kolem většiny lidí, kteří pro nás dělají delší dobu, se postupně nahromadí spousta nejasností a zmatků. Jenom kolem těch…“ udělal řečnickou pauzu, „co dělají na dvě strany, je pořád čistě zameteno.“

Streitzer se na něho pozorně zadíval.

„Vy snad máte k Halvovi nějaký konkrétní poznatek, pane Howarde?“

„Já mám jediný konkrétní poznatek, milý Streitzere,“ plukovník odhodil nedokouřený doutník do broušeného popelníku, „že se tenhle starý svět hemží samými agenty.“ Najednou se Streitzerova energie vytratila kamsi do ztracena. Co to ten Američan zase vytahuje? Střílí od boku, nebo ví přesně, kam míří? Vždyť to je všechno nesmysl!

„Promiňte, pane Howarde,“ vyhrkl a hlas mu vzrušením trochu zamutoval, „ale souvislost Halvy se zatčením Grandnera není příliš logická.“

Plukovník se mírně pousmál.

„Jde o to, co považujete za příliš logické.“

„Rád bych vám svůj názor zdůvodnil,“ tvrdošíjně se pokoušel prosadit Streitzer.

Američan mu dal vlídně najevo, že poslouchá:

„Prosím…“

„Předpokládejme, že Halva je českým agentem… Grandnera vysílal do Prahy on, a věděl tedy naprosto přesně, jaké má úkoly. A jestliže to věděl Halva, pak to také věděli Češi! Proč by vlastně Grandnera zavírali a riskovali tak Halvu, který má pro ně nepochybně mnohem větší cenu? Nemohli se přece dozvědět nic jiného než to, co už od Halvy dávno věděli?“

Streitzer domluvil a upřeně se na plukovníka zadíval. Howard chvíli pokyvoval hlavou, potom vstal, svlékl si sako a opět se pohodlně usadil.

„Vám to vedro nevadí?“

Streitzer zavrtěl hlavou a Howard pokračoval:

„Vy se, milý příteli, řídíte logikou, která se na první pohled nabízí… jenomže ta bývá velmi často ošidná. Co když Češi mají trochu jinou logiku? Mohli přece od Halvy vědět, že Grandner je váš dobrý přítel… přesně řečeno, osobní přítel! A osobní přátelé šéfů vědí zpravidla víc než zástupci… tím vás samozřejmě nechci podezřívat ze žvanivosti, jenom teoreticky uvažuji, nic víc. Nu, a okamžitě se nám nabízí zcela jiná logika: jestliže Češi přikryli zatčení Grandnera kombinací o nějaké autohavárii, udělali to jenom proto, aby se dozvěděli nikoliv to, co váš zástupce ví — nýbrž to, co neví!“

„Ujišťuji vás, pane,“ rychle reagoval Streitzer, „že jsem Grandnerovi nikdy neprozradil…“

„Samozřejmě,“ přerušil ho plukovník, „ale to víte vy, jenomže to nevědí Češi. Mohli předpokládat ledacos.“

Streitzer svraštil čelo a připadal si jako zajíc, kterého lovci prohánějí v kruhu, z něhož marně hledá únik. Howard byl spokojený. Právě tam ho potřeboval dostat. „Kolik u vás dělá Čechů?“

„S Halvou pět,“ malátně odpověděl Streitzer.

„Kdo z nich věděl, pod jakým jménem jel Grandner do Československa?“

Streitzer chvíli přemýšlel.

„Halva … a Krulich.“

„Kdo je to ten Krulich?“

„Instruktor…“

„Ukažte mi jeho osobní spis!“ pokynul Howard, který byl plný energie. A když Streitzer dával příkaz sekretářce, plukovník ještě dodal: „A Halvův taky …“

Oba spisy studoval velmi pozorně … Streitzer seděl po celou dobu za psacím stolem a zamyšleně si kreslil jakési panáčky. Tu a tam se na Američana podíval, ale ten od něho nepožadoval žádné vysvětlení a mlčky se probíral v papírech.

Když Howard Halvův i Krulichův spis odložil, Streitzer zahodil počmáraný papír do koše a vstal.

„Budete mít nějaké otázky, pane?“

„Krulicha ihned propustíte!“

Ředitel firmy TANASS tento příkaz bez jediné námitky okamžitě splnil.

5

Ten večer přiletěl z Prahy kapitán Browder a navštívil plukovníka Howarda, který byl ubytován ve vile firmy TANASS.

Howard vzal Browdera na procházku do zahrady, neboť nedůvěřoval žádnému objektu, o němž se mohl domnívat, že je tam víc odposlouchávacích mikrofonů než žárovek, ani když to byl objekt americké tajné služby.

Browder byl pětatřicetiletý dokonale oblečený hezoun, který si už odsloužil pár let na Středním východě. Vyznačoval se výbornou pamětí a stejně dobrým postřehem.

„Co mi povíte, Garry?“ začal Howard přátelsky.

„Zdá se, že Grandner tu pitomost opravdu udělal, pane plukovníku.“

Howard jenom povytáhl obočí a mlčel. Browder to pochopil jako pobídku a pokračoval:

„Mluvil jsem s lidmi z ambasády, kteří s ním měli povolený rozhovor … potvrdil jim, že to udělal… Namazal se, vzal tu ženskou do auta a v zatáčce se obrátil na střechu. Viděl jsem jeho auto. Podle toho, jak vypadá, měl z pekla štěstí, že to všechno takhle dopadlo… i když tu slečna na tom není zrovna nejlíp, ale má jenom pár boulí…“

Odmlčel se, považoval svůj řečnický výkon zřejmě za dostatečný.

„Vylučujete tedy nějakou fintu?“ zeptal se Howard.

„Nikdy nic nevylučuju, pane plukovníku, ale tady to vypadá jako čistá historie.“

„Pak je všechno v pořádku,“ řekl spokojeně plukovník. „A Torrance?“

„Čeká, pane.“

„Neměl by čekat příliš dlouho.“

Browder pokrčil rameny a zapálil si cigaretu.

„Jste ubytovaný se mnou ve vile, Garry,“ oznámil mu Howard. „Běžte si teď lehnout, ráno odjedete na letiště a počkáte tam na Clarka a jeho muže. Nastěhujete je do hotelu a Clarka důrazně upozorníte, aby se tady moc nepředváděli!“

„Ano, pane,“ přikývl Browder a měl se k odchodu.

Plukovník se ještě chvíli procházel po zahradě, která byla plná všelijakých vůní. Jenomže jeho myšlenky se toulaly v krajinách, kde se vůně nevyskytovaly. Snad s výjimkou vůně střelného prachu.“

6

Když se Howard vrátil ze zahrady, podíval se na hodinky. Přestože už bylo půl deváté, byl by se vsadil, že ředitel firmy TANASS bude i v této pozdní hodině ještě ve své kanceláři. A nemýlil se.

V kanceláři zastihl Streitzera s mužem, kterého okamžitě poznal podle fotografie z osobního spisu.

„To je můj zástupce… Petr Halva,“ Streitzer ukázal rukou na Halvu.

„Těší mě, pane Halvo. Jsem plukovník Howard,“ usmál se a podal Halvovi ruku. „Už jsem o vás slyšel.“

„Doufám, pane,“ Halvova angličtina byla podstatně lepší než Streitzerova, „že jste neslyšel jenom dobré věci?“

„Vy nemáte rád lidi s dobrou pověstí?“ bavil se Američan.

„Moc ne, pane… zpravidla mají příliš mnoho starostí s tím, aby si tu dobrou pověst udrželi, a na práci jim pak už nezbývá ani chuť, ani čas.“

Howard se pohodlně usadil do křesla, vylovil z koženého pouzdra doutník, nabídl také Streitzerovi i Halvovi a pokynul jim, aby se posadili.

„To je sice výborná filosofie pro podřízené, ale moc mizerná pro jejich šéfy, co říkáte, milý Streitzere?“

„Zajisté, pane … jenomže pan Halva tu dobrou pověst skutečně má.“

Howard si pozorně zapaloval doutník.

„A taky má tolik starostí s tím, aby si ji udržel?“

Než mohl Streitzer něco říct, ozval se Halva:

„Jenom zřídkakdy mohou nadřízení posoudit, kolik starostí mají jejich podřízení s tím, aby si udrželi jakoukoliv pověst.“

„Výborně!“ pochválil ho Američan. „A týká se to také vašich podřízených, pane Halvo?“

„Jistě, pane.“

A nyní ukázal Howard zuby:

„I Grandnera?“

„Grandner byl příliš průměrný,“ řekl Halva po krátkém zaváhání.

„Nepotřeboval tedy vůbec žádnou pověst?“ rychle reagoval Howard.

„Přesně tak, pane.“

„Proto mohl pít a tahat se s ženskými?“

Halva sjel pohledem na Streitzera, který si pohrával s reklamním těžítkem a snažil se tvářit lhostejně.

„Nebo snad té české verzi nevěříte?“ důrazně pokračoval Howard.

„Nemám důvod jí věřit, pane… také ji však nevylučuji.“

„To je ovšem odpověď, při které nic neriskujete,“ usmál se Howard.

Halva jeho úsměv opětoval:

„Nemiluji hazard, pane.“

„Proto děláte deset let v tajné službě?“

„Je to práce, ve které lidé s rizikem počítají, a proto přestává být hazardem.“

Howard si prohlédl konec hořícího doutníku, a pootočil hlavu ke Streitzerovi.

„Milý Streitzere, váš zástupce je filosof…“ a hned se podíval na Halvu. „Nevím, zda je to dobré pro filosofii, ale rozhodně to není špatné pro naši službu. Jsem skutečně rád, pane Halvo, že jsem vás osobně poznal.“ Na okamžik se odmlčel. „Kdy budete mít zprávu o tom, co se vlastně v Praze s Grandnerem stalo?“

„Zítra, pane …“ odpověděl Halva.

Howard pokýval hlavou:

„Dobře … dobře …“ řekl a ve skutečnosti ho to už příliš nezajímalo.

Halva se na něho podíval a vstal.

„Mohu odejít, pane?“

„Ovšem,“ přikývl Howard. Mezi dveřmi však Halvu ještě zarazil:

„Okamžik! Jak jste na tom vy, pane Halvo s pitím a se ženským komplexem?“

Halva se pobaveně usmál:

„Nemyslím, že bych vám mohl na tuto otázku něco rozumného říct, pane plukovníku.“

„Zajímavý chlapík …“ řekl zamyšleně plukovník, když Halva za sebou zavřel. Způsob myšlení tohoto Čecha mu byl blízký. Měl přesně to, co od svých lidí očekával… jiskru, osobní šarm a potřebnou dávku intelektuální drzosti.

Streitzer nemohl potlačit stín jistého zadostiučinění: „Říkal jsem vám přece, pane Howarde, že Halva …“ Plukovník ho rychle přerušil:

„Konstatoval jsem, že Halva je zajímavý chlapík, a nic víc … pokud se týká Grandnera, musím s vámi ovšem souhlasit, Streitzere. Teď už vím, že se váš dobrý přítel skutečně opil a potloukl jakousi holčičku, takže Halva z této historie vypadl.“

Streitzer překvapeně poposedl a chtěl něco říct, avšak Howard mávl rukou a pokračoval:

„Buďte rád! Mohlo to být daleko horší.“

To Streitzer rychle pochopil. Neodpustil si však ještě poznámku:

„Ale potom jsme, pane Howarde, zbytečně podezřívali také Krulicha …“ a propustili jsme ho.“

„Propustili jsme ho včas,“ usmál se plukovník. „Tenhle český emigrant měl ve svém osobním spise příliš mnoho přátel, kteří se vrátili do Československa. A byl bych rád, kdybyste si napříště podobné personální záležitosti vyřizoval sám!“

„Ano, pane,“ pokorně přikývl ředitel firmy TANASS, ale uvnitř jím zacloumal vztek. Nikoliv kvůli Krulichovi, na tom mu záleželo jako na loňském sněhu. Rozčililo ho však, že se od příletu Američana vařil ve vlastní šťávě. A vlastně pro nic …

„Jinak si myslím,“ poznamenal ještě Howard, „že bychom s Halvou měli počítat.“

Streitzer v té chvíli sice ještě zdaleka netušil, co těmito slovy plukovník míní, ale souhlasně pokýval hlavou.

7

V tiché čtvrti na pokraji Mnichova vyšla z jednopatrové vilky Gitta Reinová. Byla to dvaatřicetiletá štíhlá a pěstěná žena, na které však nebylo nic výstředního. Dokonalý soulad doplňků s decentně naznačenou módní linií béžového kostýmku napovídaly, že její elegance pochází spíš od francouzského Diora než od německého Neckermanna.

Šla nevšímavě a vypadala jako všechny elegantní ženy z rodu nedotknutelných, které mají na starosti především svůj zevnějšek. Nasedla do vozu, jehož pastelová modř měla nachlup stejný odstín jako její oči, a nastartovala motor. V tom okamžiku se však její nevšímavé chování podstatně změnilo. Pečlivě si upravila zpětné zrcátko a pozorně si prohlédla ulici za sebou. Teprve když zabočila do první ulice, přestala si všímat zrcátka, ale vzápětí provedla jinou exhibici… prudce přidala plyn, plnou rychlostí ujela několik set metrů, potom náhle přibrzdila, na malém prostranství se otočila a vracela se zpět stejnými ulicemi, odkud přijela.

Zamířila do centra města, na parkovišti před velkým hotelem zamkla vůz a nastoupila do tramvaje. Asi po dvaceti minutách jízdy vystoupila v nepříliš rušné ulici, prošla pasáží a vešla do kavárny, která si tvrdošíjně zachovávala starobylý ráz.

Kavárna byla poloprázdná. Tu a tam se k sobě tiskly milenecké dvojice, u velkého okna zabíjelo dlouhou chvíli několik osamělých žen a v opačném koutě pročítal postarší muž při černé kávě haldu novin.

Reinová zamířila k rohovému boxu, kde se na ni usmíval Petr Halva. Sedla si těsně k němu, on ji vzal za ruku a rázem vypadali jako tuctový milenecký pár.

„Dostali jsme návštěvu,“ začal Halva slušnou němčinou a tvářil se, jako by recitoval milostnou báseň. „Z centrály přiletěl plukovník Howard. Jistě vám nemusím vysvětlovat, kdo to je.“

„Nemusíte, Petře,“ usmála se a její němčina byla perfektní. „Co chce?“

„Nevím … mluvil jsem s ním sice …“

„On vás volal?“ přerušila ho.

„Ne. Přišel pozdě večer za Streitzerem… byl jsem zrovna u něho…“ Odmlčel se a nabídl jí ze zlatého pouzdra cigaretu. „Je to ta první, máte v ní celou charakteristiku rozhovoru.“

Vzala si první cigaretu v řadě, vložila ji do úst, ale potom, jako by se najednou rozhodla, že si zapálí později, upustila ji do kabelky.

„Váš dojem z pana plukovníka?“

„Sympatický pán,“ pokrčil rameny a zvolna si zapaloval, „se kterým se při rozmluvě nenudíte.“

„Řekl něco zajímavého?“

„Běžná výměna moudrostí kolem Grandnera.“

„Kdy tady byl naposled?“

„Před čtyřmi roky… a kdykoliv tady byl, vždycky se něco dělo.“

„Co myslíte, Petře, že se bude dít teď?“

„Nemám ponětí,“ vydechl a zamyšleně si pohrával s popelníkem. „Ale mám nějaký divný pocit, Gitto.“ Zkoumavě se na něho podívala… Stýkala se s tímto mužem už druhý rok. Nebyli samozřejmě milenci, byl to pouze konspirativní pláštík, jímž maskovali pravý účel svých schůzek, neboť jak Reinová, tak Halva byli pracovníky československé rozvědky. Gitta Reinová plnila úlohu Halvovy spojky a neustále pendlovala mezí Mnichovem a Paříží, k čemuž jí krycí zaměstnání nezávislé módní návrhářky dávalo spoustu možností. Kdesi v Paříži seděl nenápadný človíček, který neměl nic jiného na práci, než prodloužit toto spojení do Prahy. Bylo to spojení poněkud klikaté, avšak v tomto prastarém řemesle to nebyla žádná nová technická finesa.

Dostat svého člověka na takové místo, jaké Halva zastával, není pochopitelně houska na krámě. Nebylo to jednoduché ani v případě Halvy.

Před jedenácti lety ho za jednoho letního podvečera, kdy se jeho myšlenky toulaly u jakési nazrzlé slečny, navštívili dva muži: Nejdříve se s ním bavili o všem možném, a pak ho překvapili podivným návrhem. Zdál se mu tehdy tak fantastický, že chtěl na oba hochy zavolat příslušníky ministerstva vnitra. Což byl ovšem nesmysl, protože ti dva byli z československé rozvědky, která přirozeně pod ministerstvo vnitra patřila. Rozloučili se tenkrát dosti rozpačitě a Halva měl dojem, že tím všechno skončilo. Neskončilo. Po několika dalších pohovorech řekl ano, prošel velmi složitým školením a za půl roku se objevil jako novopečený emigrant v Mnichově. Nastaly mu chmurné dny. Obvyklé výslechy a nakonec i obvyklý lágr. Měl pokyny nikam se nehrnout a čekat. Trpělivě tedy čekal … Čekal, bral kdejakou žebráckou práci i milodary a hádal se s ostatními emigranty, kteří považovali i kapesní zlodějinu za formu protikomunistické činnosti.

Až přišel den, kdy se lágr topil v moři bláta a z nebe padal sníh s deštěm. A Halva měl pocit, že celou emigrantskou exhibici absolvoval naprosto zbytečně.

„Měl bych pro vás prima džob,“ řekl mu česky jakýsi muž, kterého předtím nikdy neviděl.

Byl to moc dobrý džob… dali mu falešné papíry a poslali ho s turistickou výpravou hlučných Bavoráků do Prahy. Měl tam vybrat dvě mrtvé schránky. Za to mu slíbili sto marek a jakousi perspektivu.

Zvládl to perfektně a potom už v Mnichově zůstal plných deset let. A postupně to dotáhl až na místo druhého muže firmy TANASS. Je třeba říci, že takovou kariéru nečekal ani on — ani ti hoši z československé rozvědky. Trochu tomu napomohl onen muž, který mu nabídl prima džob a jakousi perspektivu, protože mu kupodivu cestu do americké tajné služby skutečně otevřel, ale především si to způsobil sám. Neboť se ukázalo, že má pro tohle řemeslo nevídaný talent.“

„Jaký divný pocit máte, Petře?“ zeptala se Reinová.

Netrpělivě se zavrtěl, nasál kouř z cigarety a vyhrkl:

„V Praze zavřeli Grandnera … já nevím proč, a u nás je z toho pěkná panika.“

„Zítra letím do Paříže na schůzku a pozítří to budete vědět. Buďte klidný!“

„Buďte klidný … buďte klidný …“ malátně si opakoval. „Už deset let je to pořád stejné: Klid … klid … klid! Na tom závisí můj osud …“ Odmlčel se a najednou tu seděl velmi unavený člověk. Netečně upíral oči na ubrus a na okamžik vypadl z role zamilovaného.

„Já přece vím, jak je to těžké, Petře,“ řekla tiše, „ale vaše práce má teď takový význam, že to snad ani nemůžete dobře docenit…“

Prudce ji přerušil:

„A kdo vůbec může tyhle roky docenit! Až to jednou zabalím, když ovšem do té doby někdo nesbalí mě, dají mi doma hodinky s věnováním a začnu hledat svůj život.“

Chvíli bylo ticho, pak se ze vzdáleného boxu ozval hlasitý ženský smích. Halva se tím směrem podíval a trpce poznamenal:

„Jednou mi musíte vyprávět, jak vlastně vypadá normální život. Život bez věčného napětí, bez přetvářky, bez toho šíleného strachu z vlastní chyby a z chyb druhých … Už si to vůbec neumím představit.“

Lehce mu přejela rukou po vlasech.

„Jenomže já už taky ne, Petře.“

A měla pravdu. Toulala se po světě také už hezkých pár let. Než jí přidělili Halvu, prožila horké roky na Středním východě. Tenkrát ovšem měla doklady na jméno Suzanne Carpentierová.

„Promiňte, Gitto,“ omlouval se, „takhle jsem to nemyslel … skutečně ne.“

„Víte dobře,“ pokračovala, „jak dlouho to trvalo, než jste se dostal tam, kde jste dnes. Kdybyste však chtěl domů, projednám v Paříži…“

Nenechal ji domluvit:

„A jak bych chtěl!“ řekl a před očima se mu objevila ulice se starým biografem, květinářský obchůdek s nápisem ZEM NA SKLADĚ, malý výčep s věčně otevřenými dveřmi a útulná garsonka s výhledem na fotbalový plácek za rozviklaným plotem. „Chtěl bych zpátky domů, Gitto …“ odmlčel se a na tváři se mu objevil stín úsměvu, „jenomže je to asi nesmysl. A já to vím stejně dobře jako vy …“

8

Plukovník Howard stále ještě neodkryl karty a Streitzer si marně lámal hlavu, proč vlastně Američan tak znenadání přijel. Jedno však už věděl docela určitě … plukovník nepřijel řešit ani případ Grandnera, ani ředitele firmy TANASS. Tato skutečnost ho potěšila, neukojila však jeho zvědavost.

Proč se Howard vůbec Grandnerovým případem zabýval? Z jakých příčin věnoval tolik úsilí, aby si ověřil pravý důvod jeho zatčení? Nakonec i propuštění Krulicha a řeči kolem Halvy měly určitě jiný než náhodný smysl… Ale jaký?

Z bezvýsledného přemítání ho vyrušil Halva.

„Mám pro vás, pane Streitzere, měsíční zhodnocení zpráv našich agentů z Československa.“

„Jak to vypadá?“

Halva mu podal úhledné desky.

„Není to valné… mnoho vaty a málo zajímavých informací. Myslím, že centrála nebude příliš spokojená.“

Streitzerovi šla zpravidla upřímnost jeho zástupce na nervy, tentokrát však kupodivu nikoliv.

„Mám stejný dojem už delší dobu,“ povzdechl si. „Co s tím?“

Halva samozřejmě věděl naprosto přesně, co s tím; jenomže kdyby to řekl, ředitel firmy TANASS by asi na místě omdlel.

„Předložím vám během měsíce konkrétní návrh, pane Streitzere.“ Touto odpovědí nemohl nic zkazit; snad jenom přidělal trochu práce štábu lidí v Praze, který mu dával rozumy v duchu starého přísloví „aby se vlk nažral a koza zůstala celá“.

Věci ovšem nebyly tak zcela jednoduché, jak se na první pohled zdály. Pražský rezident totiž řadu svých zpráv doručoval přímo Streitzerovi a Halva o nich vůbec nevěděl, jenom se tu a tam něco doslechl… a byly to mnohdy právě nejcennější informace, které firma TANASS v Československu získala. Streitzer tyto zprávy zpracovával a prověřoval sám, a sám je také odesílal do centrály. Byla to praxe v tomto řemesle běžná a Halva — byť mu to pochopitelně vůbec nevyhovovalo — na tom nemohl nic změnit. Mohl jenom z různých detailů leccos usuzovat a trpělivě čekat na Streitzerovu sdílnost…

„Máme stále víc konkurentů,“ zamyšleně poznamenal Streitzer.

Halva se usmál.

„Co naděláte? Evropa se změnila … kolegové v Bonnu už nemají z amerických strýčků pražádný respekt, jsou mnohem velkorysejší než my a s elánem šlapou po vlastní cestičce.“

Přestože Streitzer dělal už čtvrt století pro Američany, nikdy nezapomněl, že je Němec. Proto ho Halvova slova o bonnské konkurenci nijak nepopudila. Spíše naopak.

„Německou spolkovou republiku už nemusí nikdo vodit na provázku … ani její tajnou službu.“

„Zajisté… ale my děláme pro Američany a bereme jejich peníze. A ty budeme brát jenom za dobré informace …“

Streitzer ho s úsměvem přerušil:

„Těch špatných mají sami dost.“

Halva vycítil příležitost.

„Plukovník Howard přijel na revizi?“

Streitzer mávl rukou … nemůže přece svému zástupci říct, že nic neví.

„No, zatím na tom nejsme tak špatně,“ řekl vyhýbavě. Halva jenom pokrčil rameny. Pochopil, že teď ze Streitzera nedostane nic.

Když se vrátil do své kanceláře, seděl v předpokoji Krulich. Byl to drobný mužíček, který už dávno překročil padesátku a jehož těkavé oči neustále ohmatávaly okolí jako tykadla.

„Mohl bych s vámi mluvit, pane Halvo?“

Halva přikývl a pozval Krulicha do kanceláře.

„Proč mě vyhodili?“

Halva se na něho překvapeně podíval.

„Kdo vás vyhodil?“

„Včera mě zavolal ten blbec Kreiske a oznámil mi, že jsem dostal kanadský pas. Tím prý u firmy TANASS končím a zítra mám odletět.“

Halva se zamyslel.

„Jste přece Čech jako já,“ naléhal Krulich, „proč mi neřeknete, z jakých důvodů mě vysypali?“

Halva stále mlčel… Souvisí to s plukovníkem Howardem — nebo nesouvisí? Kreiske by to sám neudělal, přišel by se poradit.

„Řekl vám Kreiske nějaké důvody?“

„Právě že ne. Sdělil mi, že jsem dostal pas, a víc se se mnou nebavil!“

Halva vytočil číslo ředitele firmy TANASS.

„Ano, byl to můj příkaz,“ nevrle vysvětloval Streitzer, „měl jsem v ruce jeho osobní spis… Moc se přátelil s lidmi, kteří zradili a vrátili se do Československa. Ať je rád, že mu dáváme možnost imigrace do Kanady. Stačí vám to?“

„Stačí…“ řekl Halva a položil sluchátko. Pan ředitel lže! Nikdy se v osobních spisech nehrabal. A jestliže to udělal teď, pak ho k tomu někdo přinutil… A samotný důvod Krulichova propuštění je samozřejmě záminka, nic víc. Kdo jiný za tím mohl být než plukovník Howard?

„Je to zbytečné, pane Krulichu, nemohu pro vás nic udělat. Byl to příkaz ředitele.“

Krulich rozčileně zamával rukama.

„Ale proč?“

„Měl jste podivné styky … nějací lidé, kteří se vrátili zpět do Československa.“

„To hlášení do osobního spisu jsem napsal sám! Nemůžu přece za nějakého moulu, kterému to tady začalo jít na nervy, a bouchl za sebou dveřmi…“ Krulich se rozčiloval stále víc, až mu hlas přeskakoval: „Já vám řeknu, co je pravý důvod! Je to Grandner, jestli chcete vědět pravdu, pane Halvo.“

Halva přimhouřil oči. Ten rozčilený mužíček má zřejmě pravdu. Krulich ho instruoval, Krulich také věděl, pod jakým jménem jde Grandner do Prahy … To začíná být zajímavé, vždyť kromě Krulicha tohle všechno znal už jen jeden jediný člověk. On sám! Kam tedy vlastně Howard míří?

„Přes pět let jsem se honil pro firmu TANASS,“ vzrušeně pokračoval Krulich, „a teď se mnou vyběhnou jako s klukem… Co myslíte, že mě v Kanadě čeká? Jenomže se mnou si nikdo hrát nebude. Nikam nepojedu, rozumíte?“

„Jste dospělý člověk, pane Krulichu, víte, co děláte, ne?“ klidně odpověděl Halva.

„Vy jste taky ukázkovej krajan, že jo …“

„A co bych měl podle vás udělat?“ nevzrušeně ho přerušil Halva.

„Vysvětlit tomu senilnímu dědkovi, že se takhle s lidma nemůže zacházet! To byste měl udělat!“

„Nepletete si zeměpisnou polohu? Nejste v Československu …“

„Zatím ještě nejsem,“ vyhrkl Krulich, ale vzápětí se zarazil a zmlkl.

Halva se zvedl od psacího stolu. Vzpomněl si, jak tenhle bezcharakterní handlíř, který by prodal vlastního bratra, vždycky vyřvával svou nenávist vůči komunistům. Z nenávisti utekl a z nenávisti by zase lezl domů po kolenou…

„Prve jsem vám řekl, že jste dospělý člověk, pane Krulichu, ale teď o tom začínám pochybovat.“

Krulich se uraženě otočil a rychle odcházel. Mezi dveřmi se ještě zastavil a řekl:

„Můžete si teď myslet cokoliv, ale jednou dopadnete stejně jako já.“

9

Krulich skutečně do Kanady neodjel. Nebyl však tak bláhový, aby si myslel, že mu to projde bez potíží. Proto si hledal ochránce. Navštívil kriminálního inspektora Rahma, pro něhož dříve tu a tam leccos zařídil, a ten mu zprostředkoval schůzku s pracovníkem západoněmecké tajné služby Jochenem Neumaierem.

„Vaše informace o firmě TANASS jsou zajímavé, pane Krulichu,“ řekl stroze Neumaier. Tento třicetiletý blondýn, vychovaný v rodině odsunutých Němců, si přinesl do života takovou dávku nenávisti k Čechům, že byl alergický i na české emigranty. Jenomže dostal příkaz, že má s tímto člověkem jednat, a musel se podřídit. Nikdo ho však nemohl donutit, aby se rozplýval nadšením. „Vaši nabídku ke spolupráci jsme ovšem ochotni akceptovat pouze za jediné podmínky …“

„A to?“ netrpělivě ho přerušil Krulich.

„Že napravíte hloupost, kterou jste udělal, když jste odmítl jet do Kanady.“

„Proč?“ podíval se na něho Krulich udiveně.

„Protože vás tam potřebujeme. Omluvíte se Kreiskemu i Halvovi, rozumíte? Uděláte všechno, abyste se do Kanady dostal, polezete třeba po čtyřech.“ jinak vám zaplatíme za zprávu, kterou jste nám předal, tisíc marek — a tím jsme s vámi skončili!“

Neumaier domluvil a lhostejně se na Krulicha podíval.

Bývalý instruktor firmy TANASS horečně přemýšlel. Nic moudrého však nevymyslel.

„Dobře, pane Neumaiere, udělám to,“ řekl po chvíli.

Neumaier vstal.

„Musíte se do Kanady dostat jejich cestou, ne naší. …“ taková je základní podmínka naší další spolupráce.“

Krulich přikývl:

„Rozumím.“

„Ještě jednu věc, pane Krulichu… ve zprávě uvádíte, že se Halva stýká s jakousi ženou.“

„Jo … je to jeho milenka.“

„Co o ní víte?“

„To bylo tak…“ začal zeširoka Krulich, „jeden můj známý, Dean Powell se jmenuje, má bar ,Romano‘. Jednou jsem za ním zašel, zrovna když odtamtud Halva odcházel s tou ženskou… oba se muchlali už na chodbě, no, jí může být tak přes třicet a je to kus …“

„Jak je to dlouho?“ přerušil ho Neumaier.

„Asi půl roku.“

„To je všechno, co o ni víte?“

„Všechno … jenom mi bylo trochu divný, že se Powell strašně chechtal, když pochopil, že Halvu znám. Vypadalo to, jako by měl tu ženskou moc dobře přečtenou, takže jsem měl dojem, že Halva nalítl na nějakou šlapku, nebo co.“

„Kdo je vlastně ten Powell?“

Krulich váhal s odpovědí, ale pak si uvědomil, že rozsah jeho známostí zvyšuje také jeho cenu, a ochotně odpověděl:

„Dean Powell dělal dlouho pro Angličany, hlavně na Středním východě… potom jim udělal nějakou ránu a skončil s tím. Jenomže do Anglie se mu moc nechce.“

„Vy jste s ním dělali?“

Krulich prudce zavrtěl hlavou.

„Kdepak! Je to můj známý, to je všechno.“ Neumaierovi to zatím stačilo.

Krulich se ještě týž den vydal s prosíkem za Kreiskem. Ten se zpočátku sice tvářil důležitě a zostra si na kajícně se tvářícího Krulicha vyjel, ale nakonec se dal obměkčit. Vyřídil s ním všechny náležitosti a za několik dní novopečený agent bonnské tajné služby odletěl do Kanady …

10

Hned druhý den po rozhovoru s Krulichem vyhledal Jochen Neumaier majitele baru „Romano“ v jeho kanceláři, dala-li se tak nazvat luxusně zařízená místnost, jež připomínala všechno možné, jenom ne kancelář. Ani štíhlý muž v purpurovém smokinku zdaleka nevypadal na obchodníka.

„Pan Powell?“ formálně se zeptal Neumaier.

„Dean Powell… k vašim službám,“ řekl vlídně muž v purpurovém smokinku a jeho němčina nebyla tak špatná.

Neumaier se bez vyzvání posadil do křesla, jehož tvar nebudil žádné podezření. To bylo ovšem jenom zdání, neboť vzápětí do něho Neumaier nejen zapadl, ale doslova se v něm utopil, takže najednou viděl Powella mezi svými koleny.

„To je křeslo pro trpaslíky,“ zabručel a raději vstal.

„Je to křeslo pro minisukně,“ usmál se Angličan. „Jméno mi neřeknete, pane …“

„Promiňte… jsem Kurt Regnard,“ řekl Neumaier, a nebylo to jediné jeho krycí jméno. „Mám pro vás jakýsi návrh.“

Powell chápavě pokyvoval hlavou.

„Jednou…“ pokračoval Neumaier, „je to asi půl roku, za vámi přišel váš známý. Jmenoval se Krulich …“ odmlčel se a podíval se na majitele baru „Romano“.

„Pokračujte, prosím,“ nevzrušoval se Powell.

„A tento pan Krulich tu náhodou potkal jiného svého známého s jistou ženou, jenomže vám to tenkrát přišlo nějak moc k smíchu. Mohl byste mi říct proč?“

„Mám mizernou paměť, pane Regnarde.“

Neumaier vytáhl svazek bankovek.

„Je tam tisíc …“

Powell si podepřel bradu.

„V jaké měně se bavíme?“

„Samozřejmě v markách,“ řekl dotčeně Neumaier.

„V markách…“ opakoval si Powell, „kdybyste věděl, kolik já denně vidím lidí. A kolik známých má pan Krulich.“

Neumaier přimhouřil oči.

„Vaše cena, pane Powelle?“

Angličan vstal a zapjal rádio. Počkal, dokud pokojem nezazněl ryčný beat.

„Deset tisíc je částka, která už paměť bystří,“ řekl lhostejně.

Neumaier nyní poznal, že jeho šéf má obdivuhodnou schopnost předvídat. Řekl mu doslova: „Jestliže vám ten člověk prodá informaci za tisíc marek, pak jste ty peníze vyhodil oknem. Vezměte si s sebou deset tisíc, to je slušná cena za slušnou informaci!“

„Máte je mít,“ řekl. A s německou důkladností odpočítal deset tisíc marek. Powell vhodil peníze do otevřeného trezoru ve zdi a začal povídat:

„Před několika lety jsem měl cosi společného s jistou skupinou lidí, kteří hájili anglické zájmy na Středním východě. V té době se tam také pohybovala dáma jménem Suzanne Carpentierová. Jméno měla francouzské, ale dělala pro komunisty, to vám mohu říct s naprostou určitostí. A teď si představte, jak jsem se musel smát, když jsem mademoiselle Carpentierovou tady viděl ve společnosti zástupce šéfa filiálky americké tajné služby, českého emigranta Halvy! Ona totiž dělá právě pro Čechy, víte? To je přece rozkošné, jak jsou ti Američané vytrvale zabednění!“

„Jaké jméno používá dnes?“ zeptal se Neumaier dychtivě.

Powell se usmál.

„Kdybych tohle věděl, tak vás stála moje informace pětkrát tolik, pane Regnarde.“

„Její popis?“

„Ano, ten vám dám …“ souhlasil Powel a nadiktoval mu přesný popis Reinové.

Neumaier si všechno svědomitě zapsal a při odchodu se ještě zeptal:

„Nechápu, proč jste tuhle informaci už dávno nenabídl Američanům?“

„Nechápu, kamaráde,“ opáčil vlídně Angličan, „proč bych to dělal… tahle ženská je teď nebezpečná víc vám než Američanům. Věděl jsem, že na ni jednou narazíte …

11

Jakmile se Reinová vrátila z Paříže, ještě týž den se sešla s Halvou. Loudali se rozkvetlým parkem a vytrvale hráli roli milenců.

„Co je vlastně s Grandnerem?“ netrpělivě začal Halva. „Reimer se vrátil a dal do zprávy, že se ten Amerikán skutečně opil a zranil nějakou dívku.“

„A vy mu věříte?“ usmála se Reinová.

„Gitto, tentokrát mám nervy na pochodu … nenapínejte mě!“

„Je to ještě o něco horší. …“ Grandner se totiž příšerně opil a tu dívku těžce zranil. A kromě toho se popral s esenbáky.“

Chvíli mlčel a potom se na ni napjatě podíval.

„Nic jiného za tím nebylo?“

„Nebylo, Petře.“

„Mluvil s Grandnerem někdo z ambasády?“

„Samozřejmě.“

Teprve teď si vydechl a zatvářil se spokojeně.

„To je dobře. Pak už tedy Howard ví, že se tenhle ochmelka dostal do průšvihu sám, a přestane kolem mě zbytečně fantazírovat.“

Vzala ho za ruku a krásně se na něho usmála. „Plukovník Howard vás trochu znervózňuje, že?“ „Trochu,“ upřímně se přiznal.

„Z toho si nic nedělejte … Prahu taky.“

„Nojo…“ zašklebil se, „jenomže oni se mohou jít uklidnit na Spartu, kdežto já …“

Rychle ho přerušila: „Kdežto vy musíte zjistit, proč tady vlastně ta hvězda americké tajné služby tráví svůj drahocenný čas, jestli mi dobře rozumíte, Petře.“

„Jestli vám dobře rozumím, Gitto, čeká mě s tím spousta starostí.“

„Asi ano… ale ráda bych vám řekla, že do Paříže přiletěl na schůzku se mnou náčelník …“

Halva našpulil rty a přerušil ji:

„Asi jste mu řekla, že jsem posledně trochu fňukal?“

„Proč bych to říkala?“ podivila se. „Vždyť byste nebyl normální, kdyby vám tahle práce nelezla občas na nervy.“

Tentokrát zneužil toho, že si hrají na milence, a políbil ji doopravdy. Chvíli se dívala do koruny stromu a potom řekla:

„Tohle by nám šlo dobře.“

Nevěděl, co si má honem myslet, tak si jenom rozpačitě prohrábl svůj plastický trávník. Ono to s ním totiž tak jednoduché nebylo. Měl k Reinové zvláštní vztah … na jedné straně u ní obdivoval perfektní zpravodajské řemeslo, a na druhé straně ho — zejména v poslední době — vytrvale vzrušovala její plnokrevná ženskost. Na počátku přijal konspirační hru na milence celkem lhostejně, avšak v poslední době poznal, že se tato hra neúprosně mění v past. Bál se, že to Gitta pozná. A ještě víc se obával, že to nikdy nepozná a kamsi zmizí — jak to v této službě bývá obvyklé — a až se opět setkají, bude na všechno pozdě.

„Tak co s tím rébusem, který má jméno Howard, provedeme?“ vyrušila ho z přemýšlení.

„Rébusy jsou od toho,“ usmál se a byl plný elánu, „aby se luštily.“

„Už jste zase ve formě, Petře, to jsem ráda.“

„Tam u nich,“ řekl a mávl rukou někam na druhou stranu Mnichova, „musím být ve formě pořád. Jinak by mě to stálo krk. Ale vy jste můj domov, Gitto, a tam se přece nemusí hrát.“ Vyznělo to tak prostě, že se neubránila a zase políbila doopravdy ona jeho.

Rychle zamrkal a pokusil se o ironii:

„Tohle by nám tedy skutečně šlo dobře …“

12

Říká se, že každý rozvědčík, ještě než vůbec začne pracovat, už má určeného svého poručíka, který si na něho čeká. Za těch deset let přestal Halva věřit na poručíky. Zato však byl ochoten věřit na plukovníky, což nepramenilo ani tak z jeho ješitnosti jako spíš z obecné inflace důstojnických hodností v západních kontrarozvědkách.

Začal s luštěním Howardova rébusu u Streitzera:

„Příští týden mi přijede rezident ze západního Berlína,“ řekl lhostejně, „budu s ním jednat ve vile.“

„Tam nemůžete, pane Halvo,“ upozornil ho Streitzer.

Halva se na něho nechápavě podíval a vypadal přitom docela upřímně.

„Proč? Vždyť tam nikoho nemáme.“

„Je tam přece plukovník Howard s tím kapitánem.“

„To jsem nevěděl… příští týden tam ještě budou?“

„Nevím, ale …“

„Dobře, pane Streitzere,“ přerušil ho Halva. „Máte pro mě nějaké příkazy?“

Streitzer chvíli přemýšlel a potom zavrtěl hlavou.

„Zatím ne …“

Halva od tohoto rozhovoru příliš neočekával, proto nebyl zklamaný. Stačilo mu to, co slyšel. Znal Streitzera už roky a mohl spolehlivě odhadnout, kdy blafuje. Tentokrát byl přesvědčen, že ani ředitel firmy TANASS o záměrech plukovníka Howarda nic konkrétního neví.

Za této situace by bylo naivní podnikat cokoliv dál…

13

Stejně jako v Mnichově byl i v Praze horký letní den. Kancelář ministra byla plná odpoledního slunce a velká broušená váza, stojící na samém kraji psacího stolu, zářila tisíci pablesky.

„V pořádku, soudruhu inženýre…“ řekl ministr, zavřel objemné desky s nápisem PŘÍSNĚ TAJNÉ a přistrčil je k Mašitovi. „Význam této záležitosti pro arabský svět — a koneckonců i pro nás — vám jistě nemusím zdůrazňovat.“

Inženýr Mašita nejdřív pečlivě uložil desky do aktovky, potom se na ministra podíval, navyklým pohybem si uhladil prošedivělé vlasy a pousmál se.

„Dobře … dobře …“ pohotově reagoval ministr. „Kdy letíte?“

„Za týden.“

„Nu, hodně štěstí! Nebo raději: Zlomte vaz … A hned po návratu se ukažte!“

A je to! — ulehčeně si pomyslel Mašita, když nastupoval do poněkud obstarožní škodovky, s kterou se stále nechtěl rozloučit, i když to řidič jeho služební šestsettrojky považoval za pobuřující projev konzervatismu. Jel zvolna po rozpáleném asfaltu pražských ulic a spokojeně si bručel směs pochodů a dávno zapomenutých písniček.

Zastavil před vchodem do budovy výzkumného ústavu na nábřeží Vltavy a zaparkoval škodovku těsně vedle nablýskané volhy. Vystoupil a přátelsky zamával na vrátného, který mžoural do sluníčka a šklebil se jako mrož. „Ať mi to nikdo neukradne, Jaroušku!“

„Sem jako vostříž, soudruhu řediteli!“ důstojně oznámil vrátný Jaroušek.

„Tak je to v pořádku,“ usmál se Mašita a zmizel v budově.

A přesně totéž si pomyslel Lino Torrance, který bloumal na druhé straně ulice a byl stejně jako většina zahraničních turistů ověšen různými kamerami. Tvářil se, jako by obdivoval pohled přes Vltavu k Petřínu, avšak pro svou kameru si zvolil tak výhodný úhel záběru, že se mu v hledáčku objevil sice pranepatrný kousek Vltavy, ale zato celý inženýr Mašita. Včetně obstarožní škodovky i vrátného Jarouška. Když kamera došuměla, Torrance se ještě se zřejmým obdivem zahleděl na vzdálené panoráma Karlova mostu a spokojeně odešel.

Zatím už Mašita vyběhl dvě patra jako mladík a hned mezi dveřmi sekretářce ohlásil:

„Dopadlo to výborně, Helenko … objednávku letenky můžete potvrdit!“ Z aktovky vytáhl tajný spis, který měl s sebou u ministra, a položil ho sekretářce na stůl. „Ten tajňásek dejte do trezoru!“

Helenka si rozvážně odložila moderní brýle, ale než stačila cokoliv říct, zmizel Mašita ve své kanceláři. Jen za sebou zavřel, objevil se ve dveřích Berka.

„Smím, Helenko?“ zeptal se a zatvářil se jako dvorní šašek. „Rád bych vám složil…“

„Nic neskládejte!“ přerušila ho Helenka. „Já vím, že máte chuť na kafe.“

Berka rozhodil ruce a nabral dech:

„Řekl bych vám, na co mám chuť, ale vy byste mě zase vyhodila. Tak bych se zatím spokojil s tím kafíčkem.“

Sekretářka se usmála, pohodila hlavou a šla ke kuchyňskému koutku. Zastrčila šňůru od vařiče do zásuvky a připravovala kávu. Berka se ometal po kanceláři, a když na psacím stole zabzučel telefon, velmi ochotně zvedl sluchátko.

„Sekretariát inženýra Mašity … ano, Helenka je tady … vyřídím.“

Zvolna zavěsil a očí mu jezdily po stole.

„Máte se, Helenko, příležitostně stavit u Kroužila.“

Sekretářku přikývla a sypala do hrníčku kávu. Berka rovnal šňůru od telefonu, jeho pozornost však byla zaměřena na tajný spis, který Mašita položil sekretářce na stůl. Rychle přečetl nadpis: „Program jednání ve Sjednocené arabské republice“, a přitom drmolil:

„Měl bych pro vás krásnou anekdotku.“

Helenka mávla rukou, otočila se k němu zády a nalévala vařící vodu do hrníčku. Berka tohoto okamžiku využil a pokusil se nahlédnout do desek. Mnoho času k tomu ovšem neměl, protože sekretářka se s naléváním vody dlouho nezdržovala. Berka, který ji neustále úkosem pozoroval, k ní rychle přiskočil a políbil jí ruku.

„Jste zlato, milánku.“

„Nono . .shovívavě zabručela, „ještě mi to rozlejte!“

„Jste můj anděl, jste má spása …“

„Vy jste měl hrát v operetě, pane Berko,“ s úsměvem zarazila proud jeho výmluvností, ale bylo znát, že jí to není nijak proti mysli.

Berka zasedl ke kávě a spokojeně pomlaskával:

„To je báseň.“

Sekretářka se posadila k psacímu stolu, typicky ženským pohybem se pokusila stáhnout minisukně ke kolenům, což samozřejmě žádný praktický účinek nemělo, zvedla sluchátko a vytočila číslo:

„To jsou aerolinie? Evička? Ano … tady Helena, tak tu objednávku letenky pro inženýra Mašitu ber jako tutovku, jo? Ano … je to Káhira s mezipřistáním v Istanbulu … za týden, dvanáctého… fajn a dík, Evičko.“

Berka lhostejně popíjel kávu a díval se zdánlivě bez zájmu z okna; v jeho očích však bylo dokonalé soustředění.

Helenka položila sluchátko a teprve nyní si povšimla tajného spisu. Vzala jej a pečlivě uzamkla do trezoru. Pak se na Berku usmála:

„Tak a teď můžete začít s tou anekdotou! Abyste to kafe neměl jen tak zadarmo …“

Tentýž večer, kdy inženýr Mašita ještě ani nestačil oznámit manželce, že za týden letí do Káhiry, měl Berka pozoruhodnou schůzku.

Stál na refýži a nedaleko něho přecházel jakýsi zasmušilý muž. Když přijela přeplněná tramvaj, zasmušilý muž se energicky vecpal na schůdky a Berka za ním. A ještě než se tramvaj rozjela, Berka nenápadně vsunul mužovi do ruky složený lístek.

Zasmušilý muž zastrčil lístek hbitě do kapsy a vzápětí ho strkající se dav odtlačil daleko od Berky.

14

Když plukovník Howard vyslechl Torranceho, který přiletěl z Prahy, byl s vývojem věcí spokojen.

Teď se procházel s mlčenlivým kapitánem Browderem po zahradě. Z dálky k nim doléhal šum velkoměsta a jejich kroky na pískem vysypané cestičce rytmicky křupaly. Dlouhou chvíli šli mlčky, pak se Howard najednou zastavil. Browder ho o dva kroky předešel a okamžitě se kolem sebe podezíravě rozhlédl.

„Nic se neděje, Garry,“ pousmál se Howard. „Jenom mě něco napadlo…“

Víc neřekl a Browder se také o víc nezajímal. Udělal grimasu, která mohla znamenat náznak úsměvu nebo cokoliv jiného, a klidně pokračoval v cestě.

„Pozítří v jedenáct hodin,“ pokračoval plukovník, „budu jednat se Streitzerovým zástupcem. Jmenuje se Petr Halva a jezdí v modrém oplu. Rád bych věděl, co všechno bude dělat, až skončíme rozhovor. Dám mu na to přesně hodinu času.“

„Ano, pane.“

„Clark vám půjčí své muže.“

„Zajisté, pane.“

„Měli by si ho prohlédnout… zítra pozvu Halvu a Streitzera na večeři.“

„Zařídím, pane.“

„Buďte tak laskav, Garry,“ usmál se Howard a spokojeně nastavil tvář letnímu slunci.

15

Zprávu pražského rezidenta, která obsahovala Berkovu informaci, dostal Streitzer právě v okamžiku, kdy mu plukovník Howard telefonoval.

„Jste velmi laskav, pane,“ řekl Streitzer a zavěsil sluchátko. Vyřídil Halvovi Howardovo pozvání na večeři a vrátil se ke zprávě.

S akcí, nesoucí poetické krycí jméno „Jitřenka“, si hrál už téměř půl roku. V současné době ji považoval za záležitost číslo jedna, a proto si ji od počátku řídil sám. Když pražský rezident firmy TANASS získal Berku ke spolupráci, Streitzer okamžitě správně odhadl cenu tohoto nového agenta a vytrvale z něho ždímal Informace. Platil ho královsky a snaživý hoch se činil. Zřejmě měl pro tuto práci nejenom dobré možnosti, ale také nezbytné vlastnosti. A tak postupně vznikla akce, od níž si ředitel firmy TANASS nemálo sliboval. To, že centrála zatím k jeho zprávám o „Jitřence“ mlčela, přisuzoval natvrdlosti, jíž se tu a tam její pracovníci vyznačovali.

Uvažoval o tom, že by měl Howarda vhodným způsobem na akci upozornit. A kdyby dnes nešel na večeři také Halva, byla by to asi ta správná příležitost. Jenomže Streitzer neměl v úmyslu svého zástupce do této nadějné záležitosti vůbec zasvěcovat. Ani ne tak z důvodů konspiračních, ale prostě proto, že potřeboval, aby právě teď jméno ředitele firmy TANASS na zpravodajském nebi zazářilo …

Dalo se předpokládat, že večeře u plukovníka Howarda bude mít všechny znaky podobných společenských estrád, kdy jsou stoly plné jídla a pití, které nikoho nezajímá, kdy lidé mluví právě o tom, o čem nehodlají nic říct, kdy se velmi pečlivě zaznamenává, o čem se vůbec nemluvilo, a kdy si všichni nakonec oddechnou, že je konec. Očekával to Streitzer, protože Howarda dobře znal, a očekával to i Halva, protože dobře znal Streitzera.

Kapitán Browder se večeře nezúčastnil. Jednak se to nehodilo a jednak právě seděl ve voze nedaleko vily se dvěma unuděnými muži, kteří měli druhý den šlapat v určenou dobu Halvův stín.

Večeře se tedy konala ve třech. Plukovník byl vlídný a pohostinný.

„Nu, pánové!“ zvedl s úsměvem pohár šampaňského. „Na další úspěchy firmy TANASS!“

Pánové si se stejným úsměvem přiťukli, každý si však přitom myslel něco jiného.

„Zpravodajská práce je věc složitá,“ pokračoval plukovník, když po přípitku zasedli ke kuřáckému stolku.

„Zajisté, pane …“ ochotně souhlasil Streitzer.

Staříci si fandí… pomyslel si Halva a úslužně zapaloval Howardovi doutník. Ten však bafal úmyslně tak liknavě, až Halvu začala hořící zápalka pálit do prstu. Jenomže Halva nebyl žádný lokaj a klidně zápalku odhodil na drahý koberec.

„Dokud hoříte, pánové,“ řekl Howard a ukázal na zbytek zápalky, „do té doby vás tahle práce nepálí. Pálit vás začne tehdy, když dohoříváte.“

Halva si honem nebyl jist, zda Američan myslí tohle nečekané skorolyrické podobenství vážně, a stěží se ubránil úsměvu.

„To je působivé přirovnání, pane Howarde,“ rychle souhlasil Streitzer a dal tak najevo, že jeho se zápalková alegorie netýká.

„Mluvím obecně, pánové,“ usmál se Howard. „Neboť je doba všeobecného úpadku mravů … i v našem řemesle.“

Streitzer souhlasně pokyvoval hlavou a čekal, co se z plukovníka vyklube.

„Byly časy,“ pokračoval Howard, „kdy pro nás lidé pracovali se zápalem … je to tak, milý Streitzere?“

„Je tomu tak, pane.“

„A dnes?“ otázal se Američan a udělal řečnickou pauzu. A pak pokračoval skoro uličnickým tónem: „Dnes je to naprosto stejné … jenomže jsme my dva, Streitzere, o trochu zestárli. Proto se nám zdá to, co bylo, mnohem lepší… Ovšem s výjimkou jedné věci… my jsme byli zvyklí, že jsme za dobré peníze odváděli dobrou práci, což se dnes asi považuje za projev naivity. A to je obecné, pánové!“

„Týká se to také…“ a Streitzer na okamžik zaváhal, „firmy TANASS?“

„Co si myslíte vy, Streitzere?“

Streitzer si najednou vzpomněl na „Jitřenku“ a vyhrkl:

„Mám dojem, pane, že ne vždy jsou naše zprávy centrálou správně oceněny.“

„To je možné,“ klidně souhlasil Američan, „i když asi ne typické, co říkáte, pane Halvo?“

„Já znám dobře firmu TANASS, pane,“ řekl neutrálně Halva. „Vy jistě dobře znáte zase centrálu … těžko bych vám asi řekl něco, co nevíte.“

„Poslyšte, Streitzere,“ zamyslel se Howard, „hádá se s vámi vůbec někdy váš zástupce?“

„Občas ano, pane.“

„Za těch deset let asi dvakrát?“

„Asi…“ připustil Streitzer s úsměvem.

„Z toho jednou kvůli Grandnerovi?“

„Dvakrát, pane.“

„Takže vy vlastně nevíte, co si o vás myslí?“

„Vím, co si myslí o sobě, pane Howarde.“

„A to?“

„Že je dobrý zástupce …“

„Je to skutečně tak, pane Halvo?“

Halva zvedl obě ruce na znamení, že se vzdává. „Odpovím-li ano, bude to znít špatně — odpovím-li, že ne, bude to ještě horší. Mohl bych vám tedy nabídnout jednu anekdotu …“

Plukovník zavrtěl hlavou.

„Raději mi odpovězte ještě na jednu otázku … Pokoušel se vás už někdo získat ke spolupráci?“

„Měl jsem na mysli jinou anekdotu, pane,“ s úsměvem zašel Halva až na samu hranici subordinace.

Američana se to nedotklo. Nebo to alespoň nedal na sobě znát.

„Já to nemyslím jako anekdotu.“

„Potom vám musím odpovědět, pane, že se o to v lágru pokoušeli Francouzi.“

„Jenom pokoušeli?“

„Ovšem, pane,“ klidně řekl Halva. „Jenom pokoušeli.“

„Bylo to pod vaši úroveň, že?“

„Tehdy mi to tak připadalo.“

„A my jsme byli pak na vyšší úrovni?“

Halva si nehtem odstranil drobínek tabáku se rtu a klidně řekl: „Ani ne, pane… jenomže to jsem byl v táboře o půl roku déle a měl jsem už mnohem reálnější pohled na svět.“

Howard s ochotou pozorného hostitele dolil všem šampaňské. Streitzer považoval za potřebné honem něco říct. Vstal a obřadně začal:

„Dovolíte, pane Howarde, abych připil na vaše zdrávi a na náš další společný boj proti komunismu… Rád bych …“

Howard ho přátelsky přerušil:

„Také bych rád, milý Streitzere…“ přiťukl si s ním i s Halvou, na oba se usmál a opět si nepatrně lízl šampaňského. Vzápětí se však opět věnoval Halvovi: „Jak jste u nás spokojen, pane Halvo?“

„Nejsem nespokojený, pane.“

„Nejste nespokojený,“ opakoval si plukovník. „Tenhle výraz jste zřejmě volil úmyslně.“

„Ano, pane.“

„Což znamená, že nejste úplně spokojen?“

„Nikoliv, pane … nemám důvod být nespokojený.“

„Ale také nemáte důvod být docela spokojený.“

„To je přesné, pane.“

„Máte snad dojem, že nejsou vaše schopnosti dostatečně využívány nebo honorovány?“

„Nikoliv, pane, jsem přece emigrant a vím, že jsem emigrantskou laťku daleko přeskočil…“

„Konečně, pane Halvo!“ spokojeně reagoval Howard. „Pořád jsem hledal vaši slabinu. ,Emigrantský komplex!‘ No, vida!“

Sjel pohledem na Streitzera, který jejich rozhovor pozorně sledoval, a vstal.

„Byl to hezký večer, pánové. Děkuji vám za společnost.“

16

Zprávu o rozhovoru s plukovníkem Howardem Halva zpracoval ještě v noci a druhý den ráno předal mikrofilm Reinové. Bylo krátce po osmé hodině a oba seděli v Halvově modrém oplu.

„Proč vás vlastně pozval, Petře, když to předtím nikdy neudělal?“ zeptala se zamyšleně.

Halva pokrčil rameny.

„Asi mě chtěl poznat.“

„Howard nedělá nic bezdůvodně.“

„O tom nepochybuji, Gitto. Jenomže z toho jeho výslechu motiv nevyluštím.“

Chvíli přemýšlela.

„Jedné věci ještě nerozumím … proč jste tak spokojený, Petře, že jste tomu Američanovi vnutil představu o emigrantském komplexu?“

„Chtějí to slyšet,“ řekl tiše, „všichni tihle nabobové si strašně potrpí na představu, že učí cikány bez domova číst a psát, rozumíte? Dají vám polévku, ale musíte jim dát najevo, že jste pochopila, kde je vaše místo… že tu polévku nemůžete jíst ze stejné mísy jako oni a že k jejich stolu můžete jenom tehdy, když vás k němu sami pustí…“

Odmlčel se a zapálil si cigaretu. Zamyšleně se dívala na přední sklo vozu a mlčela …

„Ještě abych nezapomněl,“ pokračoval po chvíli. „Včera přinesla spojka materiály od pražského rezidenta. Streitzer mi je opět nedal ke zpracování, to je už poněkolikáté. Zřejmě jsou to zajímavé věci, na kterých si chce udělat slávu sám.“

Najednou ožila:

„To by mohl být také důvod, proč se tady Howard ometá…“

„Těžko, Gitto,“ zavrtěl hlavou. „Streitzer by se tvářil docela jinak. Včera si dokonce stěžoval, že centrála nedoceňuje naše zprávy. Nevím sice, které zprávy měl na mysli…“ na okamžik se zarazil, „ale možná že právě ty, které mi nedává číst…“

„Co mu na to Howard řekl?“

„Klidně připustil, že je to možné.“

„To se ani nezeptal, které zprávy centrála nedoceňuje?“

„Ne.“

„A myslíte si, Petře, že plukovník je takový typ, aby podobnou poznámku přešel?“

„Právě tohle si vůbec nemyslím! Rozhodně jsem čekal, že bude Streitzera nutit, aby byl konkrétní.“

„Proč to tedy přešel?“

„Možná že to právě nechtěl rozebírat přede mnou.“

„Mám takový dojem,“ řekla zvolna, „že klíč k Howardovi drží v ruce Streitzer.“

Chvíli váhal s odpovědí.

„Mám Streitzera přečteného jako knihu, Gitto. Jestli ten klíč k plukovníkovi drží v ruce on, pak o tom sám vůbec neví…“

17

Plukovník Howard přišel do Streitzerovy kanceláře po deváté hodině. Pohodlně se usadil do křesla a pokynul Streitzerovi, aby si k němu přisedl.

„Včera jste měl jakousi připomínku k centrále, nemýlím-li se?“ začal a vůbec se neusmíval.

„Byla to jen taková poznámka, pane Howarde,“ ošíval se ředitel firmy TANASS.

„Taková poznámka …“ opakoval si Američan lhostejně. „Myslel jste tím snad akci, které jste dal krycí jméno ,Jitřenka‘?“

Streitzer překvapeně poposedl.

„Právě tu, pane.“

„Budu teď přesný, Streitzere,“ řekl plukovník. „Nepřiletěl jsem samozřejmě do Evropy na výlet, ani kvůli nějakému ochlastovi, kterého jste měl už dávno vyhodit. Přijel jsem proto, abych se podrobně zabýval akcí ,Jitřenka‘. Je to jasné?“

Ředitel firmy TANASS viditelně pookřál.

„Dokonale, pane Howarde…“ usmál se trochu sebevědomě a pokračoval: „Právě včera jsem dostal z Prahy informaci, že odlet inženýra Mašity do Káhiry nočním letadlem přes Istanbul je potvrzený na dvanáctého… Jak vidíte, známe každý jeho krok!“

„Okamžik!“ zarazil ho plukovník. „Kdo všechno o ,Jitřence‘ ví?“

„Agent Berka … pražský rezident… a já.“

„Kdo ještě?“

„Nikdo, pane.“

„Grandner?“

Teprve nyní Streitzer pochopil, proč si Howard celý Grandnerův případ tak důkladně prověřoval. Energicky zavrtěl hlavou:

„Vyloučeno, pane… neinformoval jsem ani svého zástupce Halvu. Všechny zprávy jsem zpracovával sám.“

„V pořádku… Ukažte mi včerejší zprávu pražského rezidenta.“

Streitzer vytáhl z trezoru kožené desky a Howard si pozorně přečetl několikastránkovou informaci.

„Výborně!“ řekl potom. „Mám pro vás, Streitzere, také něco …“ a rozhodil po stole hromádku fotografií, na kterých byly různé skupinky osob. „To jsou fotografie Rusů, kteří jsou mozkem vývoje raketové elektroniky v Moskvě. Podívejte se, kdo je mezi nimi!“

Streitzer ukázal na tvář muže, který stál uprostřed jedné skupinky: „To je přece inženýr Mašita!“

„Správně. Z toho vyplývá, že význam tohoto českého inženýra je o něco větší, než sám předpokládáte.“

„Tohle zřejmě neví ani Berka.“

„Snad si uvědomujete,“ pokračoval Howard, „že získávat agenty v tomto okruhu lidí v Moskvě, je skoro sebevražda. Hledáme proto jinou cestu … přes lidi zemí jejich bloku, kterým Rusové dveře ke svým tajemstvím otvírají. Inženýr Mašita není jenom významný československý specialista, ale je to především krásná možnost, jak se dostat Rusům i Čechům do zad, rozumíte, milý příteli?“

Milý přítel Streitzer byl nadmíru spokojený. Konečně měl dokonale jasno, proč se plukovník vydal přes velkou louži.

„A když jsme v tom prohlížení obrázků,“ pokračoval Američan, „podíváme se ještě na jeden film…“

Otevřel dveře do předpokoje a vzápětí vešel Lino Torrance. Mírně se zašklebil a zřejmě to považoval za dostatečný pozdrav.

„To je pan Torrance,“ představil ho plukovník. „Náš specialista pro zvláštní akce.“

Torrance vyndal z aktovky kazetu s filmem a všichni se odebrali do přilehlé zasedačky, která byla zároveň perfektně vybaveným sálem pro promítání filmů všech rozměrů.

Zanedlouho se objevily na plátně slušně zaostřené záběry.

„To je Praha, pokud jste to nepoznal,“ usmál se Howard.

Na plátně se střídaly záběry z různých pražských zákoutí a pamětihodností.

„Tohle nás nezajímá,“ odbyl pražské památky Howard, jakmile se však objevily záběry budovy výzkumného ústavu, poznamenal: „Teď dávejte pozor!“

Na snímku se objevil inženýr Mašita, jak se baví s vrátným Jarouškem a jak vchází do budovy.

„Vraťte to a zpomalit!“ přikázal plukovník.

A znovu se objevila jasně zřetelná tvář českého inženýra.

„Je to Mašita, je …“ konstatoval Streitzer.

„Ty snímky jsou staré čtyři dni,“ řekl Howard. „Pan Torrance se právě vrátil z Prahy.“

Potom se opět zvedli a vrátili se do Streitzerovy pracovny.

„Netušil jsem, pane Howarde,“ rozpačitě se přiznal ředitel firmy TANASS, „že už na ,Jitřence‘ pracujete. Promiňte mi, prosím, mou včerejší poznámku.“

„Nemohl jste tušit, když jsem vám nic neřekl,“ usmál se plukovník a hned pokračoval: „V jedné zprávě jste se zmínil o tom, že váš pracovník Kreiske získal v Istanbulu agenta.“

„Ano, pane.“

„Zavolejte Kreiskeho… ať přijde a svazek toho agenta ať vezme s sebou!“

V minutě se objevil ve dveřích rozložitý chlapík.

„To je pan Kreiske,“ uvedl ho Streitzer.

„Co vsadíte na spolehlivost vašeho člověka v Istanbulu, pane Kreiske?“ spustil na něho plukovník Howard.

Kreiske se nerozhodně podíval na Streitzera, prkenně se uklonil a příšernou angličtinou odpověděl:

„No, jak bych to řekl, pane… chytil jsem ho na koks a držím ho pořádně za šňupák, to bych se nebál. Ale myslitel to žádnej není, to je jasný. Nevím, nač ho potřebujete, pane, kdyby se jednalo o něco jednoduchýho, to by svedl…“ odmlčel se, a protože ho ta angličtina notně zmohla, utřel si hřbetem ruky čelo.

Howard, který řečnický výkon Kreiskeho s nelíčeným zájmem sledoval, pokýval hlavou, a Streitzer řekl:

„Dobře, Kreiske … svazek tady nechte!“

Kreiske mu podal složku, opět se dřevěně uklonil a odešel. Zamyšleně spěchal dlouhou chodbou a málem vrazil do Halvy.

Ten se dnes kolem sekretariátu ředitele firmy TANASS nepotuloval náhodou. Když totiž přijel po schůzce s Reinovou do kanceláře, zahlédl na chodbě plukovníka Howarda, jak právě s nějakým chlapíkem vchází ke Streitzerovi. Nechtěl si proto nechat nic ujít.

„Zdravíčko, šéfe!“ trochu svérázně ho pozdravil bavorskou němčinou Kreiske.

„Prohánějí vás agenti?“ usmál se na něho Halva.

Kreiske mávl rukou.

„Nojo … byl jsem u ředitele. Najednou si vzpomněl na chlápka, kterýho jsem vloni udělal v Istanbulu. Nač mu může bejt dobrej nějakej barman na letišti, to nevím.“

„Každý se někdy na něco hodí, kamaráde,“ řekl lhostejně Halva, ale v hlavě se mu roztočil kolotoč. „Má tam ředitel ještě návštěvu?“

„Nojo, seději tam dva,“ odpověděl Kreiske a zmizel ve výtahu.

Halva se vrátil do své kanceláře. Bylo mu jasné, že když se o nějakého agenta v Istanbulu zajímá Streitzer v přítomnosti Howarda, nezajímá se o něj on, ale plukovník. Podíval se na hodinky a rychle se rozhodl. Sekretářce oznámil, že se vrátí za dvě hodiny, a vyšel z budovy.

Netušil, že ve stejný den zahájil Jochen Neumaier rozsáhlé pátrání po ženě, kterou zatím znal pod jménem Suzanne Carpentierová. Jeho muži už od rána obcházeli okolí budovy firmy TANASS a čekali na příležitost, aby se Halvovi přilepili na paty. A jakmile ho zahlédli nastupovat do vozu, rozjeli se za ním …

Halva zamířil na hlavní třídu a zastavil na parkovišti před hotelem. Rychle vystoupil z vozu, zašel do nejbližší telefonní budky a vytočil číslo Reinové.

„Ahoj, miláčku …“ řekl líbezným hlasem. „Přijdeš-li za půl hodiny ke zlatníkovi, bude ten hezký náramek tvůj. A spěchej! Má jenom jeden!“

„Jsi můj drahoušek,“ stejně líbezně odpověděla Reinová. „Za půl hodiny jsem tam.“

Halva vyšel z budky a loudal se ulicí. Ve snack-baru si vypil kávu a opět vyšel na chodník. Přešel několik klenotníků, až se zastavil před elegantním zlatnictvím. Nečekal dlouho a Reinová vystoupila z fiátku. Nejdříve se políbili, pak se do sebe zavěsili a vešli do obchodu. Tam dlouho vybírali, a nakonec nespokojeně odešli. Halva ji doprovodil k zaparkovanému fiatu.

„Američan něco chystá v Istanbulu … zajímá se o našeho agenta, který dělá barmana na letišti.“

Něžně ho políbila.

„Výborně, Petře! Večer na shledanou!“

Potom nasedla do vozu, vyjela z parkoviště a splynula s proudem vozů na hlavní třídě. Navyklým pohybem si upravila zpětné zrcátko. Světlé simce, která se zařazovala asi sto metrů za ní, zatím nevěnovala žádnou pozornost. Poprvé ji za sebou zaregistrovala, když odbočila z hlavní třídy. To mohla být náhoda, proto si simcu prověřila. Zamířila do tiché čtvrti a zastavila před prvním obchodem. Bylo to cukrářství. Vešla dovnitř, sedla si k oknu a zvolna upíjela kávu …

Samozřejmě jí neušlo, že za několik okamžiků vešel do cukrárny jakýsi nenápadný chlapík a začal se cpát šlehačkou. Byl natolik cvičený, že když se zvedla a odešla, on už v cukrárně zůstal.

Mohlo jí to stačit, ale přesto chtěla mít jistotu. Otočila svůj vůz do protisměru a vracela se ulicí, kterou přijela.

Hned za první křižovatkou zahlédla světlou simcu, cudně přitisknutou pod mohutným kaštanem …

18

„To je zcela nový pohled na ,Jitřenku‘,“ řekl zamyšleně Streitzer. „Velmi odvážný, pane Howarde.“

Američan se usmál.

„Domyslel jsem pouze vaše zprávy do konce, to je všechno.“

„Budete potřebovat nějaké mé lidi?“

„Ovšem …“ přikývl Howard. „Potřebuji Kreiskeho, má v akci svého agenta.“

Streitzer ho snaživě přerušil:

„Mohl bych vám navrhnout také Santanelliho. Dělal už několik podobných akcí.“

„A Halvu.“dodal bez přízvuku plukovník. „I když podobné akce nedělal.“

Streitzer jenom zamrkal, ale neřekl nic.

Howard se podíval na hodinky.

Bylo jedenáct.

„Teď zařídíte, Streitzere, aby byly všechny telefonické hovory v centrále nahrávány. Ručíte mi za to, že budou nahrány opravdu všechny a že se o tomto opatření nikdo nedozví!“

Ředitel firmy TANASS to zařídil okamžitě.

„Teď zavolejte Halvu!“ vybídl ho Američan.

Halva, který se vrátil ze schůzky s Reinovou před deseti minutami, se dostavil se zdvořilým úsměvem.

„Posaďte se, pane Halvo!“ požádal ho Howard.

Halva se posadil a čekal. Streitzer mlčel a Howard nespěchal. V kanceláři zavládlo ticho …

„Dohodli jsme se s panem Streitzerem,“ řekl konečně Howard a ředitel firmy TANASS ochotně přikyvoval, „že budete řídit jednu významnou akci. Připravte se na několikadenní cestu. Odletíte ještě dnes. Čekám vás přesně ve dvanáct hodin, dostanete podrobné pokyny!“

„Ano, pane,“ přikývl Halva. To vypadá jako konec Howardova rébusu, pomyslel si potěšeně.

Dal pokyny sekretářce, aby mu připravila zavazadlo s osobními věcmi. Potom se zavřel do své kanceláře a začal se v celé záležitosti rozebírat. Že mu Američan zatím neřekl podrobnosti, to nebylo nic neobvyklého… důležité akce se výkonným pracovníkům vždycky sdělovaly až na poslední chvíli. Neobvyklé bylo spíš to, že mu dal hodinu na přípravu.

Kam vlastně odletí, s tím si příliš hlavu nelámal. Jestliže to bude Istanbul, pak to asi nemá s Československem nic společného. Bude to tedy konečně zase Jedna akce, kde nebude muset přemýšlet, Jak ji neudělat. Neboť v těch případech, kdy se Američané utkávali na zpravodajské frontě s Angličany nebo s Francouzi, vždycky vynakládal všechen svůj talent i úsilí, aby dosáhl perfektních výsledků. Protože, kde se dva perou …

Musí ovšem Reinovou informovat, že odlétá … i když zatím přesně neví kam. Sáhl po telefonu, ale vzápětí se zarazil. Věděl, že Streitzer občas nahrává všechny telefonické hovory. Co když toto opatření udělal právě teď?

„Jdu si koupit nějaké věci na cestu,“ řekl sekretářce.

Obchodní dům Neckermann byl odtud asi deset minut pěšky. Zašel do oddělení panského prádla a koupil si dvě pyžama. Potom se několikrát z různých míst pokoušel dovolat k Reinové. V té chvíli přirozeně netušil, že se Gitta ještě nemohla do bytu vrátit, protože má právě v této chvíli potíže se sledovačkou, kterou na ni nasadil Jochen Neumaier.

Nezbylo mu tedy nic jiného, než aby použil způsobu, který tvořil součást jejich spojení pro krajní případy. Stavil se v prvním květinářství a požádal elegantní prodavačku o deset čajových růží. Nadiktoval Gittinu adresu a požádal, aby růže byly doručeny ještě dnes. Z tohoto romantického dárečku měla Reinová vyčíst, že musel neočekávaně na deset dní odcestovat a neměl už jinou možnost ji o tom informovat.

Ještě si nechal zabalit pět tulipánů. Ty přinesl sekretářce.

„Pro vás, Trudičko …“ řekl jí s úsměvem.

„Děkuji vám, pane,“ zapýřila se padesátiletá Trudička a dala si hned tulipány do vázy.

19

„To znamená, že jste tu ženskou neudrželi ani pár hodin!“ rozčiloval se Jochen Neumaier.

„Udrželi jsme ji až do cukrárny,“ vysvětloval zamračený muž, „potom s náma udělala kolotoč a zmizela. Je zřejmě práskaná jako stádo opic.“

Neumaiera toto přirovnání nijak neuklidnilo.

„Na to jsem přece upozornil!“

„Upozornil,“ souhlasil zamračený muž, „jenomže nám provedla věc, kterou jsme nečekali… rozjela se najednou proti nám.“

„Nojo …“ Neumaier znechuceně mávl rukou. „Na koho je psaný vůz, se kterým jezdí?“

Muž nahlédl do zápisníku.

„Gitta Reinová, Mnichov, Jižní ulice číslo jedna.“

„Pořádně jste ji vyplašili…“ rozmrzele zabručel Neumaier a nepříliš radostně šel informovat svého šéfa. Tam to dopadlo přesně tak, jak se obával. Jeho šéf, který byl známý tím, že si příliš nelibuje v hračičkách a všechno nejraději řeší sekyrou, dal příkaz, aby Gitta Reinová byla okamžitě zadržena.

Jochen Neumaier se s povzdechem rozloučil s představou velké zpravodajské hry a vytočil číslo komisaře Wollmanna.

„Přijedu za vámi, komisaři,“ řekl melancholicky do telefonu.

20

Přesně ve dvanáct hodin se Halva znovu objevil v kanceláři ředitele firmy TANASS, kde mimo Howarda a Streitzera čekal už také Lino Torrance.

„To je pan Torrance …“ učinil nejdříve zdvořilosti zadost plukovník. Pan Torrance se pokusil o úsměv a Halva jej opětoval. „Čeká vás, pane Halvo, velmi významný úkol,“ pokračoval Howard. „Týká se jednoho vašeho krajana.“

„Všechno, co tady dělám,“ řekl klidně Halva, „se nějak mých krajanů týká.“ A v podstatě měl do puntíku pravdu.

„Ovšem,“ přikývl Howard a přirozeně to pochopil zcela jinak. „Jenomže tentokrát jde o zcela mimořádnou záležitost. Za dvě hodiny odletíte do Istanbulu…“ odmlčel se a podal Halvovi objemné kožené desky. „Tady jsou pasy, letenky a peníze… je tam rovněž celý plán akce. Má krycí jméno ,Jitřenka‘. Dále s vámi poletí pánové Kreiske, Santanelli a Torrance, který je na podobné případy specialista. Ovšem odpovědným za celou akci jste vy, pane Halvo. Rozumíte mi dobře?“

„Zajisté, pane.“

„Budete tak laskav,“ obrátil se plukovník ke Streitzerovi, „a zavoláte Kreiskeho a Santanelliho!“ Pak pokračoval k Halvovi: „Vy si vedle v zasedací síni důkladně se všemi proberete plán akce a potom pojedete přímo na letiště.“

„Ano, pane,“ přikývl Halva, ale stálo ho to hodně přemáhání, aby se ironicky neusmál. Co se napachtil, aby odhalil alespoň náznak toho, co Howard chystá! Teď nejenom že drží v ruce celý plán akce, ale dokonce ji bude řídit… Jenomže Reinová, a tím samozřejmě ani Praha, se nic nedozví, protože už nebude mít možnost se s ní spojit…

Když se dostavil Kreiske a Santanelli, zamířili všichni do vedlejší zasedací síně.

„Vy tady na okamžik zůstaňte, pane Halvo!“ řekl Howard. A po chvíli pokračoval:

„Chtěl jsem vám jenom říct, že kromě osmi tisíc dolarů odměny vás po úspěšném splnění istanbulské akce očekává americký pas a místo důstojníka naší služby v centrále. Hned po návratu se mnou odletíte do New Yorku.“

Streitzer překvapením otevřel pusu a na chvíli ji zapomněl zavřít. O tomhle mu neřekl Američan ani slovo!

„Bude to pro mě velká čest, pane,“ řekl Halva a rozklepala se mu kolena. Vždyť přesně tohle byl přece cíl jeho dlouholeté práce! Firma TANASS byla sice důležitou americkou špionážní filiálkou, avšak dostat se do centra protivníkovy tajné služby, to byl a je sen každého rozvědčíka … Teď k tomu má jenom krůček!

O jaký krůček však vlastně šlo, poznal teprve tehdy, když v zasedací síni začal s Torrancem, Kreiskem a Santanellim probírat plán akce ,Jitřenka‘. A rozklepala se mu kolena podruhé!

„Kdo to vůbec je ten Mašita?“ zeptal se Kreiske, když si prohlížel fotografie českého Inženýra.

„Nějakej pan Důležitej, nebo co,“ řekl Santanelli a zablýskal celou řadou zlatých zubů. „Jinak by nevybrali tuhle sestavu a nevyhodili takový prachy …“

„Račte mluvit anglicky, pánové!“ vyzval je provokativně Halva. „Pan Torrance nám nerozumí.“

„Dobře … dobře,“ zabručel anglicky Kreiske. Moc toho však už nenamluvil.

Zato Santanelli, přestože anglicky nemluvil o nic líp než Kreiske, brebentil vytrvale. Torrance mu zřejmě výborně rozuměl, a tam kde byli oba na rozpacích, pomohli si hbitě italštinou.

Halva je poslouchal, ale jeho myšlenky se toulaly daleko … Zamyšleně se podíval na telefon. Stačilo by několik nestřežených minut!“

„Slečna bude čekat?“ překvapil ho zničehonic Torrance.

Halva se přinutil k úsměvu a mávl rukou.

„Slečny vždycky počkají.“

21

Jakmile Gitta Reinová zjistila, že je sledována, podvědomě si opakovala pokyny pro poplach. Teď už si byla sice jistá, že muže, kteří ji sledovali, setřásla, avšak pokyny pro podobný případ byly jasné. Stejně jasné bylo ovšem i to, že nemůže zmizet, aniž napřed varovala Ha lvu.

Nemohla už riskovat cestu do svého bytu a nesměla také riskovat plánovanou večerní schůzku s Halvou. Zbývaly jí jenom dvě možnosti: poslat Halvovi telegram se zašifrovaným heslem nebezpečí, nebo se pokusit zastihnout ho v bytě.

Rozhodla se pro obojí… Nejdříve zastavila na nejbližší poště a poslala Halvovi telegram s jednoduchým textem: „Sestra přijede dnes večer… Helmuth.“ Což znamenalo, že je v takovém nebezpečí, že musí ještě dnes večer odjet. Další spojení s Halvou měl pak navázat muž, který byl pro takový případ předem připraven.

Vyšla z pošty, a jen nasedla do vozu, spustil se prudký déšť. Ulice s girlandami reklam se ponořily do mlžného oparu a nad Mnichovem zaduněla bouřka. Rozmrzele zatáhla okna vozu a pustila stírače na nejvyšší obrátky. A zase se nemohla ubránit podivnému pocitu, který v ní bouřka vzbuzovala. Věděla, že je to hloupost, ale najednou ji přepadl pocit bezmocné opuštěnosti. Jako by se naráz ocitla v rukou nějaké moci, kterou nemůže nijak ovlivnit. Tahle tíseň z bouřky v ní byla už od dětství. Tisíckrát si mohla opakovat, že je to nesmysl, vždycky se jí znovu a znovu zmocňoval zmatený nepokoj.

Projela několik ulic a stále kontrolovala, zda se k ní nepřilepil nějaký vůz. Pak prudce zabrzdila u telefonní budky. Jen vyšla z vozu, zalily ji proudy vody. Vběhla do budky a vytočila číslo do Halvova bytu. Vyzvánění ve sluchátku splývalo s monotónním šuměním deště. A všechno zaniklo v okamžiku, kdy se celá ulice rozsvítila jasem blesku a vzápětí tříštivě zaburácelo zahřmění. Tvrdošíjně tiskla sluchátko k uchu a čekala na zázrak…

A znovu zatancoval oslnivý blesk přímo nad její hlavou. Zabouchla dvířka budky a přeběhla do vozu. Malým kapesníčkem si utírala mokrou tvář a rychle oddechovala. Do plechové střechy fiatu bubnoval déšť, na předním skle se klikatily čůrky vody a ve voze bylo dusno k zalknutí. Nastartovala motor a rozjela se do centra města. Před budovou banky, kde měla pronajatou trezorovou schránku, zastavila. Ze svého trezorku si vyzvedla nový cestovní pas na jméno Monika Dullardová a peníze. Průkaz Gitty Reinové zamkla do schránky.

Z banky ještě zatelefonovala bytné, že odjíždí na několik dní do Frankfurtu, a potěšila ji sdělením, že jí od svého strýce přiveze slíbené štěně.

A tehdy vstoupil do hry přízrak, který je odedávna postrachem všech rozvědčíků — náhoda! Kdyby byla bytnou zavolala o půl hodiny později, zcela určitě by ji svědomitá paní Gipfelová informovala, že poslíček z květinářství doručil na její adresu deset čajových růží. A ušetřila by jí fůru komplikací. Jenomže ona zavolala právě o tu půlhodinu dříve …

Zatím ovšem postupovala stále ještě podle plánu vypracovaného pro případ nebezpečí — zbavila se vozu. Nechala svůj fiat ve velké garáži a požádala o provedení kompletního servisu. Odtud odjela taxíkem k nádraží a zastavila u pasáže, ověšené kolem dokola reklamou kadeřnictví „Corrina“. Nejdřív si však ve vedlejším obchodě koupila elegantní příruční zavazadlo, dvoje šaty, osobní potřeby a prádlo. Potom teprve zašla do kadeřnictví.

„Chtěla bych svého manžela překvapit,“ řekla úslužnému kadeřníkovi. „Poradíte mi?“

„Ovšem, milostivá … hodně překvapit?“

Přejela si rukou po vlasech, jejichž barva přecházela do světle zlaté, a přikývla.

Kadeřník o krok poodstoupil, přimhouřil oči a nahlas čaroval:

„Vlasy ebenová čerň… obočí přeholit, prodloužit řasy — a pan manžel vás požádá o průkaz.“

„Tak to zkuste,“ souhlasila Reinová, protože asi tak vypadala její fotografie v novém cestovním pasu.

Když vstávala z křesla, musela přiznat, že kadeřník svůj slib téměř dokonale splnil …

22

Zatímco Halva studoval se svými společníky plán akce „Jitřenka“, Howard zase se Streitzerem studovali magnetofonový pásek natočených telefonických hovorů. Protože většina hovorů byla v němčině, Streitzer překládal a Howard poslouchal.

„To bychom měli,“ řekl Američan, když pásek skončil. Že Halva nikam nevolal, ho ani nedojalo, ani nerozčililo.

Za několik minut nato přišel do kanceláře jeden z Darkových mužů.

„Moc toho není, pane. Koupil si dvě pyžama, čtyřikrát se pokoušel někam telefonovat, ale zřejmě nikdy nedostal spojení.“

„Číslo?“ přerušil ho plukovník.

Muž pokrčil rameny.

„Nemáme s sebou technické prostředky, pane.“ Streitzer se sice díval zasvěceně, ale o kom se ti dva baví, nevěděl.

„Potom si ještě koupil tulipány a nesl je do budovy,“ dodal muž.

„To je všechno?“

„V podstatě ano.“

„Věděl o vás?“

„Jsem přesvědčený, že ne, pane.“

„V pořádku,“ řekl Howard a muž odešel.

„Nějaké potíže, pane Howarde?“ zbytečně se zeptal Streitzer.

Plukovník zavrtěl hlavou a měkce se usmál.

„Nikoliv, Streitzere … deset minut vás nebudu potřebovat.“

Ředitel firmy TANASS nedotčeně přikývl a odešel. Howard otevřel dveře do zasedací síně.

„Pane Halvo, na okamžik!“

„Přál jste si, pane?“ zeptal se ve dveřích Halva. „Zavřete dveře!“ přikázal mu Howard. Halva tak učinil, Howard udělal několik kroků po kanceláři a pokračoval: „Vy jste už vlastně zaměstnancem centrály a to má i své nevýhody. Ale s tím se musíte smířit… Co jste dělal tu hodinu, kterou jste měl na přípravu?“

Halvovi bleskově došlo, že Howard ví.

„Dal jsem příkaz sekretářce,“ odpověděl bez rozmýšlení, „aby mi připravila zavazadlo. Pak jsem si šel k Neckermannovi koupit dvě pyžama … také jsem se pokoušel zavolat jakési slečně …“

„Plukovník ho okamžitě přerušil:

„Jaké slečně?“

„Je to moje občasná slečna, Gisella Kraemerová, pane,“ přesvědčivě řekl Halva a nelhal. Čas od času se s touto slečnou skutečně stýkal, neměl přece žádnou vadu. „Bohužel jsem ji nezastihl doma.“

„Proč jste ji nevolal z podniku?“

„To je prosté, pane… je téměř všeobecně známo, že si pan Streitzer tu a tam naše hovory rád poslechne. Nechtělo se mi podávat vysvětlení o svých stycích se slečnou Kraemerovou právě panu řediteli.“

Američan se usmál.

„Z jakých důvodů, pane Halvo?“

„Musím, pane?“

„Měl byste.“

„Gisella je naše bývalá agentka… známá zpěvačka, plno styků, leccos užitečného pro nás udělala. Ale pak se dostala do rozporu s panem Streitzerem.“

„Nechtěla dělat?“

„Nikoliv, pane… jenom nechtěla dělat to, co si od ní přál pan ředitel, když s ní byl sám na kontrolní schůzce.“

„Podívejme se na starého pána!“ rozesmál se Howard. „No, dobře … dobře. Komu jste kupoval tulipány?“ Tímto dotazem mu dal nejenom otevřeně najevo, že si ho dal sledovat, ale zároveň také, že ho vzal na milost.

„Sekretářce, pane.“

„Ze stejných důvodů?“

„Kdepak! Je jí padesát… má ráda květiny a já mám rád dobré sekretářky, pane. Nejméně padesát procent reputace svých šéfů drží v rukou sekretářky a já bych nerad o těch padesát procent přišel.“

Američan se na něho chvíli díval.

„Můžete udělat v Americe kariéru … akce v Istanbulu bude vynikající vizitkou pro váš nástup, pane Halvo.“

„Dám si záležet, pane,“ ujistil ho Halva. O svých obavách z akce „Jitřenka“ se pochopitelně nezmínil.

23

Ten den byl vůbec plukovník ve svém živlu a hýřil elánem. Jen skončil rozmluvu s Halvou, přijel kapitán Browder a odvezl ho na schůzku s Clarkem.

„Nemáme moc času,“ řekl snědému muži, který si k němu přisedl do vozu. „Za půldruhé hodiny vám letí letadlo… O tom, že budete zajišťovat istanbulskou akci, nikdo neví, Clarku … neví to ani Halva, ani Torrance.“

„To jsem pochopil, pane,“ přikývl Clark.

„Pochopil jste tedy, že tahle akce nesmí vyhořet?“

„Přesně tak, pane.“

„Nějaké otázky?“

„Nikoliv, pane.“

„Tak se do toho dejte!“ řekl Howard.

Clark vystoupil a přesedl si do vozu, kde čekali jeho muži. Plukovník se ještě podíval za odjíždějícím autem, pak pokynul Browderovi a vrátil se do kanceláře ředitele firmy TANASS.

Tam už byli všichni připraveni na cestu. Kreiske i Santanelli se tvářili jako nedočkaví výletníci, Torrance měl lhostejný výraz profesionálního rutinéra a také Halva vypadal nevzrušeně.

„Na letiště pojedete ve dvou vozech, pánové,“ oznámil jim Howard. „Kapitán Browder poveze Halvu a Kreiskeho. Řidič pana Streitzera Torranceho a Santanelliho.“ Pak se obrátil k Browderovi. „Počkáte na letišti, Garry, dokud nebude celá skupinka pohromadě. Znovu opakuji, pane Halvo, až do skončení akce nedovolíte nikomu, aby se někam samostatně vzdálil. Budete neustále spolu! Jsou dotazy?“

Dotazy nebyly … plán akce „Jitřenka“ byl vypracován tak podrobně, že bylo všechno dokonale jasné. Jasné bylo Halvovi i to, že ani na letišti nebude mít možnost nějakým způsobem informovat Reinovou, proč se vydal na cestu do exotického města na hranicích Asie a Evropy — do Istanbulu.

Nezbylo mu tedy nic jiného, než aby vzal — poprvé za celých deset let — svůj osud do vlastních rukou. Tentokrát mu už nikdo neporadí, musí se rozhodnout sám, docela sám …

24

Právě v době, kdy letadlo Lufthansy, které směřovalo do Istanbulu a na jehož palubě byli Clarkovi muži i Halvova skupinka, opsalo nad Mnichovem obvyklý oblouk, seděl u komisaře Wollmanna rozmrzelý Jochen Neumaier.

Wollmann si prohlížel fotografii Reinové a pokyvoval hlavou.

„Prohnaná ženská, říkáte, pane Neumaiere?“

„Velmi prohnaná,“ potvrdil Neumaier.

„Máme její popis i fotografii,“ zamyšleně odříkával komisař, „máme číslo jejího vozu, víme, kde bydlí,“ hned se opravil: „nebo kde bydlela … Tak se do toho pustíme.“

„Rád bych vás, pane komisaři, ještě jednou upozornil na tajný charakter celé věci… je to přísně tajná státní záležitost!“ důrazně připomínal Neumaier.

Nojo, vy se jednou z těch tajných záležitostí zfanfrníte, pomyslel si dosti neuctivě prošedivělý komisař, který patřil ke starým rutinérům a měl pověst vynikajícího pracovníka. Nahlas ovšem zdvořile přitakal:

„Ovšem, ovšem,“ neboť jenom bláhový člověk by si dovolil znepřátelit bonnskou tajnou službu, jejíž moc v posledních letech vzrostla tak, že byla téměř bez hranic.

„Kdybyste tu ženskou dostali ještě dnes večer…“

„Pokud počítáte s tím, pane Neumaiere, že na nás bude čekat doma,“ přerušil Neumaiera komisař, „mohlo by to být samozřejmě ještě dnes večer. Jenomže musíme předpokládat, že to tak jednoduché nebude.“

Jochen Neumaier si nebyl jist, zda se za slovy komisaře neskrývá náznak ironie, a proto stroze dodal:

„Tohle je vaše věc… prosím, abyste mě o průběhu pátrání pravidelně informoval!“

„Samozřejmě, pane Neumaiere,“ usmál se komisař.

Jochen Neumaier odešel a komisař dal příslušné pokyny k zahájení pátrání po komunistické agentce Reinové.

Velmi brzy se ovšem ukázalo, že jeho pochybnosti o hladkém průběhu akce byly naprosto oprávněné. Bytná Reinové mohla sdělit pouze tolik, že podnájemnice dnes odcestovala do Frankfurtu za strýcem, jehož adresu přirozeně nezná. A tak ani její tvrzení, že prý jí odtamtud přiveze štěně, přítomné úředníky kriminální policie pochopitelně nijak nepotěšilo.

Komisař Wollmann nevěřil ani na strýce, ani na Frankfurt, ani na štěňata. Začal proto pátrat po voze Reinové… Vyhlásil jej za kradený a čekal, co mu rozběhnutá policejní mašinérie přinese. Netrvalo dlouho a fiat Reinové byl nalezen v servisu.

„Jo…“ přikývl garážmistr, „ta dáma sem přijela v tý bouřce … objednala si kompletní servis. Potom vodjela v taxíku.“

„Číslo náhodou nevíte?“ přerušil ho Wollmann.

„Číslo neznám,“ lenivě odpověděl garážmistr, „ale znám taxíkáře… je to kamarád, tak mu semtam přihraju nějaký rito. Jmenuje se Konrád Huber…“

Společnost, u které Huber jezdil, přivolala taxíkáře rádiem.

„Bodejť bych si nepamatoval, pane komisaři,“ důležitě se usmál Huber a přejel si palcem přes tmavý knír. „Trochu v letech, ale jinak kus …“

Komisař mu podal fotografii Reinové.

„Přesně vona …“ přikývl taxíkář. „Teď budete chtít vědět, kde jsem ji vyklopil, je to tak, pane komisaři?“

„Je to tak, pane Hubere,“ souhlasil Wollmann.

Huber si opět pohladil knír a podíval se na hodinky.

„Nojo, čas letí, a kšeft taky… tak abych to neprotahoval. Ta dáma se nechala šoupnout k pasáži Corrina, je to u nádraží…“

„Vešla do pasáže?“ přerušil ho komisař.

„Jo, vešla, pane komisaři… a víc nevím.“

„Věděl jste toho dost,“ pochválil ho Wollmann.

Nato odjel se skupinou pracovníků kriminálky do pasáže Corrina. Šest pater pojišťovny mohl klidně vynechat, protože v době, kdy Huber Reinovou před pasáží vysadil, bylo už po úředních hodinách a vrátný u vchodu se dušoval, že tam neprošla ani myš. Zbývala tedy pasáž a bar Corrina.

V pasáži bylo na deset obchodů a dámské kadeřnictví. Obchody byly už zavřené a v kadeřnictví rovněž balili krám. Motaly se tady ještě dvě upospíchané dívčiny, které nic nevěděly a netrpělivě čekaly na šéfa … jenom si prý na chvilku odskočil. Obslužný šéf se skutečně zanedlouho vrátil.

„Jsem vám k službám, pane komisaři,“ pronesl ochotně.

„Neviděl jste dnes tuto dámu?“ zeptal se Wollmann a podal kadeřníkovi fotografii Reinové.

Kadeřník zabodl svůj zrak do fotografie a svraštil čelo, až to málem zapraskalo.

„Bohužel,“ řekl po chvíli.

Wollmann zamířil ke dveřím. Tam se však ještě otočil a dodal: „jste si vědom toho, že křivé svědectví je podle zákona trestné? Jde o vážnou věc! Ta dáma se totiž odvolává na vás … někdo ji obvinil, že svým vozem těžce zranila člověka, a ona tvrdí, že byla v té době právě u vás …“

„V kolik hodin, pane komisaři?“ rychle reagoval kadeřník.

„Byla bouřka.“

„Tedy po páté hodině,“ přerušil ho kadeřník, zvrátil hlavu a zamyslel se. Vypadal v té chvíli jako slepice, když polyká vodu. Najednou se udeřil dlaní do čela a radostně vyhrkl: „Jistěže tady byla jedna dáma … půjčte mi ještě jednou tu fotografii!“

Pak šel blíž ke světlu a znovu se zahloubal do snímku Reinové.

„Ovšem … ovšem …“ zatrylkoval a podíval se na komisaře. „Tahle dáma tady skutečně v té době byla… jenomže na snímku je blondýna, a já z ní udělal čistou tmavovlásku!“

Komisař Wollmann zhluboka vydechl.

„Potvrdíte to pod přísahou?“

„Samozřejmě, pane komisaři,“ brebentil kadeřník, „vždyť je to čistá pravda. Hned jsem ji nepoznal, protože …“

Kadeřník se usmál a rozhodil rukama.

„Notář, duchovní, lékař a kadeřník, to jsou povolání, která mají svá tajemství, pane komisaři… ovšem, jestliže jde o tak vážnou věc, pak musím vyhovět zákonu.“

„A dobře jste udělal,“ řekl Wollmann a odešel.

V kanceláři vyrobil nový popis Reinové a rozdal jej noční brigádě. Potom zavolal Jochena Neumaiera, oznámil mu dosavadní výsledek pátrání a spokojeně se natáhl do křesla.

25

Plukovník Howard udělal všechno, co udělat měl, a teď mohl jenom čekat na výsledek. Seděl s mlčenlivým Browderem ve vile a oba se nudili před televizní obrazovkou.

„Co byste řekl, Garry,“ ozval se najednou plukovník, „kdybychom se někam podívali?“

Browder přikývl a Howard pokračoval:

„Myslím někam na skleničku… vyberte nějaký podnik!“

Browder zalistoval v haldě novin. Že navrhl zrovna bar „Romano“, nebyla zvlášť velká náhoda … tento bar měl totiž ve všech novinách největší a nejpůsobivější reklamy.

„Zkusíme to,“ souhlasil Howard a za hodinu už večeřeli v odděleném boxu baru, jehož ceny byly úměrné přepychu, který tady přímo bil do očí, perfektní obsluze ofrakovaných číšníků i zástupu exkluzivních slečen, tvořících zřejmě inventář podniku.

„Co říkáte Streitzerovi?“ zeptal se Howard, když odstrčil talíř se zbytkem jídla.

„Nemám Němce rád, pane,“ lakonicky odpověděl Browder.

„Ale?“ podivil se Howard. „jak jste k téhle politice došel?“

„Mně nejde o politiku, prostě je nemám rád.“ Browder se odmlčel a pozorně se zadíval k barovému pultu, kam právě přišel Dean Powell, oblečený do svého purpurového smokinku, a bavil se s platinovou blondýnkou, která se mu snaživě předváděla.

Howard jeho pohled zaregistroval a ušklíbl se.

„Ale Němky vám nejdou proti srsti, že?“

Browder k němu zamyšleně pootočil hlavu.

„Co tady dělá?“

„Přesně to,“ bavil se plukovník, „co dělají tyhle dámy ve všech barech světa.“

„Nemluvím o té ženské, pane. Mluvím o tom chlapíkovi, co s ní stojí.“

Howard se tím směrem znovu podíval.

„Vypadá jako zpěvák, nebo co. Vy ho znáte, Garry?“

„Jistě, pane… je to anglický agent. Dean Powell se jmenuje.“

„On vás zná taky?“

„Samozřejmě… Seznámili jsme se na Středním východě.“

V té chvíli se k nim Powell otočil. Když zahlédl, že ho Browder pozoruje, upravil si motýlka a přitom ukázal vztyčeným palcem k východu. Vzápětí nechal svou společnici u barového pultu a odešel.

„Mám za ním jít?“ zeptal se Browder.

„Přirozeně,“ přikývl Howard.

Powell čekal na konci dlouhé chodby před toaletami.

„Jsem rád, že vás vidím,“ řekl Browderovi přátelsky.

„Taky…“

„Pořád ve stejné branži?“

„A vy?“

Powell se usmál a nabídl Browderovi cigaretu. Oba si zapálili a chvíli mlčeli.

„Měl bych pro vás informaci,“ řekl potom Powell.

„Za kolik?“

„Pět tisíc babek.“

„Pět tisíc dolarů je fůra peněz, kamaráde,“ protáhle pronesl Browder. „Aby vám to nějak nezkazilo charakter.“

„Mám takový dojem,“ a majitel baru „Romano“ byl stále velmi zdvořilý, „že si kazím charakter tím, když vám nabízím informaci, která vám ušetří spoustu ostud i dolarů, za pouhých pět tisíc, příteli.“

„Můžete mi naznačit, čeho se ta vaše informace týká?“

„Firmy TANASS …“ lakonicky odpověděl Powell.

Browder se na okamžik zamyslel. Avšak Powell mu příliš času nedal:

„Budu na vás čekat půl hodiny ve své kanceláři… tenhle bar mi totiž patří, jestli jste to nevěděl, příteli.“

„Nenosím na zádech trezor,“ zabručel Browder. „Můžu se vrátit tak za hodinu.“

„V tom případě počkám hodinu,“ řekl Powell, odhodil zpola vykouřenou cigaretu, pečlivě si očistil prsty do bělostného kapesníku a odešel kamsi po schodech.

Když Browder tlumočil obsah tohoto rozhovoru Howardovi, plukovník se příliš nerozmýšlel.

„Udělejte to, Garry!“

Browder to udělal, takže za hodinu už věděl plukovník Howard jen o něco méně než Jochen Neumaier. Že druhý muž filiálky americké tajné služby v Mnichově, Petr Halva se už nejméně půl roku stýká s agentkou československé tajné služby, která kdysi používala jméno Suzanne Carpentierová.

26

V Istanbulu, nedaleko Galatského mostu, se procházeli Halva, Torrance, Kreiske a Santanelli. Zvědavě pozorovali rušný trajektový přístav, spojující evropskou část města s Oskudarem. Zatímco Halvovi společníci se ničím nelišili od štěbetavých turistů, on sám šel mezi nimi zamlkle.

„Snad nemáte trému, kamaráde?“ šťouchl do něho Torrance.

„Nesnáším letadlo,“ usmál se Halva. „je mi z toho pořád ještě mizerně.“

Což ovšem byla pravda jenom zčásti, neboť to hlavní, co mu dělalo starosti, nemělo s jeho alergií na letadla docela nic společného.

„A co takhle dvojitý vizour bez sody, šéfe?“ navrhoval Kreiske, kterému angličtina činila nepřekonatelné potíže, a proto přešel raději na němčinu.

To zase vadilo Torrancemu a také se hned ozval:

„Nechtěli byste mluvit tak, abych vám rozuměl?“

„Tak jo…“ zabručel odevzdaně Kreiske. „Já v týhle akci nezblbnu z ničeho jinýho než z tý angličtiny.“

Santanelli se hned předvedl jako vzdělanec:

„Je to nezdvořilý… To bysme zase my s panem Torrancem mohli klidně mluvit italsky,“ prohlásil angličtinou, která byla ovšem stejně mizerná jako angličtina Kreiskeho.

„To bysme mohli…“ souhlasil Torrance. „A nevím, co bys tomu pak říkal.“

Ale Kreiskemu to bylo už jedno… Podíval se na hodinky a prohlásil:

„Čeká mě ten chlápek.“

„Jak je to daleko?“ rychle se zeptal Torrance.

Kreiske ukázal rukou před sebe.

„Tady … v ulici Kemankes.“

„Běžte napřed, Kreiske!“ úsečně mu přikázal Halva. „Jdeme za vámi.“

Kreiske poslušně vyrazil a ostatní se loudali za ním. Před malou tavernou v ulici Kemankes se potuloval Turek v bílém obleku. Rozhlížel se kolem sebe, a jakmile zahlédl Kreiskeho, vyšel mu vstříc. Oba potom zmizeli v taverně.

Halva popostrčil Santanelliho:

„Běžte se tam porozhlédnout!“

Santanelli přikývl, ale Torrance ho zadržel a líně prohodil:

„Potíž je v tom, že první varianta naší akce vlastně závisí na jednom Turkovi…“

Halva pochopil.

„Chcete s ním promluvit?“

„To je nápad!“ odpověděl Torrance a odešel do taverny.

„Vopatrnej pán, co?“ poznamenal po jeho odchodu Santanelli. „Nikomu nevěří.“

Halva jenom pokrčil rameny… měl už téhle party gangsterů plné zuby.

„Je vidět, že se vyzná…“ tvrdošíjně si pochvaloval Santanelli a bylo zřejmé, že je na svého krajana jaksepatří pyšný.

Torrance a Kreiske se vrátili z taverny za půl hodiny.

„Hotovo,“ konstatoval Kreiske a tvářil se spokojeně.

Halva se podíval na Torranceho.

„Máte připomínky?“

„Vypadá přesně tak, jak jsem si ho představoval,“ usmál se Torrance.

„Nevím …“ protáhl s nevrlým přízvukem Halva, „jak jste si ho představoval. Šel jste tam snad proto, abyste si ověřil, jestli je schopný udělat to, co od něho očekáváme.“

Torrance přimhouřil oči a promnul si prsty.

„Slíbil to… jo, a byl bych moc rád, kdyby vás kocovina z toho letadla už přešla, kamaráde …“

„Nejde o mou kocovinu,“ přerušil ho Halva, „jde o to, že byste měl pochopit, kdo vlastně řídí akci.“

Torrance klidně přikývl:

„Vy … ale nemám rád kolem sebe lidi, kterým tečou nervy potokem.“

Halva mu musel dát za pravdu, protože sám cítil, že se chová nesmyslně. Nešlo jen o to, co říkal, ale hlavně na něm bylo vidět, jak je od příletu do Istanbulu vyšinutý.

„Turek nám postavil vůz támhle za roh,“ zamíchal se do jejich rozhovoru Kreiske. „Papíry a klíče mám v kapse. Budete to řídit, šéfe?“

„Co je to za káru?“ zeptal se Halva.

„Ševrák … prej je v pořádku.“

Halva přikývl a vzal si od Kreiskeho klíče i papíry.

„Člověk nemá vždycky náladu na zpívání,“ řekl smířlivě Torrancemu.

„Jistě,“ souhlasil Torrance. „Smůla je, že se vám to přinatrefilo zrovna v tomhle městě.“

Božínku, copak mu mohl Halva vysvětlovat, že zrovna tohle město má rozhodnout o osudu jednoho československého rozvědčíka?

Čím více se blížila noc, tím hlouběji sahal na dno svých sil, aby zakryl zmatek, který se v něm vzmáhal. Dostal se do slepé uličky a nenacházel z ní východisko. Jestliže se akce s inženýrem Mašitou podaří — a zatím nebyly žádné důvody o tom pochybovat — pak se mu otevře cesta do centrály americké tajné služby. Dosáhl by cíle, o němž on i jeho pražští přátelé snili snad jenom v hlubokém koutku duše.

Ale jakou cenu za to vlastně zaplatí? Nevěděl, kdo je Mašita … musel však vycházet z toho, jaký zájem o něho projevuje americká centrála. A pak docházel k závěru, že cena tohoto českého inženýra je vysoká, neboť plukovník Howard nikdy nehrál o drobné. Měl by tedy udělat všechno pro to, aby akci znemožnil. Jenomže tím zároveň znemožní i sám sebe a zabouchne za sebou dveře! Nejhorší na tom ovšem bylo, že vůbec nevěděl, jak ty dveře za sebou zabouchnout. Měl přesný plán, jak akci udělat, ale z toho nemohl nalézt řešení, jak ji neudělat …

Se Santanellim i s Kreiskem by si věděl rady; byl tu však Torrance. A to ještě samozřejmě netušil, že není jediný, koho má v zádech.

Nedaleko Atatürkova mostu seděl v poloprázdné hotelové hale Clark a usmíval se na istanbulského rezidenta americké tajné služby Sama Robertse.

„Všechno bude připravené, spolehněte se,“ řekl Roberts a rozhlédl se kolem sebe. „Hodně bude záležet na tom, kterou variantu plánu použijete.“

Clark se sotva znatelně usmál.

„A vy?“

„Budu vás čekat v přístavu.“

„Tak je to prima…“ řekl Clark a vstal. Potom odešel, aniž se s Robertsem rozloučil. Před hotelem vyhledal svůj vůz, ve kterém se nudili dva ostří hoši.

„Konečně …“ zabručel jeden z nich.

Clark si této poznámky nevšiml, nastartoval vůz a zvolna se rozjel nočním Istanbulem k letišti.

27

Po prudké bouřce se noční nebe nad Mnichovem vyčistilo a bylo plné mihotavých hvězd. Avšak ovzduší v kanceláři ředitele firmy TANASS spíš připomínalo atmosféru před bouřkou. Plukovník Howard hned poté, co mu Browder sdělil Powellovu informaci, odjel z baru a vzbudil Streitzera.

„Měl byste konečně říct svůj názor, Streitzere!“ žádal a v jeho hlase nebyl žádný přízvuk.

Streitzer seděl nedaleko psacího stolu na dosti nepohodlné židli a zdálo se, že ho od plukovníka a lhostejně přežvykujícího Browdera dělí neviditelná zeď.

„Halva vypadal přece jako slušný člověk,“ začal váhavě, „nemohu…“

„Ale ano!“ ostře ho přerušil Howard. „Z jistého hlediska může být slušný pořád. Jenomže jde o to, pro koho… je-li slušný pro Čechy, nemůže být slušný pro nás!“

Streitzer si olízl rty a pokračoval:

„Ano, pane… informace toho Angličana hovoří o jeho styku s jistou Carpentierovou. Halva tento styk nehlásil, a protože jde o ženu, kterou pan Powell identifikoval jako československou agentku, je třeba celou věc posuzovat jako vážné ohrožení našich zájmů.“ Odmlčel se a zapálil si cigaretu. Howardovi neušlo, jak se marně snažil zabránit, aby se mu přitom nechvěly prsty.

„A dál?“ naléhal Howard.

„Halva je v Istanbulu, ale ta Carpentierová je zřejmě tady… není sice pravděpodobné, že si nechala stejné jméno, ale máme podrobný popis.“

„Dobře, dobře.“mávl rukou Howard. „Co navrhujete, Garry?“

„Nejdříve bych se porozhlédl v Halvově bytě, pane.“

„Pište si, Streitzere!“ poznamenal klidně Howard a bylo mu zcela lhostejné, že staví ředitele firmy TANASS do pozice školáčka. „Nebo snad nemáte lidi, kteří dokážou otevřít zámek?“

„Mám, pane,“ ovládal se Streitzer.

„A zároveň bych sem nechal ještě teď v nocí dopravit všechny české emigranty, které pan Streitzer zaměstnává. Jsem přesvědčen pane, že z nich něco vypadne… já mám na tyhle lidi svůj názor,“ rozpovídal se najednou Browder. „On se každý z nich tváří jako protikomunistický pohlavár, ale dokud mu tam u nich komunisti nešlápli na kuří oko, dělal s nima psí kusy.“

„Zařiďte to, Streitzere! A vy se, Garry, pojedete do Halvova bytu podívat taky.“

Streitzer se už zvedal, když ho plukovník zarazil:

„Ještě okamžik! Bez policie se asi neobejdeme. Co jste chtěl navrhnout?“

„Nebude to tak jednoduché, pane, ale pokusit se můžeme …“ Streitzer se na okamžik odmlčel, ale vzápětí se rozhodl, že to těm Američanům řekne právě teď: „jistě víte, že nám kriminální rada Donner leccos zařizuje, časy jsou však stále složitější… Ještě nedávno stačilo, aby někdo z amerického velitelství zvedl telefon a policajti ochotně zavřeli třeba půl Mnichova. Dnes je to trochu jiné, jestli mi dobře rozumíte. Je už ve hře moc nových lidí a nových věcí… oni i dnes tu Carpentierovou samozřejmě zavřou, ale pro sebe! Nebudeme mít žádnou možnost zabránit, aby si s celým případem neudělali, co budou považovat oni, a hlavně zpravodajská služba Německé spolkové republiky, za užitečné pro sebe.“

Ředitel firmy TANASS domluvil a utřel si čelo. Howard se tvářil jako kamenná socha, ale Browder se neudržel:

„Chcete tím říct, že Němci dělají proti nám?“

Howard klidně poznamenal:

„Chce tím říct, že Němci už dávno dělají především pro sebe. Tak dlouho jsme je učili, aby se nám podobali, až jsme je to naučili.“

„Přesto bych se pokusil celou záležitost ještě teď v noci projednat s Donnerem, pane Howarde,“ řekl Streitzer a unaveně si promnul oči. Bylo mu nanic… byl o pár let mladší než Howard, ale v tomto okamžiku proti němu vypadal jako zemdlený stařec. Stále si nechtěl připustit, že je Halva dublař, kdesi uvnitř však cítil, že se firma TANASS otřásá v základech.

„Buďte tak laskav…“ smírně prohodil plukovník. V této chvíli by byl ochoten zaplatit jakoukoliv sumu, kdyby mohl nahlédnout do materiálu, které o firmě TANASS nasbírala bonnská tajná služba.

28

Kriminální rada Bert Donner mrzutě zaklapl telefonní sluchátko. Tu a tam Streitzerovi ochotně pomohl; věděl přece, že dělá pro Američany, a koneckonců na tom neprodělával. Ale aby ho burcovali po nocích, to se mu zdálo příliš.

Chvíli se ještě převaloval na posteli, pak si přece jenom zavolal vůz a odjel do kanceláře, kam mu přinesl pracovník žurnální služby zalepenou obálku od Streitzera. Dlouho se nerozpakoval a dal příkaz, aby ihned přivezli komisaře Wollmanna. Podivil se, když mu oznámili, že je komisař ještě ve své kanceláři.

„Copak tak pozdě, Wollmanne?“

„Honím jednu ženskou, pane rado,“ odpověděl prošedivělý komisař.

„Já mám pro vás ještě jednu,“ lakonicky řekl kriminální rada a rozlepil obálku. Podal Wollmannovi list papíru, na němž bylo pouze několik strojem psaných řádek bez podpisu. Komisař si je přečetl a usmál se:

„To není ještě jedna ženská, pane kriminální rado. To je stejná, co honím já. Dřív se jmenovala Carpentierová, nyní nosí jméno Reinová.“

„Podívejme se!“ zrozpačitěl Donner. „Zase nějaký zmatek, co?“

Wollmann pokrčil rameny a mlčel.

„Kdo vám dal vlastně příkaz k pátrání?“ zeptal se Donner.

„Úřad pro ochranu ústavy… pan Jochen Neumaier je právě u mne v kanceláři.“

Donner se zamyslel… že raději nezůstal v posteli! Co má teď udělat? Rozhodl se rychle:

„Přiveďte pana Neumaiera ke mně!“

Jochen Neumaier přišel čilý jako rybička a po krátkých seznamovacích formalitách ihned přešel k věci: „Jak jste se dostal k Reinové, pane kriminální rado?“

„Obdržel jsem anonymní udání, že se v Mnichově pohybuje komunistická agentka,“ suverénně lhal Donner a podal Jochenu Neumaierovi Streitzerovo nepodepsané sdělení.

Neumaier o pravdivosti slov kriminálního rady jenom s profesionální nedůvěrou trochu zapochyboval. Naproti tomu Wollmann naprosto přesně věděl, že by žádný anonym pana kriminálního radu z postele nevytáhl, a tak okamžitě pochopil, že Donner nestydatě lže. Jenomže co mu vlastně bylo do toho?

„Zajímavé … zajímavé,“ inteligentně si opakoval Neumaier.

„Velmi zajímavé,“ podpořil ho Donner. A po chvíli pokračoval: „Co všechno jste zjistil, Wollmanne?“

„Přesně víme, co dělala dnes do pěti hodin.“ Zbavila se vozu, změnila si účes a není vyloučené, že i doklady, někdo ji zřejmě poplašil.“ Komisař neřekl, kdo Reinovou poplašil, i když to samozřejmě tušil. Mládenci ze zpravodajské služby něco rozvrtali a teď mu to hodili na krk. Rada Donner si myslel totéž o mládencích z americké tajné služby. Jochen Neumaier si nemyslel nic.

Přesněji řečeno, nemyslel si nic podobného … Jenom ho napadlo, komu a za kolik ještě asi prodal ten švihácký majitel baru „Romano“ informaci o Carpentierové.

„Znáte její styky?“ zeptal se rada Donner.

Komisař Wollmann zavrtěl hlavou. Jochena Neumaiera však najednou napadlo, že by se mohl pokusit o malou kombinaci:

„Jeden styk známe.“

Wollmann se na něho udiveně podíval a Neumaier hned vysvětloval:

„Ještě jsme se k tomu nedostali, pane komisaři. Zjistili jsme totiž, že se Reinová dnes ráno sešla s jakýmsi obchodníkem …“ a při slově obchodník se tvářil docela vážně, „Petrem Halvou, který pracuje jako zástupce ředitele exportní firmy TANASS.“

Rada Donner rychle zamrkal a pochopil, proč ho Streitzer vytáhl z postele. Další aféra na obzoru…

„To ovšem mění situaci, pane Neumaiere,“ konstatoval komisař Wollmann, který jediný z nich netušil, co se vlastně pod exportní firmou TANASS skrývá. „Toho pána si hned vypůjčíme.“

A právě to bylo cílem malé kombinace Jochena Neumaiera.

29

Komisař Wollmann nebyl sice nejmladší, ale nerad řídil věci jenom od stolu. A když už neměl v noci spát, pak považoval za užitečnější jednat. Proto si vzal dva muže, a když mu zjistili adresu Petra Halvy, vydal se do jeho bytu s nimi.

Cesta nočním Mnichovem ho příjemně osvěžila, takže ani nerudný domovník, který měl při otvírání domu milión řečí, ho nemohl rozčilit.

Zástupce ředitele firmy TANASS bydlel hned v prvním poschodí. Wollmann několikrát krátce zazvonil… zvonek na druhé straně dveří melodicky zabimbal — a nic. Komisař zvonil vytrvale dál… Dlouho se nic nedělo. Až se najednou zničehonic dveře prudce otevřely a jakýsi chlap ho perfektním hmatem beze slova vtáhl dovnitř a zabouchl za ním dveře.

Dva kriminální asistenti, kteří komisaře doprovázeli, zůstali za zavřenými dveřmi s otevřenou pusou. V první chvíli se notně poplašili… lomcovali klikou, jeden přes druhého mačkali zvonek a svorně se pokoušeli vyrazit dveře. Jejich rozčilení bylo pochopitelné, neboť věc, která se jim stala, byla navýsost urážlivá. A když už se jejich zoufalství vystupňovalo do té míry, že byli rozhodnuti rozstřílet zámek, dveře se jakoby zázrakem opět otevřely a poněkud pomuchlaný komisař jim mrzutě oznámil:

„Pojďte dál…“

Jak se ukázalo, malá kombinace Jochena Neumaiera vyšla tak velkolepě, že to její autor nemohl v žádném případě předpokládat. Neboť komisař Wollmann zastihl v Halvově bytě kapitána americké tajné služby Browdera a dva zaměstnance firmy TANASS, kteří právě obraceli byt naruby. A Browder v domnění, že mu přichází do ruky Halvův komplic, vyzkoušel na prošedivělém komisaři perfektně nacvičený hmat a chtěl si s ním důrazně porozprávět. Trapná situace se naštěstí vysvětlila, když komisař konečně popadl dech a mohl se srozumitelně představit.

Bylo zajímavé, že komisař neměl v té chvíli dopal ani tak na Browdera jako spíš na Neumaiera. Vůbec totiž nepochyboval, že tenhle mládeneček z bonnské zpravodajské služby naprosto přesně věděl, kdo v Halvově bytě bude, a sehrál s ním překrásného betla. Pročpak mu o Halvovi neřekl hned odpoledne, proč s tím vyrukoval právě teď v noci? Potřeboval prostě policajty vyprovokovat, aby v pravou chvíli udělali pravou věc, to bylo jasné! Představa, že s ním někdo postrkoval jako s pitomečkem, prošedivělého komisaře hluboce pokořovala.

A to byl hlavní důvod, proč se rozhodl Jochena Neumaiera vytrestat.

30

Až do doby, kdy vyšla z kadeřnictví, dodržovala Reinová stále přesně pokyny pro poplach. Teď měla jako Monika Dullardová nasednout do prvního letadla nebo do prvního vlaku a odcestovat do Paříže. Jenomže ona to neudělala …

Důvody, proč se rozhodla zůstat v Mnichově do rána, byly prosté, a zároveň složité. Věděla, že dělá neomluvitelnou hloupost, nikdy by si však neodpustila, kdyby odjela — a nepokusila se zjistit, co se stalo s Halvou. Kolik bylo v jejím rozhodnutí logiky, nebylo vůbec důležité. Ostatně, kdo zkoumá jakékoliv počínání žen jenom pod zorným uhlem logiky, bývá zpravidla dosti zmatený.

Přesto, že porušila stanovená pravidla hry, nepostupovala Reinová nijak bezhlavě. Od kadeřníka odjela taxíkem do starobylého hotelu, jehož patricijský luxus si mohli dovolit pouze bohatí snobové a mezinárodní podvodníci. Protože podle svých nových dokladů patřila mezi francouzskou část bohatých snobů, nemohla si vybrat příhodnější útulek. Tam vystoupila v roli unuděné dámy, která přerušila cestu z Vídně do Paříže jenom proto, aby se jednu noc pobavila v Mnichově. Úslužný recepční úředník jí přidělil apartmá, jehož cena za jedinou noc se rovnala týdennímu platu průměrného úředníčka a paní Monika Dullardová přitom ani nemrkla.

Potom se osprchovala, převlékla a vyšla si na procházku večerním Mnichovem. Bylo po dešti a vzduch voněl svěžestí. Ulice byly posety mihotavými reklamami, lidé vycházeli za zábavou a Reinová se vydala na nenápadnou obhlídku místa, kde se měla sejít s Halvou.

Byl to biograf na hlavní třídě, který byl obklopen kavárnami a bary. Velmi pozorně zkoumala okolí, a když nadešel čas domluvené schůzky, měla najednou pocit, že jí stoupá srdce až někam do hrdla. Horečně lovila v zástupu lidí a toužebně vyhlížela známou postavu. Minuty ubíhaly, lidé kolem ní spěchali, bavili se, a ona stále čekala. Potom těch minut uběhlo tolik, že pochopila marnost dalšího čekání…

Do hotelu se vrátila taxíkem. Plešatý recepční úředník, který mluvil stejně perfektní francouzštinou jako ona, okamžitě vyrobil poklonu, jejíž hloubka odpovídala ceně apartmá:

„Dobrý večer, milostivá,“ naučeným pohybem pokynul mladičkému hotelovému zřízenci, podal mu klíč a tázavě se na Reinovou podíval: „Milostivá bude mít ještě přání?“

„Pošlete mi nahoru číšníka … budu večeřet.“

„Zajisté, milostivá paní.“

Reinová za sebou zavřela dveře pokoje a sedla si zamyšleně do křesla. Kde se stala chyba? Kontrolovala se při svých cestách velmi důsledně a byla si jistá, že ji začali sledovat teprve dnes. Ani když jela dopoledne na mimořádnou schůzku s Halvou, kde jí oznámil, že plukovník Howard má jakýsi zájem o Istanbul, za ní sledovačka určitě ještě nebyla … Sledovat ji začali poté, co se s Halvou rozešla. Šli tedy především za ním a ji si ověřovali jako jeho styk. Z toho vyplývalo, že ohrožený je především on …

Muselo se stát něco, co nedocenil nebo přehlédl. Možná že měla věnovat větší pozornost projevům únavy, které se u něho v poslední době objevovaly stále častěji. Zřejmě jí uniklo, že se dostal do období, které postihuje všechny rozvědčíky a které má kořeny ve specifice jejich poslání.

Složitost role herců dvou tváří — a takovým hercem byl i Halva — tkví v tom, že oni nemohou mít charakter lidí dvou tváří, ale musí tuto úlohu bezvadně ovládat. Navazují spoustu známostí i přátelství, dobře však vědí, že jsou mezi nimi docela sami. Neboť všechny známosti využívají pro své cíle a přátelství uzavírají jenom proto, aby dosáhli svých záměrů. Jejích role jim nedovoluje žádné odlíčení a žádnou přestávku ve hře. Halva hrál tuto hru téměř deset let… a byl to vlastně zázrak, že ho to postihlo až teď. Jenomže ona měla včas rozpoznat, že se dostal do období velké únavy, jejíž nebezpečí netkví v sentimentálních stescích, ale především v otupení psychických kvalit, které ho držely ve hře…

Kromě toho jí neuniklo, že se na ni v poslední době začal dívat trochu jinak než jenom jako na spojku s Prahou. Protože jí to nebylo nepříjemné, jak mohla s klidným svědomím odpovědět na otázku, proč včas nepostřehla, že se dostal do kritického období? Skutečně to nepostřehla — nebo nechtěla postřehnout? Věděla přece příliš dobře, že kdyby ho odvolali domů, ona by pouze vyměnila partnera a zemi, s Halvou by se však už nesetkala…

Kde se tedy stala chyba?

Její meditace se pochopitelně pohybovaly v polohách, které považovala za reálné. Tenkrát ještě zdaleka netušila, že všechno bylo jinak …

31

Noc se nekonečně vlekla a plukovník Howard vytrvale seděl v kanceláři ředitele firmy TANASS. Deprimovaný Streitzer popíjel kávu a marně potlačoval únavu.

„Jste starý harcovník, Streitzere,“ tiše řekl Howard, „a takhle se necháte tím Čechem napálit…“

Streitzer mlčel. Věděl, že v této situaci, jsou všechny řeči zbytečné. Mohl samozřejmě připomenout Howardovi, že stačilo málo a Halva by byl napálil i jeho. A kdoví, co mu ještě vyvede v Istanbulu.

„Nemáte obavy o akci v Istanbulu, pane?“ zeptal se bez jakékoliv zlomyslnosti, protože mu bylo jasné, že všechno se sveze po hřbetě jenom jemu.

„Teď mi tam ten Čech připadá jako připínáček v botě,“ připustil Američan. „Torrance však není žádný zelenáč…“

O Clarkovi se nezmínil. Nepovažoval za potřebné informovat někoho o tom, že si nechává své lidi při akcích hlídat. A vůbec neměl ve zvyku svěřovat se se svými pocity …

Za dlouhá léta práce v tajné službě si vypěstoval jakýsi řemeslný cit pro akce; jako skokan, který už při pohledu na laťku vycítí, zda skočí, nebo neskočí. A jemu se do téhle akce už od samého začátku moc nechtělo. Nikoliv snad z nějakých humánních důvodů, dělal už v životě horší věci. Prostě mu šestý smysl signalizoval spoustu nesnází. Jeho generál byl samozřejmě tupec, který v životě u žádné akce nebyl, nikdy nic nevymyslel a nikdy také finesy zpravodajského řemesla nepochopil. Dokonale však pochopil jednu věc: že americká tajná služba právě teď potřebuje brilantní akci proti komunistům. A Mašita byl šancí, kterou generál považoval za přímo ukázkovou. Jak mu mohl účinně odporovat se svými téměř metafyzickými pocity nejistoty? Poslechl tedy a do Evropy odletěl.

Poctivě udělal všechno pro to, aby akce vyšla. Piplal se s prověrkou toho opilce Grandnera, poslal Clarka do Istanbulu prověřit barmana, rozebíral do detailu celý plán akce … nakonec ho však jeho čich nezklamal a teď trčel po krk ve starostech. Osobně ho však příšerně rozčilil Halva. Sázel na tohoto chlapíka, jehož způsob myšlení mu byl blízký, od prvního rozhovoru. S radostí by ho přivezl do centrály… Uměl se ovládat a byl nenucený, byl to prostě jeho typ. Nemusel ho posílat do Istanbulu, ale potřeboval ho touto akcí v očích Čechů tak zkompromitovat, aby už nikdy nemohl snít o nějakém smíru se starou vlastí.

Nepředpokládal, že by měl Halva nějakou snahu istanbulskou akci položit. Nemohl přece vědět, co se stalo po jeho odletu, a byl si zřejmě stále jistý, že má před sebou překrásnou kariéru agenta dublaře. A i kdyby se o něco pokusil, jeho šance proti Torrancemu, a zejména proti Clarkovi, jsou nulové.

Halva ho mrzel z jediného důvodu. Prostě proto, že k němu nenašel hned od počátku správný klíč…

„Halva už nemohl nikoho informovat, že letí do Istanbulu,“ řekl zamyšleně. „Sám nebude nic riskovat… nezbývá mu, než akci udělat.“

Jen to dořekl, čekalo je menší překvapení. Do kanceláře vešel Browder. Nešel sám.

„Jsem komisař Wollmann,“ představil se prošedivělý muž slušnou angličtinou.

Streitzer překvapeně poposedl a Howard se rychle podíval na Browdera, který jenom rozpačitě pokrčil rameny.

Wollmann si bez vyzvání sedl a spustil:

„Čím se vlastně firma TANASS zabývá, pánové, mě koneckonců dvakrát nezajímá …“

„Jsem ředitel této firmy,“ přerušil ho Streitzer. „Vůbec vám nerozumím!“

„Velmi dobře mi rozumíte,“ klidně pokračoval komisař. „Přistihl jsem tři muže, z nichž dva jsou zaměstnanci vaší firmy, při násilném vniknutí do cizího bytu. Ten třetí pán se mi prokázal americkým cestovním pasem.“

„To vám velmi lehce vysvětlím, pane komisaři,“ pohotově reagoval Streitzer. „Ti pánové byli v bytě mého zástupce… Šli tam na můj výslovný příkaz a se souhlasem pana Halvy, který odjel na služební cestu a zapomněl mi předat důležitý obchodní doklad … Vysvětlil nám, kde ten spis najdeme, a tito pánové dělali jenom to, co si přál sám pan Halva. Nemohl se už do bytu vracet, zmeškal by letadlo. Snad vám tohle vysvětlení stačí, ne?“

„Kam odjel pan Halva?“ zeptal se Wollmann.

„Do Rakouska,“ plácl Streitzer.

Howard se na ředitele firmy TANASS uznale podíval. Nebylo to špatné… ovšem platné to asi moc nebude.

„Mluvím anglicky proto,“ stále nevzrušeně pokračoval prošedivělý komisař, „aby mi rozuměl jak tento pán,“ ukázal na Browdera, „tak zřejmě i tenhle pán,“ přívětivě se usmál na Howarda.

Howard jeho úsměv opětoval, ale mlčel. Komisař se mohl zamíchat do hry jenom z jediného důvodu… anglický agent, majitel baru „Romano“, je určitě velmi čilý obchodník se zprávami. Nepochybně prodal informaci o styku Halvy s českou agentkou také Němcům.

„Vaše vysvětlení zní přijatelně,“ řekl Wollmann, „i když mám na věc samozřejmě svůj názor…“

Howard pochopil, že komisař hledá smír.

„Jsem obchodním partnerem firmy TANASS, pane komisaři,“ poznamenal, „a mohu slova pana Streitzera jenom potvrdit.“

„Nic jiného jsem neočekával, pane … pane…“ a Wollmann se tázavě na Američana podíval.

„Promiňte … Howard.“

„Těší mě, pane Howarde.“

Streitzer otevřel malý bar a projevil se společensky:

„Mohu vás pozvat na skleničku, pánové?“

„Je takový čas, kdy se sklenička unese,“ souhlasil komisař. A když se napil, věcně pokračoval.: „Soudím, že vás bude asi zajímat, jak jsem se do bytu pana Halvy dostal já.“

„Budete-li tak laskav, pane komisaři,“ souhlasil Streitzer.

Mlčenlivý Browder seděl opodál a tvářil se dosti nezúčastněně. Howard držel téměř netknutou skleničku v ruce a trpělivě se usmíval.

„Byli jsme informování,“ řekl prošedivělý komisař, „že se v Mnichově zdržuje agentka československé tajné služby. A tato agentka udržuje styky s vaším zástupcem, pane Streitzere …“

„Měl jsem dojem, že krásné špiónky vystupují pouze v televizi a ve filmech,“ pokusil se o nevalný vtip Streitzer.

Komisař se na něho káravě podíval:

„Přijal jsem vaše vysvětlení, proč jste obraceli Halvův byt naruby, ale to ještě neznamená, že tady hodlám vystupovat jako kašpar trvale, je vám to jasné, pane řediteli?“

„Nechtěl jsem se vás dotknout, pane komisaři… promiňte,“ rychle se omlouval Streitzer.

„Mohly to být styky takové, či onaké,“ pokračoval Wollmann, „a právě na to jsem se chtěl pana Halvy zeptat. Co mi k tomu můžete říct, pánové?“

Pánové mlčeli. Nakonec vzal Howard režii do svých rukou:

„Můžete nám sdělit další podrobnosti, pane komisaři?“

„Nejsou další podrobnosti… snad jenom to, že víme, kde ona dáma bydlí, jak se nyní jmenuje a co dělala dnes do pěti hodin. Víme také, že za sebou dnes odpoledne horečně zametala stopy… Přebarvila si vlasy. Zbavila se auta …“

„Setkala se dnes s Halvou?“ zeptal se Howard.

„Je to důležité?“

„Může to mít určitý význam.“

„Ano, sešla se s ním dnes ráno.“

V té době ještě Halva nevěděl nic, ale potom, když se dozvěděl, že odjede, pokoušel se s ní spojit, kombinoval plukovník Howard.

„Říká vám něco jméno Gisella Kraemerová?“ zeptal se komisaře.

Komisař zavrtěl hlavou.

„Ne, pane Howarde… to jméno mi nic neříká. Mohu vám posloužit jinými jmény, která ona dáma používala … Carpentierová a Reinová.“

Howard se obrátil na Streitzera:

„A vám?“

„Ano, to jméno znám… mám dojem, že to byla Halvova milenka,“ odpověděl Streitzer.

„Podívejte se, pánové,“ řekl prošedivělý komisař, „mně záleží na tom, abych slečnu Reinovou dostal co nejdřív. Čím mi k tomu můžete přispět?“

„I nám velmi záleží na tom, aby se v Německé spolkové republice komunistické agentky volně neprocházely,“ poznamenal Howard.

„Tím spíš,“ doplnil ho Streitzer, „že její styk s Halvou ohrožuje i zájmy naší firmy. Jestliže ji dopadnete, ušetříte nám spoustu komplikací, obchodujeme přece s celým světem a byli bychom velmi neradi, kdyby se naše záležitosti dostaly do rukou nepovolaných osob. Naše firma je ochotna přispět na výlohy, spojené se zatčením té ženy částkou padesát tisíc marek.“

„Nejde mi o proklamace,“ zabručel komisař Wollmann, „a taky mi nejde o peníze. Pro tohle jsem k vám, pánové, nepřišel… potřebuji další fakta!“

„Jste přesvědčený, že je ta žena ještě v Mnichově?“ zeptal se plukovník Howard.

„Je, pane…“ zasáhl poprvé do rozhovoru Browder. „Když jsme byli v Halvově bytě, zvonil tam telefon jako blázen. Ta ženská ho hledá …“

Komisař se k němu prudce otočil.

„Zvedli jste telefon?“

„Ne.“

Wollmann vstal a řekl:

„Výborně… Ručíte mi za to, že Halva skutečně není v Mnichově, pane Howarde?“

„Zajisté, pane komisaři,“ přikývl plukovník.

„I za to, že už neměl možnost spojit se s Reinovou, než odjel do … kam jste to vlastně říkal?“

Howard se usmál:

„Do Rakouska … říkal pan Streitzer.“

„Potom, pánové,“ skoro slavnostně vyhlásil prošedivělý komisař, „jsem s vámi nemarnil čas zbytečně… vymyslíme pro slečnu Reinovou krásnou past na myši.“

„Nezapomeňte, komisaři,“ připomněl mu Streitzer, „jakmile Reinovou dostanete, máte u mě šek na padesát tisíc marek.“

Komisař Wollmann se mezi dveřmi zastavil.

„Reinovou vám předám, pane Howarde,“ řekl stroze. „Nikoliv pro těch padesát tisíc marek, ale proto, že byla její činnost namířena výhradně, opakuji, výhradně proti ozbrojeným silám Spojených států na území Německé spolkové republiky … Jednám tedy v souladu s příslušnými dohodami, které uzavřela naše vláda s vládou Spojených států. Je to tak?“

„Přesně tak,“ souhlasil plukovník Howard. Byl by sice moc rád věděl, proč si právě tento Němec hraje na ochránce americko-německých vztahů, ale to nemohlo nijak zkalit sympatický dojem, který v něm prošedivělý komisař vyvolal. Neboť jestli mohl někdo Reinovou rychle dostat, byl to určitě on.

„Takže jste mi vlastně neřekl jenom hodnost, pane Howarde,“ usmál se Wollmann.

„To se dá napravit… jsem plukovník armády se speciálním zařazením.“

„V tom případě bude Reinová ve správných rukou,“ řekl Wollmann, mírně se uklonil a odešel.

32

Noc nad Istanbulem byla nevlídná. Po obloze se honily nízké mraky a od moře vál chladný vítr.

Halva seděl za volantem chevroletu soustředěný na řízení, Torrance vedle něho pokuřoval a Kreiske se Santanellim se na zadním sedadle bavili.

„Mít dvě takovéhle akce do roka, nemusel bych nic víc dělat,“ konstatoval Kreiske.

„Jo…“ souhlasil Santanelli, „nebyl by to špatnej kšeft.“

Kreiske se na chvíli zamyslel.

„Já ti řeknu, že nakonec není ta firma TANASS žádnej podvod.“

„Jak to myslíte, Kreiske?“ zeptal se od volantu Halva. „Je to tak, šéfe,“ vysvětloval Kreiske. „Vystupujeme jako obchodní firma a myslíme si, že děláme něco jinýho. Jenomže my vlastně nic jinýho neděláme než kšeft… někdy malej, někdy velkej. Jeden prodává zprávy … nebo taky lidi — a my je kupujeme, o nic jinýho nejde. Takže je to nakonec kšeft, ne?“

„Máš docela pravdu,“ podpořil ho Santanelli. „Koupíš si chlapa a investuješ do něho peníze jako do každýho jinýho obchodu. Když ti ta investice vyjde, vydělá von, vyděláš ty a neprodělá ani firma… a když to nevyjde, udělal jsi zkrátka špatnej kšeft.“

„Nojo … ale zase je v tom našem kšeftě víc podtrhů.“

„To si myslíš ty, protože nevíš, kolik podtrhů je mezi obchodníkama, kamaráde… voni na to mají taky svoji kvalifikaci, to si můžeš bejt jistej.“

„To jo. Ale nemůžeš přece prodat jednu bečku piva najednou třeba čtyřem lidem… a podívej se u nás! Já jsem právě nedávno musel nakopat jednoho ráfka, kterej si psal od každý zprávy, co mi předával, hned pět kopií… jednu dal mně, jednu Němcům, jednu Angličanům, jednu Francouzům a tu pátou dával jednomu reportérovi …“

Santanelli ho rychle přerušil:

„A co s tím dělal ten reportér?“

„Právě tam to prasklo,“ vysvětloval Kreiske znechuceně. „Von ten reportér totiž dělal pro Američany jako my… takže mi to Streitzer krásně vomlátil vo hlavu.“

„Byly ty zprávy dobrý?“

„Byly výborný.“

„Pak ti řeknu, žes udělal pitomost. Protože teď ty dobrý zprávy dostávají Němci, Angličani a Francouzi — a ty nic! Cos teda udělal za moudrou věc, když jsi ho vykopal? Jenom to, že víš míň než ti ostatní… Tobě z toho nemuselo být horko ani zima, když si dobrý zprávy nechal pětkrát dobře zaplatit.“

Kreiske se na Santanelliho překvapeně podíval: „Tohle mi, člověče, nedošlo … mohl jsem to právě takhle říct Streitzerovi a zavřel by hubu. Jenomže mě ten chlápek pěkně rozparádil, když mi klidně řekl, že dobrý věci budou mít vždycky dobrý kupce!“

„A měl pravdu, kamaráde,“ prohlásil Santanelli a pohodlně se na sedadle natáhl.

Torrance otevřel postranní okénko, vyhodil nedopalek cigarety a otočil se k Halvovi.

„O čem ti dva debatují?“

Halva se usmál:

„O metodách zpravodajské práce.“

Torrance ukázal prstem na silnici, kde se ve světle reflektorů objevila orientační tabule s nápisem: ISTANBUL — LETIŠTĚ, a řekl:

„Budou mít možnost se ukázat…“

33

Po rozmluvě s plukovníkem Howardem zastavil se komisař Wollmann v Halvově bytě, dal svým mužům několik pokynů a zároveň vzal nevzrušeně na vědomí, že domovní prohlídka dopadla naprosto negativně. Odtud se vrátil do kanceláře, zavolal si další dva muže a poslal je s příslušnými instrukcemi na kliniku profesora Moerkla.

Nakonec ještě jednou zbláznil noční brigádu, pátrající po Reinové. A tak se organizovaný policejní aparát rozjel v zaběhnutých kolejích s dvojnásobnou intenzitou … Hledání Reinové, jejíž popis s upozorněním, že si pravděpodobně pořídila s novým účesem také nové doklady, se stalo této noci pro hlídky na silnicích, na nádražích, na letištích i na hraničních přechodech hlavním úkolem. Samozřejmě ani skupina inspektora Friedmanna, která měla na starosti mnichovské hotely, nezůstala bez práce…

Když Wollmann roztočil kola policejní mašinérie do nejvyšších obrátek, zavolal do bytu kriminálního rady Donnera.

„Prosím…“ ozval se mrzutě Donner a byl v té chvíli přesvědčen, že se snad už nikdy nevyspí.

„Tady Wollmann… Chtěl jste, pane rado, abych vás informoval o průběhu pátrání. Získal jsem další poznatky, nezaručuji sice, že všechno vyřídím ještě tuto noc, ale chtěl bych pro všechny případy vědět, kam tu ženskou předáme?“

Co mu měl ospalý kriminální rada odpovědět? Kdyby se o případ nezajímala bonnská tajná služba, mohl promptně vyhovět přání ředitele firmy TANASS a Reinovou předat Američanům. Jenomže teď je to riskantní. „Nerozumím vám, Wollmanne,“ řekl neurčitě. Prošedivělý komisař si přehodil sluchátko, usmál se a bez sebemenší známky ironie odříkával:

„Věcí se mají tak, pane kriminální rado … Podle mých informací by ta ženská patřila Američanům, protože se zabývala výhradně činností, která směřovala proti americkým ozbrojeným silám …“

Tohle Donner nečekal, ale rychle to přivítal:

„Jestliže je to váš názor, tak to udělejte, komisaři!“ Položil rychle sluchátko a šel spát.

Komisař Wollmann sice také zavěsil, ale spát nešel. Zapnul si aparát centrálního dispečinku, dal si uvařit silnou kávu, pohodlně se natáhl do křesla a čekal, jak mu vyjde jeho „past na myši“. I když se nespoléhal jenom na tuto kombinaci, byl přesvědčen, že se může stát účinným impulsem k tomu, aby Reinovou dostal do pohybu. A jakmile se to podaří, musí dříve či později narazit na roztočený policejní aparát.

Tuto zásadu znal nejenom rutinovaný komisař, ale i poslední pracovník pátracího oddělení…

34

Také plukovník Howard nešel tu noc spát a vytrvale vysedával u zmořeného Streitzera. Neustále ho nutil k aktivní činnosti, nenechával ho ani na okamžik v klidu a promyšleně ho provokoval k hovoru. Před několika hodinami ho už sice definitivně odepsal, zatím mu to však nedával nijak najevo. Neboť ho teď ještě potřeboval ke konečnému uzavření účtů firmy TANASS.

„Poslouchal jste toho komisaře dobře, Streitzere?“

„Jistě, pane.“

„Reinová prý za sebou dnes odpoledne horečně zametala stopy. Říkal to tak?“

„Ano, pane … přesně tak.“

„A jak si to vykládáte vy? Proč si Reinová vyhlásila poplach právě dnes odpoledne?“

Uondaný Streitzer se marně pokoušel dát dohromady myšlenky a nemohl si to vyložit nijak. Proto jenom hlubokomyslně pronesl:

„To je zajímavé.“

„Proč je to zajímavé?“ nedal pokoj Američan. Streitzerovi se konečně podařilo v unavené hlavě vykřesat jiskřičku:

„Myslíte, pane Howarde, že by to mohlo nějak souviset s Halvovým odjezdem?“

„Je to náhoda, že Reinová balí kufry krátce po jeho odjezdu? Nebo není?“

Streitzer si sevřel hlavu do dlaní a přemýšlel… Alespoň to tak vypadalo.

„Vždyť už ji nemohl nijak informovat, že odjíždí,“ řekl po chvilce.

Howard si připomněl Halvovy pokusy o telefonování. Nakonec to nemusely být jenom pokusy.

„Mohl ji informovat, že odjíždí, ale nemohl ji informovat, kam jede, protože až do odletu byl neustále s námi nebo s Torrancem.“

Streitzer zvedl hlavu, narovnal se a podíval se na Howarda:

„Ať je to jakkoliv, nemohl jí přece říct, že jim hrozí nějaké nebezpečí… vždy jsme mu projevili plnou důvěru …“

„ … a já jsem mu dokonce oznámil,“ doplnil ho klidně plukovník Howard, „že je přeložen do centrály. Takže zbývá jediné vysvětlení… Gittu Reinovou musel vyplašit někdo jiný.“

„Komisař Wollmann?“

Howard zavrtěl hlavou.

„Ten je v téhle hře jenom pěšákem…“

„Je to miliónový pěšák,“ usmál se po delší době Streitzer.

„Jistě… jistě,“ souhlasil plukovník, „ale nic to nemění na skutečnosti, že on si Reinovou asi nevymyslel. To byl někdo jiný.“

„Asi ano, pane Howarde,“ přitakal Streitzer. A oba si nemuseli vysvětlovat, že ten jiný je bonnská zpravodajská služba.

„Takže už máme ve hře Čechy, Němce, Angličany,“ odříkával Howard, „a kdoví, jak je to vlastně s tou Reinovou-Carpentierovou. Aby se nakonec ještě neobjevili taky Francouzi. Halva přece sám řekl, že se o něho kdysi Francouzi pokoušeli.“

Streitzer okamžitě zbystřil pozornost.

„Samozřejmě, pane. Vždyť kdopak vlastně přesně ví, pro koho Reinová vůbec dělá? Powell na ni doplatil, to může být pravda, ale copak se na Středním východě neprali mezi sebou právě Angličani a Francouzi?“

Howard poslouchal, jak se ředitel firmy TANASS chytá hozeného stébla.

„Jenomže takhle jsem to, Streitzere, nemyslel. Když jsem vyslovil názor, že oba mohou mít i jiné styky, neznamená to útěk do iluzí. Vůbec nepochybuji, že měl Powell pravdu… Reinová s největší pravděpodobností československou agentkou je. Připouštím však možnost, že jí mohli sednout na vějičku také Francouzi. Představte si, že k vám už před deseti lety přišel Halva jako francouzský agent a Francouzi s ním udržovali spojení přes Reinovou… Mohla by si tato česká agentka vymyslet krásnější možnost, jak využít francouzských i amerických sítí pro komunistickou tajnou službu? Nemusí nic dělat, jenom sbírat ovoce vaší práce i práce Francouzů.“

„Přirozeně, pane Howarde, možné je všechno,“ připustil Streitzer a vzápětí se rozhorlil: „Tohle by se komunistům nikdy nemohlo podařit, kdybychom si míň strkali nos do vlastních věcí a víc si všímali komunistických agentů. Existují přece nějaké dohody o spolupráci, výměně informací a tak, ne?“

„Samozřejmě, že existují jakési dohody,“ řekl plukovník a musel se Streitzerově naivitě nepokrytě usmát. „Ostatně, říkal jsem vám přece už několikrát, že se tenhle starý svět hemží samými agenty…“ odmlčel se a podíval se na hodinky. „Teď by mě ovšem zajímala jiná věc.“

„Kde je Reinová?“

Plukovník Howard zvolna zavrtěl hlavou.

„Ne… zajímalo by mě, jak se právě teď cítí váš zástupce Petr Halva. Zanedlouho začne akce v Istanbulu.“

35

Bylo to zajímavé, ale Halva se už cítil dobře. Dlouhé hodiny úmorného přemýšlení se najednou proměnily v jednoznačné rozhodnutí. Nejistota, která v něm vyvolávala nervozitu, zmizela a teď jenom čekal na příležitost.

Právě dnes si několikrát vzpomněl na starého rutinéra z Prahy, který ho kdysi školil. Byl to člověk, který mu poprvé přiblížil „řemeslo urozených“.

S tím urozeným řemeslem je to tak — říkával — urozenost, milý Petře, netkví v žádném řemesle, ale v tom, čemu na světě sloužíš. Byly doby, kdy takový agent chodec dostal sto marek, kartón cigaret, do kapsy pistoli a nůžky na drát, šel do Československa a tam postřílel pár lidí. Jakápak je v tom urozenost? A taky si pamatuj, že venku nikdy nesmíš udělat věc, jejíž dosah nedokážeš odhadnout, jenom proto, aby ses někam dostal nebo se někde udržel…

Byla to slova dávná, avšak dnes velmi živá. Jakoby šitá právě na situaci, v níž se ocitl. Z profesionálního hlediska mu bylo trochu líto perspektiv, se kterými se už v duchu rozloučil; vždycky byl krapánek ješitný, a kdyby se dostal do centrály americké tajné služby, nepochybně by se zařadil mezi legendární zpravodajská esa. Naproti tomu pociťoval zvláštní uspokojení z šance, která se mu nabídla. Žádný rozvědčík nikdy neví, kdy a kde skončí. Každý věří, že si ten konec bude moci vybrat sám. Málokomu se to však skutečně podaří. Jemu se to povedlo, a dokonce má ještě příležitost, aby si jej zrežíroval docela sám. Jeho dlouhá, desetiletá cesta skončí v Istanbulu.

Pro toto rozhodnutí nebylo důležité, že až do této chvíle vůbec nevěděl, jak! Měl sice představy, ale všechno bude záviset na konkrétních situacích a na jeho schopnosti využít pravý okamžik. Nemohl si nic předem připravit a nemohl s ničím počítat. Mohl spoléhat jenom sám na sebe …

Podíval se na hodinky. Do začátku akce „Jitřenka“ zbývala necelá půlhodina. Torrance vedle něho lhostejně pokuřoval a rozhlížel se po hale istanbulského letiště. Přestože byla noc, bylo ve dvoraně plno lidí. Mezi elegantně oděnými cestujícími se trochu divně vyjímala skupina všelijak oblečených mužů, kolem nichž bylo naskládáno plno laciných kufrů.

„To je stěhování Turků?“ zeptal se Torrance.

„Gastarbeitři…“ lakonicky odpověděl Halva.

„Co je to?“

„Lidi, co jezdí do Německa za výdělkem… je jich tam spousta. Dělají takovou práci, do které se Němcům nechce. Jsou to nejen Turci, ale i vaši krajani z Itálie.“

Torrance si přejel rukou přes obličej a úkosem se na Halvu podíval.

„A co vaši krajani? Ti tam na práci nejezdí?“

„Ne…“

„Pročpak?“

„Nevím… asi mají dost co dělat doma,“ řekl lhostejně Halva.

„Nikde na světě není dost práce,“ přesvědčeně odporoval Torrance. „Alespoň ne pořád.“

Halva jenom pokrčil rameny a mlčel. Zabloudil pohledem do rohu, kde postávali Kreiske a Santanelli, kteří se tvářili, jako by nikoho v hale neznali. A za dlouhým bufetovým pultem pracoval Turek, s nímž se před několika hodinami sešli v ulici Kemankes. Ani tento Kreiskeho agent nedával nijak najevo, že je zná. Jenom občas zatěkal pohledem na nástěnné elektrické hodiny, které ukazovaly čtvrt na dvanáct. A čím více se ručička hodin posunovala k půl dvanácté, tím častěji hodiny sledoval.

Kolem Halvy loudavě přecházelo asi sedmileté děvčátko, které odběhlo od matky. Zastavilo se před Torrancem a zvědavě se na něj zahledělo. Torrance se k dítěti naklonil a pohladil je po vlasech. Přitom se mu poodhrnulo sako a v jeho záhybech se objevilo podpažní pouzdro s pistolí.

„Moc tady necvičte, kouká vám kanón!“ upozornil ho Halva.

Torrance si zapnul sako, vytáhl z kapsy žvýkačku a podal ji dítěti. Děvčátko chvíli váhalo, pak si žvýkačku vzalo a doběhlo k matce, která se na Torranceho přátelsky usmála. Také Torrance se usmál a pronesl:

„Všichni Italové mají rádi děti.“

„Myslel jsem,“ řekl Halva s nádechem ironie, „že jste už dávno Američan.“

Torrance mávl rukou a zabručel:

„To s tím nemá co dělat.“

Z místního rozhlasu se ozval ženský hlas, který ohlašoval mezipřistání československého letadla z Prahy do Káhiry. Muž za bufetovým pultem viditelně znervózněl a nenápadně se podíval k místu, kde stál Kreiske.

„Ten Turek se mi zdá trochu vyplašený,“ poznamenal znepokojeně Torrance.

„Však se uklidní,“ řekl Halva a upřeně se zadíval ke koridoru, kde se měli každou chvíli objevit cestující československého letadla z Prahy.

Akce „Jitřenka“ začala.

36

Byla téměř půlnoc a Reinová stále ještě nespala. Procházela se v přepychovém pokoji hotelu Königshof sem a tam. Po chvíli se opět zastavila u telefonu … Po tolika bezvýsledných pokusech už jen mechanicky vytočila Halvovo číslo a v nic nedoufala.

„Haló…“ vyděsil ji najednou ve sluchátku cizí mužský hlas. „Tady byt pana Halvy. U telefonu domovník Kühnke…“

Překvapeně si sedla a přehodila si sluchátko na druhé ucho.

„Tady telegrafní centrála,“ řekla neosobním hlasem. „Mám pro pana Petra Halvu telegram …“

„Jó, milá slečno,“ rozšafně ji přerušil mužský hlas, „to bude těžký. Pan Halva měl dneska autonehodu a leží na klinice profesora Moerkla v Zellestrasse… je to s ním vážný. Já tady právě vypínám plyn a elektriku, víte?“

Až v krku pocítila bušení srdce.

„To se nedá nic dělat,“ dokázala ještě říct a malátně položila telefon.

Zůstala nehybně sedět a upřeně se dívala na jedno místo. Potom zalistovala v telefonním seznamu a vytočila číslo kliniky profesora Moerkla. Lhostejný ženský hlas jí potvrdil, že pan Halva měl v dnešní bouřce autonehodu, jeho stav je kritický, a jestli je v nějakém příbuzenském vztahu, umožní jí návštěvu ještě teď v noci.

„Děkuji, přijedu…“ zašeptala rozechvěle.

Myšlenky se jí rozutekly jako poplašené stádo a v hlavě měla najednou prázdno. Trvalo minuty, než se jí podařilo vstát… Teď už věděla, proč se Petr vytratil zničehonic ze světa.

Jako ve snách se oblékala a málem přeslechla bzučivý tón dveřního zvonku. Váhavě prošla halou do předsíně.

„Kdo je?“ zeptala se nervózně.

„Recepční, prosím…“ ozvalo se tlumeně za dveřmi.

Otevřela a do pokoje vešel recepční úředník, jenž ji zapisoval do knihy hostů. Byl to starší plešatý pán, který připomínal zámeckého lokaje.

„Promiňte, milostivá,“ uctivě se omlouval, „ale mám pro vás naléhavé sdělení…“

Netrpělivě ho přerušila:

„Nezlobte se, ale velmi spěchám … musím odejet.“

Recepční chápavě pokýval hlavou.

„No právě …“ řekl a bez vyzvání se posadil.

Přestože byla rozrušená, chování tohoto muže jí signalizovalo nebezpečí.

„Řekl byste mi laskavě, co chcete?“ vyzvala ho stroze.

„Řeknu, milostivá. Proto jsem přece přišel… Před chvílí byl v recepci policejní inspektor. Tento večer už podruhé…“ udělal významnou pauzu a pokračoval: „Hledají jistou dámu … má prý několik jmen, teď prý měla doklady na jméno Gitta Reinová …“

Ostře ho přerušila:

„Nevím, proč mě s tím v noci obtěžujete … tu dámu neznám!“

„Ona Gitta Reinová,“ nevzrušoval se muž, „byla sice blondýna, ale dnes se dala obarvit na černo a taky může mít jiné papíry. Viděl jsem její fotografii a vím, že jste to vy, milostivá paní. Dělám v hotelové branži skoro třicet let a to má člověk na obličeje lepší paměť, než kdyby byl u policie, to mi račte věřit!“

„Okamžitě vypadněte! Nebo zavolám ředitele …“

Recepční lenivě vstal.

„Jak si přejete… ale rád bych vás upozornil, že děláte chybu. Vy jste Gitta Reinová, kterou hledá policie! Já si toho můžu všimnout, ale taky nemusím, to bude záležet na vás. Jsem velmi chudý člověk, milostivá paní, a můžu zapomenout na své povinnosti jenom v jediném případě: za deset tisíc marek zapomenu, že Monika Dullardová je vlastně Gitta Reinová, na kterou je vydaný zatykač. Vy ráno z hotelu odejdete a všechno bude v pořádku.“

„A v opačném případě?“ zeptala se a snažila se zdůraznit ironický tón.

„V opačném případě odtud neodejdete, dokud nepřijde policie,“ řekl vyděrač. „O to se postará náš hotelový detektiv.“

Pochopila, že nemá na vybranou. Tenhle muž ji skutečně poznal. Přesto se ještě pokusila o chabý odpor:

„Dobře… zavolejte policii. Jsem zvědavá, co řeknou vašemu vydírání.“

Recepční úředník se mírně pousmál.

„Klidně to udělejte, milostivá paní. Já budu teď informovat policii, že jste v našem hotelu, a přitom ohlásím, že jste mi nabízela deset tisíc marek za to, abych mlčel. Chcete vědět, komu budou věřit?“

Vzpomněla si na Halvu a rychle se rozhodla:

„Dejme tomu, že vám zaplatím dva tisíce dolarů.“

Mírně ji přerušil:

„Zaplatíte tři tisíce dolarů… a to si ještě nezapočítávám inflační rozdíl z poklesu dolarového kursu.“

„Dobře.“

„Zaplatíte tedy tři tisíce a ráno klidně odejdete z hotelu.“

„Odejdu z hotelu okamžitě!“ řekla důrazně, neboť věděla, že jakmile mu dá peníze a zůstane v hotelu, vyděrač si peníze vezme, avšak stejně na ni ještě v noci zavolá policii — a všechno potom zapře.

Zřejmě se nemýlila, protože plešatý recepční se na okamžik zarazil.

„Jste velmi nedůvěřivá,“ povzdechl si. „Budete ovšem muset z hotelu odejít zadním vchodem.“

„Zadním vchodem mě vyvedete vy!“ konstatovala suše. Odpočítala z kabelky třicet stodolarových bankovek a vložila je do hotelové obálky. „Tu obálku vám odevzdám před hotelem.“

„Doufám,“ řekl melancholicky, „že vás policie nehledá pro rozšiřování falešných dolarů?“

Zavrtěla hlavou a neubránila se přitom úsměvu.

„Stejně je to pro mě obrovské riziko, milostivá paní,“ naříkal vyděrač.

„Už jste někdy vydělal tři tisíce dolarů bez rizika?“

„Zřídkakdy …“ poctivě se přiznal.

„A jak velkému riziku se vystavujete v mém případě? Máte snad obavy, že vám ty tři tisíce nedám?“

„Ty mi dáte, o tom vůbec nepochybuji. Jenomže vy nevíte, co dokážou poldové, když je rozčilíte. Nebo to snad víte?“

„Nevím… ale mohla bych vás třeba praštit vázou, abyste měl alibi.“

„Kdepak, milostivá paní,“ rychle odmítl nabízenou službu. „Chudý lidi nemají nikdy alibi.“

Plešatý vyděrač pomohl Reinové sbalit kufřík, vyvedl ji zadním vchodem na ulici, a když si vzal obálku s dolary, klidně poznamenal:

„Račte prominout, ale nezaplatila jste svůj účet za nocleh, milostivá paní.“

Přidala mu jednu stodolarovou bankovku, plešatý recepční se mírně uklonil a zmizel v hotelu. Ještě se za ním podívala, potom rychle přešla na druhou stranu ulice, kde bylo stanoviště taxíků. Do prvního nasedla a vydala se na kliniku profesora Moerkla za Halvou.

37

Komisař Wollmann si krátil noční čekání partičkou šachů s inspektorem Mayerem. V okamžiku, kdy ohlásil svému soupeři garde, vešel do kanceláře inspektor Friedmann. Wollmann k němu od šachovnice pootočil hlavu.

„Vypadáte na výhru, pane komisaři,“ řekl Friedmann. „Odkdy rozumíte šachům?“ podivil se komisař.

„Já šachům nerozumím.“

„Jak tedy víte, že si stojím na výhru?“

„Neměl jsem na mysli šachy, když jsem vám říkal, že vypadáte na výhru, pane komisaři. Ta ženská se chytla … právě jede na kliniku. Volala z hotelu Königshof. Chcete si to poslechnout?“ podal Wollmannovi magnetofonový pásek.

„Vida!“ konstatoval potěšeně komisař. „Vždycky jsem věděl, že na ženský platí cit. Jak jim naservírujete pohádku, která jim pořádně zatancuje na citech, jsou s myšlením v koncích, pánové.“

„Ne všechny, pane komisaři,“ řekl Mayer. „Na Pihovatou Bětku, co udělala tu kreditní banku v Essenu, by žádný cit neplatil.“

„Jenomže to už nebyla žádná ženská, Mayere.“

„No …“ zapochyboval inspektor, „já jsem ji viděl jen tak beze všeho, a řeknu vám, že toho na sobě měla ženskýho na čtyři ruce.“

„Ale, kamaráde,“ poznamenal Friedmann, „ženskou přece nedělá jenom to …“

Inspektor Mayer mávl rukou a přerušil ho:

„Tyhle řeči znám… ten sexuální maniak z Weidenu taky mluvil se ženskými jenom o duši, a podívejte se, jaký si vybíral.“

„Že bychom přehodili list, pánové?“ přerušil tuto debatu komisař Wollmann. „Vy, Friedmanne, odjedete z hotelu Königshof… pro všechny případy, čert nikdy nespí.“

„Pojedu rád,“ souhlasil Friedmann. „Byl jsem totiž v Königshofu osobně, tak se recepčního zeptám, proč měl vlčí mlhu před očima, že nic nehlásil.“

„To nikdy nemůže škodit,“ prohodil Wollmann. „A vy, Mayere, připravte kancelář! Trochu si s dámou popovídám.“

„To taky nemůže škodit,“ řekl Mayer a odešel s Friedmannem.

38

Kdyby si byl inspektor Friedmann jenom o pár minut pospíšil, byl by Reinovou zastihl, když vycházela zadním vchodem z hotelu. Takhle přišel právě v okamžiku, kdy se plešatý vyděrač vrátil do recepce.

„Dobře, že jdete, pane inspektore,“ zahlaholil, dřív než mohl Friedmann pozdravit. „Chtěl jsem vás volat… myslím, že se u nás ubytovala ta dáma. Nebo je jí aspoň podobná.“

„A kdypak jste na to přišel, starouši?“ zeptal se Friedmann.

„Kdy?“ protáhl recepční a přemýšlel, jestli neudělal hloupost, když si nechal ty tři tisíce dolarů v kapse. „Vlastně až teď … byl jsem v kuchyni a na umývárně, a jak jsem šel zpátky, vidím tu dámu, co si najala apartmá v prvním patře… zřejmě šla do baru. Prošla kolem mě a najednou si říkám, Bertíku, to je určitě ta žena, co ji hledá policie! Musíš hned zavolat inspektora, říkám si, a utíkám do recepce. A vy zrovna jdete.“

Inspektor pokyvoval hlavou a tvářil se neurčitě.

„Jo, zrovna jdu,“ řekl po chvíli. „A to jste si jí nevšiml, když jste ji zapisoval?“

Plešatý vyděrač se krásně podivil:

„Já že ji zapisoval? Kdepak, pane inspektore!“ Otočil se ke svému mladšímu kolegovi. „Jürgene, kdo zapisoval tu dámu v apartmá?“

Jürgen mu podal hotelovou knihu. Plešatý vyděrač v ní zalistoval a ukázal na zápis:

„Monika Dullardová… prosím, pane inspektore, to je ona.“

Jürgen se k němu a naklonil a podíval se na zápis.

„Zapisoval jste ji vy,“ řekl lakonicky.

Plešatý recepční se zahloubal do knihy. Po chvíli se praštil do čela a radostně konstatoval:

„Už vím … zapisoval jsem ji v době, kdy tady ta stará Angličanka udělala randál. Představte si, pane inspektore, je to nějaká lady z Birminghamu a vždycky přijede se smečkou pudlů… sama jí jenom kaši, ale psům nechá vyvářet, to byste nevěřil… a pořád si stěžuje, že se psům dává nekvalitní maso. Dnes taky! A hned s randálem odjela… Proto mi příchod té Dullardové nějak unikl, chápete?“

„Jenomže teď by bylo moc špatné,“ řekl nevzrušeně Friedmann, „kdyby Dullardová v tom baru, nebo kam to vlastně šla, nebyla. Chápete?“

Recepční nasadil uražený výraz.

„Snad si nemyslíte …“

Friedmann ho nenechal domluvit:

„Pojďte se mnou!“

„Kam, prosím?“

„Podíváme se, kde ta dáma je.“

„Samozřejmě, pane inspektore,“ řekl plešatý vyděrač. „Ale prosím decentně… jsme prvotřídní hotel.“

„Jo …“ souhlasil Friedmann. „S výbornou obsluhou.“ Apartmá Moniky Dullardové bylo přirozeně zamčené. „Nemůže tady být,“ poznamenal recepční. „Přece jsem ji viděl odcházet.“

„Kam?“

Recepční ukázal do dlouhé chodby:

„Tam.“

„Tudy se jde do baru?“

„Ano, pane inspektore.“

„A kam ještě?“

„Do kuchyně.“

„A ještě?“

„K umývárnám.“

„A ještě?“

„No.“zaváhal recepční. „K zadnímu východu.“

„Teď je to kompletní,“ řekl spokojeně Friedmann. „Můžeme jít do baru!“

Šli do baru, kde byla výborná hudba, špatné osvětlení a slabá návštěva. Kromě skupiny rozjařených Holanďanů, několika unuděných playboyů a stejně unuděných dámiček se mezí stolky potulovalo pár ofrakovaných číšníků. Takže nedalo příliš práce zjistit, že

Monika Dullardová v baru hotelu Königshof není…

„Tak,“ konstatoval Friedmann, „teď si pořádně prohlédneme apartmá slečny Dullardové.“

„Může být v umývárně,“ řekl snaživě recepční.

„Může…“ souhlasil Friedmann. „Běžte se tam podívat!“

Recepční rychle odklusal a stejně rychle se vrátil.

„Není tam.“

„Jo … bylo to překvapení, ne?“

„Nikdy nevíte, pane inspektore, náhody jsou všelijaké,“ řekl zdvořile recepční, ale už začínal věřit, že přece jen udělal chybu, když si ty tři tisíce dolarů nechal v kapse. Jenomže se mýlil. Inspektor Friedmann mu zanedlouho těch chyb napočítal víc …

39

Do haly istanbulského letiště, kde byl společný tranzit i odlet, se nahrnul zástup cestujících z pražského letadla, kteří zde měli strávit třicet minut mezipřistání na cestě do Káhiry. Mezi nimi byl také muž, o kterého se v akci „Jitřenka“ hrálo — inženýr Mašita.

Jakmile vešel do dvorany, okamžitě na sebe soustředil pozornost Torranceho i Halvy. Kreiske chvíli mezi cestujícími tápal, ale posléze i on našel správného muže. Ještě si to kývnutím hlavy u Halvy ověřil, pak se společně se Santanellim odloudali k bufetovému pultu a objednali si černou kávu.

Kreiskeho agent, který se tvářil, jako by je viděl poprvé v životě, je hbitě obsloužil. Santanelli si pečlivě zapálil cigaretu a Kreiske důkladně míchal kávu.

Torrance cosi povídal Halvovi, ale přitom po očku neustále pozoroval českého inženýra, který se zvědavě rozhlížel po dvoraně.

A přesně v této chvíli vešel do haly Clark se dvěma společníky. Všichni bez rozmýšlení zamířili k bufetu a postavili se až na samý konec. Clark si zapálil cigaretu, tvářil se jako cestující, který má dlouhou chvíli, a čekal…

Teď vlastně čekali všichni. Inženýr Mašita čekal, až uplyne půlhodinka, aby nasedl do letadla a pokračoval v cestě do Káhiry. Torrance, Kreiske a Santanelli čekali na okamžik, kdy Mašita udělá to, co by měl udělat podle první varianty plánu, která pro ně byla nejvýhodnější. Halva čekal na zázrak doufaje, že právě tohle Mašita neudělá. A Clark čekal, zda bude mít všechno takový průběh, jaký předepisoval plán akce „Jitřenka“.

Ostatní cestující, kteří byli tuto noc v hale istanbulského letiště, měli normální lidské starosti…

40

Když Reinová nasedla před hotelem Konigshof do taxíku, uvědomila si, že jí událost s plešatým vyděračem pomohla dostat se z rozrušení, v němž se ocitla po rozhovoru s klinikou profesora Moerkla. Opět začala chladně uvažovat…

Policie po ní zahájila rozsáhlé pátrání. Zjistila dokonce, že si změnila barvu vlasů! Ten vyděrač měl naprosto přesné informace a dostal je od policie. Je tedy jasné, že už nejde o zpravodajskou hru, kdy někdo jenom zjišťuje Halvovy styky. Jestliže se jednou takto rozjel policejní aparát, jde o totální krach. Každá zpravodajská služba zapojuje policejní složky v tomto rozsahu jenom v případě, kdy se už vzdala nadějí na jakoukoliv hru. A naproti tomu policie musí dostat pro takové rozsáhlé pátrání do rukou nějaké důkazy, aby mohla zahájit vyšetřování.

Od koho mohla policie dostat materiály, aby mohla zahájit takové pátrání, že dala její přesný popis i do hotelů? Sledovali jí od druhé schůzky s Halvou. To znamená, že museli vědět, o jejich spojení! Potom šli po její stopě až ke kadeřníkovi. A nebylo vůbec logické, aby stejně tak nešli po Halvovi! Když měl Halva autonehodu, je jasné, že policie o něm ví… a když o něm ví a ví také o jejich spojení, jenom hlupák by nepředpokládal, že se nepokusí dostat se s ním do styku.

Znovu analyzovala celý rozhovor s domovníkem - ovšem, aniž se ptala, on sám jí začal vysvětlovat, proč v bytě vypíná plyn a elektriku! Proč považoval za nutné zdůvodnit svůj pobyt v Halvově bytě? Prostě proto, aby ji nic jiného nenapadlo, zatímco normální domovník by jí prostě řekl, aby poslala telegram na kliniku. Stejně tak na klinice. Proč jí ta lhostejná žena nabízela ještě teď v noci možnost návštěvy, když se v podobných případech dělá spíš pravý opak?

Byla to past! Byla to past a ona by vlastně měla být plešatému vyděrači vděčná, že ji zdržel… Jinak by do ní nastrčila slepě hlavu.

Ke všemu si najednou uvědomila, že od okamžiku, kdy na ni nalíčili na klinice profesora Moerkla past, určitě zapojili všechny telefony kliniky na odposlech, takže teď už vědí, že volala z hotelu Konigshof. Jak dlouho bude potom trvat, než zjistí, že Monika Dullardová, která z hotelu zmizela, je vlastně hledaná Gitta Reinová? Naráz ztratila konspirační tvář… policie má její popis a bude mít i její nové jméno.

Za této situace nemohla ani na letiště, ani na nádraží, ani do hotelu; vběhla by jim přímo do rukou. Měla sice v Mnichově ještě jeden konspirační byt, ale tam teď v noci taky nemohla.

„Rozmyslela jsem se,“ řekla taxíkáři. „Na kliniku už nepojedu. Poraďte mi nějaký bar!“

„To je příjemnější rozhodnutí, milostivá,“ řekl lámanou francouzštinou taxíkář. „Právě jsme nedaleko baru ,Romano‘, je to hezké místo … pokud vám ovšem nezáleží na penězích.“

„Zastavte mi tam!“

A když vystoupila před barem, jehož vchod zářil oslňujícími neóny, zachvátil ji takový pocit opuštěnosti, že se musela několikrát rychle nadechnout…

41

Většina cestujících z pražského letadla obstoupila bufetový pult a Kreiskeho agent je roztěkaně obsluhoval. Torrance byl nyní soustředěný a také Kreiske se Santanellim, kteří stále popíjeli u pultu kávu, měli ve tváři napjatý výraz. Halva vypadal lhostejně a nevzrušeně pozoroval, jak se Mašita uvolněně prochází dvoranou.

Čas zvolna ubíhal.

„Hraje nám na nervy …“ tiše prohodil Torrance a v jeho hlase byla nervozita.

„Ještě pořád máme čas,“ řekl Halva a v duchu se snažil Mašitovi vsugerovat, aby těch dvacet minut, které zbývaly do odletu letadla, nedělal nic jiného, než se jenom procházel.

Avšak Mašita udělal vzápětí pravý opak … tedy přesně to, co předpokládala první varianta plánu akce „Jitřenka“. Zamířil k bufetovému pultu.

„Konečně!“ vydechl Torrance.

Jakmile Kreiske zahlédl Mašitu vedle sebe u pultu, vyštěkl na svého agenta:

„Dvakrát koňak!“ a v těchto dvou slovech zněla jeho angličtina dosti přijatelně.

Muž za pultem se snažil ze všech sil ovládat, přikývl a zároveň se podíval na Mašitu.

„Prosím džus …“ rovněž anglicky požádal český inženýr. Přitom zdvořile udělal místo Santanellimu, který se cpal vedle Kreiskeho. Santanelli mu úklonem hlavy poděkoval a nabídl mu cigaretu.

Mašita se usmál a zavrtěl hlavou.

Okamžiku, kdy byl Mašita pootočen k Santanellimu, bleskově využil Kreiskeho agent. Kryt velkým pultem, vhodil nejdříve do skleničky připravený prášek, okamžitě jej zalil pomerančovým džusem a přidal několik kostiček ledu. Do dvou skleniček cmrndnul koňak. Potom vzal opět do ruky džus, obratně nápoj zamíchal a položil skleničku na pult. A když se Mašita zhluboka napil, byl už Turek naprosto klidný. Jeho účast na akci sice ještě neskončila, ale to hlavní měl za sebou …

Kreiske se Santanellim do sebe obrátili koňak, zaplatili a vrátili se na místo ke vchodu. Věděli, že to, co inženýr Mašita už vypil, stačí. Věděl to také Torrance, který se spokojeně na Halvu zašklebil:

„A je to!“

Spokojený byl i Clark, který se sice tvářil nevšímavě, ale nic mu u bufetového pultu neušlo.

Inženýr Mašita ještě dopil zbytek džusu, zaplatil a znovu se procházel hlučící dvoranou. Vydržel to jenom několik minut. Najednou se začal podivně motat a marně se snažil ovládnout. Udělal několik kroků, mátožně si přejel rukou přes obličej a bezmocně se zhroutil na zem…

Kreiske šťouchl loktem do Santanelliho a Torrance se upřeně zadíval na muže za bufetovým pultem. Halva měl přivřené oči a zamyšleně si mnul bradu.

Kolem Mašity se seběhlo několik lidí. Kreiskeho agent reagoval na upřený pohled Torranceho tak, že odložil utěrku a rychle se prodral houfem lidí k ležícímu Mašitovi. Nadzvedl mu hlavu a hlasitě brebentil:

„Copak se vám stalo?“ Vzápětí přešel z turečtiny na angličtinu: „Je vám špatně?“

Mašita však stále ležel bezvládně a nejevil známky života. Turecký barman se vztyčil a vykřikl do dvorany: „Lékaře, prosím! Není tady náhodou lékař? Lékař, prosím.“

„Já jsem lékař,“ rychle zareagoval Halva a šel k Mašitovi. Uvolnil mu kravatu a košili, dosti odborně mu zkoumal tep a nakonec mu nadzvedl oční víčka. Pak hlasitě konstatoval: „Srdeční kolaps … musí okamžitě do nemocnice. Je tady sanitka?“

„Není,“ zavrtěl Kreiskeho agent hlavou, „musel bych ji zavolat… nebo policii, je hned ve vedlejší hale.“

„To už může být pozdě!“ energicky ho přerušil Halva. „Pomozte mi ho naložit do vozu, odvezu ho do nemocnice sám!“

Kreiske se Santanellim, kteří se mezitím zamíchali do hloučku zvědavců, se ihned horlivě nabídli a Torrance samozřejmě rovněž. Společně s Halvou bezvládného Mašitu zvedli a opatrně ho vynesli ze dvorany.

Turecký barman je pozoroval tak dlouho, dokud za nimi nezapadly velké skleněné dveře. A z druhého konce bufetového pultu se téměř zasněně díval Clark.

„A to je pro nás všechno?“ zeptal se jeden z mužů, kteří ho doprovázeli.

„Pro nás to skončí v přístavu,“ odpověděl Clark a zmizel v telefonní budce. Za chvíli se vrátil. „Jedeme!“ vyzval suše své společníky a pospíchal z letištní haly.

Než však vyjel z parkoviště na silnici, vedoucí k Yesilyurtu, měl už Halva se svými společníky za sebou víc než pět kilometrů jízdy …

42

Ředitel firmy TANASS byl jako znovuzrozený. Před několika okamžiky mu volal komisař Wollmann, aby plukovník Howard zařídil na americkém vojenském velitelství potřebné formality k vyžádání Reinové, neboť ona dáma se už ozvala a jede do náruče mužům, kteří na ni čekají.

„Klobouk dolů před komisařem,“ řekl uznale Howard. „je to dobrý profesionál.“

„Ovšem,“ ochotně souhlasil Streitzer, „naše kriminálka měla vždycky dobrý zvuk.“

„Stejně bych rád věděl, jak se Wollmann vlastně na Reinovou dostal.“

Streitzer mávl rukou.

„Brzy se všechno dovíme. Ještě než se Halva vrátí, budeme mít jasno.“

Howard se podíval na hodinky.

„Za půl hodiny bychom měli dostat z Istanbulu zprávu.“

„Co uděláme s Halvou, pane Howarde?“

„Tady nic…“ řekl lhostejně plukovník. „Vezmu ho s sebou do New Yorku …“

Na psacím stole zabzučel telefon.

„Prosím …“ ozval se Streitzer do sluchátka. „Ano … přiveďte ho ke mně do kanceláře!“ Položil telefon a obrátil se k Howardovi. „Klaus Neuring hovořil, jak jsme se domluvili, s těmi pěti Čechy… jeden z nich, jmenuje se Matouš, mu řekl zajímavou věc. Nemáte nic proti tomu, pane Howarde, abychom si ho poslechli?“

„Zajímavou věc si vždycky rád poslechnu,“ usmál se Howard. „Mluví anglicky?“

Matouš mluvil anglicky výborně.

„Asi tak před půl rokem,“ začal své vyprávění, „jsme byli s Krulichem v baru ,Romano‘ a tam jsme zahlédli Halvu s nějakou ženou. Majitel baru je jakýsi Angličan, který se s Krulichem dosti kamarádil. Tu ženu, která šla s Halvou, Angličan zřejmě moc dobře znal, protože se o ní s Krulichem bavil. Když jsme šli domů, Krulich mi řekl, že Halva naletěl na nějaké číslo, ale nic prý mu neřekne, protože je frajer… oni se s Halvou neměli moc rádi. To je všechno, pane.“

„Krulich se s tím Angličanem dobře znal?“ zeptal se Howard.

„Myslím, že ano, pane … chodil za ním dost často. My jsme totiž měli s Krulichem společný byt, takže to vím přesně.“

„Máte ještě něco?“ zeptal se Streitzer.

„Ne, pane řediteli,“ řekl Matouš a po chvíli dodal: „Snad jenom maličkost… Nevím, proč jsme byli my Češi dotazováni na Halvu …“

Plukovník Howard ho přerušil:

„Nejde o nic výjimečného, jenom o tu ženu.“

„Ano, pane,“ přikývl Matouš, „chtěl jsem ještě dodat, že pan Halva je velmi zkušený pracovník, ale my jsme z něho byli, zejména v poslední době, trochu v rozpacích.“

Howard se na něho se zájmem podíval.

„Šlo by to přesněji, pane Matouši?“

„Ovšem, pane. Měli jsme několik zajímavých nápadů, které vypadaly celkem reálně, ale pan Halva je všechny zabil. Naopak jiné byly daleko riskantnější, a přesto jim dal klidně zelenou.“

„Na tom ještě nemusí být nic divného,“ poznamenal Streitzer, „to se v naší práci stává.“

„Jistě, pane řediteli,“ stále zdvořile vysvětloval Matouš. „Jenomže všechny případy, které zabil, čirou náhodou souvisely s Československem, a ty, co tak horlivě podporoval, se týkaly nekomunistických zemí. A když si rozeberete, na čem si Halva v podstatě získal slávu, zjistíte, že to byly výhradně akce v nekomunistických zemích.“

Chvíli bylo ticho … Potom se Howard zeptal:

„Co vy u nás děláte, pane Matouši?“

„Ve studijním oddělení, pane.“

Plukovník mu podal ruku a vlídně se rozloučil:

„Děkuji vám.“

Matouš se uklonil a odešel. Howard se podíval na Streitzera.

„Už dlouho se svým lidem vyhýbáte, Streitzere?“

Ředitel firmy TANASS se nasupil:

„Ne, pane… ale lidi jsou chameleóni. Dokud se s Halvou nic nedělo, nikdo neotevřel zobák. Teď mají řečí…“ Plukovník Howard se podíval kamsi na strop a stroze řekl:

„Zavolejte Browdera!“

Streitzer mrzutě vytočil číslo a vyštěkl:

„Máte přijít k plukovníkovi!“

Howard mlčel, dokud Browder nepřišel.

„Přál jste si, pane?“

„Ano, Garry … hned odjedete za Powellem a důkladně si s ním pohovoříte o Krulichovi… a taky o Halvovi!“

„Ano, pane.“

„Mám dojem,“ pokračoval Howard, „že váš přítel Powell nepřestal dělat a že za ním Krulich taky nejezdil jen tak.“

„Bude to stát peníze, pane.“

„Máte volnou ruku.“

Browder přikývl a odešel. Potom bylo chvíli ticho… Streitzer už ničím nepřipomínal bývalé zpravodajské eso. Z jeho tváře zmizel i dotčený výraz. Teď to byl smutný člověk bez iluzí i bez naděje.

„Obávám se, pane Howarde,“ řekl tiše, „že budete muset hledat nového šéfa téhle filiálky.“

„Pochopte, Wolfgangu,“ stejně tiše odpověděl Howard, a snad to byla chvíle zázraků, že se v jeho hlase ozval nefalšovaný lidský tón, „ve hře není jenom nový šéf téhle filiálky … Všechno bude přijatelné, když se podaří akce ,Jitřenka‘ a dostaneme Reinovou.“

43

Inspektor Mayer už dávno připravil kancelář, a dokonce už začínal s komisařem Wollmannem čtvrtou partii šachu.

„Přehlédl jste pindíka, pane komisaři.“

Wollmann odstrčil šachovnici a podíval se na hodinky. „Přehlédl jsem asi něco jiného, Mayere… ta ženská jede na kliniku přes Paříž. Už by tam musela dojít, kdyby šla pěšky a pozpátku.“

Mayer bezelstně poznamenal:

„Ono to zřejmě s tím citem u ženských nebude tak jisté…“

„Nechte toho!“ přerušil ho nevrle komisař. „Raději zavolejte na kliniku!“

Inspektor Mayer tak neprodleně učinil, a když položil sluchátko, pokrčil rameny.

„Pořád nic.“

Udělal krok a tentokrát zazvonil telefon sám. Znovu vzal sluchátko a vzápětí pokynul Wollmannovi:

„To je pro vás, pane komisaři… volá Friedmann.“ Komisař hbitě vstal.

„Slyším … ano … někoho tam nechte a hned s tím chlapem přiklusejte!“

Inspektor Friedmann přiklusal velmi brzy. O co se tvářil klidněji, o to vzrušenější byl plešatý vyděrač, kterého s sebou přivedl.

„Protestuji, pane vrchní komisaři…“

„Bez toho vrchního!“ opravil ho Wollmann.

„Ano, pane komisaři,“ rychle přikývl recepční, kterého tři tisíce dolarů pálily v kapse jako řeřavé uhlíky. „Jsem Bert Guttmann a jsem naprosto nevinný.“

„Tady jsme všichni nevinní,“ prohodil Mayer.

Guttmann zatěkal očima kolem sebe.

„Všechno je to náhoda … protivná náhoda, věřte mi!“

„Náhody bývají zpravidla protivné, pane Guttmanne. Ukažte kapsičky!“ vyzval ho komisař.

Recepční rychle vykládal na stůl obsah svých kapes, jenom obálku s dolary zapomněl vytáhnout.

„Prosím, pane komisaři.“

„Všechno?“

„Všechno, pane komisaři.“

Komisař se podíval na Friedmanna, ten udělal krok a odborně plešatého vyděrače prošacoval. Obálku s dolary přirozeně nepřehlédl, ani tu jednu stodolarovku. „Teď je to všechno,“ řekl a hned peníze přepočítal.

„Tři tisíce sto dolarů.“ Podíval se na obálku s hlavičkou hotelu Konigshof. „Hotelová obálka,“ konstatoval.

„Už nemusíte spěchat, pane Guttmanne,“ řekl Wollmann.

„Všechno je omyl, pánové,“ brebentil recepční. „Jsem chudý člověk a všechny svoje úspory jsem investoval do valut… myslel jsem si, já osel, že dolar je pevná valuta, ale když najednou teď spadl, chtěl jsem dolary vyměnit za švýcarské franky.“ Odmlčel se, aby se podíval, jak jeho proslov zapůsobil. Poznal, že to nebylo valné.

„Takhle bychom se dostali až do Švýcarska, pane komisaři,“ ozval se Friedmann. „Pan Guttmann udělal několik chyb… Té první se dopustil, když mi řekl, že viděl Dullardovou, tak se teď totiž Reinová jmenuje, jak odcházela do baru… šla prý samozřejmě bez zavazadla. Jenomže my jsme žádné zavazadlo v jejím pokoji nenašli. A se zavazadlem přišla! Druhou chybu udělal, když mi řekl, že si odskočil do kuchyně a na umývárnu. Jeho kolega v recepci potvrdil, že to odskočení trvalo přes půl hodiny… V kuchyni sice byl, ale jenom tudy bez zastavení prošel. No, na umývárně jsem nic zjišťovat nemohl, dejme mu na to hodně, čtvrt hodiny. Takže mu zbývá mnoho času k vysvětlování… A třetí chybu pan Guttmann udělal právě teď. Hotel Konigshof dává tyto obálky se zlatou korunkou… „ a ukázal na obálku s dolary, „jenom do několika vybraných pokojů. Jsou to samozřejmě ty nejdražší… a paní Monika Dullardová měla nejlepší apartmá v celém hotelu.“

„Co vy na to?“ zeptal se komisař Guttmanna. „Máte jen dvě možnosti… Říct pravdu — a vrátíte se do hotelu, nebo zapírat — a necháme si vás tady. Pro co se rozhodnete, pane Guttmanne?“

Plešatý vyděrač byl člověk zkušený. Že bude teď pro hotel Konigshof nepřijatelný, s tím už se smířil. Nikdy se však nemohl smířit se ztrátou tří tisíc dolarů. Věděl, že komisařova agitace k přiznání je trik… Když se nepřizná, dostane rok, když se přizná, dostane dva a ještě přijde o dolary. Kdepak! Nikdo mu nemůže nic dokázat a dobrý advokát ho z toho vyseká i s dolary.

„Nic jsem neudělal, pane komisaři, a peníze jsou moje,“ řekl rozhodně.

„Odveďte ho, Mayere!“ přikázal komisař. „A dejte ho za katr!“

Plešatý vyděrač obrátil oči v sloup a slavnostně vyhlásil:

„Podrobuji se násilí, pánové… ale od této chvíle budu hovořit jenom v přítomnosti svého právního zástupce …“

„Jo…“ řekl Friedmann, „ten vám jenom potvrdí, že máte smůlu, když se nám tady snažíte namluvit, že peníze jsou vaše. Protože všechny tyhle dolárky…“ vzal trochu štítivě několik stodolarových bankovek do prstů a pustil je z výšky zpátky na stůl, „jsou, vážený pane Guttmanne, falešné. Rozumíte? Falešné!“ Udělal dramatickou pauzu a klidně lhal dál: „My totiž tu ženskou hledáme pro rozšiřování padělaných peněz, víte? Uvědomte si, že když kriminálka hledá ženskou, která mění jména a bydlí v hotelech, jako je Königshof, tak v tom mohou být jen dvě věci: drogy, nebo falešné peníze. Nic jiného. Teď budeme ovšem pro rozšiřování falešných stodolarových bankovek vyšetřovat taky vás.“

Slavnostní výraz na obličeji plešatého vyděrače vystřídala křečovitá grimasa.

„Z čeho mě tedy obviňujete?“ zeptal se naléhavě.

Komisař Wollmann se pro jistotu zadíval stranou a mlčel.

„Jak se říká těm, co rozšiřují falešné peníze?“ obezřetně obešel otázku Friedmann.

„Já myslel,“ řekl tiše Guttmann, „že je v tom nějaká politika. Špionáž, nebo co …“

„Odkdy se kriminálka zabývá špionáží?“ řekl pohrdavě Mayer a myslel to vážně, protože mu dlouho ležela celá tajná služba v žaludku. Bylo to hlavně od té doby, co mu jeho milenka nasadila parohy s jakýmsi seržantem od americké MID.

„V tom případě bych to vzal, pánové, všechno zpátky,“ cudně prohlásil plešatý vyděrač a bez vyzvání se zase posadil.

44

„Nemusíte to tak pálit, kamaráde!“ poznamenal Torrance. „Času máme milión… A taky nevíte, jakej krám nám ten Turek půjčil.“

Moc špatný krám to asi nebyl, protože Halva měl v tomto okamžiku na tachometru čistých sto čtyřicet. Poslušně však o něco zpomalil. Torrance se otočil k zadnímu sedadlu, kde ležel mezi Kreiskem a Santanellim bezvládný Mašita. Když zahlédl, jak si Santanelli nahýbá z ploché láhve, nevrle zabručel:

„Můžete s tím ještě chvíli počkat, ne!“

Jeho krajan nepříliš ochotně zastrčil plochou láhev do kapsy a hned se utrhl na Kreiskeho:

„Nestrkej toho bramboru na mě!“

A loktem odstrčil zhrouceného Mašitu na druhou stranu.

„Ten se bude divit…“ rozchechtal se najednou Torrance. Potom se ušklíbl na Halvu. „A jaký zmatek bude u vašich krajanů v Praze!“

„Zmatek asi bude,“ souhlasil Halva a přemýšlel, jestli je tohle ta pravá chvíle… Ujel ještě několik set metrů a rozhodl se.

V plné rychlosti nepatrně zaškubal volantem a vůz se zakymácel.

„Divně plave…“ řekl hlasitě a hned vyzkoušel řízení a udělal několik myšek. „Řízení je v pořádku …“

Torrance ho napjatě pozoroval.

„Není to guma?“ řekl starostlivě.

„Podívám se na to,“ odpověděl Halva a zamířil ke kraji silnice. Zabrzdil, ztlumil světla, z palubní přihrádky vytáhl velkou baterku a vystoupil z vozu.

Široká silnice byla ponořena do tmy. Halva s rozsvícenou baterkou obcházel vůz a okopával gumy.

Torrance pootevřel dveře vozu a vykřikl:

„Co je s tím krámem?“

„Levá zadní guma!“ stejně hlasitě zavolal Halva.

Torrance rozmrzele zabručel a vylezl z vozu. Halva zhasl baterku a otevřel kufr. Torrance šel kolem něho k zadnímu kolu. Z protisměru se k nim blížil velký autobus, ověnčený světly jako vánoční stromeček, a hodil na ně plná světla. Torrance odvrátil před oslněním hlavu, a když autobus přejel, sehnul se ke kolu. Halva stál těsně nad ním, a jakmile se Torrance sklonil, těžkou baterkou ho prudkým rozmachem udeřil do spánku.

Rána i zaúpění zanikly v rachotu vzdalujícího se autobusu a Torrance se zhroutil na silnici. Halva na něho blikl baterkou a vytrhl mu z podpažního pouzdra pistoli. Potom rychle vytáhl z kufru hever a hlučně jím zarachotil pod vozem. Přitom si hlasitě povídal:

„Kamaráde, ten hever tam nedostaneme… musím kousek popojet…“

Oběhl vůz, otevřel si dveře a sedl si k volantu. Ze zadního sedadla se ozval Kreiske: „Co je, šéfe?“

Halva klidně odpověděl:

„Blbě stojíme, nemůžeme tam dostat hever… popojedu pár metrů.“

Nastartoval motor a důrazně vybídl své společníky: „A vy taky vylezte a pomozte Amerikánovi vyndat kolo!“

„To jsou radosti!“ mrzutě si ulevil Santanelli. Poslušně se však s Kreiskem vyhrabali z vozu.

Jen za sebou práskli dveřmi, rozsvítil Halva naplno reflektory a prudce se rozjel. Kreiske se Santanellim překvapeně zírali na rychle se vzdalující světla vozu. „Je ňákej blbej,“ podivil se Santanelli.

„Nebo mu v hlavě pochodujou panáčci,“ doplnil ho Kreiske. „Kam jede? A kde je Amerikán?“

Santanelli o svého krajana málem zakopl. Škrtl zapalovačem a zařval:

„Tady leží!“

V dálce se objevil záblesk reflektorů Clarkova vozu. „Neřvi tady!“ okřikl Kreiske Santanelliho a posvítil si zapalovačem na tvář ležícího Torranceho. „Někdo mu udělal pořádnej průvan do čela …“

„Někdo … někdo … šéf to udělal!“

„Proč by dělal takovou blbost?“

„Proč? Je lump prohazováckej!“

Na silnici zavládlo na okamžik ticho … Za zády obou agentů firmy TANASS se rychle přibližovaly reflektory Clarkova vozu. A teprve teď Kreiskemu došlo, co se asi stalo, a zoufale si povzdechl:

„To bude průser… a přijdeme vo prachy!“

„Musíme zastavit tenhle auťák!“ rozhodl se Santanelli a začal zuřivě mávat na přijíždějícího Clarka.

Když snědý Američan nedaleko nich zastavil, nepohnul se v jeho tváři ani sval. Otevřel dveře a řekl jediné slovo:

„Idioti!“

45

Dean Powell seděl v nevkusné kanceláři baru „Romano“ a vedl nezajímavý rozhovor s jakýmsi manažerem o programu na podzimní sezónu. Namísto purpurového smokinku měl tentokrát na sobě stříbročernou kombinaci.

Jakmile se ve dveřích objevil kapitán Browder, neprodleně upovídaného manažera vypoklonkoval a věnoval se dávnému známému, s nímž ho spojovalo několik let zpravodajské války na Středním východě.

„Co si dáte, kamaráde?“

Kamarád Browder si dal džin, Powell si nalil kapičku skotské a zalil ji kbelíkem sody. Potom pustil hlasitě magnetofonový pásek s břesknou hudbou a nesrozumitelným povídáním.

„O čem budeme hovořit?“ přívětivě se zeptal.

„O Krulichovi,“ řekl Browder.

„To nebude moc zajímavá debata.“

„Kdyby byla zajímavá, dobře ji zaplatím.“

„Víte dobře, že požaduji dobré peníze jenom za dobré zprávy.“

„Přece jste se s ním nestýkal jen tak.“

„Zpočátku Jsem si to myslel taky,“ usmál se Powell. „Jenomže na co mi mohl být? Ty pitominky, které věděl o firmě TANASS, nestály ani za děravý šilink. Komu bych to mohl nabídnout?“

Browder se zamyslel.

„Vidím, že máte starosti, kamaráde,“ pokračoval Powell. „Vybouchl vám Halva?“

„Taky jste se mohl ozvat dřív!“ pokáral ho Browder.

Powell se usmál.

„Dobrá zpráva je jako dobrý koňak… nesmíte spěchat s prodejem.“

„ … ale taky ho nesmíte nechat přeležet,“ přerušil ho Browder.

„To je pravda, ale na to musíte mít cit.“

„Máte ještě něco, s čím nespěcháte?“

„V jakém oboru?“

„Třeba o firmě TANASS.“

„Moc toho není, kamaráde,“ upřímně se přiznal Powell. „Zpočátku jsem do Krulicha nastrkal nějaké peníze, jenomže to nemělo šanci. Tak jsem to bral jako společenskou záležitost… Samozřejmě, nějaký obrázek jsem si udělal. Ve vaší filiálce nevládl Streitzer, ale Halva. Což by nemuselo být ještě špatné, kdyby nebyl špatný Halva. On nakonec je zřejmě moc dobrý, ale ne pro vás. Měl jsem jednou cukání si s ním pohovořit, bylo to po tom, co jsem ho viděl s tou ženskou. Myslel jsem si, jaká by to byla krásná kombinace… americký kádrový rozvědčík, který dělá pro Čechy, to by bylo terno! Ale nechal jsem toho, co naděláte s člověkem, který nechce peníze?“

Browder ho se zájmem poslouchal.

„Myslel jsem, že jste s Angličany skončil?“ podivil se.

„A já vám snad tvrdím, že ne?“ ještě víc se podivil Powell.

„Takový dojem jsem měl.“

„Špatný dojem, kamaráde. Dal jsem se prostě na volnou nohu, jestli tomu termínu dobře rozumíte?“

„Moc ne.“

„Udělal jsem se pro sebe,“ vysvětloval trpělivě Powell. „Prodávám zprávy tomu, kdo dá víc.“

„Taky nám?“

„Ovšem. Neplatíte přece nejhůř.“

„Němcům?“

„Přirozeně. Žiju v Mnichově… a taky nejsou bez peněz.“

„Angličanům?“

„Pochopitelně… platí sice mizerně, ale mám jejich pas.“

„Komunistům?“

Powell se ihned prudce ohradil:

„Jste snad blázen, kamaráde? Mám nějaké ideály, ne?“

„To je dobře,“ spokojeně konstatoval Browder, „jinak byste mě zklamal… Takže vy jste vlastně svým pánem, žádný plukovník vás nebuzeruje, každý si vás považuje a peněz vyděláte víc,“ odmlčel se a po chvíli trochu lítostivě pokračoval: „Ale u nás v Americe by to nešlo.“

„Asi ne,“ souhlasil Powell, „protože vy jste si z tajné služby udělali vojenskou bramboračku. Do druhé světové války jste v téhle branži neuměli vůbec nic, potom jsme vás něco naučili, ale co je to platné, když vám pro tuhle práci chybí jiskra. Vaši generálové mají na všechno jediný recept, podívejte se na banánové republiky, to je vaše sféra, vy si buďto ministry koupíte — anebo je podříznete! To je gangsteřina, kamaráde, a ne jemná zpravodajská hra.“

„Já vím,“ usmál se Browder, „vy si je ani nekoupíte, ani nepodříznete. Vy je prostě tou jemnou hrou donutíte, aby se podřízli sami. A děláte to tak dlouho, dokud k moci nepřijdou vaši agenti.“

Powell mu chtěl dolít skleničku, ale Browder vstal. Rozhlédl se po kanceláři a jeho zrak utkvěl na velké reklamě s fotografií zpěvačky Giselly Kraemerové, která právě v baru „Romano“ vystupovala. A znovu se posadil; uvědomil si totiž, že plukovník Howard toto jméno vzpomněl v souvislosti s Halvou.

„Tahle ženská…“ ukázal na plakát, „u vás zpívá?“

„Ovšem. Je to hvězda programu … copak?“

„Můžete ji zavolat?“

„Proč ne?“ řekl Powell, kamsi zatelefonoval a za nějakou chvíli přicupitala hvězda baru „Romano“ Gisella Kraemerová.

Jako hvězda vypadala a jako hvězda se chovala. Nebylo jí víc než pětadvacet, ale určitě si myslela, že je perlou dvacátého století. Sedla si, aby ukázala bezvadné nohy, a usmála se, aby ukázala stejně perfektní zuby.

Tak s touhle ženskou nemohl Halva dělat nic jiného než spát… pomyslel si Browder, a to ještě nevěděl, co ho očekává.

„To je můj přítel… Američan,“ ukázal Powell na Browdera, který rychle zabručel jakési jméno.

„Měla cítit velký potěšení,“ řekla hvězda zoufalou angličtinou. Ostatně to nebyl text nějakého hitu, takže na ní nikdo nemohl chtít, aby to jako hit znělo.

Browder se usmál, ovládl se však a rozhodl se pro krátké, jasné věty.

„Petr Halva … je zase můj přítel.“

Hvězda na něho zahrozila prstíkem a pronesla:

„Oh, vy! Petr milá… moc Petr milá. Co s ním udělalo se?“

Powell, který si už na svéráznou angličtinu Kraemerové poněkud zvykl, takže se jejím projevem tolik nevzrušoval a mohl se víc věnovat obsahu, překvapeně povytáhl obočí… Věc začínala být zajímavá!

„Mám vás pozdravovat,“ pokračoval Browder.

„Hříšník! Petr velká hříšník … on pozdravit ano, ale koukat přijít, to nic!“

„No,“zaváhal Browder.

Avšak hvězda nebyla k zastavení:

„My byl s Petr…“ přemýšlivě svraštila make up a hledala vhodné slovo, „často velká milovníky, ale za čas uteklý už nic nemilovali… rozumíte?“

Browder pochopil pouze poslední slovo, ale nechtěl vypadat neslušně, tak jenom pokrčil rameny.

„Já vám vysvětlím…“ konejšivě řekla hvězda. „On nic nechodí do můj ložnice proto… on má teď takový… no, starší model. Já viděla jich dvakrát…“

„Starší model?“ přerušil ji tázavě Browder.

„Oh, ano! On je elegantní ženská, to ano… a já na Petr nic se zlobila. Byl to s ním hezký čas se milovat… teď zas jiný žena mít hezký milování, ne?“

„Jste milá,“ konstatoval Browder.

Hvězda se zatvářila šelmovsky. Pokud mlčela, vypadala skutečně kouzelně. Ona to ovšem dlouho nevydržela. „Ta ženská řekl stejnou věc.“

„No, právě…“ souhlasil Browder. Vzápětí však vyletěl: „Která ženská?“

„Co s ní Petr teď miluje.“

Browder na ni vytřeštil oči.

„Vy jste s ní mluvila?“

„Ovšem,“ řekla a nechápala, proč se diví. „To my ženské rádi mluvit o společný muž, co byl dřív.“

Browder se zhluboka nadýchl a podíval se na Powella, který jenom pokrčil rameny.

„Kde jste s ní mluvila?“ téměř úpěnlivě se zeptal Browder.

„Přirozeně tady v bar… nemohl já s ní přece mluvit, kdyby seděl s Petr. To byl by fópa. Ona teď byl ale sama, tak s ní já promluvil… a pěkně my bavily,“ rozkládala hvězda a moc jí bylo divné, proč má ten hezký Američan najednou tak přihlouplý výraz.

Browder se zeptal s očima upřenýma na koberec: „Kdy to bylo?“

„Právě teď… jak pan šéf mě volala. On ta ženská seděl hned u parket a v první moment já nepoznal, on ta ženská má přes vlasy černá barva… ale pak já poznal, dobře poznal. A myslím, blond bylo pro ni hezčí. On ta ženská byl dřív blond a …“

Ale Browder ji už neposlouchal a jako střela vyběhl z kanceláře. Udivená hvězdička zůstala s otevřenou pusou. Pak zavrtěla platinovou hlavinkou a už německy řekla Powellovi:

„Co se stalo, pane Powelle?“

Powell se usmál.

„Žárlivost, Gizelko … žárlivost.“

„Oni mají s Petr tu ženskou dohromady?“

„Přesně tak,“ přikývl Powell. „ještě si o tom promluvíme … Teď běžte, máte číslo.“

Kraemerová se ještě mezi dveřmi zastavila.

„Ale už mi jde ta angličtina líp, že?“

„Určitě…“ souhlasil Powell, „jenom někdy mluvíte moc rychle.“

„Já se polepším,“ spokojeně se usmála hvězda mnichovské pop-music a odešla.

Powell se pohodlně usadil do klubovky a čekal… Browder se vrátil za čtvrt hodiny a zničeně sebou praštil vedle Angličana. Nalil si plnou skleničku džinu a naráz ji vypil.

„Je tohle možný?“

„Na světě je všechno možný, kamaráde,“ uklidnil ho Powell. „Byla samozřejmě pryč, že?“

„Jo… odešla hned po rozmluvě s tou bláznivou ženskou. Alespoň tak mi to řekl číšník.“

„Asi nelhal… mám ho zavolat?“

Browder mávl rukou.

„Nikoho nevolejte… viděl jsem sám, že tam není. Černá ženská. Je tam jenom jediná, a ta je černá celá… Není nikde, byl jsem na záchodech, na umývárně i v šatně… tam si vyzvedla kufřík a zmizela.“

Znovu si nalil skleničku a ukázal na telefon:

„Jak voláte ven?“

Powell mu přistrčil bílý aparát a Browder váhavě vytáčel číslo.

„Browder..zabručel do sluchátka, „dejte mi… jo … ano, pane, to jsem já … velmi zajímavé, pane, ta ženská byla v baru ,Romano‘ ještě před půl hodinou… Vím to naprosto přesně, pane. Prosím? Zajisté, pane, to už jsem tady byl taky … ne, pane … ano, já vám to všechno vysvětlím osobně, pane … jedu okamžitě.“ Položil sluchátko a řekl Powellovi:

„Kamaráde, teď bych se moc rád udělal pro sebe jako vy.“ A když odcházel, ještě melancholicky dodal: „A to jsem si myslel, že na světě nemůže být větší ňouma, než je Streitzer.“

46

Halva byl šťastný… finta, kterou zabránil únosu inženýra Mašity, byla slušivou tečkou za jeho desetiletou kariérou československého rozvědčíka. Způsob, jakým to dokázal, se mu nyní zdál docela snadný a jednoduchý. Jako nakonec všechno, co dobře dopadne.

Najednou měl pocit, že vešel do jiného světa, a to, co bylo před několika minutami, jako by dávno už neplatilo. Otevřel se před ním svět starých vzpomínek, svět zdánlivě zapomenutých obrazů. Po vyčerpávajícím napětí posledních hodin pocítil takové uvolnění, že byl schopen provádět potřeštěnosti jako malé dítě. Chvíli si pískal a hned zase hlasitě prozpěvoval…

Trvalo to hezkých pár minut, než se z toho opojení vzpamatoval a uvědomil si, že ještě zdaleka nemá vyhráno. Za ním zůstali na silnici Kreiske a Santanelli. Na chvíli se jich zbavil, ale nebude to dlouho trvat a Torrance za pomoci istanbulského rezidenta americké tajné služby rozpoutá hotové peklo.

Sešlápl plynový pedál až na podlahu a ručička tachometru se pohybovala kolem stopadesátikilometrové rychlosti. Do jednotvárného šumu motoru se ozvalo tlumené zachrčení… Natočil zrcátko a na zadním sedadle zahlédl bezvládnou siluetu zhrouceného Mašity. Co s ním udělá, jestli se z toho omámení včas neprobere? Nemůže ho přece vozit v Istanbulu po doktorech.

Když vracel zpětné zrcátko do správné polohy, najednou v něm zahlédl vzdálené tečky reflektorů. Ale ještě před několika vteřinami bylo zrcátko slepé, bylo tedy jasné, že se vůz, který jede za ním, přibližuje a má na tachometru nejméně o dvacet kilometrů víc než on! Jaký důvod má řidič onoho vozu pro to, aby se projížděl stosedmdesátikilometrovou rychlostí?

„Máš nějak moc napilno, kamaráde,“ zabručel znepokojeně.

Mohla to být samozřejmě náhoda a kdosi mohl prostě kamsi pospíchat. Jenomže jedním ze základních zákonů Halvova řemesla byla zásada: věř vždycky raději v to špatné, a můžeš být překvapený jenom příjemně! Co když někdo z istanbulské rezidentury celou akci bez jejich vědomí zajišťoval, posbíral tři oklamané gangstery, a teď na něho organizuje štvanici?

„Tak si tě přezkoušíme,“ prohodil sám k sobě a v místě, kde sjížděl z mírného svahu a na okamžik se vozu, který jel za ním, ztratil z dohledu, ztlumil světla, prudce zabrzdil a smykem odbočil na úzkou cestu. Projel ještě necelých sto metrů a zastavil na polní cestě uprostřed úvozu, zarostlého křovím. Okamžitě zhasl světla a čekal …

Za několik minut se po silnici přehnala s dunivým svistem Clarkova limuzína a její koncová světla se rychle rozplynula v dálce.

Halva si otevřel postranní okénko a stále vyčkával. Hučení Clarkova vozu doznělo a na ztemnělé silnici zavládl klid. Přemýšlel, co dál…

Po chvíli nastartoval, rozsvítil parkovací světla a zvolna odjížděl po úzké úvozové cestě do neznáma.

47

Tahle noc se komisaři Wollmannovi vůbec nezamlouvala. I když si nemyslel, že pátrání po Reinové bude snadná záležitost, přece jenom se ho dotklo, jak se vyhnula jeho „pasti na myši“.

„To nebylo proto, že by to snad bylo špatně vymyšlený, pane komisaři,“ uklidňoval ho inspektor Friedmann, který stále zachovával bohorovný klid, „ale proto, že lidi z téhle branže mají docela jiné školení…“

„Nesmysl!“ přerušil ho inspektor Mayer, jehož jakákoliv zmínka o tajné službě ihned pobouřila, protože mu připomněla zrádnou milenku, která mu utekla se seržantem od americké MID. „Já to jejich školení znám … Zrušit by je měli, jsou jenom pro ostudu!“

„Tak se stalo,“ klidně pokračoval Friedmann, „že Reinová myslela jinak, než jsme předpokládali.“

„Všechno je hloupost!“ tvrdošíjně oponoval Mayer. „Mohla se najít na světě chytřejší ženská než Baronka? Ta měla na podvody hlavu jako počítací stroj… a přece jsme ji uhnali! A to si račte, pánové, uvědomit, že měla v Mnichově fůru známých a měla se kde schovávat. Copak má tahle ženská v Mnichově, ptám se?“

„Ptát se můžete, ale odpovědět vám nemůžeme,“ řekl komisař.

„Nic nemá, pane komisaři,“ přesvědčeně tvrdil Mayer. „To by přece nešla spát do hotelu… A že vám nevběhla do pasti? Promiňte, že to říkám otevřeně, ale ona ta past zase tak geniální nebyla…

Wollmann ho rozmrzele, nikoliv však dotčeně, přerušil:

„Po bitvě se vždycky najde generálů.“

„Najde,“ souhlasil Mayer, „já chci jenom říct, že máme dělat to, co umíme, a ne si vymýšlet špumprnágle jako ti…“ a jeho pohrdavý výraz naznačoval, že mu celá tajná služba nestojí ani za pojmenování.

Komisař se na něho podíval a řekl:

„Co jsme, Mayere, o Reinové věděli, než jsem si vymyslel ty špumprnágle, jak vy říkáte? Jenom to, že si dala auto do servisu a že si nechala přebarvit vlasy. A co víme teď? Že byla ještě před hodinou v hotelu Königshof, a co víc, víme, pod jakým jménem teď vystupuje … Dostali jsme ji do pohybu, tak je to!“

Inspektor Mayer se zamyslel a přikývl:

„Tohle je pravda.“

„A jsme tam, kde jsme byli,“ poznamenal Friedmann, „a já můžu pokračovat.“

Ale nemohl, protože ho vyrušil telefon.

„Slyším…“ řekl do sluchátka komisař. „Ano, to jsem já …“

Pak „dlouho mlčel a nakonec pronesl: „To je výborné, děkuji, pane plukovníku.“

Zvolna položil sluchátko do vidlice, obrátil se k Mayerovi a prohlásil:

„Teď máte příležitost, Mayere, udělat přesně to, co umíte. Reinová byla před půl hodinou viděna v baru ,Romano‘… Zorganizujte na ni takovou honičku, jako kdyby to byla Pihovatá Bětka!“

48

Reinová neodešla z baru „Romano“ proto, že by snad tušila, jaké nebezpečí jí v tomto lokále hrozilo. Stejně by se na jejím místě zachoval i povrchně vyškolený agent. Neboť každý, kdo na ni v této situaci mohl ukázat, zde sedí přítelkyně Petra Halvy, představoval pro ni potencionální nebezpečí. Bylo tedy logické, že odtud co nejrychleji zmizela.

Nemohla tušit, že je na tom právě v tom okamžiku naprosto stejně jako Halva. Jenom s tím rozdílem, že ji honil po Mnichově policejní aparát, kdežto Halvu tlupa rozezlených gangsterů v Istanbulu.

Rozhovor s Gisellou Kraemerovou ji vlastně ani tak nepoplašil, jako popudil. Měla na Halvu dopal … Nikdy se jí nezpovídal ze svých milostných dobrodružství, ale z jakýchsi důvodů předpokládala, že žádná nemá. Teď poznala, jak se mýlila. Snažila se udržet v mezích profesionálního pohoršení a považovala fakt, že jí Halva zatajil svůj poměr s nějakou zpěvačkou, za řemeslnou nezodpovědnost. Kdyby jí byl řekl, že se nějak s Kraemerovou stýká, nikdy by jí nenapadlo jít do baru, kde ta ženská zpívá.

A najednou jí vlezlo do hlavy, že Halva třeba může mít celý houf takových krasotinek. Nevypadal přece zle a nuda s ním taky nebyla. Propáníčka, ten měl asi ženských! Že jí to nikdy nenapadlo! A on, svatoušek, se tomuto tématu vždycky tak úzkostlivě vyhýbal… Měl asi proč! A nakonec by si byl klidně něco začal i s ní…

A tak Reinová, která teď spěchala s kufříkem v ruce noční mnichovskou ulicí, docela zapomněla, že je pronásledovanou pracovnicí československé rozvědky. V tomto okamžiku to byla prostě jenom nešťastná žena. A nebylo pro ni vůbec důležité, zda je v Praze, či v Mnichově. Byla by stejně osamělá a měla by srdce plné smutku kdekoliv na světě.

49

„Vždycky jsem říkal, že starý a jednoduchý fóry jsou pořád nejlepší,“ řekl za volantem velké limuzíny Clark, vyplivl si pod nohy žvýkací gumu a zvolnil rychlost.

Torrance, který seděl vedle něho a držel si na skráni kapesník, měl s hlavou stále ještě nemalé potíže. Snažil se něco říct, ale pak toho nechal.

Vzadu seděli namačkáni dva Clarkovi muži, Santanelli a Kreiske.

„Jaký fóry?“ ozval se Santanelli.

„Ty drž hubu!“ nevrle ho okřikl Clark. „Až budeme hledat žabaře, pak se přihlas!“

Chvíli bylo ve voze ticho. Potom se však ozval Kreiske. A jeho lámaná angličtina kupodivu nezněla v této chvíli nijak směšně.

„Nevím, co jste tady měl vlastně za úkol,“ řekl, „ale blbce z nás dělat nebudete. My se na vás můžeme vykašlat, rozumíte, vy frajere?“

„Správně!“ přidal se hned Santanelli. „Ten Američan určil šéfem Halvu… co nám chceš vytýkat?“

Je jasné, že vztek měli všichni… Clark pro pár ztracených minut, Santanelli a Kreiske pro ztracené peníze.

Jeden z Clarkových mužů, který měl smysl pro rovnováhu, řekl:

„Nechte toho! Co jste chtěl říct, šéfe?“

Clark pochopil, že rozčilování nemá žádný smysl. Proto klidně odpověděl:

„Právě jsme projeli přes deset kilometrů dlouhou rovinku, placatou jako stůl. Nemohl se vypařit, muselo by ho být vidět… určitě někam odbočil.“

„Tak se vraťte!“ zaúpěl vedle něho Torrance.

Clark se ušklíbl.

„Kam? Můžete mi někdo říct, kam odbočil, když se nám ztratil?“

To nemohl nikdo.

„Jedeme za Robertsem…“ rozhodl se Clark a znovu přidal plyn.

50

Asi po dvaceti minutách chůze nočními ulicemi Mnichova si Reinová uvědomila, že si jde jako na procházku. Podívala se na hodinky. Do šesti zbývaly ještě čtyři dlouhé hodiny. Byla unavená a měla už Mnichova plné zuby. Mohla být dávno za hranicemi, kdyby si kvůli Halvovi hloupě nehrála na sentimentálni holčičku… K čemu to vlastně bylo? Co se stalo s Halvou, stejně neví, a to, co se o něm dozvěděla, by klidně oželela. Teď stojí na ulici a může každou chvíli padnout policajtům do ruky …

Proti ní zvolna přijížděl taxík. Zamávala a nastoupila. Teprve když seděla ve voze, povšimla si, že taxík už hodně pamatuje a taxíkář s mrožími kníry asi ještě víc.

„Kam to bude?“ zeptal se a v jeho hlase nebyl ani stín uctivé poníženosti. Připomínal jí řemeslníka, který ví, že odvádí dobrou práci, a nehraje si na handlíře.

„Nevím …“ usmála se.

Zkoumavě si ji prohlédl a zřejmě si s ní honem nevěděl rady. Na nočňátko nevypadala, na ženskou, která by si nemohla dovolit hotel už teprve ne, a podnapilá taky nebyla. Měla kufr, to znamená, že není z Mnichova, nebo někam jede.

„Nevíte, co s časem?“

„Myslím, že jste uhodl.“

„Kolik vám ho zbývá?“

„Čtyři hodiny.“

„To bude drahé,“ poznamenal.

Vytáhla z kabelky stomarkovou bankovku a zastrčila mu ji do kapsy kožené bundy. Rozvážně bankovku z kapsy vyndal a vrátil ji.

„Takhle ne … zatím mi nic nedlužíte.“

Nikdy na ni taxíky nepůsobily zvlášť útulně. Tentokrát však měla příjemný pocit uklidnění. Pohodlně se opřela do sedadla.

„Ukažte mi Mnichov …“

Zvolna se rozjel a řekl:

„Jste z venku?“

„Ano,“ přikývla, „jsem z venku.“

„Je noc, moc toho neuvidíte.“

Asi po půl hodině přijeli k odbočce na dálnici, kde stály policejní vozy. Policisté v uniformě i v civilu kontrolovali každý projíždějící automobil.

„Mám odbočit na dálnici?“ zeptal se.

„Vraťte se do města,“ řekla lhostejně.

Přikývl a vrátil se do města. Občas ji upozornil na nějakou pamětihodnost…

„A tady…“ ukázal na nevýraznou budovu, „bylo hnízdo Hitlera, než se dostal k moci. Nevím, co vám to jméno říká …“

„Byl to zločinec,“ přerušila ho rychle.

Pootočil k ní hlavu.

„Ano, byl to zločinec.“ Znovu se podíval na cestu a po chvíli dodal:

„Vy ho však nemůžete pamatovat… tehdy jste asi ještě nebyla na světě.“

„Vím, co udělal z Německa.“

Pokýval hlavou a mlčel.

Předjelo je policejní auto a prudce zabrzdilo před osvětleným vchodem jakéhosi nočního podniku. Z vozu vyběhli dva muži a zmizeli za skleněnými dveřmi. „Policajti mají napilno,“ řekl.

„To je tady každou noc?“ Snažila se, aby otázka zněla naprosto lhostejně.

„Každou noc se tady něco děje, ale dnes je jich nějak moc. Vy jste z malého města?“

„Žiju teď v Paříži.“

Neřekl na to nic.

„Byla jsem ve Vídni a zastavila jsem na den tady,“ pokračovala.

„Proto…“ poznamenal spokojeně. „Nemohl jsem váš přízvuk nikam zařadit.“

Usmála se. „Zato vy nezapřete čistého Bavoráka.“

„S výjimkou sedmi let tady žiju celý život.“

„A těch sedm? Vojna a východní fronta?“

Zavrtěl hlavou.

„Ne … koncentrák, paní. Bylo mi tenkrát dvacet.“ Vytáhla z kabelky cigarety a nabídla mu.

„Takže vás nikdo nemusí přesvědčovat, kdo to byl Hitler?“

„Mě ne… ale jsem rád, že o tom nemusí nikdo přesvědčovat vás.“

Zajel k chodníku a zastavil. Z postranní kapsy vytáhl termosku, odšrouboval závěr a nabídl jí:

„Poslužte si… je to dobrá káva.“

S chutí se napila. Káva byla skutečně dobrá. Potom se znovu rozjeli nočním Mnichovem.

„Vždycky jsem si přál podívat se jednou do Paříže …“

„Proč jste to tedy neudělal?“ přerušila ho.

„Ani nevím,“ řekl rozvážně. „Nejdřív se vám zdá, že na to máte ještě dost času, tak to odkládáte, a potom… potom to najednou nejde.“

„Proč by to nešlo?“

„Všimla jste si mého vozu? Dávno bych potřeboval jiný. Kde bych vzal peníze na výlet do Paříže?“

„Myslela jsem, že je tady pořád konjunktura?“

„Ano … ale nesmíte být na indexu.“

„U policie?“

„U policie i jinde… Já jsem s tou politikou totiž nepřestal, víte?“

Chvíli bylo ve voze ticho.

„Vy jste komunista?“ zeptala se.

Pohlédl na ni a usmál se.

„Není přece důležité, co jsem, ale proti čemu v téhle zemi jsem. A já jsem pořád proti lidem, co si zaplatili Hitlera … Oni s Hitlerem neodešli. Jsou tady pořád a nedělají nic lepšího než tenkrát.“

„V tom s vámi souhlasím,“ řekla přesvědčeně. Navyklým pohybem si uhladil mroži knír.

„Co jste mi sedla do vozu, nemůžu se ve vás vyznat. Nějak se mi nikam nehodíte, jestli se nezlobíte, že jsem upřímný.“ Odmlčel se a sjel po ni krátkým pohledem.

„Jen pokračujte!“ vybídla ho.

„Vozil jsem po nocích už tolik lidí, že by z toho bylo hezky velké město, a málokdy jsem se spletl. Jenomže tentokrát si s váma nevím rady … Vypadáte jinak a mluvíte jinak. A tak nevím, jestli mám říct, co mě právě napadlo.“

Zamáčkla oharek cigarety do popelníku a zeptala se: „Co vás napadlo?“

„Napadlo mě, že vás to ježdění po Mnichově stejně moc nebaví, já už toho mám taky akorát, a tak jsem vám chtěl navrhnout, abyste šla ke mně na dobrou polévku. Moje Annemarie mi ji vždycky právě v tuto dobu ohřívá.“

Zaváhala…

„Nebojte se,“ pokračoval, když mlčela, „Annemarie se divit nebude. Co je se mnou, už si na ledacos zvykla. A vám nakonec nejde než o to, nějak přijatelně strávit čas do odletu vašeho letadla, ne?“

„Přesně tak,“ souhlasila.

„No vidíte,“ řekl spokojeně. „A já budu taky rád, když si manželka jednou popovídá s někým, kdo má stejné názory na svět jako ona.“

„Dobře,“ přikývla, „ale s jednou podmínkou.“

Opět si uhladil mroží knír a tázavě se na ni podíval. „Že si vezmete peníze,“ pokračovala, „jako kdybyste se mnou celé čtyři hodiny jezdil.“

„Ne!“ řekl důrazně. „Zaplatíte mi jenom tolik, kolik jsme skutečně projezdili…“

„Prosím vás …“ snažila se protestovat.

„Myslel jsem,“ řekl tiše, „že jste pochopila, jakou úlohu hrají v mém životě peníze… To není můj svět.“ Pochopila to dobře.

51

Svítalo … Paprsky vycházejícího slunce dopadaly na skalnatý pahorek, hustě porostlý křovím. Na úzké cestě v úžlabině pomáhal Halva inženýru Mašitovi, který byl stále ještě napůl omámený, vylézt z vozu. Vedl ho k potůčku, svlékl mu sako a důkladně mu omýval obličej. Trvalo to hodnou chvíli, než byl Mašita schopen jakžtakž vnímat.

„Co je? Kde to jsem?“ nechápavě se rozhlížel kolem sebe, rukou si hladil zátylek a pokoušel se vstát.

Halva mu chlácholivě položil ruku na rameno.

„Klid, kamaráde, klid! Všechno si vysvětlíme.“

Vysvětlování však mělo trochu složitý průběh. Mašita si dlouho Halvu nedůvěřivě prohlížel a potom chrlil otázku za otázkou.

„Samozřejmě že jsem Čech,“ trpělivě vysvětloval Halva.

„Emigrant?“ podezíravě ze sebe vyrazil Mašita.

„Ano… vlastně ne,“ popleteně odpověděl Halva a příliš tím k uklidnění svého společníka nepřispěl.

Začal tedy znovu od začátku. A když se dostal k závěru, opět skončil trochu nejasně: „ … a jak jsem se k tomu přimotal já, to není pro váš příběh důležité, chápete?“

Inženýr Mašita pochopil vše. Až právě na ten konec.

„To je šílená historka! Nikdy bych neuvěřil, že se něco takového může stát… Co teď budeme dělat?“

Místo odpovědi mu Halva pokynul, aby mlčel… Odkudsi se ozývalo bafání motocyklu.

„Musíme především zmizet!“ řekl rychle Halva. Uchopil Mašitu za ruku a vyšplhal se s ním na skalnatý pahorek. Tam oba zalehli mezi polovysoká křoviska a pozorovali cestu pod sebou.

Bafání motocyklu se stále blížilo a zanedlouho se v ohybu cesty objevil uniformovaný policista, jehož motocykl poskakoval na nerovné cestě sem a tam.

Jakmile policista zahlédl stojící auto, zastavil a položil motocykl na zem. Rozepjal pouzdro s pistolí a opatrně se blížil k vozu. Když zjistil, že je prázdný, rozhlédl se kolem sebe. A najednou mu hlavou bleskl nápad… Zvedl kapotu a sáhl si na motor, který byl už samozřejmě dávno studený. Ještě si porovnal evidenční číslo auta s číslem, které měl v zápisníku. Nato se zamyšleně poškrábal na bradě a šel si prohlédnout vnitřek vozu.

Otevřel také kufr a zatvářil se velmi spokojeně, když odtud vytáhl pistoli, kterou Halva odebral Torrancemu. Zastrčil ji do kapsy, z palubní desky vytáhl klíčky a vůz pečlivě zamkl. Ještě jednou se kolem sebe rozhlédl a spokojený s tím, co právě vykonal, energicky zvedl motorku, nastartoval ji a rychle se vracel stejným směrem, odkud přijel.

Halva si tiše ulevil:

„Toho policajta nám byl čert dlužen …“

Podíval se na vzdálené obrysy Istanbulu, rozděleného Bosporem na dvě části, a dodal:

„Torrance už asi zapracoval, jdou po nás …“

„Proč by po nás šli?“ podivil se Mašita. „Vždyť jsme Turkům nic neudělali.“

„Přinejmenším jsme ukradli auto, pane inženýre,“ usmál se Halva. „A vy jste v Turecku bez platného víza.“

„Vždyť je to nesmysl!“ bouřil se Mašita.

„Samozřejmě. Ale Torrance potřebuje, aby nás policajti našli, nic víc. O to ostatní se už postará.“

Mašita zavrtěl hlavou.

„To snad není možné! Mě tady chtěli ukrást a ještě mě za to zavřou?“

„Tohle nemá smysl rozebírat, pane inženýre,“ řekl Halva. „Věřte mi, že ani trochu nepřeháním. Torrance tu není sám, za ním stojí další a mají dost peněz, aby si zaplatili věci, které se vám zdají nemožné. Nemohou se prostě smířit s tím, že jsme jim zmizeli, jde přece i o ně!“

Halva skutečně nepřeháněl. Z dlouholeté praxe mohl docela přesně odhadnout, co proti nim může americká tajná služba vymyslet.

„Jak se chcete odsud dostat?“ zeptal se Mašita.

Halva se otočil po směru, kde se za ohybem cesty leskla hladina jakési zátoky, a zamyšleně řekl:

„Pokusíme se jim trochu zamotat hlavu.“

Pokynul Mašitovi a rychle seběhl z pahorku na kamenitou cestu. Inženýr ho zvolna následoval. Halva si našel větší kámen, vyrazil postranní okénko vozu a otevřel si dveře. Ze zapalovací skříňky vytrhl kabely, spojil je na krátko a nastartoval motor.

„Pojedeme!“ vybídl Mašitu.

„Kam?“

„Do Prahy,“ usmál se Halva, „ale bude to s oklikami.“

Oba nasedli. Halva vůz otočil a zamířil k místu, kde se do zátoky svažovala stará, zřejmě už nepoužívaná cesta. Před strmým srázem z cesty odbočil a těsně nad desetimetrovou propastí zastavil. Vystoupil z vozu a odhadl hloubku vody pod srázem.

„Tam se vejde dům.“

Také Mašita vystoupil a nechápavě Halvovo počínání sledoval.

„Snad…“

„Pojďte zatlačit!“ nenechal ho Halva domluvit a povolil ruční brzdu. Pak se společně opřeli do kufru, vůz se rychle rozjel po strmém svahu, za převisem se naklonil a padal. Do vodní hladiny se téměř zapíchl.

Oba se dívali, jak se automobil hrouží do vody. Zanedlouho zmizel a jenom vzduchové bublinky ještě čeřily hladinu.

„Nikdy nepochopím, proč jste tohle udělal,“ zavrtěl hlavou Mašita.

„Pochopit to nemusíte, protože to v životě nikdy nebudete potřebovat,“ řekl Halva a po chvíli dodal: „A já už snad taky ne.“

„Vysvětlit byste mi něco mohl, ne?“

Halva přikývl a zapálil si cigaretu.

„Mohl, kamaráde. Ten policajt se zanedlouho vrátí s nějakým šoférem a co zjistí?“

„Že je auto pryč.“

„A jaký z toho udělá policie závěr?“

„Řeknou si, že vůz někdo ukradl.“

„Ne někdo,“ opravil ho Halva. „Nejdříve si podebatují s tím policajtem, co přijel na motorce, a když zjistí, že si neprohlédl pořádně okolí auta a honem odjel, pořádně mu vynadají. Pak si řeknou, že jsme vůz ukradli podruhé zase my, a začnou nás honit.“

Mašita výklad trpělivě vyslechl, ale netvářil se o nic chápavěji.

„Kdo utíká autem,“ vysvětlil mu už netrpělivě Halva, „toho honí policie po silnici. Ale my půjdeme pěšky a silnicím se vyhneme. Proto jsem potřeboval, aby vůz nenašli, rozumíte?“

„Teď už dokonale,“ přikývl Mašita. „Prostě dokud nenajdou vůz, budou nás honit jinde a jinak.“

„Přesně tak,“ souhlasil Halva. „A můžeme jít…“ Mašita sice nevěděl přesně kam, ale už se nevyptával a poslušně svého společníka následoval.

52

Právě v okamžiku, kdy nad Mnichovem probleskly první paprsky vycházejícího slunce, rozhodl se plukovník John C. Howard ukončit noční bdění a chystal se k odchodu. V nic už nevěřil… Ani v rutinovaného komisaře Wollmanna, ani v Clarka a Robertse.

Byl přesvědčen, že akce „Jitřenka“ skončila.

Byla to špatná akce a jeho zpravodajský cit ho vůbec nezklamal. Měl se generálovi opřít, měl… Náhle mu hlavou blesklo podezření. Samozřejmě, je to tak! Generál si práce tajné služby nikdy příliš nehleděl. Všechnu energii vyplýtval na intriky kolem svých politických protivníků a na všelijaké politické čachry. Proč se zničehonic tak vehementně angažoval v konkrétní akci? Proč stejně energicky trval na tom, aby akci řídil právě Howard?

Nebylo přece žádným tajemstvím, že Howardovo postavení v americké tajné službě bylo zcela výjimečné. Velící generálové se střídali, ale on zůstával. A nejen zůstával, ale vždycky byl prakticky prvním mužem, ať byl v čele kdokoliv. Přirozeně že to mnozí z nich nesli velmi nelibě. Avšak Howardovo zázemí i jeho odborné schopnosti, to vše způsobilo, že se s tím všichni nakonec smířili. Jenom tomuto generálovi — a Howard to velmi dobře věděl — to až příliš zalézalo za nehty.

Teprve nyní Howard pochopil, jak svého generála podcenil, když ho považoval za tupce. Neboť akce „Jitřenka“ neměla být jenom hrou o českého inženýra, ale i hrou o plukovníka Howarda! Generál nemohl nic ztratit… Kdyby akce vyšla, proslavil by se jako schopný kombinátor a jeho autorita by mezi pracovníky tajné služby nepochybně vzrostla. Protože on akci vymyslel! Kdyby však celá věc ztroskotala, bude z toho určitě tak rozsáhlá aféra, že musí být někdo obětován. A kdo jiný to bude než plukovník Howard, který dobře vymyšlenou akci řídil a jenom svou neschopností ji dokonale zbabral?

Byl jste kdysi dobrý, plukovníku, ale pochopte, že stáří nikdo nezastaví… a teď je váš odchod nutný v obecném zájmu Ameriky!

„Jak se to všechno mohlo stát?“ povzdechl si Streitzer, kterému bylo po zprávě z Istanbulu jasné, že skončil nejenom on, ale i celá firma TANASS.

„Vždycky jsme z jakéhosi důvodu předpokládali,“ řekl Howard, ale neodpovídal tím Streitzerovi, „že máme patent na myšlení. Jenomže ono je to trochu jinak.“

Už mu byli všichni lhostejní… Streitzer, Halva i Reinová. Teď se rozhodl k okamžitému návratu do New Yorku, aby bojoval o jediné, co ho na světě zajímalo. Sám o sebe …

„Browder to tady dokončí,“ řekl mezi dveřmi.

„Ano, pane…“ přikývl Streitzer a podíval se na velké okno, kam již pronikly první paprsky slunce.

„Pojedete se mnou na letiště?“ zeptal se ještě Howard.

Streitzer odpověděl až po chvíli.

„Ano, pane Howarde… Je to asi naposled.“

„Taky si myslím, Wolfgangu,“ souhlasil Američan.

A oba si to vyložili po svém …

53

„No, milá slečno,“ řekl taxíkář s mrožím knírem, „máte čas na letiště.“

Do oken nevelkého suterénního bytu se slunce nikdy nedostalo. Ale na ulicích už byl den.

„Bylo to u vás velmi hezké, paní,“ usmála se Reinová na šedovlasou ženu. „Moc vám děkuji.“

„Za co byste děkovala,“ mávla rukou taxíkářova žena. „Já vám děkuji za popovídání… Je to pro nás, jak bych to řekla …“

„Annemarie myslí,“ doplnil ji manžel, „že potkat dobrého člověka je vždycky povzbuzení. Pojďte, slečno, odvezu vás.“

„Neobtěžujte se,“ bránila se Reinová.

Taxíkář si uhladil knír a zavrtěl hlavou.

„Kdepak, slečno, budete dnes moje první rito.“

Když nasedli do vozu, Reinová se na taxíkáře podívala a řekla:

„Nepojedu ještě na letiště.“

Nevypadal nijak překvapeně a klidně se zeptal:

„Kam tedy, slečno?“

Určila mu jednu z hlavních tříd v Mnichově. Přikývl a rozjel se. Nedaleko velkého obchodního domu mu pokynula, aby zastavil.

„A to je všechno,“ řekla mu s úsměvem. „Kolik jsem dlužna?“

Podíval se na taxametr a řekl cifru. Zaplatila, on jí vrátil přesně na fenik zpět a otevřel jí dvířka vozu.

„Je to skutečně všechno, co ode mne potřebujete?“ zeptal se, ještě než vystoupila.

„Úplně všechno,“ řekla.

„Vy to musíte vědět,“ pokrčil rameny. „A někdy na shledanou, slečno!“

Usmála se a natáhla se přes sedadlo, aby mu podala ruku.

„Třeba v Paříži.“

„Třeba v Paříži,“ souhlasil a zvolna se rozjel.

Dívala se za postarším taxíkem, dokud nezmizel v boční ulici. Pak přešla vozovku, prošla několik postranních ulic a zastavila se před malým krámkem, jehož majitel právě otvíral mříž u dveří. Ještě se kolem sebe pozorně rozhlédla a pak zdvořile pozdravila.

„Dobrý den, pane Kronne.“

Muž se na ni zkoumavě podíval.

„Dobrý den, slečno.“

„Mám pro vás svatební fotografie od Helmutha.“

Pokýval hlavou a otevřel dveře do krámku.

„Jsou černobílé?“ zeptal se.

„Samozřejmě barevné, pane Kronne,“ pousmála se.

Opětoval její úsměv a zavedl ji přes krámek do nevelké místnosti, která byla zařízena jako slušný obývací pokoj. Byl tam telefon, lednička, elektrický vařič i pohodlný gauč.

„Nějaký čas se u vás zdržím,“ řekla a posadila se na gauč.

„Už jsem ani nevěřil, že někdo přijde,“ pokýval hlavou. „Mohu vám něco nabídnout?“

„Ne, děkuji… potřebuji jen poslat telegram.“

Ukázal na telefon.

„Telefonicky ne, pane Kronne… budete ho muset podat osobně.“

„Dobrá,“ souhlasil muž. „Dáte mi adresu a text?“

Nadiktovala mu adresu i krátký text.

„Zopakujte mi to, pane Kronne.“

Pozorně všechno zvolna přečetl a tázavě se na ni podíval. Rychle přikývla:

„V pořádku.“

„Jídlo máte v lednici,“ řekl muž a odešel.

Před krámkem se rozhlédl po ulici. Pak za sebou opět zamkl mříž a klidně zamířil k rohové budově, kde byla pošta.

54

Pozdě odpoledne došli do malé vesnice na pobřeží. U břehu kotvilo několik kutrů a řada menších člunů, povytažených přídí na písek.

„To bychom měli,“ řekl Halva a prohlížel si změť všelijakých chalup a chatrčí, mezi nimiž postávali osmahlí Turci, a pobíhaly stejně opálené děti. Všichni se dívali na oba příchozí s netajeným zájmem.

„Měli,“ souhlasil inženýr Mašita. Unaveně se posadil na první kámen a hladil si nohy. „Nikdy bych neuvěřil, že ujdu takový kus pěšky, aniž bych padl na pusu.“ A po chvíli dodal: „Když si vzpomenu, jak mě manželka nabádala, abych se v Káhiře nevozil jenom v autě, ale taky se šel projít někam k pyramidám.“

„Ještě se k těm pyramidám podíváte,“ uklidnil ho Halva.

„Snad … ale pěšky tam určitě nepůjdu.“odmlčel se a překvapeně se podíval na stále vzrůstající zástup vesničanů. „Tady bude schůze, nebo co.“

„Vypadá to tak,“ řekl Halva a šel k zástupu. Zkusil to nejdříve anglicky. A vida! Jakýsi tlouštík v bílé košili mu odpověděl:

„Ano, je tady hostinec… můžete jít se mnou.“

Šli tedy s ním a ukázalo se, že je onen tlouštík nejenom rychle přivedl k jednopatrové chalupě s nápisem HOTEL, ale že je dokonce hrdým majitelem této živnosti. Hotel obsadili celý, protože měl právě dva pokoje. Zvláštní formality při zapisování tlouštík nevedl. Prostě zapsal do knihy jména, která mu Halva nadiktoval, a vůbec si nelámal hlavu s tím, zda je napsal správně. Naproti tomu neopomněl upozornit, že se v tomto hotelu platí předem.

Halva mu oddělil z peněz firmy TANASS, které obdržel na akci „Jitřenka“, žádanou sumu a přidal ještě slušné spropitné.

„Jsem potěšen vaší návštěvou, pánové,“ poznamenal hoteliér a v duchu si nadával, proč si cenu za pokoje nezvedl na dvojnásobek. Tihle blázniví turisti by zaplatili všechno.

„Připravím vám výbornou večeři,“ dodal.

Večeře byla na místní poměry skutečně výborná a její cena byla na stejné poměry asi pětinásobná. Jenomže Halva i Mašita byli tak uondaní, že by snědli cokoliv a za jakékoliv peníze.

„Pánové budou mít ještě nějaké přání?“ horlivě se nabízel po jídle tlouštík. Vidina fantastického výdělku z něho udělala myslitele. „Věděl bych o …“ odmlčel se, našpulil rty a udělal mezinárodně dosti známý posuněk. „Jsou mladé a velmi slušné.“ Ony dámy byly skutečně velmi mladé, slušné byly už míň, ale hlavně to byly jeho sestřenice, které by se spokojily s desetinou toho, co by jim tito blázniví turisté zaplatili; a těch devět desetin by zůstalo jemu.

„Měli bychom jiné přání,“ rychle likvidoval Halva tuto další možnost tlouštíkova výdělku. „Najali bychom si kutr… ale dobrý kutr s dobrým námořníkem.“

Tlouštíkovi se protočily panenky … Alláh dnes navštívil tuto vesnici a sedí určitě na prahu jeho domu. Vždyť tohle je příležitost, aby si postavil nový dům. A ještě možná víc …

„To bude těžké, vážení pánové,“ zaváhal prohnaně. „Na jak dlouho by to mělo být?“

„Nejméně na týden,“ odpověděl Halva. „Možná déle.“

Tak to bude určitě nový dům, spokojeně si pomyslel tlouštík. Kutr dá on a na loď pošle svého bratra, který mu dluží tolik peněz, že mu nebude muset dát ani kuruš. Takže všechny peníze budou jeho.

„Pokusím se, abych pánům vyhověl,“ řekl snaživě. „Nebude to však jednoduché. Většina kutrů není na tak dlouhou cestu připravena a lidi ve vesnici mají spoustu jiné práce.“ Což ovšem byla nehorázná lež, protože všechny kutry byly nejméně v tak dobrém pořádku jako jeho a vesničané by mu za takovou příležitost utrhali ruce.

„Dobře vám zaplatíme,“ pochopil tlouštíkovu diplomacii Halva. „Chceme se podívat kolem pobřeží Černého moře.“

Hoteliér se uklonil.

„Ráno budete mít kutr připravený. Můžete se spolehnout, pánové.“

Ještě týž večer zbláznil svého bratra, aby řádně připravil na ráno kutr, a hned udělal velkorysé gesto, když mu prominul celý dluh. Pak připravil plné koše jídla a pití a počítal… Nemýlil se, vyšel mu z toho nový dům, jeden mezek a dva berani.

55

Uplynulo několik dní…

Krajinou, zalitou sluncem, projížděl mezinárodní rychlík Frankfurt-Vídeň. V kupé první třídy seděli dva cestující. Jakýsi starší muž, který byl zahloubaný do detektivky, a Gitta Reinová.

Měla opět jiný přeliv, její vlasy teď zářily bronzem. Přátelé jí do malého krámku přivezli i nový pas a poradili jí, aby raději cestovala vlakem. Sami seděli ve vedlejším kupé a netrpělivě čekali na pasovou kontrolu.

V chodbičce vagónu se ozval ruch. Starší muž přestal číst a podíval se z okna.

„Hranice, milostivá.“

Jen to dořekl, otevřely se dveře kupé a v nich se objevili dva uniformovaní celníci.

„Dobrý den… celní kontrola. Prosím, vaše cestovní doklady!“ řekl menší z nich.

Starší muž mu podal pas a všemožně se snažil vypadat klidně a nezúčastněně. Celník si pas zběžně prohlédl a vrátil mu ho.

„Děkuji.“

Pak se naklonil k Reinové a vzal si její pas. Prohlížel si jej o něco pozorněji a Reinová se na něj přitom klidně dívala. Nakonec celník v pase, který byl už velmi použitý a ohmataný, zalistoval a pak jej Reinové s úsměvem vrátil.

„Váš pas je už dost opotřebovaný, měla byste si brzy pořídit nový, milostivá.“

„Udělám to,“ usmála se Reinová.

Celník ještě sjel pohledem na kufr staršího muže a na příruční zavazadlo Reinové. Reinová vstala a chtěla mu kufřík podat.

„Není potřeba,“ řekl celník a zasalutoval. „Šťastnou cestu!“

Jen za sebou celníci zavřeli, starší muž si ulehčeně vydechl:

„Fuj! To jsem se zapotil.“

Reinová se na něho podívala.

„Proč? Byli přece velmi korektní.“

Starší muž se k ní spiklenecky naklonil.

„Já vám to prozradím, milostivá. Mám v kufru jakýsi dárek pro manželku a nepřihlásil jsem ho k proclení.“

„Už můžete být klidný,“ řekla a spokojeně se natáhla do polštářovaného sedadla.

„Ovšem …“ souhlasil muž, „ale vy nemáte představu, jaké je to příjemné vzrušení. Člověk má takový pocit, že zase vyhrál jednu malou bitvu. Mně přitom přece vůbec nejde o ten pakatel za clo, ale je to taková krásná mužská hra. Chápete, milostivá?“

Pokrčila rameny a muž rychle pokračoval:

„Obávám se, že vy ženy tuhle věčnou mužskou touhu, vést malé či větší války, ani nemůžete správně pochopit …“

„Proč?“ přerušila ho a přejela si rukou po vlasech. „Snad proto, že se naše války odehrávají výhradně v kadeřnických salónech?“

Starší muž zvedl omluvně ruce.

„Milostivá promine, ale právě proto.“

Reinová se podívala z okna.

Rakousko je přivítalo nížinou, modrou oblohou a sluncem.

„Krásný den,“ řekla a v její tváři ještě dlouho zůstal stín úsměvu.

56

„Tak vám řeknu, Mayere,“ a komisař Wollmann se poškrábal na skráni, „že ta Reinová není Pihovatá Bětka. Vyšel jste naprázdno.“

„Teď už si taky myslím,“ souhlasil klidně Mayer. „Neměli jsme se do toho vůbec plést.“

„Až budete dělat soukromého detektiva, pak si můžete vybírat.“

„No, právě… ale stejně by mě zajímalo, kam se ta ženská mohla vytratit.“

„Chytat špióny nebyla nikdy jednoduchá záležitost, Mayere.“

Inspektor Mayer chvíli pokyvoval hlavou a potom řekl:

„Včera jsem se dozvěděl, že ten americký seržant…“

„Co vám přebral tu slečnu z Tivoli?“ usmál se Wollmann.

„Právě ten,“ přikývl Mayer. „Šel prý za katr… zapletl se do koksu. Chytili ho, když měl u sebe asi dvacet pytlíků hašiše.“

„Podívejme se!“ podivil se komisař. „To budete asi chtít volno, ne?“

„Myslel jsem na to, pane komisaři. Aby slečna nebyla tak opuštěná.“

Komisař vlídně přikývl.

„Máte ho mít… ale dejte pozor!“

Mayer se na něho tázavě podíval.

„Máte na ženský teď smůlu,“ pokračoval Wollmann. „Když jste nechytil Reinovou, aby třeba slečna z Tivoli nechytila vás.“

„Každý se musí jednou chytit, pane komisaři,“ přesvědčeně prohlásil Mayer. „I ta Reinová …“ usmál se a dodal: „I já.“

Vstal a chystal se k odchodu. Na psacím stole zazvonil telefon.

„Slyším …“ řekl Wollmann do sluchátka.

A když sluchátko opět položil, téměř melancholicky poznamenal:

„Máte smůlu, Mayere … volal pan Jochen Neumaier z Úřadu pro ochranu ústavy. Musíte ještě počkat, pánové mají nějaké přání.“

Inspektor Mayer se složil do křesla a zaúpěl:

„Zase ženská?“

„Ne …“ usmál se komisař. „Tentokrát je to prý nějaký podvodník…“

„A vy jim věříte?“

Komisař se na něho podíval a rozhodil rukama.

„Ani slovo. Ale co můžete dělat?“

Inspektor Mayer objektivně uznal, že nemůžou dělat vůbec nic, zkřížil ruce na prsou a trpělivě čekal na Jochena Neumaiera.

57

Výlet na Černé moře dobře začal, ale špatně pokračoval. Přestože počasí nebylo nijak špatné a vál jenom mírný vítr, který proti nim zvedal sotva metrové vlny, dostal mořskou nemoc nejdříve inženýr Mašita a zanedlouho i Halva.

Oba se lítostivě dívali na nedaleké pobřeží a hekali a hekali… Bratr tlustého hoteliéra je udiveně pozoroval.

Tihle Angličani vypadají, jako by viděli moře poprvé.

Anglicky znal jenom několik slov, přesně tolik, co mu jeho bratr stačil v noci předříkat, a ta se mu právě teď na nic nehodila. Proto jim předvedl jakousi pantomimu, v níž se jim snažil nabídnout cestu zpátky.

„Proč?“ zaškytal Halva. „Je to hezký výlet.“

Turek to správně pochopil, pokrčil rameny a pokračoval v cestě.

„Snad bychom raději měli jít pěšky,“ vyčerpaně zašeptal Mašita.

„Vydržte, kamaráde,“ zaúpěl Halva a znovu se naklonil přes nízkou palubu kutru. Mašita se na něho podíval a hned ho následoval.

Turek jim naznačoval, aby se najedli, že to pomůže. Jenomže jim stačila pouhá zmínka o jídle, aby dostali další křečovitý záchvat dávení.

V noci vyčerpaně usnuli. Když se probudili, zjistili, že kutr je zakotvený u břehu. V této poloze jim připadal docela přijatelný, protože se ta protivná příď před nimi už tak pitomě bez přestání nezvedala. Turek jim nabídl doušek ostré kořalky a plný talíř jídla. A oni s údivem zjistili, že se s chutí najedli.

S novým elánem mu pokynuli, aby pokračoval v cestě. Jenomže Turek zavrtěl hlavou a ukázal opačným směrem.

„Turkey konec … Bulgaria mare,“ řekl rozhodně.

„To právě potřebujeme, hošíčku,“ poznamenal Halva. „Jen jeď!“ přikázal a doprovodil svá slova výmluvným pohybem.

Alláh s vámi, řekl si Turek, zaplatili jste, máte právo poroučet. Potíže padnou na vaši hlavu! A vydal se do bulharských pobřežních vod. Měl rozum a raději riskoval potíže u bulharského pobřeží, než plavbu s kutrem, jehož kvality moc dobře znal, na širém moři.

Samozřejmě to netrvalo tak dlouho a narazili na bulharskou námořní hlídku v rychlém člunu.

A to bylo přesně to, co předpovídal Turek a co potřebovali oba mořskou nemocí zmožení Češi. Až v bulharském přístavu prohlásil Halva spokojeně inženýru Mašitovi:

„Tak, pane inženýre, tohle je definitivní konec akce ,Jitřenka‘.“

„Po nějaké jitřence je mi právě teď houby,“ mávl rukou Mašita. „Ale můžu vás ujistit, že mě už nikdy nikdo na žádnou loď nedostane. I kdyby mě stokrát chtěli ukrást…“

58

Na ploše letiště v Ruzyni, kam se vlastně ani nesmí, čekali dva muži. Oba byli v civilu a čekat tam zřejmě směli. Moc toho nenamluvili, většinou se stále dívali po obloze.

Konečně přiletěl speciál ze Sofie a z něho vystoupili dva cestující. Ten první byl inženýr Mašita a druhý byl Petr Halva. Mašita čekající muže neznal, avšak Halva se hned k jednomu z nich rozběhl.

„Držel jsem se vašich rad,“ řekl dlouhánovi, když mu ocumlal ušní lalůček.

„A dobře jste udělal, Petře,“ pochválil ho dlouhán.

„Vítám vás domů, Petře,“ ozval se druhý muž trochu důležitě. Měl na tu důležitost právo, řídil totiž Halvu celých těch deset let. Byl to onen plukovník, jímž ho Gitta občas strašila.

Inženýr Mašita stál trochu rozpačitě opodál. Plukovník k němu přistoupil a podal mu ruku.

„Poděkujte Petrovi, pane inženýre,“ řekl s úsměvem.

„Za co, prosím vás?“ podivil se Mašita. „Že jsem se zhubnul o pět kilo?“

„Ne…“ řekl dlouhán. „Že jste se nezhubnul docela.“

„Vy mi něco vysvětlujte, kamaráde,“ zamával rukou inženýr. „Ušel jste někdy za den přes padesát kilometrů a potom se ještě plavil v neckách přes Černý moře?“

„To ne,“ přiznal se dlouhán.

„Tak vidíte!“ konstatoval Mašita. „Ale jinak už vím, o co šlo.“

„Pak je to v pořádku,“ řekl plukovník.

„Není…“ ozval se Halva. „Co je s Gittou?“

Dlouhán se podíval na hodinky a řekl:

„Když nebudete spěchat domů, tak se to za půl hodiny dozvíte.“

Za půl hodiny přistálo letadlo z Vídně. Na konci skupiny cestujících šla Gitta Reinová. Jakmile zahlédla Halvu, rázem se stalo z elegantní rusovlasé dámy vzrušené děvčátko. Upustila kufřík a vrhla se Halvovi kolem krku.

„Petře!“ vykřikla.

Její projev byl tak spontánní, že překvapil nejen Halvu, ale i oba muže z československé rozvědky.

„To jsou věci, co?“ řekl dlouhán plukovníkovi. Plukovník sice mlčel, ale věci to byly …