Antonín Karous

Antuka má barvu krve

„Rád bych tě poprosil o laskavost,“ vyhrkl Vrbas místo pozdravu a rozvalil se na židli, která pod jeho dobrými sto dvaceti kilogramy zoufale zaúpěla.

„Žádej cokoliv, Karlíčku,“ řekl jsem.

Kapitán Karel Vrbas byl nejen nejtlustší, ale nejspíš také nejlepší vyšetřovatel dopravních nehod, jakého jsem kdy poznal. Navíc báječný chlap s obdivuhodným smyslem pro humor. Jeho sympatický smích často duněl neutěšenými chodbami městské správy a zvedal lidem náladu i v situacích, kdy se dalo na napjaté nervy brnkat jak na harfu a všichni byli utahaní jako psi.

„Totiž,“ začal nezvykle vážně, „někdy mám pocit, že už tak trochu blbnu, víš? Když člověk dělá moc dlouho do jednoho oboru, ztrácí soudnost, to je myslím fakt. Tak jsem myslel – jestli máš ovšem trochu času a chuť se na to podívat… Víc hlav, no, znáš to přece.“

„Samozřejmě.“

S funěním se sehnul pro aktovku a vytáhl útlý vyšetřovací spis. „Ono je to teda jasný jako studánka. Vobyčejnej zbytečnej smrťák, jakejch je denně spousta. Jenže mně se ti na tom něco nelíbí, a nejhorší je, že nemám ani ponětí co. Třeba to trkne tebe, nebo možná taky řekneš, že slyším trávu růst a měl bych si vzít dovolenou. A já tě na mou duši poslechnu…“

Venku za poněkud umatlanými okny právě zuřilo jaro. Břízka, vyrostlá ze střešního okapu protějšího domu, se čisťounce zelenala a křik ptáků přehlušoval rámus dopravy hlavního města. Ale do té vzpomínané dovolené bylo ještě náramně daleko. Zastrčil jsem růžové desky do pravé zásuvky psacího stolu. Zbytek času do chvíle, než Vrbas zděšeně pohlédl na hodinky a pak odcválal s mrštností, kterou by v tom brontosauřím těle nikdo nečekal, jsme vyplnili hovorem o fotbale a o šancích Bohemky na titul mistra ligy.

Zůstal jsem v kanceláři sám, květnový vítr si pohrával se záclonou, i telefon dokázal být neuvěřitelně dlouho zticha. Pustil jsem se do četby protokolů komentujících tečku za jedním lidským osudem. Čtrnáct dní už uplynulo od chvíle, kdy si jistý čtyřiadvacetiletý Jiří Slíma vypůjčil od svého otce škodovku – mimochodem, tatínek mu dával vůz k dispozici ochotně a celkem automaticky, sám už jezdíval jen nerad a málo – a v pátek pozdě večer vyrazil směrem ke Karlštejnu. Proč a kam jel, se zjistit nepodařilo. Faktem však zůstává, že kousek za Slivencem, v místech, kde silnice v ostrých serpentinách klesá dolů do údolí Berounky, dostal automobil nezvládnutelný smyk, přerazil několik patníčků, vyletěl ze silnice, skutálel se ze skalního svahu a dopadl asi o padesát metrů níž. K výbuchu benzínové nádrže, oblíbenému efektu z dobrodružných filmů, sice nedošlo, ale to Jiřímu Slímovi moc nepomohlo. Zabít se může člověk jen jednou…

Běžná zprávička z černé kroniky. Přesto na mě dost zapůsobila, možná proto, že Vrbas dokázal i ty nejúřednější protokoly psát čistým, sugestivním jazykem nebo protože bylo jaro; čas, kdy lidé nemají umírat, zvlášť když je jim teprve čtyřiadvacet let. Popis místa, fotodokumentace, znalecké posudky. Hladina alkoholu ve Slímově krvi byla v mezích normálu, mládenec byl zdráv, či přesněji, žádnou chorobu, která by mohla nehodu vysvětlit třeba kratičkou ztrátou vědomí, se při pitvě objevit nepodařilo. Vůz – upřímně řečeno, nikdy jsem nepochopil, že z takové hory šrotu dokážou odborníci vůbec něco vyčíst – tedy vůz byl prý před havárií také v pořádku…

Pokusil jsem si celou tu tragédii představit. Venku tma, silnice je lesklá a mokrá, jen chvílemi se ve světlech reflektorů zabělá kmen stromu natřený vápnem. Zelenavě zářící přístrojová deska. A pak najednou bác… Co se mohlo stát? Nezvládl vůz v nečekaně ostré zatáčce? Vběhlo mu něco do cesty? Zajíc nebo srnka? Další a další strojopisné řádky protokolů; pečlivost, s jakou byl celý případ zpracován, byla obdivuhodná. Záznam o vojně sděloval, že Jiří Slíma sloužil dva roky jako řidič, podle posudků – velmi dobrý a zkušený řidič. Nebyl to tedy žádný mladý blázínek, který si s čerstvě oschlým řidičákem hraje na Nikiho Laudu… Z ničeho nic bylo půl jedné odpoledne a mimořádná porada. Musel jsem připravit seznam všech šetření prvního kvartálu, hodiny letěly, telefon zase drnčel každých pět minut, a tak jsem na Vrbasův případ dokázal na chvíli docela zapomenout.

V půl čtvrté mi zavolal.

„Tak co, koukal ses na to?“

Vysvětlil jsem, že jen tak zběžně, seriózní komentář že dodám až zítra ráno.

„No jo, ono to vlastně nespěchá, já jsem jen na starý kolena nějak zvědavej. Mimochodem, znáš tuhle? Do omšelýho lokálu třetí cenový skupiny vleze podnapilý pán a…“

Anekdota zašuměla po drátech pronásledována bouřlivým smíchem, který trhal ušní bubínek. To ovšem byla kamufláž, v podstatě bylo jasné, že Karlu Vrbasovi záleží na mém úsudku mnohem víc, než jsem si původně myslel. Dobrá, má ho mít.

Cestou domů jsem přemýšlel o zvláštním jevu, který by se dal nazvat šestým smyslem kriminalisty. Nebo spíš je to takový léty vytříbený cit, který dává povely dřív, a často přesněji, než klasická exaktní úvaha. Jednou jsem se kapitána Melhause, který kdysi vedl perfektně fungující protikapsářské oddělení, ptal, jak vůbec v davu obchodního domu pozná člověka pasoucího po cizích peněženkách. To se nedá tak vysvětlit, připustil rozpačitě, zkrátka kapsář je nějaký jiný…

Prostě jsou věci, které se nemohou napsat do učebnic, či jakkoliv sdělit, to jen patnácti – dvacetiletá praxe naučí vyšetřovatele, aby registroval zlomkovou změnu tóniny v hlase a uvědomil si – pozor, teď mi ten chlapík nejspíš lže – nebo rozpoznal úlek v lehkém zachvění očních panenek. Vzpomínám na jednoho starého antropologa v kriminalistickém ústavu. Pokud jste někdy slyšeli o metodě nazývané superprojekce – to je takové na pohled dost elegantní promítnutí fotografie nalezené lebky do tváře pohřešovaného člověka –, možná vám to připadalo celkem jednoduché. Jenže to už je jen taková smetánka, zlatý hřeb důkazu, kterému předcházelo neobyčejně piplavé vyšetřování. Proto se na výsledky musí čekat někdy třeba i rok. A představte si, že tenhle starý pán příslušnou lebku prohlédl, pak vzal objemný štos portrétů lidí, po nichž se v posledních letech pátralo, prolistoval je asi tak jako karbaník, který si chce ověřit, že karty jsou nepoškozené a všechny, a pak vytáhl jednu či dvě fotografie a povídal: No jo, nejspíš to bude ono, pozítří se zastav pro předběžnou zprávu. A nejneuvěřitelnější na tom bylo, že téměř vždycky měl pravdu…

Večer jsem se ve své staromládenecky zařízené garsoniéře uvelebil do křesla a před oněmělou televizní obrazovkou zase dal do čtení spisu z dopravky.

Nehoda byla nahlášena na okresní správu Praha-západ až v deset hodin dopoledne. Na první pohled zvláštní; pokud si člověk neuvědomil, že úzká silnička nebyla příliš frekventovaná, a navíc, že havarovaný automobil nebylo z vozovky vidět, pokud si člověk nevšiml zurážených patníků, nezastavil a neudělal těch pár kroků k okraji srázu.

Výjezd Bezpečnosti, zbytečný sanitní vůz, cvakání závěrek fotoaparátů. A tady, v příloze, plné vylepených fotografií o rozměrech dvanáctkrát dvacet centimetrů, jsem konečně našel to, co se starému Vrbasovi asi na případu nezdálo.

Snímek připomínající neforemnou šlépěj sněžného muže byl pro nějakou trasologickou identifikaci zcela nepoužitelný. Oválný důlek do bláta, vyplněný loužičkou kalné, špinavé vody. Vlastně vůbec nic zvláštního. Až na to, že šlépěj porušila rýhy způsobené padajícím vozem. Někdo se tedy k troskám škodovky přiblížil, a svědek, který nehodu ohlásil, to určitě nebyl.

Bylo už dost pozdě, nejvyšší čas jít spát, ale já nemohl usnout a přemýšlel jsem o tom, proč ten neznámý člověk, jenž se první o havárii dozvěděl, nepovažoval za vhodné alespoň zvednout telefon.

Květen je snad jediný měsíc v roce, kdy mi časné vstávání nepůsobí mimořádné utrpení. O hodinu dříve než obvykle jsem vyrazil z domu, to proto, abych stihl návštěvu na dopravce.

Vrbas už kraloval za svým obrovským psacím stolem a na první pohled připomínal Buddhu.

„Takhle brzo po svítání,“ pravil překvapeně, „jsem tě ještě v životě neviděl. Jsi zdráv?“

Poděkoval jsem za optání a ujistil ho, že se cítím výborně.

Buddha se majestátně zvedl a pustil se do vaření kávy. Připravil šálek téměř koncentrovaného kofeinu.

„Spusť,“ navrhl.

Chvilku jsem hledal nejsprávnější slova: „Myslím, že u dopravních nehod to tak časté nebude, ale u jiných případů je to běžné jako houska na krámě. Lidé si neradi pálí prsty, riskují nepříjemnosti a volný čas. Já si to představuju takhle. Nějaký chlápek, dejme tomu houbař, co hledá májovky, nebo pejskař, který venčí voříška, na ten havarovaný auťák narazí. Pochopitelně, jde se podívat, jestli nemůže pomoct, sáhne na tep, koukne na nepřirozeně zalomený vaz a je mu jasný, že hra je dohraná. Pro klid svědomí ještě možná nakoukne do roztřískaných okének, jestli někde mezi sedadlama neleží zraněné dítě, a pak peláší pryč, jako by mu za patama hořelo. To tak, sepisovat výpovědi, svědčit u soudu a bůhvíco ještě. Tomu mrtvýmu řidiči je přece docela jedno, jestli ho objeví o hodinu dřív či pozdějc…“

„Jo,“ zavrčel kapitán nepříliš spokojeně, „to mě taky napadlo. A co dál?“

Připadal jsem si chvilku jako studentík na stupínku. „I ta podivná brzdná dráha se přeci dá snadno vysvětlit. Třeba mu něco vběhlo do cesty. Zajíc nebo srnka. Tak na to dupnul…“

Sám jsem cítil, že to nezní moc přesvědčivě, a tak jsem se raději sklonil k šálku stydnoucího jedu, kterému Vrbas říkal káva.

Buddha si opřel bradu o spojené ruce a neurčitě se zahleděl kamsi do neznáma.

„Víš,“ začal tiše, „já už v autohaváriích dělám skoro pětadvacet let. Zvykl jsem si. Ale nejen já, všichni jsme si zvykli, že auta zabíjejí. Když třeba ve městě padne někomu na hlavu utržená římsa, lidé se otřesou hrůzou, ostražitě se budou rozhlížet po fasádách a dlouho, dlouho si budou ten případ pamatovat. I když se takové neštěstí stane sotva jednou za deset nebo za dvacet let. Ale novinové zprávy o tom, že každičký víkend stojí pět, sedm, někdy i víc životů, to se bere jako samozřejmost a téměř nikoho to nevyvede z míry. Zkrátka, chtěl jsem říct asi tohle. Když si nějakej tvůj známej, dejme tomu pan Novák, pustí doma plyn a otráví se, vyslechneš to předem se značnou nedůvěrou. Ale copak, takovej veselej člověk, kdo by to do něj řek? Nechal dopis na rozloučenou? Vážně, nezdá se vám to nějaký divný? A kriminálka taky, když přijede na místo, bude brát všechno jako vraždu, dokud se nepřesvědčí o opaku. Teď si ale představ, že stejnej Novák nedá přednost tramvaji. Pokrčíš rameny a řekneš – chudák. Ani tě nenapadne pochybovat…“

Do značné míry měl kapitán Vrbas pravdu. Aspoň pokud se týká reakce veřejnosti. Jenže to je přece pochopitelné, že člověku otrne, když je něčeho příliš mnoho. Novinová zpráva o prvním nešťastníku, kterého porazil automobil, určitě vyvolala značný ohlas. Konečně o tom svědčí i slavný anglický praporkový zákon…

„Tobě se to vysvětlení se zajícem nelíbí, co?“ zeptal jsem se opatrně.

Buddha zavrtěl hlavou. Pak vytáhl z psacího stolu velikánský plán, jehož fotografickou zmenšeninu jsem si prohlížel ve spisu.

„Podívej,“ řekl a ukázal na místo, kde byly do asfaltu vedřeny tmavé brzdné rýhy. „Dejme tomu, že na to dupnul kvůli srnce. Když šel auťák do smyku, pedál povolil, konečně, byl to zkušenej řidič. A teď, koukej, tady už začíná zatáčka. Jestli na tom prvním místě brzdil předčasně, tady už musel zpomalit doopravdy. Ale on nic, klidně si to šine dál. Ani se nepokusil natočit kola do vozovky. Prostě rovnou ze stráně dolů, jako sebevrah. Proč?“

„Byla přece tma, že? Třeba si o to zvíře rozbil světla.“

„Ne. To laboratoř vyloučila.“

„Tak mu prostě vyplivla pojistka. Najednou bác, jel poslepu. Nejdřív se polekal, pak zkoušel vyrovnat auťák a dál pokračovat po paměti, ale byl tam ten sráz…“

„Přes celou havárii zůstala elektrika neporušená. Kdyby se nevybila baterie, tak reflektory svítily ještě ve chvíli, kdy jsme na místo přijeli.“

Čas letěl, dávno už jsem měl být ve své vlastní kanceláři, ale případ mě vážně zaujal. Konečně jsem Vrbase dokonale chápal. Čert vem pravděpodobnost jedna ku deseti nebo jedna ku stu, na tom přece nezáleží. Pocit, že něco neklape, prostě nedá pořádnému vyšetřovateli v noci spát…

„Karlíčku,“ řekl jsem vážně, „teďka na rovinu. Nevykládej, že jsi čekal, jak ti případ geniálně objasním, nebo že najdu něco, co takovýmu zkušenýmu lvovi uteklo. Tobě šlo jen o to, abych to přečetl. Dobrá, stalo se. A co ode mě chceš?“

Chvilku bylo v místnosti naprosté ticho.

„Nedáš si ještě šálek?“ zeptal se vyhýbavě.

„Proboha, ne! Co chceš?“

„No, totiž, já vím, je to otravování. Jenže jako dopravák zkrátka nemám tu kompetenci. Případ je jednou uzavřený a basta. Ale kdybys na to koukl ty. Co to bylo za kluka, rodina, zaměstnání, kamarádi…“

„Karle, to co chceš, je práce pro celej tým. Proč si nepodáš normální žádost k přešetření? Copak se můžu do něčeho takovýho pustit jako soukromník? Nemůžu dělat nic, co mi šéf normálně nepřidělí…“

„Už přidělil,“ řekl kapitán.

„Prosím?“

„No, jako že formality máme za sebou. Náčelník souhlasí, abys ten případ prošetřil…“

„Ježíšmarjá, a k čemu celá tahle komedie?“

„Promiň,“ vztyčil se Vrbas v celé své výši třetihorního netvora, „ale jaká komedie? Chtěl jsem tě seznámit s materiály pořádně. Doufal jsem, že do toho dostaneš větší chuť, než když se bude zdát, že jsem tě obešel.“

„Dobrá,“ hlesl jsem. „Tak mi přeci jen udělej ještě jeden ten svůj smrťák. Mám dojem, že ho potřebuju…“

Neděle utlumila provoz v pražských ulicích, rosou zvlhlé střechy domů osychaly pod paprsky ranního slunce. Když člověk nikam nespěchá a po dlouhé době nemusí časně vstávat, budí se zpravidla daleko dřív, než je nutné. A tak jsem si v pohodě v posteli pročítal cyklostylovaný adresář volejbalových mužstev první třídy městského přeboru. Sparta, Lokomotiva, Humanita, Slávia VŠ, Podolí a tak dál. K tomu jména trenérů a jednatelů, adresy hřišť s podrobným popisem, jak se k nim dostat. Dozvěděl jsem se, že TJ Dlabačov má své kurty zapuštěné do petřínských strání, doporučená doprava jsou tramvaje 22 a 8 nebo autobusy 217 a 143. Z dlabačovské stanice se pak musí pěšky pokračovat podél Strahovského kláštera, pak po vyhlídkové cestě nad Seminářskou zahradou a přibližně po dvou stech metrech odbočit doleva dolů… Rozhodl jsem se k opačné pouti, od Újezda. Konečně, bude to docela příjemná procházka. Jak je to vlastně dávno, co jsem se takhle chystal na volejbal naposled? Moc. To se ještě hrávala první liga venku a Československo si z mezinárodních soutěží přiváželo medaile.“

Zazvonil telefon. Bylo mi docela jasné, jaký hlas se ozve na druhém konci drátu, stejně jako to, že nakonec nedokážu dostatečně přesvědčivě odmítnout pozvání na nedělní oběd a na čaj v rodinném kruhu a že pak bude zhola nemožné se nějak taktně ztratit. Promiň, Helenko, řekl jsem si v duchu a hodil přes přístroj polštář. Ještě nejméně desetkrát tlumeně zabzučel a pak zmlkl.

Prolistoval jsem tabulkové výsledky Dlabačova z minulých sezón. Bylo z nich patrno, že si družstvo nevede v soutěži tak špatně. Sedmé, čtvrté, páté místo. Taková horní polovina tabulky, vloni dokonce skončili jako druzí s pouhou jednobodovou ztrátou za vítězným, a tedy postupujícím celkem. Fajn. Aspoň něco uvidím…

Znovu se ozval telefon a já ho bezelstně zvedl.

„Prosím tě, kde jsi byl?“

Vysvětlil jsem, že nejspíš v koupelně.

„No, jen aby. Doufám, že s dneškem počítáš. Kdy se sejdem?“

Mlčel jsem a Helena lehce znejistěla.

„Naši tě nabeton čekají. Už ses tu neukázal, ani nepamatuju.“

„To víš, služba.“

„Jen nepovídej, pořád se na něco vymlouváš. Tak přesně ve dvanáct, jo?“

„Podívej, Helenko, ona je taková výjimečná situace…“

„Já už toho začínám mít dost. Toho tvýho sobectví. Všechno je ti přednější než já. Jestli dneska nepřijdeš, tak je mezi námi konec…“ Rozplakala se do sluchátka a já řekl, ať nebrečí, že přijdu ve dvanáct, ale asi brzo uteču…

Zavěsil jsem, abych se vyhnul další diskusi. Čas, do té doby mile malátný, nasadil ostruhy. O čtvrt hodiny později jsem byl venku z domu, abych se stačil autobusem dokodrcat do bohnického sídliště. Usmíval jsem se, chválil zařízení pokojů, potom u slavnostně prostřeného stolu zhltl svíčkovou – mimochodem vynikající – a třásl se netrpělivostí při kávě, abych se mohl včas rozloučit a vypadnout ven provázen vyčítavým pohledem slečny Heleny.

„Myslela jsem, že si večer zajdem do biografu.“

„Příště, opravdu, mám toho moc.“

Autobus, přijíždějící k zastávce jako na zavolanou, mi ušetřil poslední peníze za taxíka. Dlabačov, vyhlídková cesta, staré petřínské schody. Na hřiště jsem dorazil čtvrt hodiny před oficiálním začátkem zápasu.

Nikdo nechtěl vstupné. Na antukovém kurtu zvonil míč, neměl jsem ani tušení, jaké dresy komu patří, ale soudil jsem, že to se časem pozná. Stal jsem se jedním z přibližně dvaceti neplatících diváků. Osobitá společnost. Především řada kočárků se spícími nemluvňaty, jejichž přítomnost se dala vysvětlit jen nehoráznou nudou povinně se procházejících tatínků. Pak pár penzistů s unavenými pejsky a parta lidí evidentně se zajímajících o volejbal. Ti seděli na lavičkách nejblíž hřišti, stejně jako hrstka docela pohledných děvčat.

Z chátrající dřevěné boudičky se vynořil muž v bílé teplákové bundě a s odznakem rozhodčího na prsou. Zdviženým palcem naznačil, že začíná poslední minuta rozcvičky, a s odborným zájmem srovnával zápis utkání se soupiskou. Pak ostře zahvízdal, vylezl na empire a utkání začalo.

„Jo,“ ozval se tichý hlas starého pána stojícího vedle mě, „dneska to bude těžký.“

„Pročpak?“ zajímal jsem se.

„Vlastně nejen dneska,“ zabručela nelogická odpověď.

Po urputné a dlouhé výměně servisů konečně padl první bod. Hosté vedli jedna nula. Pak už šlo všechno jednotvárně; šňůra míčů beznadějně tlučených do zavřených bloků, oddechový čas a vzápětí ještě jeden. Teprve na třináctce se podařilo Dlabačovu pohromu trochu ubrzdit, snížili na třináct sedm, ale to už byla taková labutí písnička. Po dvou velmi elegantních plachtících servisech byl první set ztracen.

„Měl jste pravdu,“ řekl jsem s respektem.

„Jakpak by ne. Dyť to nemá kdo zvednout!“

„Neříkejte, ten nahrávač je snad docela slušný.“

„V poli možná jo, ale vycvrnknout to nedovede. Potřeboval by plavací blánu mezi prstama… Chudák Slím.“

„Kdo prosím?“

„No přece Slímák. To byl plejer od pánaboha. Takový už se neroděj.“

Mlčel jsem. Dlabačov zatím přes zoufalou bojovnost prohrával druhý set a starý pán se rozpovídal.

„Ten měl na extraligu, na to můžete vzít jed. Takovej talent. A přitom začínal pozdě, pamatuju, když poprvé přišel sem, to už mu bylo takovejch osmnáct, a neuměl do toho pinknout. Jenže za čtvrt roku už s klukama jezdil na turnaje a občas hrál i v základu. Pak přišla vojna a to se dostal do Dukly.“

„Myslel jsem, že dělal řidiče,“ namítl jsem neopatrně. Vždyť jsem vlastně neměl Slímu znát. Můj partner si ničeho nevšiml.

„No, to samozřejmě taky. On nebyl v Liberci, ale v Lipníku. To není nic moc, hraje se tam po službě, ale Slímák je vytáh z krajskýho přeboru do druhý ligy. To bylo jeho dílo! Taky když odešel do civilu, zase spadli.“

Třetí set se vyvíjel pro Dlabačov příznivě. Mužstvo soupeřů poslalo na kurt hráče z lavičky, těm se nepodařilo zapadnout do tempa hry, za stavu tři jedenáct už zpětné střídání moc nepomohlo.

„Zaplať pánbu. Každej set bude dobrej. Jo, kde jsem to přestal. Z vojny se Slím vrátil jako hotovej hráč. A neměl málo nabídek. Do Slávie ho tahali, kdyby jen trochu chtěl, mohl bejt v reprezenťáku.“

„Proč nechtěl?“

„Protože měl rozum. Volejbal patří na sluníčko, ven pod voblaka, k řece. A ne do tělocvičny. Tam už není žádná legrace. Režim vrcholovýho střediska – ne, to by, pane, pro Jirku nebylo. Kárný opatření za přetaženou večerku nebo za vajgla zapomenutýho v pokoji – on dobře věděl, že by tam nevydržel ani tejden…“

Set poslední byl až krutě hladkou záležitostí. Patnáct dva vyhráli hosté, pozdravili, potřásli spoluhráčům rukama a odcválali. Hráči Dlabačova se tvářili zkroušeně. V hloučcích rozdurděně znovu a znovu slovně přehrávali důležité okamžiky zápasu. Starý pán, s nímž jsem si povídal, plivl do prachu a pravil: „Jeden chlap, a jak chybí. A nejen na hřišti…!“ Pak zamával na způsob pozdravu a zvolna kráčel k brance sportovního areálu.

Tatínkové odvezli své kočárky, penzisté odtáhli pejsky. Neměl jsem tušení, co bude následovat, a začínal jsem si mezi těmi propocenými špinavými dresy připadat nepatřičně. Nikdo si mě však nevšímal.

Kdesi uvnitř dřevěné boudičky šuměly sprchy a slečny (které nejspíš volejbal nikdy moc nezajímal a od chvíle, kdy se za své vyvolené hráče provdají, už nikdy zajímat nebude) se smíchem tahaly po rozdupaném dvorci koště.

„Tak už to, sakra, našťouchněte.“

Zprvu jsem nevěděl, co tahle věta znamená, ale jakýmsi zvláštním způsobem utišila hádky jako olej vylitý na hladinu rozbouřeného moře.

Halda starých hadrů a dek vzadu za šatnou odkryla své tajemství. Pod ní byl v obyčejném zahradnickém kolečku padesátilitrový sud, pečlivě obložený roztříštěným ledem. Smečař s jedničkou na triku odkudsi vykouzlil krásnou mosaznou pípu, jakou jsem naposled viděl coby kluk. Zvolna zašrouboval gintr do sudu, několikrát lehce poklepl jehlou na zátku a pak prudkým pohybem zarazil pípu dovnitř. Ani kapička nevystříkla nadarmo. Mládenec s jedničkou rozhodně nebyl žádný začátečník.

Pivo se smetanovou pěnou obdivuhodně rychle zahnalo roztrpčení z porážky.

„Ty si nedáš?“

Pokrčil jsem rameny.

„Jen se nežinýruj. Každá pomoc dobrá.“

Hodil jsem dvoukorunu do papírové kasičky a zhluboka se napil. Nejsem odborník. Ale kdyby se něco podobného čepovalo běžně v hospodách, asi bych velmi brzy skončil na malé klinice poblíž kostelíka svatého Apolináře.

Lavičky se seřadily okolo sudu jako kolem táboráku, zadrnčela kytara, lehký vítr šuměl v korunách stromů. Přepadl mě pocit neskutečné pohody a v duchu jsem se divil, že takováhle oáza naprostého klidu může být prakticky ve středu hlavního města.

„Dáš si ještě? No, jen se nestyď.“

Přijal jsem novou sklenici.

Kytara drnkala píseň, jakou jsem v životě neslyšel:

Nalej mi ještě tý svojí břečky,

ať zase vidím zelený křečky.

Mládenci z Dlabačova zpívali s chutí, nezdálo se, že by je podobný osud nějak děsil.

Prozatím vidím jen bílý myši,

to ještě nejsem na správný výši…

Rozhlížel jsem se kolem sebe a přemýšlel o krutě nezadržitelném běhu času. Možná že před třemi týdny, na úplně stejném místě jako dnes já, seděl Jiří Slíma a třeba zpíval docela stejnou písničku. To se ovšem ještě zápasy vyhrávaly.

„A kterej ty seš,“ ozval se z ničeho nic ten docela mrštný nahrávač, jenž by ovšem potřeboval plovací blánu mezi prsty u rukou.

I když jsem měl odpověď předem připravenou, zdála se mi v téhle náladě dost nepatřičná.

„Jo, toho sem určitě poslala Humanita. Na zvědy, co? Tak jim, kamaráde, vyřiď, že se nemají čeho bát. Bez Slímáka nemáme nárok.“

„Neposlala mě Humanita,“ řekl jsem.

„Tak kdo?“

„Disciplinární komise. Já jsem totiž ze sekce.“

Najednou bylo takové ticho, že v něm bylo slyšet i rychle slábnoucí zvuk rozechvělé kytarové struny. Na večerním nebi, vysoko nahoře se pod paprsky zapadajícího slunce stříbřitě leskl trup dopravního letadla. Vysokánský smečař, který mi nesl čerstvě natočené pivo, se zastavil v půli cesty.

„Sakra, proč?“

„To nic, formalita. Ale byly takové stížnosti ohledně prodávání zápasů…“

„Doprdele!“ Smečař mrskl půllitrem o zeď, z roztříštěného skla se rozstříkl gejzír pěny. „Tak jim pěkně vyřiď, že až budem hrát na smluvenej výsledek, tak to nepozná ani sudí. A že před tejdnem měl náš nejlepší hráč funus!“

Zábava byla pryč, ale zlost nebyla adresována mně, to jsem pochopil. Celý ten předstíraný cynismus, kytara a pijácké songy, to byl jen pokus zapomenout na to, co všechny tížilo, na co mysleli od chvíle, kdy se tady sešli, vlastně pořád od okamžiku, kdy se dozvěděli, že Jiří Slíma, nebo také Slím, Slímejš, Slímák, čertvíjak se mu přezdívalo na nejrůznějších turnajích, už nežije. Střepy ze sklenice rozřízly pytel vzpomínek.

„Pamatuješ, na Tornádu? Tam jsme hráli ve čtyřech a ve finále proti nám nastoupila kompletní Lokotka…“

„Nebo tenkrát na Dvou Řekách. Slím se vsadil, že…“

Historka za historkou, dávno už se setmělo a dlouhán mi šoupl do ruky nové pivo. „Sorry, ty za to přece nemůžeš…“

Snažil jsem se malinko debatu usměrnit. Například mě zajímalo, kam ten nešťastný večer vlastně Jiří jel.

„Copak to není úplně fuk?“

„Ne, počkej, já o tom taky přemejšlel. Chatu měl přece na úplně opačný straně.“

„Třeba měl nějakou novou holku, ne?“

Pomalu, pomaličku běžel čas a vcelku jsem se nic nového nedozvěděl. Slíma se živil tím, že jezdil u silničních staveb se samosběrem, to je takový ten obludný zametací vůz kombinovaný s vysavačem, místo si celkem pochvaloval, nebylo špatné ani na volný čas, ani na peníze. Už několik let si po večerech dodělával průmyslovku a chvástal se, že se přihlásí na vysokou. Měl vůbec veliké plány… Obdivuhodné množství vypitého piva začalo konečně stoupat hráčům do hlavy, znovu se ozvala kytara a trampské písničky. Tichounce jsem se zvedl s tím, že je nejvyšší čas jít domů.

„Počkej,“ řekl šedivý čtyřicátník, ve kterém jsem vytušil trenéra. „Svezu se s tebou.“

Hodiny z věže Svatovítského chrámu odbíjely půlnoc. Šli jsme dolů opuštěným parkem a v teplé květnové noci nám za zády teskně utichala Niagára.

Komu vášeň v srdci hárá, tomu není pomoci…

„Tak, a teďka na rovinu,“ ozval se trenér. „Co jseš zač?“

„Ze sekce,“ opakoval jsem nepřesvědčivě.

„Blbost. Za těch pětadvacet let znám každýho, kdo se motá kolem volejbalu, jako svý boty. A tebe jsem ještě nikdy neviděl.“

„Dobrá, jsem z kriminálky.“

„Co?“

Dole ve městě zařinčela noční tramvaj a na obloze zářily hvězdy.

„Neběží vlastně vůbec o nic. Ale kolem té havárie je ještě pár nepatrných nejasností, kterým bych rád přišel na kloub. Jen tak, pro pořádek.“

„Možná že jsem starej a nedůvěřivej chlap. Mohl bych vidět váš průkaz?“ To náhlé vykání mě zamrzelo. V bledém světle parkové lampy jsem vytáhl odznak kriminální služby.

„Stačí. No, já už tam nahoře chvilku přemejšlel, jestli mám o tom mluvit. Ale vy si to snad přeberete, když jste od fochu. Prostě na Jirkově pohřbu byla taky holka, s kterou v poslední době chodil. Zoufalá, zničená, nervy nadranc.

Zdála se mi hrozně opuštěná a ve snaze trochu ji postavit na nohy jsem ji, když bylo po všem, zatáhl do jedný vinárny na dvojitej koňak. A tam říkala takový divný věci. Teda já to přičítal především hysterii, ale když tvrdíte, že to možná snad ani tak úplně jasná bouračka nebyla…“ Park se téměř nepozorovaně změnil na město, stáli jsme na Újezdě a v opuštěných nočních ulicích zvedal jarní vítr prach.

„Co říkala?“

„No, jako že to někdo Slímovi udělal naschvál. Že ho zabili, protože jim nakoukl do jejich špinavýho krámu… Tak nějak to povídala.“

„Kdo jsou to oni?“

„Nevím, jak říkám, myslel jsem, že je to jen z nervů…“

„Kde najdu to děvče, jak se jmenuje?“

„Sakra, to je právě to, na co si celou cestu nemůžu vzpomenout. Jana, určitě, ale příjmení znám taky. Něco mi to připomnělo, když mi ji Slímák představoval. Ale čertví co. Kdybyste mě zabil…“

V dálce za mostem zazářily bledé jiskry z tramvajového pantografu. Já zatím psal na kousek papíru všechna telefonní čísla, na nichž je mě možné zastihnout, a sliboval si, že jednou, až si budu připadat dostatečně dospělý a důstojný, si pořídím vizitky.

„Můžete volat kdykoliv. A ještě taková maličkost. To tykání… tam nahoře, na hřišti, bylo docela fajn. Jmenuju se Petr Razím.“

„Dobře,“ velká teplá ruka mi zacloumala pravicí. „Tak já jsem nějakej Jarda Pechlát,“ řekl trenér.

V deset dopoledne jsem si zaskočil na dopravku za kapitánem Vrbasem. Tlouštík zajásal jako Caesare Borgia, kterému se po dlouhé době naskytla možnost někoho otrávit. Bez jakéhokoliv pobízení se nadšeně pustil do vaření kávy. V hlavě mi hučela včerejší písnička.

„Klidně mi nalej tý svojí břečky…“

„Cože?“ zeptal se Vrbas udiveně.

„Ať zase vidím zelený křečky…“

Kapitán se zachechtal, mávl rukou a postavil na stůl dva kouřící šálky s poznámkou, že takhle už ho dlouho nikdo nepochválil.

„Tak co je nového,“ zajímal se.

„Nic moc. V práci to vypadá v pořádku. Oblíbenej bezkonfliktní kluk, se smetákem se nedaj dělat žádný velký melouchy. I jinak byl dost opatrnej. Pokud je známo, ani naftu nekrad, nechtěl si pro takovou blbost zkazit posudek na vysokou školu.“

„A dál?“

„Volejbalista, prý talentovaný, většinu volného času strávil na hřišti. Mládenci tam v létě chodí jako normální lidi na plovárnu…“

„Co naděláš,“ podotkl kapitán, „asi to byl všechno nesmysl. Je mi líto, že jsem tě otravoval.“

„Vůbec ne. Ona totiž taky existuje jedna slečna. Zatím o ní nevím nic víc, než že se jmenuje Jana a že po pohřbu Jiřího Slímy tvrdila, že to nebyla žádná bouračka, ale docela obyčejná vražda.“

Vrbas na chvíli ztuhl a chvíli mě pozoroval zkoumavě jak psychiatr pacienta. „Mám tomu rozumět tak, že toho nechceš nechat?“

„V žádném případě,“ prohlásil jsem rezolutně.

Oddechl si tak vehementně, že se téměř zdálo, že splaskl. Pak, porušuje v jedné chvíli všechny nejnovější předpisy a příkazy, odkudsi vykouzlil láhev koňaku a nalil dvě skleničky.

„Na co?“ zajímal jsem se, když sklenky zazvonily.

„Na to, ať má ta holka nějaký opravdu neobyčejný příjmení. Už nejseš tak mladej, abys trávil dny hledáním nějaký Jany Novákový.“

Na pravidelné pondělní poradě u náčelníka vyšetřovačky se rozdělovaly úkoly na následující týden. Nijak zvlášť atraktivní úkoly. Předčasně vzedmutá vina bytových krádeží dávno před obdobím dovolených přesáhla kompetence jednotlivých obvodních oddělení.

„Vzhledem k tomu, že se vyloupené byty s dosti podobnou charakteristikou jednání pachatele objevují v nejrůznějších čtvrtích města, byla koordinací vyšetřování pověřena správa…“

Náčelníkův hlas jednotvárně šuměl a já si v duchu uvědomoval, co nás všechny čeká za otravnou práci. Nohy ušoupaně až po kolena, naděje na výsledek ne větší než na výhru ve sportce.

„Ztrácejí se především peníze a drobné cenné věci. Šperky, mince, známky, nevelké starožitnosti…“

V duchu jsem už cítil zvláštní vůni nákupních oddělení bazarů a starožitností a viděl nekonečné seznamy stovek, možná tisíců ukradených prstýnků a broží.

Vedením celého týmu je pověřen nadporučík Pražák…

Spadl mi kámen ze srdce.

„Poručík Razím…“

„Zde,“ řekl jsem tiše.

„Bude zajišťovat spojení s ústřední celní správou a prověří příslušný počet podezřelých ze seznamu, jehož čtením vás teď nebudu zdržovat.“

Připadal jsem si jak Mládkův křeček, poražený železniční vlečkou. Dopadlo to výborně. Nebude nutné nějak podstatně odkládat práci na Slímově případu.

„Při ověřování pohybu recidivistů mějte na paměti, že ke krádežím téměř pravidelně dochází vždy v sobotu, v době, kdy jsou majitelé příslušných bytů na víkendu. Pachatel používá planšetu, dózickým zámkům se vyhýbá…“

Porada skončila bez zbytečného debatování, nebyl čas na řeči. Vyrazil jsem z budovy, návštěva na celní správě byla vlastně jen takovou formalitou, vzájemná spolupráce při pátrání po ukradených vzácných věcech je už přesně zaběhnutá. Pak jsem obtelefonoval kurátory a pracovníky Bezpečnosti mající na starost ochranný dohled a získal adresy zaměstnání všech mých čtyř recidivistů. Během dopoledne se mi z podezření podařilo vyloučit tři, nakonec i čtvrtého, který, jak jsem zjistil na ústřední evidenci obyvatelstva, před měsícem zemřel.

Vrátil jsem se do kanceláře s příjemným pocitem, že pro dnešek mám hotovo.

„Hele, už tě nejmíň čtyřikrát volal ňákej chlap. Odmítá nechat vzkaz a mluví tak tajuplně, jako kdyby se chtěl přiznat k vraždě Otýlie Vranský.“

Na lístečku založeném do psacího stroje bylo naklepáno jméno. Jaroslav Pechlát. O třicet vteřin později jsem ho měl na drátě.

„Tys mi dal,“ ozval se známý hlas. „Já kvůli tomu nemohl usnout do tří do rána, myslel jsem, že se mi hlava rozskočí.

Ta skleróza, kamaráde, to je svinstvo. Nic dobrýho nás nečeká.“

„No a?“

„Pak jsem na to přišel při čištění zubů. Úplně z ničeho nic! Ryzcová se jmenuje. Jana Ryzcová! Bylo mi to povědomý, protože na vojně se mnou sloužil svobodník Ryzec. Úplnej pitomec, ale to sem nepatří…“

Zvedl jsem oči ke stropu místnosti a v duchu děkoval, že se přání pronesené při koňakovém přípitku nakonec vyplnilo. Ryzec není nijak zvlášť obvyklé jméno.

Ovlivněn sci-fi literaturou svého dětství, představoval jsem si vždycky samočinný počítač jako cosi nesmírně ohromného, celá patra a budovy navzájem propojené mohutnými kabely, které pomocí vysokého napětí rozsvěcují umělou mysl.

Přístroj, před nímž jsem stál, se však ze všeho nejvíc podobal televizoru kombinovanému s kufříkovým psacím strojem.

„Jméno?“ zeptal se technik.

„Ryzcová Jana.“

„Věk?“

Pokrčil jsem rameny. Něco mezi šestnácti a šestatřiceti lety.

Svobodná? Povolání? Vzdělání? Řekl jsem, že nevím.

Technik se otočil ke klaviatuře a cosi vyťukal. Přístroj odpověděl prakticky okamžitě. Adresy zasvítily na obrazovce a ze skříňky vylezl pás širokého, po stranách dírkovaného papíru. Technik ho odškubl se stejnou samozřejmostí jako pokladní v samoobsluze účtovací blok a řekl: „Na shledanou.“

Stál jsem ho pětaosmdesát vteřin strojového času.

Dívek příslušné věkové kategorie a jména bylo v republice dvanáct. Z toho přihlášených v Praze k přechodnému či trvalému pobytu pět. Tři z nich vdané, čtvrtá do telefonu rázně popřela, že by kdy slyšela cokoliv o jakémsi Slímovi, poslední, studentka druhého ročníku filozofické fakulty bydlela v kolejích na Petřinách.

Podíval jsem se na hodinky. Příliš pozdě na přednášky, příliš brzo na biograf, vinárnu či divadlo.

Zvedl jsem sluchátko. Koleje? Výborně, prosil bych slečnu Janu Ryzcovou, nic přesnějšího nevím…

„Jo, moment,“ vzdálené šustění papíru, „je ze stodevatenáctky. Sever 3A. Propříště.“

Nekonečně dlouhé vyzvánění, než v drátech klaplo.

„Haló.“

„Prosím vás o laskavost, můžete mi zavolat slečnu Ryzcovou?“

A zase vzdálená ozvěna střevíčků, klapajících po chodbách, šum připomínající mušli přiloženou k uchu, útržek jakéhosi rozhovoru a přidušený smích.

„Ryzcová,“ ozval se nakonec jasný, příjemný hlas.

„Promiňte, ale znala jste se s Jiřím Shrnou?“

„Ano,“ řekla po chvíli. Srdce se mi zatetelilo radostí, že jsem našel tu pravou.

„Totiž já jsem od Bezpečnosti a rádi bychom si ještě ověřili několik maličkostí ohledně té nešťastné havárie. Kdyby to tak bylo možné, abychom se na chvilku sešli a pohovořili si.“

„Ale já už to všechno říkala.“

„Komu?“

„No přece tomu kapitánovi od vás.“

Ovšem, uvědomil jsem si, tohle je Vrbasovi podobné. Tváří se, jako by mi celý případ předal, a přitom si jede dál po svém prkně. A člověk nejenže ztrácí zbytečně čas, ale vypadá navíc jako pitomec.

„Já vím,“ řekl jsem moudře, „ale to byl kolega od dopravní služby. Chápu, že je to nepříjemné, ale nezdržím vás dlouho.“

„Dobrá, ale dneska nemůžu. Leda zítra.“

„Přizpůsobím se.“

„Odpoledne v šest na Staroměstském. Tam u pomníku, co bývala kašna. Budu mít v ruce skripta…“

Aparát klapl, i když jsem se chtěl na několik podrobností zeptat ještě po drátech. Ale co, zítra je taky den. Na večer koupila Helena lístky na koncert, a já bych v tu chvíli dal měsíční gáži za to, kdybych mohl zůstat doma, a ne v nepadnoucím saku pečlivě dbát, abych nezačal tleskat mezi větami jako barbar.

Marnivec se přestal zhlížet v zrcadle a kostlivec tahat za šňůru umíráčku. Kohout zakokrhal. Teprve pak začaly hodiny na Staroměstské radnici odbíjet šestou.

Měl jsem v ruce tři červené růže, zabalené do hedvábného papíru. Ne snad proto, že bych chtěl s Janou Ryzcovou hovořit o jiných věcech nežli služebních, ale protože kytka – jistě nečekaná z rukou pracovníka kriminálky – dovede navodit neúřední atmosféru. Davy lidí proudily po starobylé dlažbě, z rohové hospody se vypotácel opilec a nejistým krokem zamířil na protější stranu rynku. Na lavičkách okolo bývalé kašny se vyhřívala na odpoledním sluníčku skupinka mladých lidí; tři dívky byly mezi nimi, ale žádná nedržela v ruce skripta.

Bylo čtvrt na sedm. Nervózně jsem se co chvíli díval na zápěstí, přecházel sem a tam, dokud jsem si nevšiml, že mě některé starší dámy sedící na lavičkách pobaveně pozorují.

Půl. Začal jsem pátrat v paměti, jestli jsem vůbec někdy v životě čekal na nějakou slečnu tak dlouho. Musel jsem si přiznat, že ano, takže se toho vlastně tolik nezměnilo. Ve tři čtvrtě jsem zadoufal, že hodinu schůzky popletla. Já ne, já jsem si okamžitě udělal poznámku do diáře, ale znáte dvacetileté holky. Jsou-li na vahách, jestli v šest, nebo v sedm, určitě přijdou později s pevným přesvědčením, že partner stejně počká…

Pak zase zacinkal umíráček na orloji. Po dalších patnácti minutách jsem zapadl do telefonní budky.

„Blok sever tři A prosím.“

Zeptal jsem se na Janu.

„Tak to by mě, pane, taky zajímalo. Já jsem její spolubydlící, víte? Od rána se neukázala ani tady, ani ve škole. A to jsme měli dneska zápočtovej seminář.“

Den zešedl. Měl jsem zčistajasna volný večer a potřebu s někým si popovídat. Nasedl jsem do autobusu mířícího k bohnickému sídlišti. Helena se tvářila překvapeně a z kytky měla tak upřímnou radost, že jsem nenašel odvahu přiznat, že ty růžičky byly původně určeny pro někoho jiného.

„Poslyš, co je s tebou, ty máš starosti, viď.“

Připustil jsem to. Nenaléhala, byla překvapivě taktní, a aby přehlušila mlčení, pustila desku s hudbou Johana Sebastiana Bacha. Tóny varhan velebně duněly mezi panelovými zdmi, ale mně v hlavě šuměl jeden včerejší telefonní rozhovor.

„Ale já už to všechno říkala.“

„Komu?“

„No přece tomu kapitánovi od vás.“

„Prosím tě, nezlob se,“ řekl jsem Heleně a vypnul gramofon, „ale já si ještě nutně musím něco vyřídit.“ Brnkl jsem na operační středisko a po jistém smlouvání s důstojníkem, kterého jsem osobně neznal, se mi podařilo získat Vrbasovo soukromé číslo.

„No, copak je,“ ozval se jeho dunivý hlas. „Hoří snad pivovar?“

„Ne. Jenom bys snad mohl něco udělat pro klid mý duše. Ta holka, Jana Ryzcová, ty jsi s ní mluvil, viď?“

U soudu se něco podobného nazývá ,sugestivní otázka‘.

„Ne,“ zabručel.

„Netrap mě, to už není žádná velká sranda.“

„Poslouchej,“ řekl tlouštík vážně. „Možná že už sis všiml, že jsou věci, z kterejch si legraci nedělám. S žádnou holkou jsem nehovořil. Dokonce neznám nikoho, kdo se jmenuje Ryzcová.“

Zavěsil jsem a znovu spustil přenosku na otáčející se desku.

„Stalo se něco?“ zajímala se Helena.

„Nevím.“

Lépe jsem nedokázal odpovědět ani sobě.

Během příštích dvou dnů se Jana na koleji ani ve škole neobjevila. Pátrání se rozjíždělo zvolna, jakoby unaveně. Prakticky vzato – nebyl důvod k nějakému předčasnému poplachu; dvoudenní nepřítomnost dvacetiletého děvčete na ubytovně se v devadesáti procentech případů vysvětlí tím nejprostším možným způsobem.

Nemocnice, hotely a pochopitelně obec, kde se Jana narodila a kde v úhledném patrovém domku žili její rodiče. „Ne, rozhodně si nemusíte dělat starosti. Zatím…“ Tedy, ono se to náramně snadno říká. Já měl velmi nepříjemný pocit, že kdybych byl býval bystřejší, kdybych rychleji zareagoval na tu kratičkou telefonní poznámku, měla by dnes Federální kriminální ústředna méně práce a možná že i celý případ té podivné havárie mohl být smeten ze stolu. Kdyby… Ale to je představa do filmu nebo detektivky a ne do klidného normálního života v civilizované zemi. Po pěti dnech tiskárna ministerstva vnitra vychrlila stohy letáčků, s nimiž se seznámí každý pracovník Bezpečnosti v republice, a nejen on, také členové Pomocné stráže, ochrany státních hranic a celní služby. Jeden z těch papírků se octl i na mém psacím stole.

„Federální kriminální ústředna vyhlašuje pátrání po Janě Ryzcové, narozené 22. 1. 1963, bytem v Kroměticích, přechodně přihlášené k pobytu v Praze…“

Výška, barva očí, vlasů, popis posledního oblečení. A pod tím fotografie, získaná asi z maturitního tabla. Bylo to vlastně poprvé, co jsem viděl její tvář. Nakrátko ostříhaná tmavovláska s lehce vystupujícími lícními kostmi a usměvavou pusou. Moc hezká holka. Jiří Slíma měl slušný vkus.

Znovu a znovu jsem probíral všechny cestičky, které by mohly vnést do případu alespoň trochu světla. Dva dny jsem strávil rozhovory s pracovníky silničních staveb, ale kromě toho, že byl Jiří obecně považován za cosi, čemu se říká fajn kluk, jsem se nic nedozvěděl.

V zoufalství jsem se vrátil k volejbalu.

Stoupaje vzhůru Kinskou zahradou, měl jsem pocit úniku do jiného, lepšího světa. V tom jednom páchla auta benzínem, řinčely tramvaje a lidé do sebe vráželi na chodnících a občas umírali při těžkých haváriích. A taky se ztráceli…

Ve druhém panovalo jaro. Svěží tráva byla pocukrována bílými lístečky odkvetlých jabloní, armáda ptáků vřískala v korunách stromů, byl jsem dokonce přesvědčen, že dokážu rozeznat kosa i drozda. Dlabačovské hřiště bezesporu patřilo k tomu jaru. Kluci se na kurtu rvali mezi sebou a zdálo se, že nejvážnějším životním problémem je zkažený servis nebo zapřená teč.

Jaroslav Pechlát kouřil s důležitým výrazem ve tváři a čas od času nějaký zákrok okomentoval.

„Pořád to podbíháš, sakra, dej už na to pozor… No, nekoukej tak udiveně, při týhle situaci přece musíš zůstat na lajně… Pepo, přidej zápěstí, mysli na to…“

„Ahoj,“ řekl jsem.

„Hele,“ ozval se pobaveně, „sekce přijela. Ale tohle je trénink, příteli, tady můžeme prodávat vejsledek jen sami sobě.“

Poznamenal jsem, že to s tou disciplinárkou byla asi volovina. Zrovna teď, když si potřebuju s klukama popovídat, tu vystupuju v roli kontrolora, před nímž každý okamžitě ztichne…

„Koukám,“ řekl trenér, „že takhle podobně jako ty asi vypadá detektiv, kterej se nemůže pohnout z místa.“

„Přesně.“

„Tys tu holku nenašel?“

Zavrtěl jsem hlavou. Pechlát se na chvilku otočil k hřišti, aby vyprskl pár trenérských povelů. „Trochu života do toho. Dyť to hrajete jak diváci. Radši se přeražte, než aby vám tam spadla taková plíza.“

„Poslyš,“ změnil tón, „co děláš o víkendu?“

Přiznal jsem, že zatím žádný program nemám.

„Na Starý Poustevně je turnaj. Pojeď s náma. Je tam pěkný koupání, slušná hospoda. A z tý přibližně stovky hráčů, co se tam sjede, znal Slíma určitě každej.“

Pozvání mi udělalo radost, nějak docela pěkně zapadalo do toho ptačího, lepšího světa.

„Díky.“

Soumrak padal na město, byl čas vypravit se domů.

„Jo,“ ozval se Pechlát, „auťák si neber, to je blbina. Stejně bys tam netrefil. Bydlíš na metru, ne? To je prima. Tak hele, v sobotu v osm ráno na Kačerově, mám ve voze volný místo.“

Vracel jsem se zpátky ze stráně, i když jsem měl sto chutí zůstat tu napořád. Jenže se mi nezdálo moc pravděpodobné, že zrovna teď, na jaře, je nějaké zahradnické místo v petřínských sadech volné.

Přibližně padesátiletý muž s šerifskou hvězdou na prsou hovořil. Nejspíš to neměl dělat. Výsledek lehce připomínal klasickou scénu z Mamzel Nitouche, kdy skladatel Floridor v klášterní kapli zmateně kombinuje úctyhodnou církevní hudbu s rozverností operet. Do nezáživných frází, předem pečlivě připravených, se prodíral tón prostého lidového jazyka.

„Při této příležitosti vzpomeňme kamaráda, který tu dnes mezi námi – není…“

Na hřišti uprostřed chatařské osady stálo devět nastoupených mužstev v zástupech jak cvičenci na spartakiádě.

„Prosím, abychom jeho památku uctili minutou ticha.“

Nikdo ani nehlesl, jen odkudsi z dálky hučel jez.

„Děkuji vám. A nyní vás žádám…“ Najednou toho měl šerif dost, té kostrbaté řeči, v níž nedokázal vyjádřit vlastně nic. Zmuchlal papírek, který nenápadně držel v dlani a hlas mu zmohutněl.

„Budu to radši říkat po svým. Já to jináč nedovedu. Všichni jsme ho znali, jasně, ne? Nebyl to žádnej svatoušek, ale tím líp. A jakej to bejval hráč, to vám snad vyprávět nemusím. Je to zkrátka na hovno, když lidi umíraj mladý. A tak jsme si tady na osadě říkali, že tenhle turnaj, na kterým, pokud vím, Slím nikdy nechyběl od doby, co si poprvé sáh na mičudu, se bude jmenovat po něm. Memoriál se tomu říká, že jo…“

Po chviličce ticha začali nastoupení hráči tleskat. Pak se připojilo i obecenstvo, kterého tu bylo výrazně víc než na zápasech extraligy, a šedivý šerif zmizel v davu za aplausu, který by potěšil i Démosthena. Konečně, on ten projev byl svou bezprostředností vskutku dojímavý.

Potom se začalo hrát.

Očekával jsem vraždění nemluvňátek. Na jednu stranu kurtu nastoupil tým břichatých tatíků, z nichž ani jeden nemohl být mladší než čtyřicet let. V nestejných, potrhaných dresech vypadali trochu směšně, zvlášť pokud si člověk prohlédl jejich soupeře. Hbití, vyčouhlí mládenci okolo dvacítky, s výskoky tak neuvěřitelnými, až měl člověk pocit, že se odrážejí z trampolíny. Při rozcvičování měly jejich smeče razanci koule vypálené z děla a míč hloubil do antukového hřiště dolíčky. Bylo mi těch starých, téměř do jednoho pokulhávajících pánů líto. K takovéhle absurditě může dojít jen na turnaji. Vzájemné měření sil mi připadalo příliš kruté a zlomyslné. Zmínil jsem se o tom Pechlátovi, který suše poznamenal, že na člověka, který se vydává za člena volejbalové sekce, toho vím o tomhle sportu zatraceně málo. Nechápal jsem, co tím myslí, a tak jsem se mlčky díval na zápas.

V prvním setu vyhráli tatíci patnáct deset. Bylo to neuvěřitelné, ale stalo se. Bez jakékoliv viditelné námahy, pomocí drobného oťukávání a neobvykle lišáckých úderů přiváděli mladé skokany k zoufalství. A pokud se někomu zdál výsledek náhodný, druhá část hry rozhodla definitivně. Staří pánové konečně rozhýbali bolestivé klouby a to, co předváděli, mi připomnělo klasickou literární scénu, v níž klapzubáci, oblečení do nahuštěných kaučukových koulí, na hlavu porážejí barcelonské surovce.

Skončilo to patnáct jedna, mladíci odtáhli z kurtu jak zpráskaní psi a vítězové se odebrali ke stánku s občerstvením. Teprve teď jsem si uvědomil, že jsou mi jejich tváře známé. Ze sportovních časopisů a zadních stránek novin. Ovšem, tohle je Bulda Musil a tady Synovec, kdysi nejlepší nahrávač, o jakém jsem kdy slyšel, a tenhle, hergot, jméno mi vypadlo, ale je to mistr světa z Paříže. A tohle je přece trenér Rudé hvězdy Zdeněk Pommer.

„Vyučování skončilo,“ oznámil Pechlát, „a kluci se dostanou na plac nejdřív v jedenáct. Hrál jsi někdy nohejbal?“

To byla nabídka, kterou nešlo odmítnout. Jako kluk jsem kopal za dorost Radlic a nohejbal patřil k pravidelnému tréninku. O půl hodiny později, naprán do vypůjčených, nejméně o dvě čísla větších tenisek, plandavých trenýrek a vyrudlého trika, jsem se pokoušel zanechat duši na šikmém, naprosto neregulérním hřišti, kolem něhož tekla Sázava.

Dva zápasy jsme vyhráli, jeden prohráli, pak hurá do řeky; chladivá voda šuměla okolo uší a já se v duchu omlouval za všechny výtky a zlomyslnosti, které jsem kdy na adresu majitelů chatiček v okolí Prahy vyslovil. Nikdy jsem nechápal ta městečka z drátěných plotů a mrňavounkých zahrádek. Fandil jsem opuštěným chalupám někde v horách, a ne v koloniích, jejichž ruch se moc neliší od Václaváku. Jenže to jsem zapomínal na sport. Na kouzlo propoceného trika, na kamarádské legrace a drobné hecování, na únavu, která je tak nesrovnatelně rozdílná od utahanosti běžného pracovního dne.

„Deme na pivo,“ prohlásil Pechlát.

Naši kluci – kristepane, jak snadno člověk přejímá terminologii, myslím tím pochopitelně Dlabačov – se celkem bez problémů blížili k postupu do semifinále a trenér nikterak nepovažoval za nutné stát za lajnou a kaučovat.

Místní hospoda byla neobyčejně útulná a vlídná, pohled na jídelní lístek jako by popíral smutnou skutečnost, že žijeme v době, která se dá nazvat soumrakem českého pohostinství.

Místo rejstříku zahrnujícího obligátní vařené hovězí, vídeňský guláš a moravské vrabce nabízel jídelníček neuvěřitelnosti, při nichž se sbíhaly sliny v puse.

Čočka s domácím uzeným, skopová kýta na česneku, bramborák se škvarky a ovar s křenem.

„To je Martin,“ představil mi Pechlát tiše hospodského. „Donedávna to hrál za Techniku, studoval chemii či co, ale pak se skoro náhodou chytil v týhle krčmě. Nejdřív na výpomoc, pak nastálo, dneska je tu vedoucí. A mám dojem, že z široka daleka nejlepší vedoucí, jakého si mohla osada přát.“

„Dáte si?“

Dohodli jsme se na ovaru. Na klasických porcelánových táccích cinkly půllitry a já hltavě zabořil nos do smetanové pěny.

Pechlát zatím pomalu pokračoval ve vyprávění.

„To je zase Děda Jetel,“ pokývl hlavou směrem k šerifovi, který dnešní den zahajoval coby řečník a teď měl před sebou – světe div se, co je všechno možné v hospodě dostat – sklenici mléka.

„Kolik bys mu hádal.“

„Padesát,“ navrhl jsem.

„Chyba. Skoro sedmdesát. A hraje to furt. Mimochodem, o něm se vykládá, že volejbal vymyslel. Zkrátka, jednoho dne se na osadě otravoval, tak zabil kozu, ušil z její kůže míč a navrhl pravidla. A protože je chlap skromnej, předstíral, že to odkoukal kdesi v Americe.“

Ovar omamně zavoněl a hostinský Martin nám popřál dobrou chuť.

„Jo, a taky se proslavil pěkným výrokem. Když v šedesátce odcházel do důchodu, nechal se slyšet, že teď konečně může začít pořádně trénovat.“

Pustili jsme se do jídla. Lokál se pomalu zaplnil. Objevili se tu mládenci, co ráno skákali jak na trampolíně, ale po dvou porážkách pro ně turnaj skončil, a tak se už v džínsech a svetrech posilňovali na zpáteční cestu do Prahy. Vtrhl sem Dlabačov, aby oslavil postup ze skupiny.

„Můžu k vám?“ zeptal se šedivý elegantní čtyřicátník ve chvíli, kdy volných míst kvapem ubývalo.

„Ovšem.“

V příštích třiceti minutách byl Pechlát jako vyměněný. Doktor Zatočil, tak se totiž náš spolustolovník jmenoval, zřejmě požíval ve volejbalistických kruzích přibližně stejné úcty jako Edmund Hillary v partě začínajících horolezců.

„Kdo to je?“ zajímal jsem se, když se doktor najedl, rozloučil a zvedl od stolu…

„Ale,“ mávl Pechlát rukou, „je to takovej dobrej duch výkonnostního volejbalu.“

„Prosím?“

„To máš tak,“ spustil Pechlát pomalu a rozvážně míchal stydnoucí kávu. „Dnešní sport, to už není žádná legrace, to je řehole a nemilosrdnej konkurenční boj. Tedy – vrcholovej sport. V osmnácti nemáš na reprezentaci triko - tak ahoj, mazej pryč. Patnáctiletej plavec, co nesplnil limit, je přestárlej a mateřský školy jsou plný gymnastek, který vzhledem k pokročilýmu věku pomalu ztrácejí nárok na mezinárodní soutěže. Ne, nechechtej se, ono je to vážně skoro tak. Žáčkovi ve třetí třídě změřejí kosti a objem bicepsů, kompjůtr propočítá genetickej odkaz předků do pátýho kolena a školáček má černý na bílým, že z něj nikdy žádnej slušnej hráč nebude. Je to trochu smutný, ale je to fakt. No a my, co jsme propadli sítem vrcholových středisek, jsme parta, od který nikdo nic nečeká. Hrajte si, kamarádi, když vás to baví, ale nepočítejte s tím, že do vás bude někdo něco investovat. K čemu taky, vy nikdy žádnou olympijskou medaili domů nepřivezete.“

Chtěl jsem něco namítnout, ale Pechlát to odbyl mávnutím ruky. „My si nestěžujem, vůbec ne. Nás totiž, na rozdíl od vrcholáčů, z nichž každej potřebuje tým psychiatrů, aby z nich vydoloval ty slavný morálně volní vlastnosti nebo motivaci pro úspěšnej výsledek, volejbal baví. Ale víme taky, že bez organizátorských nádeníků a nadšenců by ten náš volejbal už dávno přestal existovat. Doktor Zatočil je jeden z nich.“

Martin přinesl další pivo.

„Ona je to vlastně taková bláznivost,“ pokračoval Pechlát, „a vzato rozumně, dávno už jsme se na to měli všichni vykašlat. K čemu turnaje, za který nám doma nadávaj manželky, hřiště, na nichž by mohly v pohodě parkovat osobní automobily, soutěže, o kterejch jednou za uherskej rok vyjdou takový dva tři řádky v Československým sportu.“

„Ale přece…“

„Ne, počkej, nech mě domluvit. Chuť hrát má kdekdo. Ovšem organizovat, zařizovat, zvedat telefony, rozesílat pozvánky, zasedat na výborech volejbalový sekce, a to všechno za nic, za hubičky, to je to, co hru drží. Nedávno sis myslel, že se na tebe budou kluci dívat skrz prsty, když ses prohlásil za tohodle sportovního ouřadu. Ale to byl omyl. Sportovní ouřadové jsou vážený…“

„A ten doktor?“

„Jo, to je takovej zázrak. Jednak píská, a to slušně, dokonce i ligu, a potom, on je právník, dřív dělával na nějaký pézetce a hodně jezdil ven. Umí spoustu jazyků a má značný konexe. A s jejich pomocí zprostředkovává klukům zájezdy.“

„Dáte si ještě něco?“ zajímal se Martin.

Proti všem svým zásadám jsem si poručil už třetí pivo, omlouvaje se v duchu tím, že jsem na hřišti vypotil nejméně dvakrát tolik. Jaroslav Pechlát už nechtěl nic.

„My, například,“ pokračoval, „jezdíme každoročně do Rakouska.“

Vyjádřil jsem zdvořilý údiv a trenér pokrčil rameny.

„To není žádná reprezentace na vysoký úrovni. Ale prostě výměnnej zájezd se spřátelenou dělnickou jednotou, nic víc. Doktor nám to vyjednal, mám dojem, tak před čtyřmi pěti lety. Je to parta mladejch kluků z Vídně, na jaře jezdějí oni k nám, to víš, žádnej zázrak, bydlej v tělocvičně a my se staráme sem tam o nějakou tu útratu v hospodě. Koncem léta jezdíváme my k nim za podobných podmínek. Dva přátelský zápasy ve Vídni, pak všichni hurá do autobusu a do Alp. Čtyři dni spíme v kempech a rajzujeme po horách, pak autobus sjede do Salcburku, tam sehrajeme poslední pouťák a mažem domů. A nepřijde to vo moc dráž než třeba tejdenní soustředění v Krkonoších.“

„To všechno zařídil doktor?“

„Jasně, a nejen nám. Strojařům podobně zprostředkoval Itálii, Motorletu Francii, Lokotce tuším Holandsko…“

Jsem duše podezřívavá. To dělá povolání. „Co z toho má,“ zajímal jsem se.

„Starosti,“ odvětil Pechlát téměř dotčeně. „Víc nic. Na tohle si budeš muset u lidí, co se motají kolem volejbalu, zvyknout.“

„Promiň,“ řekl jsem a ve snaze převést hovor na nějaké jiné téma jsem se vrátil ke Slímovi. Pechlát byl ještě stále v zajetí alpského okouzlení…

„To bylo předloni, tuším, co se nám ten osel ztratil. Spali jsme v jednom kempu pod Dachsteinem, nad námi hora jako blázen, jiskřící ledovec, všechno se zdálo tak blízko, že bys kamenem dohodil. A Slím se rozhodl, že si na ten sníh tam nahoře prostě musí sáhnout. Ráno vstal někdy okolo čtvrtý s přesvědčením, že do snídaně bude zpátky. A my čekali hodinu, dvě, pak bylo najednou poledne, už jsme chtěli zalarmovat záchrannou službu, když se konečně objevil. Utahanej, zpocenej a s rozedranejma botama. Ale v termosce vítězně třímal kus alpskýho ledovce. Když se to pak pokoušel na hranicích vyložit celníkům, usoudili, že je buď pašerák, nebo cvok. A tak ten převzácnej led nakonec roztál v umývadle, aby bylo naprosto jasný, že nejde o hašiš nebo mraženej heroin…“

Čas zvolna a příjemně plynul a nebýt toho, že jsme si v nohejbale dohodli odvetu, zůstali bychom v tom útulném lokále asi až do zavření.

Zase trochu hry a chladivé řeky s proudem uhánějícím k jezu. A ve chvílích čekání, až se uvolní hřiště – kratičké hovory, točící se okolo Jiřího Slímy. Z hlediska vyšetřovaného případu jsem se toho sice moc nedozvěděl, ale zato mi ten kluk, to jméno, které jsem znal původně ze spisů, před očima ožíval. Hromotluk, co dokázal bavit celou hospodu a dobírku své solidní gáže rozházet za dva tři dny. Ale taky pracant, který uměl zatnout zuby, přes den se honit se smetákem a večer rýsovat či šprtat matematické vzorce, aby pak u zkoušky mohl vystupovat v roli suveréna v bezvadně padnoucím dvouřadovém saku. Trochu holkař a opilec, ale také slušný kamarád, na něhož je v partě spolehnutí. A ze všeho nejtypičtější byl jeho smysl pro humor. Recesista a vtipálek, kterého snad nikdy nikdo neviděl ve špatné náladě…

„Tak co, dáme si ještě set?“

„Už je na to houby vidět.“

„To je voboustrannej handicap…“

Vyhráli jsme deset tři a o čtvrt hodiny později jsme zase seděli u stejného stolu v restauraci, zaplněné muži v teplácích a trikách s čísly na zádech. Dvě kytary, basa a piano, laděné naposledy někdy dávno před první světovou válkou.

„Nalej mi ještě tý svojí břečky,

ať zase vidím zelený křečky…“

Dlabačov hulákal svou hymnu do hluku lokálu, Martin, v každé ruce věnec napěněných půllitrů, proplouval přeplněnou místností s elegancí salonního kouzelníka.

Mým domovem dnes ztichlá je putyka,

mou láskou je sklenice plná.

Písnička stará víc než sedmdesát let. Napadlo mě, že pan Gellner by měl asi radost, že se na něj nezapomíná.

Mým snem kdysi bejvala gotika,

dnes jinam mě zanesla vlna…

Uvědomil jsem si, že už dlouho mi nebylo tak dobře. Všechny starosti vzal čert, svět se zdál báječně jednoduchý, vůbec mě nezajímalo, kde a zda vůbec budu spát, neboť to bylo úplně jedno.

Venku bylo jaro, na obloze hvězdy, v zátočině u řeky praskal táborák a v lokále bylo veselo.

„Jasně, doktore, pojďte k nám…“

Zatočil byl zřejmě jediný člověk, kterému se tady vykalo. Přinesl si s sebou láhev vína se skleničkou a zapadl mezi rozkurážené hráče Dlabačova jako Sněhurka mezi trpaslíky. Vykládal cosi, co vyvolalo smích na opačné straně stolu, ale přes rachot hudby ho nebylo slyšet…

Ženy jsou krásný a cudný,

leckterá se ve mně zhlídla,

oči jako dvě studny,

vlasy jak havraní křídla…

„Poslyš,“ naklonil se ke mně Pechlát. „Chtěls jet zejtra domů dřív, tak jsem ti vyjednal dopravu. Doktor odsaď maže hned po rozdílení cen.“

Poděkoval jsem a pustil se do dalšího piva. Jediné, co mi nešlo na rozum, bylo tempo, jakým dokážou pít hráči Dlabačova. Kam se to v nich, sakra, ztrácí? Alkoholová euforie ve mně vyvolala bojovnou náladu a rozhodl jsem se, že to by v tom byl čert, abych to nevyzkoušel empiricky. Vybral jsem si Hadičku, tak se přezdívalo vytáhlému smečaři jménem Mirek. Jedno, druhé, třetí…

Zvládl jsem tempo tohoto soukromého závodu, zdálo se, že se mi dokonce daří a chytám druhý dech. Hadička, který neměl nejmenší tušení, že sleduji jeho půllitr ostřížím zrakem, vyprázdnil bůhví už kolikáté pivo na ex, to proto, aby se mohl chopit kytary. Udělal jsem to taky tak a od té chvíle jako by se v mé hlavě přetrhl film a zhaslo světlo. Zkrátka stop a následuje okno. Takové prázdné nic. Čas zmařený naprostou a dokonalou ztrátou paměti.

Když jsem se ráno probudil, k mému největšímu překvapení patřilo to, že jsem živ.

„Co takhle hemenex?“

Uvažoval jsem o tom, jestli je tohle opravdu typická věta pro vítání lidí na onom světě.

Otevřel jsem oči. Nade mnou byl šikmý strop, vykládaný modřínovými palubkami. Vzpomněl jsem si na Noemovu archu, ale to byla evidentní pitomost. Nicméně člověk v neznámém prostředí nemá odporovat.

„Dobře.“

Ozval se zvuk prskajícího omastku, místnost se zaplnila vůní opékaného špeku. Vylezl jsem z postele a promnul si oči. Nad propanbutanovým vařičem stál Démosthenes ze včerejška, majitel vybledlé šerifské hvězdy, sedmdesátník, kterému by každý hádal o dvacet míň.

„Dobrý ráno.“ K vlastnímu překvapení mě téměř nebolela hlava a vůbec mi bylo mnohem líp, než z fyziologického hlediska být mělo.

„Vyváděl jsem včera moc?“ zajímal jsem se opatrně.

„Navopak,“ řekl šerif. „Mám dojem, že jsi úpad do limbu dávno předtím, než se večer pořádně rozjel, proto tě přitáhli sem ke mně, věděj, že chodím brzo spát. Celou noc jsi chrněl jak nemluvně.“

Trochu mi odlehlo a pustil jsem se do snídaně. Už dlouho mi nic tak nechutnalo.

„A ostatní?“

„Táhli to nonstop. Konečně, jako vždycky…“

O necelou hodinu později jsme na hřišti pozorovali Dlabačov v jednom z nejhezčích utkání celého turnaje. Mužstvo starých pánů, po včerejšku už trochu prořídlé, jediný vážný konkurent v získání hlavní ceny, kladlo houževnatý odpor, ale v zápase, jehož pouhé tři sety trvaly víc než půldruhé hodiny, nakonec zvítězil Dlabačov osmnáct šestnáct, šestnáct čtrnáct a dvacet osmnáct. Ani na jednom z hráčů na hřišti nebylo znát, že včera pil něco jiného než sodovku.

Automobil hladce hltal asfalt, doktor řídil vůz se zručností člověka, který má za sebou pár set tisíc absolvovaných kilometrů.

„Připadám si jak jeden čítankový chlapeček,“ řekl, „co přišel za tatínkem a přál si, aby bylo pořád jenom jaro…“

Jedna malilinká větička dokáže zázraky. Dosud mi byl pan Zatočil trošku nesympatický, snad kvůli té všeobecné úctě, kterou ho volejbalisté zahrnovali, možná taky proto, že se v tom rozverném, zábavném prostředí choval na můj vkus trochu příliš decentně a strnule. Ale tenhle klukovský nápad ho okamžitě zlidštil. Konečně, já jsem si také přál, aby bylo pořád jaro.

Vítr, proudící dovnitř pootevřeným okénkem, voněl. Mládím, báječnou náladou, řekou, která šuměla na jezech podél silnice.

„Našel jsem půl košíku májovek. Taky chodíte na houby?“

Cesta ubíhala v rozhovoru o křemenáčích a světlounkých smrkových hřibech, o ryzcích a holubinkách, o lesních houštinách, v nichž je člověk po půlhodinovém plazení odměněn nálezem, na který se nezapomíná…

„Jednou,“ vzpomněl si doktor, „bydlel téměř kompletní Dlabačov v Jašinově chalupě, v takovém pěkném údolíčku na Kocábě. V neděli se mládenci rozhodli, že si udělají pořádnou smaženici, a vypravili se na houby. Muselo to pro ně být dost značné utrpení, ale zvládli to. Pak když s nacpanými břichy ujížděli lokálkou směrem k branickému nádraží, začal si Slím z nedostatku jiný zábavy listovat ve Smotlachově atlasu. Ukázal klukům obrázek. Co je tohle za houbu? Shodli se na tom, že je to přesně ta mrcha, o kterou se chvíli hádali, než ji rozkrájeli do kastrolu. Slím odkryl dlaní průvodní text, v němž stálo, že je to smrtelně jedovatá závojenka olovnatá a že podle nejnovějších výzkumů tomu, kdo ji snědl, zbývá přibližně tak dvanáct hodin života.

Chvilku o tom pochmurném faktu přemýšleli a pak se dohodli, že jediné, co se dá s rychle prchajícím časem udělat, je jít do hospody. Zpili se strašně. Okolo půlnoci Slímu napadlo, že se musí jít ještě rozloučit s některým ze svých děvčat. Dopravil se až do Libně, kde tu svou milovanou vytáhl z postele a diktoval jí zmatený text, o kterém si představoval, že je to závěť. Ta holka měla poměrně dost rozumu, že zvedla telefon a zavolala pro sanitku. Vzpírajícího se Slímáka odvezli na Bulovku, tam mu vypláchli žaludek, uložili ho do postele a do žíly mu naprali kapačku. Znáte to. Stojan jak věšák na kabáty, na něm konzerva s nějakým vyživovacím roztokem, od toho potrubí až do předloktí. Není to nic příjemného, ale člověk by s tím jistě mohl i usnout, samozřejmě, kdyby předtím nevypil svých patnáct piv. Pětkrát za noc se musel jít vyčurat. A protože mu bylo hloupé budit sestřičky a vytáhnout jehlu ze žíly se bál, tak ten litinovej stojan tahal s sebou po chodbách nemocnice na záchod a zase zpátky k posteli. Ráno, to už byl téměř na pokraji zhroucení, mu primář oznámil, že chemický rozbor žaludku žádnou otravu neprokázal, takže si milej Slím může sbalit svých pět švestek a mazat domů. Mazal. Kamarády našel v hospodě U Kalendů v báječné náladě, která je nejspíš typická pro každého, kdo přežil svou smrt…“

Konečná tramvají a první pražský semafor.

„Kam to bude?“ zajímal se doktor.

Řekl jsem, že je dočista jedno, kde vystoupím, hravě dojedu domů metrem. Zatočil mávl rukou a prohlásil, že podle něj je auto vymyšlené proto, aby lidi vozilo. Dopravil mě až před dům a rozloučil se příjemným chlapským stiskem ruky.

Vylezl jsem do druhého patra, odemkl, usedl do lenošky a tichounce pustil rádio. Zdálo se mi téměř neuvěřitelné, že od chvíle, kdy jsem opustil svůj mládenecký byt, neuteklo víc než půldruhého dne.

V duchu jsem probíral všechno, co jsem se za tu dobu dozvěděl. Z hlediska vyšetřování to bylo náramně jalové. Ale co, i detektiv má snad právo na jeden příjemný, starostmi nezatížený víkend. Který, mimochodem, ještě neskončil. Vytáhl jsem si z knihovny Tři muže ve člunu a namátkou rozevřel listy. Harris bojoval s labutěmi, Montmorency tiše spal na dně loďky, kolem plynula kalná voda řeky Temže…

Zazvonil telefon.

„Haló, co si přejete…?“

„Petře, jéžišmarjá, já ti volám už nejmíň podvacátý.“

Helenin hlas byl neobvykle nervózní a vzrušený.

„Co se stalo?“

„Ale, vykradli nás. Komplet. Máma je z toho úplně vedle, táta se dohaduje s esenbákama, prosím tě, přijeď.“

„Ovšem,“ řekl jsem. „Hned jsem tam.“

Venku se zvolna stmívalo a některá okna namodrale zářila v odlesku televizních obrazovek. Byl nedělní podvečer. Ale bezstarostný víkend byl tentam.

V Jinonicích, na samém okraji Prahy, je poblíž konečné stanice autobusů mrňavounký rybníček. Malebně se leskne pod korunami stromů a připomíná dávno zapomenutou náves nevelké útulné vesničky. V pondělí odpoledne si na hladině porostlé žabincem hráli dva kluci. Z prázdných plechovek, kanystrů a několika prken si udělali vor a projížděli se po rybníčku s důstojností benátských gondoliérů.

Okolo druhé hodiny šel kolem nadstrážmistr Mládek z obvodního oddělení Bezpečnosti. Chvilku uvažoval o tom, jestli nemá klukům tuhle zábavu zatrhnout, pak si ale uvědomil, že v nejhlubším místě je sotva půldruhého metru vody a že tedy žádné vážné nebezpečí dětem nehrozí. Tak mávl rukou a odešel do služby.

O hodinu později se koukal do vyděšených tváří obou chlapců.

„Byla tam ruka. Člověčí…“

Mládka původně napadlo, že si z něj dělají legraci, jenže na herecký výkon to vypadalo všechno příliš opravdově. Tak se zvedl od stolu a šel na místo. Plechovkový vor ho neunesl a šťourání provizorním bidlem v bahně bylo neúčinné. Potom se na scéně objevil správce motorletského hřiště pan Moučka. Chvilku o problému uvažoval, pak odkudsi přinesl svazek těžkých železných klíčů a velikánskou kliku.

„Vono se to už stejně mělo dávno vyčistit. Tak bude aspoň vo důvod víc.“

Zámek klapl a starobylá stavidla se pohnula. Dole pod silnicí v kanalizační štole zabouřila voda.

„Já eště pamatuju,“ ozval se Moučka rozšafně, „že v týhle kaluži žily ryby. No, věřil by tomu dneska někdo?“

Hladina zvolna klesala a Moučka vyprávěl o staré zašlé slávě Jinonic. Pak ztichl.

Necelé dva metry od stavidla se ve špinavé rybniční vodě objevila tvář dívky.

Oteklá, bledá a dávno už ne hezká. O patnáct minut později dorazil na místo výjezdový vůz městské správy, a tak jsem se krátce předtím, než jsem chtěl zamknout svou kancelář a odejít domů, dozvěděl, že Jana Ryzcová už nežije.

Úterní porada začala v devět ráno. Náčelník přenechal slovo nadporučíku Pražákovi, který monotónním, takřka unuděným hlasem s rozvláčnou nekonečností povídal o všem, co se podařilo při prošetřování série bytových krádeží zjistit. Dalo mi nesmírnou práci soustředit se.

„… probrali jsme všechny bytové krádeže na území hlavního města za posledních šest měsíců a snažili se je roztřídit podle společných nebo vzájemně si odporujících znaků. Bezesporu se jedná o řadu různých pachatelů, lišících se způsobem otevírání zámků, od moderních planšet, přes rozlamování bezpečnostních vložek až po klasická háčkování u dvoukřídlových dveří ve staré zástavbě…“

Myslel jsem na Janu Ryzcovou. Děvče, s nímž jsem se nikdy neviděl, jen jednou po několik málo sekund jsem s ní mluvil telefonem. Měla příjemný, poměrně hluboký hlas…

„Přes uvedené rozdílnosti mají krádeže jedno společné. Sortiment odcizovaných věcí…“

Napadlo mě, že Pražák už asi neumí mluvit jinak než kostrbatě. A že bude pořádně dlouho trvat, než se dostane k závěru, ačkoliv na to, co chce říct, by stačilo pár vět…

„… další pozoruhodná skutečnost, domnívám se, že z hlediska statistiky velmi neobvyklá, spočívá v tom, že ani jednu z věcí ztracených v krádežích, které jsme zařadili do sledované série, se dosud nepodařilo objevit. A neběží o nijak zanedbatelný počet předmětů.“

Starý a moudrý pan profesor ze soudního lékařství, člověk, který má plné právo na složité odborné vyjadřování, hovořil velejasně.

„Ne, neutopila se,“ vysvětlil. „V době, kdy se dostala do vody, už byla mrtvá. V místě levého spánku jí někdo prorazil lebku. Nějakým těžkým, od oleje umazaným předmětem.

Mohlo to být kladivo, francouzský klíč nebo hasák. Zkrátka, něco na ten způsob. Podrobnější rozbor ovšem dostanete až z laboratoře.“

Schlíple jsem seděl v koutku místnosti, čmáral si do zápisníku nesmyslné klikyháky a na půl ucha poslouchal nadporučíka Pražáka.

„Celostátní prověrka mezi registrovanými překupníky, prohlídky bazarů, obchodů se starožitnostmi, vše vychází naprázdno. V případě jednoho pachatele, který věci neprodává, nýbrž pouze ukrývá, by to nebylo nic divného, ale u většího počtu zlodějů – a ten větší počet myslím můžeme považovat za prokázaný – běží o shodu, kterou je nutno vysvětlit konstrukcí pracovních hypotéz…“

Bylo mi z toho ze všeho teskno a špatně. Proč jsem si, proboha, nevybral jiné zaměstnání. Mohl jsem dělat něco, co člověka neskličuje, obor, kde za každou botu platí autor sám a nemusí chodit spát s pocitem, že někomu ublížil. Přemítal jsem o takových profesích a napadla mě řada věcí, které jsem mohl dělat a možná i docela dobře. Mělo to jen jednu maličkou nevýhodu. Že by mě to strašně nebavilo.

„… předpokládejme tedy u skupiny bytových zlodějů jistou organizovanost. Celý případ se tím dostane do zcela nového světla. Podívejte, nemám teď po ruce žádné cifry, na nichž bych to mohl dokumentovat, ale všichni z praxe víme, že zadržení pachatele přímo na místě, při vloupačce, nebývá nijak časté. Spíš naopak. Anonymita sídlišť, nezájem sousedů, situace, v nichž sebeabsurdnější výmluva pomůže k urychlenému odchodu, ne, to snad nemusím rozebírat. Prostě dnešní největší bytařův problém je ve zpeněžení nakradených cenností. Překupníci platí zlomek skutečné ceny, bazary jsou většinou kontrolované a náhodné prodávání po hospodách a nádražních čekárnách je velmi riskantní.

Představte si, že by někdo odbyt takového horkého zboží zprostředkovával. Se zárukou a ve velkém. To by znamenalo…“

Pražák mě zaujal téměř proti mé vůli. Taková organizovaná parta, to by tedy byla zatraceně nebezpečná mafie a určitě by bylo pořádně těžké dostat se jí na kobylku. Co by ovšem ten Padrino, šéf celého klanu, s kradenými věcmi dělal? Schovával je a čekal na zákonnou dobu, která podobné trestné činy považuje za promlčené? Ne, to je na moc dlouhé lokte. Nebo…

Sakra, kdyby nebylo Jany Ryzcové, docela rád bych se do toho pustil, s chutí odváděl práci toho jednoho malého kolečka ve složité organizační struktuře Bezpečnosti a pak, úplně na konci, měl třeba docela dobrý pocit, že jsem několika lidem ušetřil podobně nepříjemné překvapení, jako předevčírem zažila Helena…

Pražák skončil, v otevřené besedě pak padaly nápady dobré i slabomyslné, najednou bylo skoro deset a čas se rozejít.

„Má ještě někdo něco?“ zajímal se náčelník.

Zvedl jsem ruku.

„Totiž, ono běží o takzvanou soukromou záležitost…“

Náčelník vyšetřovačky nikdy moc nemiloval rozhovory za zavřenými dveřmi, ale choval se vždy a ke každému naprosto korektně.

„Dobře, půjdem do mé kanceláře,“ pravil stručně a rozpustil poradu.

„No tak,“ začal, sotva za námi zaklaply dveře, „co máš na srdci?“

Nesměle jsem spustil o případu Jany Ryzcové.

„Ále,“ mávl rukou, „s tím si nedělej starosti, to dělá mordparta.“

Snažil jsem se vyložit, že to možná souvisí s autohavárií, na kterou nás upozornil Vrbas, že už jsem na tom případu trochu dělal a moc mě zajímá.

Nijak to nezapůsobilo. „Podívej,“ řekl, „major Drábek je asi nejlepší fachman, kterej kdy vyšetřoval vraždy. Máš snad proti němu něco?“

„Nemám.“

Náčelník tím považoval audienci za skončenou a podle všech pravidel slušného chování jsem měl vypadnout. Nechtělo se mi.

„Totiž, já mám dluh…“

Můj představený se na mě podíval s udiveným zájmem. Docela malou chviličku se zdálo, že sáhne do náprsní tašky, vytáhne peněženku a zeptá se, kolik potřebuju.

„Já,“ pokračoval jsem, „to všechno zvoral a podcenil. Nejdřív Vrbasovo podezření. Pravda, zdálo se, že plave úplně na vodě, ale to není žádná omluva, aspoň pro mne.

Když jsem měl tu holku konečně na drátě a ona mi povídala, že už s ní někdo od Bezpečnosti hovořil, ani ve snu mě nenapadlo pochybovat. A přitom se stačilo trochu zamyslet. Popadnout auťák a dát na tu žábu pozor. Jenže já ne, já si domluvím rande jak osmnáctiletej kluk a půldruhý hodiny přešlapuju pod orlojem…“

„Přeháníš,“ řekl náčelník. „Nikdo ti to přece nevyčítá.“

„Já si to vyčítám. Když se musím při holení dívat do zrcadla, mám prostě vztek. Jednak na sebe, ale hlavně na toho grázla, co to udělal. Kdybych byl rváč, boxer nebo zápasník, tak mu vymlátím duši z těla. Jenže to nedovedu a stálo by mě to profesi. Jsem zkrátka jen prostej kriminální úředník. A jediný, co trochu umím, je přispět k tomu, aby ten zabíječ holek putoval před prokurátora se spisem, na kterým nenajde chybičku ani Perry Mason. To je ten můj dluh…“

Zmlkl jsem a náčelník dlouho nic neříkal. Pohrával si s cigaretou, kterou pečlivě mnul mezi prsty, odstraňoval přebytečný tabák a pak obřadně škrtl těžkým stolním zapalovačem.

„Myslím, že ti rozumím,“ řekl po chvíli. Téměř unaveně zvedl telefon a vytočil tři čísla.

Tak jsem byl přidělen do vyšetřovacího týmu majora Drábka. Abyste rozuměli – v naší branži to znamená přibližně něco takového, jako když se fotbalový dorostenec z Horních Mokropes zčistajasna octne v základní sestavě Realu Madrid.

Od rána pršelo. Déšť umyl město z posledních zbytků zimního prachu a soli, stékal po střechách, bublal v okapových rourách a na lesklém černém asfaltu vytvářel kaluže, které rozstřikovala kola nesčetných automobilů.

Opouštěl jsem městskou správu zahalen do prastarého kabátu a drobné pramínky vody mi stékaly po vlasech a za krk. Byl to nesmysl vypravit se na hřiště, ale nějak jsem nepočítal s náhradním programem. Opuštěný park byl zplihlý lijákem, cestičky liduprázdné. Došel jsem až před drátěná vrata, kde na ceduli oprýskané lety bledl nápis: TJ Dlabačov.

Síť byla perfektně napnutá a několik hráčů, převlečených do dresů, kartáčovalo rozmoklý kurt velikým koštětem.

„Ahoj,“ řekl Jarda Pechlát. „Koukám, že tě to nějak chytlo. Z tebe nakonec ten bafuňář přece jenom bude.“

Kaluže mizely před očima, hráči, navlečení do tepláků, se zvolna, jakoby opatrně, začali rozcvičovat.

„Vlastně jsem myslel, že tu dneska nikdo nebude…“

„Jakpak by ne, dyť máme mistrák. Přijít se musí, i kdyby trakaře padaly, jinak by to byla skreč. A tohle je nejlepší vál v Praze, všude už jsou pod vodou, ale tady se hrát dá.“

Píšťalka rozhodčího, pozdrav, utkání vypuklo.

„Tak co novýho na sekci, kamaráde?“ zeptal se Pechlát s úsměvem.

Mraky se znovu hrozivě kupily na okraji kalné oblohy.

„To děvče je mrtvé,“ oznámil jsem tiše.

„Cože?“ vyhrkl nevěřícně.

„Už jsme ji našli. V jednom rybníčku na konci města. A není pochyb o tom, že byla zavražděna.“

Jaroslav Pechlát zůstal stát beze slova na rohu antukového dvorce, nevšímal si těžkých kapek, které začaly padat, a bezvýrazně a strnule koukal do země. Jemně jsem ho vzal za loket a odvedl pod stříšku šatny.

„Kdo všechno věděl, co si ta dívka myslela o Slímově havárii?“

„Nejdřív nikdo, jen já,“ mluvil temně a hluše, trochu jako automat. „Byl to soukromej hovor, nepřipadalo mi vhodný se o tom rozšiřovat. Taky, když se trochu vzpamatovala, jako v tý hospodě, kde jsme seděli, žádala mě, ať na to zapomenu. Bylo mi jí líto, fakt. Ale pak, když ses objevil ty a bylo jasný, že se o celou věc zajímá kriminálka, to bylo už něco jinýho.“

„A co kluci?“

„Jo, těm jsem to vyklopil. V úterý na tréninku. Víš, to už jsem si vzpomněl na jméno a myslel jsem, že by někdo třeba mohl vědět, kde bydlí. Nevěděli. Totiž, když Slímovi na některý holce opravdu trochu záleželo, tak ji sem mezi ty vlčáky hladový radši netahal…“

Déšť přidal na síle, rozhodčí se krčil pod dámským, větrem naruby obráceným deštníkem a na temné ploše rozdupané antuky se zase objevovaly kaluže.

„Co jsi jim povídal?“

„No – jako že to s tou bouračkou asi nebylo všechno moc košer. A Jana že to náramně dobře ví a že ji shání Bezpečnost.“

„Já?“

„Ne, tebe jsem do toho nezatahoval. Ty seš přece ze sekce, ne? Tvrdil jsem, že se u mě v práci ráno zastavil nějakej chlapík z vyšetřovačky.“

V dálce zahřmělo, rozhodčí se vztyčil na svém stolci a zahvízdal na znamení, že utkání je u konce.

Mládenci na sebe štěkli cosi na způsob pozdravu a hnali se do šaten. Jaroslav Pechlát přivítal ten lidský příliv s viditelným ulehčením. Konečně byl zase doma, mohl mluvit o věci, které rozuměl, radit nahrávačům, nadávat smečařům a proklínat počasí, které nedovolilo sehrát víc než půldruhého setu. Pak se kapitáni odešli dohadovat o náhradním termínu.

Stál jsem opřen o dřevěné zábradlí kryté verandy před šatnou a koukal jsem na hřiště zvolna se potápějící. Pracně jsem se snažil všechno urovnat v hlavě. Tak především, Vrbas měl asi pravdu, s tou havárkou něco zatraceně nehrálo a bude nutné zjistit, co. Jana Ryzcová to spíš tušila, než věděla. Kdyby si byla opravdu jistá, že se za bouračkou skrývá mord, nejspíš by to okamžitě oznámila Bezpečnosti. Ale ona měla jen pochyby, podezření, které si nechávala pro sebe a ve stresovém okamžiku, v takové chvilkové hysterii, vyvolané náladou pohřbu, se svěřila Pechlátovi. To se stále ještě nic nedělo, protože Jaroslav nepovažoval za vhodné předávat historii dál. Pan X, nazvěme tak tu neznámou postavu v pozadí, neměl Janu za nebezpečnou. Možná o ní ani nevěděl. A pak jsem vstoupil do příběhu já a lavina se dala do pohybu. Pechlát všechno převyprávěl před kluky na tréninku. O pár hodin později se už u toho děvčete hlásí někdo, kdo se vydává za pracovníka kriminálky. Pan X, pochopitelně. Nutně potřeboval vědět, co všechno ta holka ví. Nepodstatnou maličkost, nebo skutečně něco, co ho může ohrozit? Maličkost to nebyla, a X jednal rychle…

Teď už hřiště skoro připomínalo hladinu nešťastného rybníčku v Jinonicích. K všeobecné záplavě se připojila kalná voda stékající ze stráně a rzivou antuku zaplavovala blátivá hlína. Volejbalisté se vyhrnuli ze šaten a namačkáni na verandičce čekali na nějakou přestávku v lijáku, aby mohli konečně vypadnout.

„A sako budu stahovat já, ne?“ ozval se Pechlát nevrle.

Skupina hráčů přijala výtku bez komentáře. Téměř automaticky se proti sobě natáhly pravice. Raz, dva, tři…

Tři kameny, dvakrát nůžky, jednou papír. Znova. Ráz, dva tři… Smečař Karel s přezdívkou Žok zůstal osamocený s rozevřenou dlaní. Zbytek měl nůžky.

„Jéžišmarjá, já snad prostříhám úplně všechno…“ Odevzdaně se sebral a vylezl do deště. Navijáček na pravém kůlu měl ulomenou kličku, lanko sítě vypnuté vodou drnčelo jak natažená struna. Žok se pokoušel uvolnit západku kusem cihly, ale zcela bezúspěšně. Kamarádi komentovali jeho počínání posměšnými poznámkami. Nezdálo se však, že to dlouhána nějak zvlášť vyvádí z míry. Rozšafným krokem člověka, který nepovažuje za důstojné kličkovat před padajícími kapkami jako nějaká slečinka, se přiblížil k verandě a naklonil přes zábradlí. Chyběli mu v té chvíli už jenom kolegové Široký a Bystrozraký. Dlouhou kostnatou rukou dosáhl pod lavici, odkud vyndal napěchovanou sportovní kabelu. Zalovil uvnitř a v ruce se mu objevil černý instalatérský hasák. Vrátil se, snadno povolil kolovrátek a síť klesla jak unavené kravské břicho. Z dřevěné verandy zazněl potlesk.

„Nech to tak,“ houkl trenér, „stejně musí uschnout.“ Mezitím však se zdálo, že liják na chviličku polevil. „Nebudeme tu přece tvrdnout do noci. Jdeme!“

Cestou dolů, po schodech Seminářské zahrady jsem uvažoval o tom, je-li chorobná podezřívavost něčím, co by se dalo nazvat nemocí z povolání. Ale řekněte sami. Proč proboha tahá hráč městského přeboru v odbíjené vedle tenisek a tepláků v tašce také hasák? Zvlášť když podle lékařské zprávy byla nějakým velmi podobným předmětem zavražděna jistá Jana Ryzcová.

Hospoda hučela jak školní třída o přestávce, Karel, převyšující štamgasty u nálevního pultu nejméně o dvě hlavy, si nekompromisně razil cestu kamsi dozadu, do rezervovaného salónku.

„Nazdar, pánové, dneska nějak brzo,“ zašvitořila pohledná šenkýřka. „Tak kolikpak toho bude?“

„Co unesete,“ řekl smečař.

Nutno poznamenat, že na dívku poměrně křehkou toho ta slečna unesla skutečně mnoho. O pár minut později se stůl prohýbal pod tíhou napěněných půllitrů. Dávno jsem byl vyléčen z takové pošetilosti jako držet krok. Pečlivě jsem se staral, abych měl sklenici alespoň zpoloviny plnou, jinak už šenkýřka zcela automaticky stavěla na stůl nový džbánek.

Nezemřu já od práce

nezahynu bídou

nezalknu se v oprátce

skončím syfilidou.

Salónek toho obyčejného lokálu čtvrté cenové skupiny byl nezvykle dobře muzikantsky vybaven. Kytary, samozřejmě, harmonika a k tomu ke všemu basa. Čertví jestli nástroje patřily Dlabačovu nebo to byl takový poněkud atypický couvert.

Nezemřu já u holky

ani na silnici

zemřu volky nevolky

klidně v nemocnici.

Mistře Františku, napadlo mě, tohle není veselá píseň. To jste asi netušil, pane Gellnere, že jednou, po tolika letech, v zakouřeném lokále dostane váš text zvláštní význam. Jiří Slíma, student, trošku bohém, piják, člověk, co měl velice rád život, na silnici zemřel.

Nad mou mrchou stáhne klaun

tvář svou v smutnou masku:

„zemřel tady vilný faun

na nešťastnou lásku“.

Kromě mě jen jediný člověk v tom mrňavounkém hospodském salónku nezpíval. Jaroslav Pechlát. Seděl s hlavou skloněnou a koukal do umakartové desky nevzhledného stolu. Zajímalo mne v té chvíli, jestli si myslí totéž co já. Totiž to, že někdo z těch příjemných, rozveselených mládenců je docela dobře možná vrah.

Major Drábek vedl poradu mordparty s klidem velmistra řešícího nepříliš složitou šachovou úlohu. Vyzval mne, ať přednesu vše, co o případu vím, a když jsem tak učinil, získala moje verze příběhu hrdé označení varianta jedna. Operativa měla za úkol vyslechnout vrátné a spolubydlící na dívčí koleji, jestli snad se tam ten falešný kriminalista neobjevil osobně, a pokud ano, získat popis, zavést svědky do fotoalba a tak dál a dál.

Varianta číslo dvě předpokládala, že k vraždě došlo z ryze sexuálních důvodů, varianta tři počítala s loupežnými motivy, varianta čtyři s…

Vzpomněl jsem si na jednu klasickou židovskou anekdotu o umírajícím rabínovi, který shrne celoživotní moudrost do jedné jediné věty. Všechno je jinak…

Myslím, že kriminalistika coby věda přistupuje ke svým případům stejně skepticky. Kdepak, nechat se unést první, byť i sebepravděpodobnější hypotézou. Všechno je, či přesněji, všechno může být jinak.

„Podle předběžného šetření okresní správy ve Strakonicích měla Jana Ryzcová ve své rodné vsi mládence. Jmenuje se Michal Ševčík. Mluvilo se dokonce i o svatbě, ale pak děvče přijali na vysokou do Prahy a skončilo to rozchodem. Ten hoch to ovšem nesl velmi těžce. Vyváděl, pil víc, než je zdrávo, několikrát se nechal slyšet, že ji radši zabije, než aby patřila někomu jinému…“

Vyšetřovací varianta číslo pět si zasloužila mít pracovní název „zhrzený milenec“. I tak to totiž všechno mohlo být. Jiří Slíma se v autě zabil regulérně, protože nevytočil zatáčku, toho falešného chlapíka od Bezpečnosti si možná Jana Ryzcová vymyslela, aby se mě zbavila, nebo jí telefonoval nějaký studentský recesista, který si chtěl smluvit rande neobvyklým způsobem. A chudáček vesnický Othello jménem Ševčík udeřil nevěrnou dívku víc, než zamýšlel, a teď se někde třese hrůzou připraven všechno vyklopit prvnímu kriminalistovi, který se zeptá. Okresní správa zatím sama žádná šetření neprováděla, ani nekontrolovala případné alibi. To byla naše záležitost…

„Myslím,“ konstatoval major Drábek pomalu, „že by tuhle záležitost měl ověřit propůjčený spolupracovník poručík Razím.“

Řekl jsem, že provedu.

Konečně jsem dostal nějaký úkol a měl o čem přemýšlet. Zdálo se mi zřejmé, že celá záležitost je navíc tak trochu osobní trest. Co jsi vlastně zač, Petře Razíme? Mohl jsem si pochopitelně vyžádat na cestu do strakonického okresu auto. Tým vyšetřující vraždy zřídkakdy naráží na nějaké technické potíže a pohonné hmoty se tu nešetří tak úzkostlivě jako v jiných oblastech. Mohl jsem zalarmovat okresní správu, požadovat k ruce operativní pracovníky a bůhvíco ještě. Nejspíš by mi bylo vyhověno. Místo toho jsem vystál čtvrthodinovou frontu před pokladnami na Florenci a koupil si lístek na autobus.

Později, o několik měsíců později, jsem se dozvěděl, že major Drábek mé počínání velmi pečlivě sledoval. Když zjistil, že vystupuji poměrně civilně, prohlásil prý s uspokojením, že nejsem úplný idiot.

Václav Drábek si nikdy moc nepotrpěl na pochvalné řeči a poklepávání na ramena. A tahle větička v jeho rejstříku znamenala vyznamenání první cenové skupiny.

Autobus se přehoupl přes Vltavu, na smíchovském břehu ostře zahnul doleva a vyrazil po strakonické výpadovce. Zabořil jsem hlavu do opěradla a pokoušel se usnout. Jenže to nešlo. Sledoval jsem zvuk motoru, řazení i unavené obrátky trojky do kopce k Cukráku, tlumené hovory spolucestujících.

„A on mi povídá, že to mělo být hotový ve středu. Jéžišmarjá, já na to, dyť ve středu jsem ještě neměl tušení, že něco takovýho chce? A představ si, on jen klidně pokrčil rameny a řek, že to považuje za nesplněnej úkol…“

Všelidské problémy, na kriminálce to často nemáme lehčí…

„Ty knoflíky jsem dostala v Mostecký, tam choďte paní, tam člověka slušně obslouží…“

„A včera zase přinesl čtyřku, já už vážně nevím, co s tím klukem mám dělat…“

Autobus ukusoval kilometry a pak se před námi objevilo město Dobříš.

„Deset minut pauza,“ řekl řidič, sebral koženou kabelu s penězi a opustil vůz. Zůstal jsem sedět a přemýšlel, jakým způsobem povedu rozhovor s Michalem Ševčíkem. To, že by měl skutečně prsty v pražské vraždě, bylo málo pravděpodobné, ale nicméně možné. Na druhé straně, jakýkoliv náznak oficiálního vyšetřování může člověku žijícímu na malé vesnici parádně zkomplikovat život. Nejlíp bude se sejít jakoby náhodou. Jako dva dávní kamarádi třeba z časů vojny… Motor zavrčel, autobus uháněl dál, za hodinu jsme byli ve Strakonicích. Deset minut čekání a čtvrthodinová cesta do Kromětic. Malebná pošumavská vesnička, mohutné lípy okolo kostelíka, hospoda na návsi a o kousek dál brána do statku.

Teprve teď jsem si uvědomil, jak je dobře, že rodiče Jany už všechno vědí, že nevystupuji v roli posla přinášejícího truchlivé zprávy. Konečně, jsou věci, které bych asi nedovedl. Zabušit na dveře, koukat se do nic netušící tváře venkovské mámy a začít koktavě vysvětlovat, že se ta holka domů už nikdy nevrátí…

To občas patří k povinnostem pracovníka Bezpečnosti a ze mě ten supí úděl sňali kolegové z okresu. Výstražná cedulka na bráně statku zakazovala vstup komukoliv nepovolanému, ale když jsem vlezl na dvůr, nikdo si mě nevšímal.

„Najdu tu pana Ševčíka?“

„Pročpak ne? Ale musíte počkat. Teď je na poli, ne?“

Zůstal jsem sedět na zřícenině roubení jakési dávno zapomenuté studny, kolem bzučely mouchy a rachotily dieselové motory. Slunce se líně posunovalo po obloze, čas voněl hlínou, hnojem a olejem.

„Jo, tak to je tamhleten,“ upozornil mě mechanik, který se pod montážní rampou mořil s vnitřnostmi rozebraného kombajnu.

Ze zmlklého traktoru vylezl mládenec přibližně pětadvacetiletý. Zabouchl dvířka kabiny, protáhl bolavý hřbet a zamířil do kanceláře statku.

„Pardon, prosím vás, potřebuju s vámi mluvit…“

Prohlédl si mě trochu unaveným, nicméně ostražitým pohledem.

„Proč?“

„Kvůli Janě.“

Postával, neříkal nic, ale opálený obličej mu zešedl.

„No a?“

Dvůr byl veliký, nikde v okolí nestál nikdo, kdo by nás mohl poslouchat.

„Já jsem od kriminálky. Vyšetřuju ten případ. Chcete vidět průkaz?“

Zavrtěl hlavou. „Jen se umeju, jo? Tak třeba za deset minut v hospodě, ne? Tam je touhle dobou prázdno…“

Rozlehlá místnost, sloužící čas od času za taneční sál, byla pustá jako jarní stodola. Opuštěné umakartové stoly, desítky osiřelých židlí, na zdi plakáty, zvoucí na hasičský ples v loňském roce. Hostinská za pootevřenými dveřmi kuchyně seděla ve starodávném houpacím křesle, četla si knížku a plácačkou z umělé hmoty odháněla mouchy.

„K jídlu nic není, chcete pivo?“

Přisvědčil jsem.

Nebylo zvláštní, ale dalo se pít. Slíbených deset minut ještě zdaleka nestačilo uplynout a mladý traktorista s příjemnou pevnou tváří si přisedl vedle mne.

„Povídejte,“ řekl, „prosím vás…“

Hostinská se znovu objevila ve dveřích kuchyně a přítomnost Michala Ševčíka poněkud obměkčila její kruté profesionální srdce.

„Našel by se tu ještě srnčí guláš,“ řekla neutrálně. „Ale jenom s chlebem, ne?“

Ujistil jsem ji, že je neobyčejně laskavá.

„Jak se to stalo. Kdo to udělal?“ opakoval Ševčík netrpělivě.

„Nevím. A proto se v rámci šetření musíme zajímat o to, co dělali lidé z okruhu jejích známých od čtvrtka osmého do pátku devátého května.“

Pochopil to okamžitě, vůbec se netvářil uraženě ani dotčeně.

„Se mnou to nebudete mít složitý. Ve čtvrtek jsem vozil trávu do kravína, teda jako ráno, a odpoledne jsem na dvoře makal na referentském auťáku. To je obyčejná dobrá škodovka, ale agronom s ní jezdil bez voleje dýl, než je pro motor dobrý. Měl jsem to celý rozhozený, futra, písty, klikovku… Večer jsem pak na týhletý samý židli, co sedíte, hrál s předsedou a učitelem mariáš. Domů jsem se dostal okolo půlnoci. A druhej den ráno, tedy v pátek, jsem zase jezdil s krmivem. Můžete si to náramně snadno ověřit…“

Šenkýřka položila na stůl ošatku světlého, na silné krajíce nakrájeného chleba a přede mne polévkový talíř s porcí, která by v běžné pražské restauraci stačila nasytit tak patnáct lidí. Pustil jsem se do toho. Troufám si poznamenat, že lepší guláš jsem ještě nikdy nikde nejedl.

„Poslyšte,“ zeptal jsem se, vytíraje poslední chlebovou kůrkou talíř dosucha. „Jaká vlastně byla? Asi se vám o tom nebude mluvit snadno, ale nám by to možná hodně pomohlo.“

Dlouho mlčel, koukal se na zeď do míst, kde pod neumělým obrázkem visel program místního biografu, a zádumčivě si pohrával s poloprázdným půllitrem.

„Jako úplně malá holka,“ spustil pomalu, „nosila copy s mašlema. Byla hubená, nohatá… Chodívala s náma klukama na drbes, teda na hrušky nebo jablka, do sousedních zahrad. Když jsme na plácku hrávali fotbal, dělávala brankáře. Jednou o prázdninách, to nám bylo tak deset jedenáct let, měla narozeniny a dostala parádní kolo. Dámskou tříčtvrtku s přehazovačkou, radost se podívat. To jsme jeli celá parta do Strakonic a ona na nádherným zbrusu novým kole jako princezna. A vtrhli jsme do cukrárny a na zmrzlinu, bylo to normálně fajn, ale když jsme se vrátili k bicyklům, zrovna to Janino kolo tam leželo na asfaltu jak poraněnej pták. Někdo s auťákem, asi při couvání, ho přejel. Rozdrcený přední kolo v podobě osmičky, zlomený vidlice, no co mám povídat. Nikdy nezapomenu na to, jak tam stála a po pihovatý tváři se jí bez jedinýho vzlyku začaly koulet slzy. Tak se ve mně vzedmula taková chlapská pejcha. ‚Neřvi,‘ povídám, ‚tohle dáme do pořádku, dyť je to úplná maličkost.‘ Popad jsem trosky kola a hurá do fabriky, kde můj táta dělal plnejch pětatřicet let. Strážnej mě znal a pustil nás dovnitř bez řečí. No, a tam jsem byl zas jednou, jak se sluší a patří, na tátu pořádně hrdej. Vobhlíd ty trosky, co jsem přinesl, lehce hvízdnul, pak se podíval na nás a s ulehčením řekl: ‚Zaplať pánbu, děti, že ste zdravý.‘ Pak přitáh flašky vod autogenu a pustil se do práce. A nejen von. Kolem se trousili chlapi, co celej život vyráběli nejlepší motocykly na světě. Pan Pavlíček znovu vyplejtal to poničený přední kolo, až se mu ruce míhaly, starej Váchal, ten tenkrát dělal mistra, se pustil do celkem nepoškozenýho zbytku, aby aspoň pořádně promazal všechny ložiska. Dávno po tom, po letech, jsem v televizi viděl práci mechaniků při závodech formule jedna. Říkal jsem si přitom, fajn, jste dobrý, kamarádi, ale kam se hrabete na to, co tenkrát předvedli naši tatíci, a bez jakýhokoliv secvičování. Za půl hodiny bylo kolo jako nový. Co povídám, lepší než kterýkoliv nový kolo může bejt. Když jsme se vraceli domů, Jana se už chechtala na celý okolí a copy s mašlema jí vlály ve větru…“

Ševčík se zarazil a v hnědých očích, upřeně zírajících do zdi, se mu zaleskly slzy. „Hergot,“ zavrčel temně, „kdo to sakra udělal?“

„Nevím. Ale i kdybych věděl, jste asi poslední, komu bych to povídal. Vůbec nestojím o to, mít na krku o vraždu víc.“

Smutně se usmál a já si čím dál víc uvědomoval, že tenhle mládenec vůbec není hlupák.

„Pak,“ pokračoval, „jsme spolu začali chodit. To už jsme byli studenti gymnázia, ona byla tak hezká, že když šla po ulici, chlapi se votáčeli a naráželi do kandelábrů. A měla mě ráda. Tenkrát jo, vážně. Ale to už je pryč, to bylo dávno.

Když odjela do Prahy na studie, bylo mi jasný, že to nemůže vydržet, vídat se jen o prázdninách nebo o víkendech. I dva roky vojny je moc na vobyčejnskou lásku, a pět let – to je skoro třikrát tolik. Nebylo to veselý, ale snad pochopíte, jaká byla. Nikdy nežila z iluzí. Jiná by možná mluvila o tom, že v ní cosi vyhaslo, znáte ty kecy a la červená knihovna, že lásce se nedá poroučet a že zůstaneme nadosmrti kamarády. Ale ona přišla, měla voči zarudlý a povídá tak úplně bez obalu, Míšo, promiň, ale já mám jinýho kluka. Víc nic. A já se zmoh jen na to, abych vyblekotal, že kdyby jí to všechno zkrachovalo, tak u mě má votevřený dveře vždycky. A pak jsem se zpil jak nikdy v životě, a když jsem se probral, tak zas a potom, to už byl malér na obzoru a žně na krku, jsem zapad do kombajnu a nevylez dřív jak za šestnáct hodin. Padl na kavalec a ráno pokračoval dál, a když už byl ve vzduchu podzim a nezbejvalo než konečně mít trochu času na sebe, tak už mě to zase tak moc nebolelo a věděl jsem, že to potáhnu na tomhle světě dál, jak se konečně sluší, a že se taky ještě budu někdy smát a radovat z obyčejnejch věcí. Že prostě nejde vo nic víc než o blbej románek, ale taky že na tuhle copatou pihovatou holku už nikdy v životě nezapomenu. A že kdyby třeba jednou přišla zpátky, tak že udělám cokoliv…

Vidíte. Nejblbější na celý týhle pitomý historii je to, že už nikdy nepřijde…“

Hlas se zase zlomil do tesknoty, jenže hostinská, která vše zpovzdálí pozorovala, byla po ruce. Bez pobízení nalila do decové skleničky rum a postavila to před Ševčíka.

„Sakra, pánově,“ pravila hlasem schopným přerušit hluk tancovačky, „nedělejte mi z lokálu krematorium.“

„Dobrý, teta,“ řekl Ševčík a vyzunkl kořalku jak limonádu, „nemějte starosti.“ Dál už jsme si povídali jen o počasí, fotbalu, mezinárodní politice a dalších záležitostech, které do restaurace patří. Pak jsem se rozloučil. Z čistě profesionálních důvodů, a s poněkud trapným pocitem, jsem si ověřil, že Michal Ševčík se skutečně ve čtvrtek a pátek nehnul z rodné vesnice, pak jsem nasedl na autobus a ve Strakonicích chytil poslední spoj na Prahu.

Vystoupil jsem na Smíchově, i když to mám odtud domů dál než z Florence, a šel pěšky. Město se v šedivém podvečeru chystalo nocovat, na ulicích se rozsvěcovaly výbojky, labutě na Vltavě cpaly hlavičky pod křídla.

Kdesi v dálce zazněl zvuk sirény služebního vozu nebo možná sanitky, letadlo mířící k ruzyňskému letišti blikalo oranžovým světlem. Vlastně se vůbec nic nezměnilo.

Až na to, že mrtvé děvče, které dosud pro mne neznamenalo o mnoho víc než jméno, ožilo. Copatá holčička brečící nad rozbitým kolem, studentka v plátěné sukni, slečna přijíždějící s kufrem do Prahy.

Nebyl jsem si tak jist, zdali až se setkám s vrahem Jany Ryzcové, dokážu jednat korektně. V tomhle jsme si byli se Ševčíkem náhle blízcí. A tak jsem přemýšlel o tom, jestli bych se neměl nechat z případu odvolat.

Řekne-li se počet pravděpodobnosti, lidem se zpravidla vybaví nějaký ten polozapomenutý matematický vzoreček nebo zlomek, hovořící o mizivé naději na první cenu ve sportce. Já si vzpomenu na žárovky. Jednou před lety, když jsem vlastnil takový rozpadávající se automobil, mi z ničeho nic zhasla přední světla. Tak jsem se sebral a jel do servisu.

„To budou žárovky,“ poznamenal mechanik zasvěceně. Řekl jsem mu, že se určitě mýlí. „Podívejte se,“ vysvětloval jsem. „Ty reflektory přestaly svítit úplně najednou. Klopená i dálková světla. Tak si to představte, dvě žárovky, každá má dvě vlákna, jejichž životnost je počítána na stovky hodin. Jistě, není vyloučeno, že náhoda sehraje svou roli a dvě vlákna doslouží prakticky naráz. Tři, to už bych považoval skoro za zázrak, ale čtyři, milej pane, k takové shodě okolností dojde tak jednou za století.“

Mechanik si mě prohlížel dost udiveně.

„Koukám, že ste vzdělanec,“ řekl, ale v jeho hlase nebyla ani špetka úcty. „Jednou za sto let, to se vám povedlo. Škoda že to nejde vyzkoušet, protože před sto rokama se ještě svítilo karbidem. A pořádnej kůň vidí i potmě.“

Pak odešel do skladu, přinesl dvě nové žárovky, namontoval je a auťák svítil jako zamlada. Zkušenost učí člověka skromnosti. Proto to vlastně vykládám, proto jsem taky neprotestoval, když nadporučík Pražák přišel s tím nápadem na hlídání. To totiž bylo tak. Mé přidělení k mordpartě vůbec neznamenalo, že se mě nebudou týkat některé povinnosti domácího hřiště. A tak jsem zase jednou seděl v kanceláři náčelníka, poslouchal sáhodlouhé rozbory bytových krádeží, pečlivě zpracovaných do hodiny, místa, patra a bůhví čeho ještě, prohlížel si podrobné mapy pražských sídlišť, probodané různobarevnými praporky.

„Pohotovostní motorizovaná jednotka má svých úkolů dost a hlídky místních oddělení na všechno nestačí.“

Pražák lehce zaváhal, protože se chystal říci něco nepříjemného.

„Podívejte, mládenci. Ono by šlo prakticky jenom o sobotu. A ne o celý den, ale tak asi od deseti dopoledne do šesti večer, to je těch vloupaček nejvíc. Trochu to pohlídat, jasně, vím, co chcete namítnout, zkrátka ono by hlavně běželo o to, kdyby se náhodou něco semlelo, tak aby nějakej našinec byl poblíž…“

Koukal jsem se na tváře kolegů. Nadšen nebyl žádný. Kolik to znamená zkažených víkendů? Pět, deset? Možná celé prázdniny. Sbohem chaty a chaloupky, místo rodinných výletů zbude otrávená manželka a zklamané děti. U téhle profese je skutečně nejlepší zůstat svobodný. Zaslechl jsem pár povzdechů, ale to bylo všechno. Nikdo neprotestoval. To je totiž také jedna ze zvláštností našeho povolání, že když se nějaký případ vleče a nikoho už nic rozumného nenapadá, tak se musí vyšlapat tím nejobyčejnějším způsobem. Čili, jak občas zlomyslně prohlašoval náčelník, co není v hlavě, musí být v nohou.

Pražák pečlivě přiděloval úkoly a já se zakoukal do pootevřeného okna na šedivé a temné střechy města. Zastesklo se mi po té podšumavské vesničce, po vůni pryskyřice a kvetoucí louky. Proč vlastně ta holka bláznivá nezůstala doma? Měla tam domek od rodičů, hodného a příjemného kluka, který by se určitě snadno změnil na báječného tátu. Mohli společně vodit děti ke splavu a ukazovat jim místa, kde si před lety hrávali oni sami…

„Petře,“ ozval se Pražák trochu netrpělivě, nejspíš už podruhé. „Ty si vezmeš Prosek, ano?“

Řekl jsem, že samozřejmě, i když mi, upřímně řečeno, vůbec nebylo jasné, co si od celé záležitosti slibuje. Popis pachatele, či pachatelů, neexistoval. A rozhodně nebylo rozumné předpokládat, že za bílého dne vystoupí zloděj z autobusu se škraboškou na obličeji a s obrovským svazkem šperháků v ruce. Pravděpodobnost, že celá sobotní služba skutečně k něčemu bude, byla asi tak veliká, jako že vám ve dvou žárovkách přehoří čtyři vlákna současně. Jenže, jak povídám, praxe mě naučila nevysmívat se zázrakům. Sobota byla slunná a příjemná, dětské obličeje za zadními okny štrúdlu aut odbočujících z magistrály do Tróje upozorňovaly na to, že je docela prima den k návštěvě zoologické zahrady. Odolal jsem pokušení. Vyjel jsem nahoru okolo Bulovky, přejel křižovatku, která se od Heydrichových časů změnila k nepoznání, a pak odbočil na sídliště. Chvilku jsem kličkoval mezi bloky, jen tak, abych měl pocit, že opravdu něco dělám, pak jsem si ale uvědomil, že takové plýtvání benzínem je více než zbytečné. Zastavil jsem při okraji Vysočanské ulice a vypnul motor.

Vysílačka chrlila pokyny pro pražskou bezpečnostní službu.

„Orbola jedna, orbola jedna, hlaste polohu.“

„Projíždím Jindřišskou do Vodičkovy ulice.“

„Na rohu Štěpánské a Ječné došlo k dopravní nehodě. Jeďte se tam podívat.“

„Ano, rozumím…“

A pak chvilku zase klid, jen tichounké šumění éteru.

Před oknem vozu leželo poklidné sobotní sídliště. Poloprázdné, bez front u autobusových zastávek, idylicky milé v jarním slunci. I to tolik pronásledované prádlo sušící se v lodžiích vypadalo malebně a dodávalo scéně nepatrně italský ráz.

Starý pán, věnčící neposlušného pejska, dvě maminky, debatující u zaparkovaných kočárků, mladík, hvízdající pod okny jedenáctipatrového domu. Copak ho někdo může uslyšet? Ale nakonec se téměř pod střechou pohnula okenní tabule, štíhlá ruka zamávala, kluk se uklidnil a s rukama v kapsách kopal do kamínků na poloprázdném parkovišti.

„Orbola osm, orbola osm.“

„Ano, slyším.“

„V Košířích, v hospodě na Klamovce je nějaká rvačka.“

„Jasně, jedeme tam.“

Důstojník na operačním středisku je něco jako dirigent celého města. Poslouchají ho vozy, hlídky, služby na jednotlivých odděleních, má přednostní spojení na požárníky, nemocnice, jednotky civilní obrany a bůhvíco ještě. Otáčející se magnetofon průběžně zaznamenává na široký putující pásek čas.

Jedenáct hodin padesát devět minut čtyřicet vteřin, jedenáct hodin padesát devět minut padesát vteřin, dvanáct hodin přesně…

Pod proseckými stráněmi žilo svým pravidelným životem město. Ale tady na sídlišti chcíp pes. Tlustá čtyřicátnice, vynášející odpadky do plechového kontejneru, dvě malé holky, pokoušející se pinkat před panelovým domem badminton.

„Orbola osmnáct, orbola osmnáct! Mám pro vás zprávu.“

Bylo to už pořádně dávno, co jsem naposled jezdil s běžnou hlídkovou službou, a tak mi chvilku trvalo, než jsem si uvědomil, že tenhle volací znak byl přidělen mně.

„Já orbola osmnáct, rozumím,“ houkl jsem do mikrofonu, připomínajícího telefonní sluchátko.

„Tak poslouchejte,“ hlas operačního důstojníka zněl naprosto klidně a nevzrušeně. „Českolipská dvanáct set jedenáct, jestli tam budete zahýbat z hlavní, je to třetí blok zprava. Volala odtamtud jakási paní Bartáková, že kvartýr nad ní by měl být určitě prázdný, Novákovi, co tam bydlí, jsou na dovolené v Bulharsku. A přesto tam někdo chodí a dupe. Mrkněte na to, je to páté patro. Pro jistotu tam ještě stáhnu pár kluků z pohotovostní. A dejte vědět, o co vlastně běží…“

Vyrazil jsem ze svého parkoviště jako Nuvolari a prudce odbočil před přijíždějícím autobusem, jehož řidič si velmi významně poklepával na čelo. O třicet vteřin později jsem byl na místě.

Vběhl jsem do domu a jen na malý okamžik se zastavil před širokým panelem zeleně natřených schránek. Barták ve třetí řadě odzdola, nad ním MUDr. Novák, CSc. Tituly bytaře přitahují snad odpradávna. Kousek dál byly šedivé kovové dveře dvou výtahů. Lehce mě to zarazilo v rozletu. Dejme tomu, že u doktora Nováka je skutečně zloděj. Já pojedu důstojně nahoru zdviží a on zatím seběhne po schodech. Případně já budu stoupat pěšky a on zatím zavolá výtah. Ne, to nejde riskovat. Stiskl jsem obě tlačítka přivolávače a rozhlížel se kolem. Před vchodem do přízemního, nejspíš domovnického bytu byl pár dětských bot. Sebral jsem je, a když výtahy sjely do přízemí, pootevřel jsem jejich dveře a zapřel botičkami. Pak jsem se poklusem vypravil do pátého patra.

„Co je to za blbý fóry,“ ozvalo se zezdola. „Mařko, pojď se podívat. To určitě zas ten grázl od Petráků.“

V duchu jsem se omluvil mladému Petrákovi za to, že na jeho hlavu svolávám kletby. Čtvrté patro, páté.

Udýchaně jsem se opřel o veřeje doktora Nováka a stiskl tlačítko zvonku.

Nic, žádná reakce, jen temné a hrobové ticho.

Znovu jsem zazvonil. Na protější straně chodby vykoukla hlava šedivé paní. „To máte marný, ty jsou na dovolený. Tam nikdo není.“

Nesouhlasil jsem. „Plyn,“ povídám, „nebezpečí výbuchu. Má někdo od toho bytu klíče? Domovník nebo soused, co zalejvá kytky?“

Zatvářila se poplašeně.

„No, já tam chodím občas nakrmit rybičky, ale nevím, jestli můžu cizímu člověku.“

V tom okamžiku dveře, u kterých jsem stál, klaply a objevil se vyčouhlý opálený mládenec.

„Přejete si?“

„Vy jste pan Novák?“

„Ne,“ usmál se, „to je strejda, víte. On je teď pryč, a tak mi pučil klíče. Mám mu něco vyřídit?“

Pochopitelně, mohla to být pravda. Dokonce bylo výrazně pravděpodobnější, že to tak je, než ne. Ale služba je služba.

„Promiňte,“ omluvil jsem se a vytáhl odznak kriminálky. „Ale tady v okolí je příliš mnoho bytových krádeží. Budu vás muset požádat o doklady.“

„Samozřejmě, pojďte dál.“ Uvedl mě do parádně zařízeného obývacího pokoje, sedací souprava z pravé kůže, barevný televizor a proti oknu stěna až do stropu zaplněná knihami. „Posaďte se. Dáte si skleničku?“

„Ne, děkuju, řídím.“

„Ovšem, samozřejmě. Jo, chtěl jste tu občanku…“

Zabořen do pohodlného křesla, ztratil jsem téměř patnáct vteřin prchajícího času. Nechci se omlouvat. Bylo to ode mě nehorázně neprofesionální. Ukolébal mě ten poklid pečlivě uklizeného bytu a na chvilku jsem ztratil podezřívavost. Teprve lehounké klapnutí zámku mě dokázalo vzpamatovat. Vyrazil jsem jako blesk, ale už bylo pozdě. Zůstal jsem zamčen v cizím bytě a opálený mládenec byl pryč. Vykopávání dveří jsem zatím viděl jen v biografu a, upřímně řečeno, nikdy jsem nevěřil, že je něco podobného možné. Ponížení a zoufalý vztek však dokážou zázraky. Rozběhl jsem se proti zámku jednou, dvakrát, potřetí. Dýhované, bíle natřené domovní dveře praskly. Škubnutím jsem je otevřel. Šedivá sousedka se na mě dívala s neskrývaným úžasem.

„Kam šel?“ vyhrkl jsem.

Rozpačitě ukázala prstem nahoru.

Mozek mi zase aspoň trošku začínal fungovat. Jistě, netušil, že jsem sám, bezpochyby předpokládal, že před vchodem je zaparkován služební vůz Bezpečnosti. Vyrazil jsem po schodech tryskem, který by průměrnému atletovi jistě zajistil olympijskou nominaci.

Desáté a pak jedenácté poschodí.

Schodiště končilo. Strop nad hlavou byl nižší než jinde, otevřené okno vedlo na širokou opuštěnou terasu. Protáhl jsem se ven a nadechl svěžího jarního větru. Hluboko dole mezi travnatými ostrůvky se proplétala mrňavounká auta. Dvě z nich s počíslovanou žlutou střechou se blížila k domu. Vozy pohotovostní jednotky, přivolané operačním důstojníkem. Proč jsem jen na ně nepočkal…

Terasa byla prázdná a jen odvážná konstrukce společné televizní antény lehce drnčela ve větru. Můj muž byl pryč.

Pak jsem si všiml úzkých železných schůdků, vedoucích na střechu celého bloku, a vylezl jsem nahoru zrovna včas, abych zahlédl mizející černovlasou hlavu o takových dvě stě metrů dál, na protější straně. Rozběhl jsem se za ním, přeskakuje červeně natřené hliníkové dráty hromosvodů.

Přibližně za dvaadvacet vteřin, měřeno klasickým ručním způsobem, jsem se dostal na zrcadlově stejnou terasu, jako byla ta první. Jen televizní anténa chyběla a pod oknem vedoucím do domu byla hromádka střepů. Jistě, zvenčí musel skleněnou tabuli vyrazit. Protáhl jsem se do chodby a stačil ještě zaslechnout slabounký hukot klesajícího výtahu. Pádil jsem dolů po schodech a připadal si jak klasická ilustrace ke Třem mušketýrům. Vzpomínáte si? D’Artagnan se cestou do Paříže v městečku Meung setká s neznámým chlapíkem, který ho nechá zmlátit pacholky a ukradne mu doporučující dopis pro kapitána mušketýrů pana d’Tréville. A pravidelné pronásledování tajuplného muže z Meungu vydrží mladíkovi téměř celé první dva díly románu. Doufal jsem, že já to stihnu rychleji.

Když jsem konečně vyběhl ven, kromě maminky tlačící kočárek nebylo nikde ani živáčka.

„Prosím vás, nevšimla jste si náhodou takového černovlasého chlapa…?“

Zavrtěla hlavou a dál se věnovala jednostranné konverzaci se svým nemluvnětem. Oběhl jsem několik okolních bloků, nakoukl do boudiček u autobusových zastávek, ale kde nic tu nic. Jen samá, samá voda. Na pokraji naprostého fyzického zhroucení jsem se pomalu vrátil do toho nešťastného domu, před jehož vchodem parkovaly dvě žlutobílé volhy Bezpečnosti.

Konečně jsem nastoupil do výtahu a stiskl knoflík s číslem pět. Už v kabině jsem slyšel vzrušené vyprávění šedovlasé sousedky, která se zřejmě z šoku nemohla dost rychle vzpamatovat.

„A pak vám to všechno roztřískal. No, slyšeli jste to někdy…?“

Vystoupil jsem a stará paní se zajíkla údivem. „Jéžišmarjá, to je von! Co tvrdil, že je od plynu…“

Mohutný, dávno už ne mladý nadpraporčík se na mne podíval s lehounkým úsměvem. „Je to pravda?“ zeptal se. Přisvědčil jsem.

„Tak to nám budete muset vysvětlit. Ale ať tu nestojíme na chodbě, pan doktor Novák nás snad omluví…“

Zavedl mě do bytu, ve kterém jsem před chviličkou byl, zatímco dva zbylí uniformovaní mládenci se pokoušeli dát do pořádku rozbité dveře.

Vylovil jsem z kapsy služební průkaz.

„No jo, vy jste z tý kriminálky, co? Operační říkal, že vás sem posílá. Co se to, prosím vás, stalo?“

Převyprávěl jsem všechno a byl jsem nadpraporčíkovi vděčný, že se nerozchechtal.

„No jo, to se stává,“ řekl vážně. „Za chvilku je tady výjezd s technikem, budou to muset trochu prohlídnout, i když myslím, že se nic neztratilo.“

Pokynul hlavou k místu, kde stála rozevřená černá aktovka, na jejímž povrchu byly pohozeny dvě bílé plátěné rukavičky.

„Když mi otvíral, tak rukavice neměl, jasně, musel je přece sundat, když chtěl vypadat, jako že sem patří. To by se ovšem mohly najít otisky.“

„Moc bych si od toho nesliboval,“ řekl nadpraporčík skepticky. „V týhle profesi je dneska moře prvniček…“

Měl samozřejmě pravdu, pokud muž z Meungu v naší registraci nebude, můžu si stopy jeho papilárních linií strčit za klobouk.

Po čtvrthodině dorazil na místo Pražák s kompletním technickým výjezdem. Pohled, který na mě vrhl, by dokázal usmrtit býka. Vydržel jsem to, nadiktoval předběžnou zprávu do jeho zápisníku a mohl jít domů. Na trávníku před budovou se s veselým nadšením proháněl hnědobílý foxteriér. Nevšímal si mě. Chápal jsem ho, v této situaci by ode mě žádný pes na světě ani kost nevzal…

„Nic si z toho nedělejte,“ ozval se příjemný, tichý hlas nadpraporčíka. „Někdy se holt člověku nedaří. Když si vzpomenu, co já už v životě zvoral věcí…“

Stiskl mi pravici a zmizel ve svém hlídkovém voze. Nasedl jsem do auta, zamířil zpátky do města. Byla stále ještě sobota a svítilo sluníčko. Děti si prohlížely v zoo opice a slony.

Uvědomil jsem si, že mi ten lety ostřílený, dobrácký nadpraporčík přece jen trošičku pozvedl pokleslou náladu.

Když se nám v životě všechno daří, dokážeme být na své přítelkyně pěkně protivní. Ale stačí dostat pořádně za uši a nafoukanost je tatam, zmoklý kohoutek se vrací na rodný dvůr. Po špičkách. I ten nejdrsnější chlapík čas od času potřebuje, aby ho někdo vlídně pohladil po hlavě a řekl mu – no tak, třeba ani nejsi tak velký osel, jak to o tobě kdekdo říká…

Zazvonil jsem u dveří Helenina bytu. Zkoumavě si mě přeměřila a bylo jí všechno jasné.

„Ahoj.“

„Nazdar, Helenko.“

Otevřela dokořán a prohlásila, že jsem se narodil na šťastné planetě a dnešek je toho důkazem. Přicházím prý právě ve chvíli, kdy se v troubě dopéká jehněčí, oblíbený to pokrm olympských bohů.

Detektiv ze šťastné planety, perfektní profesionál, který se nechá od bytového zlodějíčka zamknout ve vylupovaném kvartýře jako králík, vlezl do vonící kuchyně a pochmurně se usadil do kouta.

„Kde jsou vaši?“

„No, na chalupě přece, vždyť už je jaro.“

„A to jsi vařila jen tak?“

„Ne, já čekala, že přijdeš.“

Ohromilo mě to, před hodinou jsem ještě vůbec netušil, že na bohnické sídliště zamířím. Ale ať. Vlastně to bylo náramně dobře. Po skvostné večeři už mi zase život nepřipadal tak docela pochmurný.

„Dneska jsem sepisovala ten seznam,“ řekla Helena, „víš, pro pojišťovnu a kriminálku. Popis věcí, co nám ukradli, nechceš se podívat?“

„Jistě.“

Dva archy hustě popsaného papíru. A na nich spousta maličkostí. Nemyslím co do ceny, spíš do objemu. Celá tahle krádež se dala odnést v jedné obyčejné tašce, podobné té, jakou před několika hodinami zanechal můj muž z Meungu na místě činu.

Stříbrné příbory pro šest osob, dvě miniatury: obrázky o velikosti přibližně dvacet na patnáct centimetrů s rokokovými náměty. Obojí byly dívčí portréty, v jednom případě blondýnky, ve druhém černovlásky.

Maminčina brož, oválná.

Hodinky po dědečkovi, rovněž zlaté, natahovaly se ještě klíčkem a měly elegantní a poměrně mohutný řetízek…

Z peněz na hotovosti se nám mnoho neztratilo. Určitě sice vím, že jsem v kuchyňském šuplíku měla ještě stokorunu, ale víc asi těžko…

Milá, poctivá Helena. Kolikrát už jsem četl podobná oznámení, a téměř každý se vždycky snažil nějak zahojit. Ať už na pojišťovně nebo na neznámém zloději. Sakra, co je na tom divného, že jsem měl v příborníku šedesát tisíc? Šetřil jsem si, ne? A chtěl jsem koupit auto!

Inu, těžko vyvracet podobná tvrzení, lidé jsou chamtiví. A vedle nich se objeví holka, která se značnými rozpaky napíše do seznamu stovku. Měl jsem chuť ji políbit a taky jsem to udělal.

Další a další drobné položky seznamu. Svatováclavský dukát, náušnice s opravdovými, i když velmi malými diamanty, několik stříbrných pamětních mincí, vydaných před druhou světovou válkou. Neběželo o nijak závratnou krádež, která by u čtenářů černé kroniky vyvolávala údiv nad tím, jak je možné, že někdo podobné poklady uchovává v docela obyčejném bytě, chráněném ne zcela spolehlivou patentní vložkou FAB. Ale na druhé straně to zase nebylo tak málo. Pokud zloděj něco podobného dokáže zopakovat tak dvakrát třikrát do měsíce, sakra, to už jsou cifry, nad nimiž přestává legrace.

Večer jsme seděli u televize a ze mě po kouscích, jak z chlupaté deky, lezly útržky starostí.

„Bože, neber to tak tragicky.“

Ovšem ono se to lehko řekne. Ale já zkazil, co šlo. Nejen s tím zatraceným zlodějem, ale i s Janou Ryzcovou.

„Poslyš,“ povídala Helena přemýšlivě a velice zvolna usrkávala ze skleničky správně vychlazené bílé víno, „mně se na tom nezdá jedna věc. Ať tý holce říkal ten tvůj volejbalista, co chtěl, nevěřím, že by si to dokázala celou tu dobu nechat pro sebe. Chlap by to asi dovedl, ale my, ženský, jsme jiný. Občas si potřebujem povyprávět o svým klukovi. Svěřit se se starostma, pochlubit se, trochu si postěžovat. Vždyť přece musela mít nějakou kamarádku. Studentka z koleje. Jestli měla opravdu o toho kluka starost, tak alespoň jedna ze spolužaček určitě ví proč.“

Poznamenal jsem, že tohle už je dávno vymlácená sláma. Varianta číslo jedna. Operativci všechno probrali; od kolejí až k vysokoškolským profesorům a nenašli ani stopičku, vůbec nic…

„No jo,“ řekla Helena, „třeba to nebrali tak vážně.“

„Prosím?“

„Myslím to tak. Ty jsi přesvědčenej, že bouračka toho hráče určitě souvisí s Janinou smrtí. Ale pro někoho, kdo si tak jistý není, to přeci nutně musí vypadat pořádně přitažený za vlasy. Tajuplná havárie, dyť je to jak z biografu. Byla to docela normální bouračka a případ je uzavřený. Ne, nepřerušuj mě. Chci jen říct, že když někdo něčemu nevěří, odvede samozřejmě svou povinnost, položí pár otázek a jde domů, aby mu v televizi neutekl fotbal. To je lidský. Konečně, vem sám sebe. Taky sis myslel, že to hlídkování na sídlištích je pitomost. Proto ses v tom bytě choval spíš jako host, a proto se to nepovedlo. Můj táta občas říkává, že chybička se prostě vloudí…“

Kdyby mi něco podobného někdo říkal odpoledne, asi bych se zbláznil vztekem. Jenže teď byl večer, venku blikala světýlka sídliště, v žaludku hřála vynikající večeře a v ruce jsem měl skleničku lahodného moravského vína.

Helena měla pravdu.

Její postřehy mě vůbec čas od času udivovaly a začínal jsem si uvědomovat, že poslouchat úvahy inteligentního děvčete může být pro stárnoucího mládence docela poučné školení. Ale člověk je potvora ješitná.

„Mimochodem,“ řekl jsem, „je ti líto těch věcí, co vám ukradli?“

Pokrčila rameny. „Těch náušnic jo. Dostala jsem je od babičky a tu jsem měla moc ráda.“

„Nevadí. Spolehni se, že já ti ty kamínky do uší zase najdu.“

V pondělí jsem šel do práce se stejnou chutí, s jakou normálně lidé míří do ordinace zubního lékaře. To, že dostanu pořádně vynadáno od šéfů, mě zdaleka netrápilo tak jako posměch kolegů, který mě bezpochyby čeká.

Klubal se velice hezký den, hladina Vltavy byla zdrsněná mírným větrem, ranní vzduch byl příjemný a svěží, zkrátka příroda kolem fungovala normálně, a nebýt toho maléru na krku člověk by snad mohl mít docela dobrou náladu.

Vstoupil jsem do budovy a k vlastnímu překvapení zvolna zjišťoval, že se vůbec nic neděje. Muž u brány mě přátelsky pozdravil a vůbec nepovažoval za nutné se příšerně šklebit nebo významně chřestit velikým svazkem klíčů.

Nadporučík Pražák seděl v místnosti vyhrazené operativě, před sebou rozevřený balíček obložených chlebíčků a snídal.

„Na, pojď si vzít taky,“ řekl a nabídl mi skrojek žemlovky s uherákem.

„Ty nemáš vztek?“ zeptal jsem se nevěřícně.

„No, po pravdě řečeno, v sobotu bych tě byl málem roztrh. Časem se mi to ale rozleželo v hlavě. To se mohlo stát komukoliv. A vlastně je dobrý, žes ho viděl ty a ne nějaká babička, co má dvanáct dioptrií. Od devíti máš rezervovaný fotoalbum.“

Zakousl jsem se do chlebíčku a Pražák pokračoval.

„Víš, já si čím dál víc myslím, že tady nejde o náhodu, že to všechno má na svědomí nějaká organizovaná parta. Všiml sis tý aktovky, co tam zapomněl? Zažil jsem už hodně bytařů, co chodili s kuframa, batohem, některý byli dokonce tak voražený, že stěhovali nakradený věci na náklaďáku. Ale tohle! A přitom když si projdeš protokoly všech krádeží za takový poslední tři měsíce, tak se skoro v osmdesáti procentech případů neztratilo nic objemnýho, aby se do tý aktovky prostě nevešlo.“

„Tím hůř, že nám ten gauner utekl.“

Pražák se zatvářil téměř záhadně a přistrčil ke mně další chlebíček. „Naopak, tím líp.“

Měl jsem dojem, že ten pondělek začíná nějak zmateně. Za pitomost, která by měla sloužit k pobavení ještě několika generací detektivů, se vám nikdo nesměje, muž pověřený řízením vyšetřování je spokojen s tím, že jsem nechal neznámého delikventa utéct. Něco podobného se stává ve snu. Vykoukl jsem z okna na pochmurný betonový dvůr a vlahý vítr mě šimral na tvářích. Upřímně řečeno, vůbec by mě nepřekvapilo, kdybych tam dole spatřil zástup nepolapitelných recidivistů, sborově zpívajících staropražskou píseň o tom, že ,policajti dou dou dou, na mě si nepřijdou‘.

Pražák dojedl, zmuchlal umaštěný papír a zahodil do koše. Pak si spokojeně zapálil cigaretu.

„To je totiž tak. Posloucháš mě vůbec? No proto. Tak dejme tomu, že se nemejlím. Ber to jako hypotézu. Nějaký šikovný překupník organizuje okolo sebe partu zlodějíčků, všem se náramně vede, po večerech se cpou biftekama a zapíjej to skotskou. Rozpadne se tenhle domeček z karet ve chvíli, kdy se jeden zloděj dá chytit? Myslím, že ne. To by to musel organizovat idiot, a vzhledem k tomu, že už mu to tak dlouho a lehce prochází, to asi úplnej blbec nebude. A důvěra v mlčenlivost, v to, že se vzájemně neshoděj za pár odpuštěnejch měsíců při soudním jednání? To snad funguje na Sicílii, ale ve středočeským kraji těžko. Tudíž, tahle parta musí mít nějakej, třeba primitivní, ale konspirační systém. Jeden neví o druhém a spojení se šéfem je den ode dne jiné. Zkrátka, vsadím se o měsíční gáži, že kdybysme toho tvýho ptáčka sebrali, vyklopil by akorát to, že nějakej tajuplnej chlápek mu za nakradený zboží vysolil peníze, ale nikdy ne na stejným místě nebo ve stejný hospodě.“

„Ale,“ chtěl jsem namítnout.

„Počkej. Zjistit si, že jsme někoho zašili, není nesnadný. Nepřijde domů, rozkřikne se to v práci, budou to vědět jeho sousedi. A tak i když nám ten polapenej zloděj řekne všechno, co ví, tak na příští schůzku šéf nepřijde a hotovo. S případem to nehne ani o krok dál.“

„To je dost pesimistická teorie.“

„Vůbec ne, Petře. Důležitý je jenom toho chlápka nesebrat. Ale sledovat ho, zjistit s kým a kde se stýká a pečlivě si počkat na chvíli vhodnou k zatáhnutí sítě. Tedy, když ho najdem.“

Dobrá. Bylo zřejmé, že jsem se do toho rybářského programu mimoděk trefil. Tím líp.

„Co otisky?“ zajímalo mě. „Když otevíral dveře, rukavice neměl.“

„Bohužel, samá voda. Tady máme desítky nejrůznějších stop, včetně tvejch, ale žádná nemá protějšek v kartotéce. Osobně si myslím, že je buď netrestaný, nebo si dával velký pozor, aby těma nahatejma rukama doopravdy na něco nesáhl.“ Hodiny, zvolna tikající na zdi, ukazovaly devět. „Měl bys jít do toho fotoalba. A pospěš si, major Drábek se už po tobě shání.“

Diaprojektor tichounce cvakal a na stříbřitém plátně se objevovaly tváře mladých mužů. Některé z nich jsem znal. Vida, tohle je Peterka, co na šestce vykrádal auta.

Ánfas, profil, poloprofil.

A tady Kudláček. Bývalý boxer a známý rváč. Nedávno prý ho pustili, a pokud je známo, zatím seká dobrotu.

Vlasy černé i světlé, tváře hubené, střední, tlusté, výrazy oduševnělé i na první pohled docela slabomyslné.

Ánfas, profil, poloprofil.

Čas letěl, já se snažil vybavit to, co zůstalo zakotveno v paměti, seriózně a odpovědně, ale bylo to marné, žádná z těch desítek a stovek nepatřila člověku, kterého jsem v duchu nazýval mužem z Meungu. Škoda.

Další krabice se snímky rozšířila věkový rejstřík portrétovaných mužů o řadu let nahoru i dolů, ale stejně marné. Pak promítač vypnul přístroj a rozsvítil v místnosti světlo.

„Díky,“ řekl jsem, „příště to snad dopadne líp.“

Neusmál se, s pochmurnou mlčenlivostí zařazoval kazety s diapozitivy zpátky do příslušných přihrádek. Připadal mi stejně neživý jako ten projektor s osleplou čočkou.

Celkem se dal takový výsledek čekat, když někdo nemá v kartotéce otisky, nebude tam mít ani tvář. Ale Pražák byl důkladný a program, který mi připravil, ještě zdaleka neskončil. Přístroj zvaný identikit je zařízení na tvorbu skládaného portrétu. Z bohatého rejstříku uší, nosů, vlasů, vousů a očí má člověk sestavit to, co zahlédl, třeba jen na chvíli a letmo. Oběžník, který před lety seznamoval kriminalisty s možnostmi tohoto aparátu, uváděl řadu příkladů; když tvář vyrobená na identikitu byla pachateli natolik podobná, hladce to umožnilo jeho zadržení. Nejspíš to ovšem předpokládá, že svědek je trochu výtvarník.

Technik v bílém plášti se mnou nejdřív vlídně a laskavě promlouval asi takovým způsobem, jako se jedná s lidmi v psychiatrické léčebně.

Pak mi nabídl album nosů.

Ze stejných cihel se dá bezpochyby postavit výletní vila i kriminál. Materiál je v pořádku, chybu dělá stavitel. Vybral jsem jednotlivé tvarové části obličeje po zralé úvaze a myslím, že správně. Výsledek, složený z řady průhledných fólií na matně světélkujícím mléčném skle, připomínal přiblblého orangutana.

„Ne, to vůbec není ono.“

Muž v bílém plášti povzdechl a začal znova, od začátku.

„Uklidněte se, soustřeďte, nic vás nehoní…“

Zase jsem popsal etnický typ svého muže, zase ho složil z ostatků a znovu zjistil, že to vůbec není ono.

Technik se zajímal o to, jestli si z něj dělám legraci a zda si uvědomuji, že jeho čas je poměrně vzácný.

Stará kriminalistická zásada velí odpovídat na otázku otázkou. Není to sice moc korektní metoda rozhovoru, ale zabírá.

„Jaká naše herečka se vám doopravdy líbí?“

Byl natolik vyveden z míry, že se pokusil odpovědět. Zřejmě patřil k zastáncům tvrzení, že se bláznům nemá odporovat.

„Marta Vančurová,“ hlesl tiše.

„No tak vidíte. A určitě jste ji v divadle nebo na plátně viděl mnohokrát. Tak zkuste sestavit její portrét.“

Pochopil ten návrh jako záležitost prestiže.

„Nic lehčího,“ prohlásil. S obdivuhodnou obratností listoval v katalozích a sestavoval fólie. Za pouhopouhých pět minut se na stínítku objevila tvář. Nebyl to nezajímavý obličej. V temných očích se odrážely dějiny lidstva od chvíle, kdy dávný předek slezl ze stromů a uchopil pěstní klín, až po hrozbu nukleární katastrofy. Myslím, že podobně vypadal nebožtík Al Capone, když se v přestrojení za ženu pokoušel uprchnout z Alcatrazu.

Půvabnou herečku by však v tomhle obrázku nepoznala ani její vlastní matka.

Z míst, kde kdysi stával jeden ze staropražských větrných mlýnů, je zajímavý pohled na město. Leží dole, utopeno v údolí pod lehkým oparem smogu. I svatovítská katedrála, ke které jsme si zvykli vzhlížet s hlavou zvrácenou, dokáže sotva vystrčit nad horizont špičky věží.

Petřiny. Kousek odtud jsou volejbalové kurty, kde bude za týden hrát Dlabačov jeden ze svých mistrovských zápasů. Napravo jsou koleje klukovské, nalevo holčičí. Mezi nimi hřbitov. Memento moři v bláznivých časech studentských. A možná taky místo romantických podvečerních procházek.

Zabočil jsem k dívčímu křídlu a pročítal čísla na jednotlivých blocích. Sever III A.

Ve vrátnici milá usměvavá paní, která pravděpodobně už dávno zjistila, že tu nikdo pánským návštěvám nezabrání.

„Kampak?“ zajímala se.

Řekl jsem, že za jednou přítelkyní. Čertvíco očekávala, že řeknu. Možná že kdybych jí důvěrně oznámil, že chci budovu vyhodit do povětří, tak by mě dál nepustila. Takhle jen mávla rukou a oznámila, že v devět večer se vchod zamyká…

Nebylo snadné orientovat se v bludišti chodeb, ale nakonec jsem se ocitl před pokojíkem, v němž bydlela Jana Ryzcová s jistou Jiřinou Trávníčkovou. Zaklepal jsem. Žádná odpověď. Stiskl jsem kliku, ale dveře byly zamčené.

Zato z místnosti vedle se ozýval rytmus reprodukované hudby a šum hovorů. Dodal jsem si odvahy a vstoupil dovnitř…

V pokojíčku velikém pětkrát tři metry, zaplněném dýmem z nesčetných cigaret, bylo tak dvanáct třináct lidí. Zřejmě se náramně dobře bavili a můj příchod nevyvolal žádnou zvláštní pozornost. Z ničeho nic se mi v ruce ocitla sklenička se zteplalým bílým vínem, sedl jsem si na podlahu a opřel se o zeď. Představa o tom, jak snadno a nezávazně vpluju do rozhovoru, se rychle rozplynula. Nemám totiž nejmenší tušení, co jsou kovektory, a pozoruhodné novinky v teorii strnulých grafů mě nechávají chladným. Ocitl jsem se mezi partou matematiků, oslavujících úspěšně složené zkoušky z analýzy…

„A on na mně chtěl důkaz, já to zkoušel indukcí, popsal jsem dva papíry a pořád nic.“

Šeptem jsem se zeptal nejbližšího mládence, jestli neví, kde je Jiřina Trávníčková.

„Šla pro nějaké pitivo, za chvilku je zpátky…“

To mě uklidnilo natolik, že mě důsledky aplikace Rolleovy věty v enrozměrném prostoru nijak zvlášť neohromily. Dokonce jsem chvilku bojoval s pokušením pochlubit se svými znalostmi z oblasti velké násobilky, ale pak jsem to zavrhl, neboť studentů bylo moc a mohli by mě vyhodit předčasně.

Přibližně po půlhodině vstoupila do místnosti pobledlá, nepříliš hezká dívka s velkou sportovní taškou, ve které zvonily láhve.

„Prima, Jiřina je ježíšek. Pojď, sem se ještě vejdeš.“

Opatrně se posadila na růžek přeplněné válendy a nepřítomným pohledem se dívala ven, z okna. Měl jsem pocit, že ji debaty o matematice nudí docela stejně jako mě. Vydržela to asi čtvrt hodiny, pak tichounce špitla, že ji bolí hlava a že si půjde lehnout. Nikdo ji nezdržoval.

Jenom já. Na chodbě jsem jí důrazně vysvětlil, že s ní potřebuju hovořit, a po desetiminutovém přemlouvání souhlasila s tím, že půjdeme na malou procházku směrem k Oboře.

Když jsme míjeli mejdanový pokoj, dostávala se zábava uvnitř do varu. I přes zavřené dveře bylo zřejmé, že se právě probírá abstraktní jádro Dedekindovy teorie reálných čísel.

„Ale já už to přece všechno říkala…“

Připustil jsem, že má pravdu. Záznamy z těch výpovědí jsem si koneckonců mohl kdykoliv přečíst, ale nikde nebyl ani stín nějakého záchytného bodu.

Seděli jsme v zahradní restauraci Hvězda, nad hlavou nám šuměly koruny kaštanů a na stolku stydla káva. Slečně Trávníčkové, pochopitelně. Mně teplalo pivo.

„Chápu, mluvme o něčem jiném…“

Ulehčilo se jí. Rozpovídala se o škole. Nestudovala matematiku, nýbrž chemii jako Jana Ryzcová. Vzpomínala na přijímací zkoušky, na opatrné vzájemné seznamování v prvním ročníku, na školní zájezd na hory…

„Tam mi prvně ukázala Jirku. Přijel autem, byl samá legrace a bezvadně lyžoval. Mohl jít na sjezdovku, ale celý odpoledne se vydržel s náma placatit na loučce…“

Tvář smutné dívky se při tomhle povídání rozjasnila, hory patřily nejspíš k těm nejpříjemnějším zážitkům z celého studia. Pak začala mluvit o sobě. O tom, že jí chemie nijak zvlášť nepřirostla k srdci, ty čtyři semestry to vydržela především proto, že Jana byla takový ten motor celé dvojice, ta jí dodávala odvahu, připravovala materiály ke zkouškám a tak dál. Bez ní pozbyla škola jakýkoliv půvab.

„Co budete dělat,“ zajímal jsem se.

„Chtěla bych uzavřít semestr. A potom přerušit studia a vrátit se domů…“

Nerozmlouval jsem jí to. Třeba to bylo rozumné rozhodnutí.

Po další čtvrthodině nezávazného hovoru o ničem, jsem zaplatil útratu a vypravili jsme se zpátky. Kousek před kolejemi se do mě zavěsila. Chápal jsem proč. Tahle nehezká a neúspěšná dívka chtěla ukázat případným spolužačkám rozloženým v oknech, že není tak docela sama.

„Jen jsem si ještě vzpomněla na takovou maličkost,“ řekla před vchodem.

„Víte, na těch horách, jak jsme tam blbli na louce, měla Jana úplně nemožný vybavení. Dřevěný prkna s kandahárem, šněrovací boty a tak. Povídala, že si připadá jako Popelka. No, a Jirka jí říkal, ať si nedělá starosti. Že jí pro příští sezónu opatří nejlepší výstroj z celých Krkonoš. Protože bude boháč. Já vím, takový věci se povídají. Ale já měla v tu chvíli pocit, že to myslí naprosto vážně…“

Rozloučili jsme se a já se vydal dolů z kopce pěšky. V podvečerním sluníčku se třpytila barokní věž svaté Markéty a od Vypichu k městu uháněla řinčící tramvaj.

Myslel Slíma ten svůj slib skutečně doopravdy? Sotva. Asi to byl jen takový kohoutkovský výrok, aby řeč nestála. A jestli ne? Kde mohl čekat peníze? Od rodičů těžko, ti už byli dávno v důchodu, žádné zbohatlé příbuzné, pokud je známo, neměl, čekaly ho ještě dva roky večerních studií. A bylo nepravděpodobné, že mu v dohledné době v práci přidají.

Zkrátka, celé to byl jen naprostý nesmysl, který si nezasloužil pražádnou pozornost. Až na to, že s tou zatracenou automobilovou havárií to nebylo všechno v pořádku a že ta studentka, která se měla těšit na nové lyže, už nežije.

Přihnal se konec týdne a Pražák znovu rozděloval sobotní služby na sídlištích. Na mě přitom pozapomněl. Byla to jediná více než taktní připomínka voloviny, kterou jsem provedl. Navíc jsem získal volný víkend. Přesto mě to trochu mrzelo.

Pražské ulice pomalu ožívaly pátečním blázincem, kancelář, přes týden připomínající přetíženou spojařskou centrálu, se zvolna vyprazdňovala.

V půl třetí cinkl telefon.

„Blíží se uragán,“ ozvalo se na druhém konci drátu. Kapitán Vrbas si potrpěl na poněkud neslužební úvody hovorů.

„Ale Karle, dávno už není apríl.“

„Nevadí, aspoň ses dozvěděl něco novýho. Zato já nevím nic, když se tu neukážeš. Nebo tě, sakra, zase někdo zamknul?“

Od Vrbase to nebolelo.

„Je pořád lepší bejt zamčenej než propuštěnej. Což čeká tebe, jestli nepřestaneš se zesměšňováním kolegů.“

„Nevadí, už bych si potřeboval odpočinout. Ty taky, ne? Víš co, pojeď k nám na chatu.“

„Když já mám…“

„Jasně, slečnu vem taky. Přece se nebudeme okolo sporáku motat samotný.“

Nezávazně jsem slíbil, že se Heleny zeptám, a jestli nebude mít námitek…

„Nebude,“ řekl, „nesmí.“ Potom se pustil do vysvětlování cesty. Mluvil velmi obšírně a v závěru už jsem znal všechna nebezpečná místa na trati. Nevhodně klopené zatáčky, úseky s klouzající dlažbou, místa častých námraz i křižovatky svádějící k podcenění přednosti v jízdě. Na první pohled se zdálo, že urazit těch přibližně čtyřicet kilometrů od hlavního města bez katastrofální havárie je osudem povoleno pouze milencům Štěstěny.

Patřil jsem k nim.

Helena vystoupila z vozu a zářila dobrou náladou. Pochválila stavení – mimochodem takovou obyčejnou mrňavounkou chatičku, jakých byly v osadě desítky – a rozplývala se nad kvetoucí skalkou.

Já s trochou lítosti pošilhával na opuštěný volejbalový kurt kousek za plotem zahrádky.

Borový les na kopci, svažujícím se k řece, voněl pryskyřicí a pozdně jarní slunce stálo vysoko na obloze. Nejdřív jsme se šli koupat a v podvečer nás Vrbas i v tom kraji přelidněném rekreanty zavedl do kousku lesa, kde doopravdy rostly houby. Dvě bedly, půl košíku lišek a dva překrásné opravdové hřiby. To byl úlovek, který dokázal přivést Helenu na pokraj nadšení. Bez velkého pobízení zmizela v kuchyni a připravovala smaženici, zatímco my jsme seděli na verandě chaloupky v tom šeřícím se podvečeru a dýmem z cigaret odháněli komáry.

„No tak, spusť, co jsi zjistil novýho…“

Vyprávěl jsem o partě volejbalistů, o Janě Ryzcové a o zatím povšechně negativních výsledcích celého vyšetřovacího týmu. Vrbas mě poslouchal bez přerušování a jen trochu nespokojeně mručel.

„Takže samá voda, co? Hergot, to je patálie.“

Poznamenal jsem, že nemám nejmenší obavy, že se vrah té nešťastné studentky dřív nebo později dostane za mříže. Nicméně je tu otázka spojitosti s autohavárií. A nějakou souvislost v tom, z celé mordparty, vidím snad jenom já.

„Neboj,“ uklidňoval mě kapitán, „jsme dva.“

Helena se objevila s kouřícími talíři a Vrbas vytáhl ze sklípku nádherně studené pivo. Ticho pak nějaký čas rušilo jen mlaskání a skřípot zubů o křupavou chlebovou kůrku.

A pak byla najednou tma, ve vedlejší zahradě zapraskal malý ohníček, nocí poletovaly světlušky.

„Stejně mi pořád není jasná technika tý bouračky. Jak to zařídit, aby někdo dobrovolně a pro nic za nic vyletěl ze silnice.“

Vrbas se rozvážně rozvalil ve skřípajícím proutěném křesle a spustil:

„Takovejch možností je moře. Třeba před lety jsem dělal nepochopitelnou havárku na jednom sídlišti. Řidič v nemocnici, a v šoku, takže nic vysvětlit nedovedl, zrušenej automobil, co zčistajasna bez zjevnýho důvodu najel do zdi. Úplná záhada. A nakonec to všechno zavinila jedna pitomá dětská plínka. Byl vítr, víš. No, a tuším v pátým patře na balkóně nějaká mladá maminka sušila prádlo, špatně to zakolíčkovala či co, plína plachtila mezi barákama, aby se tomu jedoucímu auťáku přílípla na přední vokno. Šofér se lekl, bác, a bylo to hotový…“

Od řeky se ozývalo slabounké drnkání kytary, podvečerních ohníčků bylo najednou v chatové kolonii víc. Z vyvýšené terasy to vše trošičku připomínalo prastarý vojenský tábor večer před bitvou.

„Nebo to bylo taky zvláštní! Představ si, dva mladí bezdětní manželé se vracejí ze své chatičky na Berounce v neděli odpoledne do Prahy. Před nima autobus s vlekem plným lodí, na cestě přejezd, autobus přibrzdí, ale ten osobní auťák ne. Klidně to plácne do vleku, vzduchem lítá laminát, střepy, kusy karosérie, bouračka jak blázen, naprosto pro nic za nic. Stoplampy na vleku fungovaly, viditelnost perfektní, osobáček měl brzdy v pořádku. A víš, co to bylo?

Kocour, kamaráde, docela obyčejnej kocour. Chlupatej miláček rodiny se vracel z výletu, blbec, a zalezl pod pedály. Když měl řidič přibrzdit, zjistil, že to bez rozšlápnutí drahého Macíčka nejde. Tak boural, ta ženská na tom byla celkem dobře, ale on strávil v nemocnici skoro tři čtvrtě roku. Auťák na mraky, pochopitelně.“

„No jo,“ namítl jsem, „ale tohle jsou všechno takový obyčejný náhody.“

Kapitán Vrbas hněvivě zabafal a náhle rozzářený konec cigarety mu osvětlil obličej.

„Já jsem jen dopravák,“ řekl, „a pletu se do tvýho písečku. Ale vraždy mám rozsortýrovaný dávno. Předně, takový ty domácí zabijačky z chlastu, vzteku a žárlivosti, s tím se nebudeme zdržovat. Pak záležitosti pro psychiatra. Sexuální mordy, psychopati, šílenci… To se náramně blbě vyšetřuje, většinou pomůže to, že si vrah střihne reprízu. No, a pak jsou vraždy loupežný, bez ohledu na to, jestli jde o pětikorunu nebo celodenní tržbu průměrný banky. A nakonec nám zbude docela maličká skupinka takovejch detektivkářskejch zločinů, který jsou předem připravený a docela dobře promyšlený. Dokud takovej vrah není úplnej pitomec, co si myslí, že spálí udušenýho stodvacetikilovýho strejčka v kotli ústředního topení, je asi nejlepší, aby celá věc vypadala právě jako taková obyčejná nešťastná náhoda.“

Kapitán měl pravdu, i když se ta plínka na okně ani rozmazlený kocour na Slímův případ moc nehodily.

Sobotu jsme strávili ve znamení řeky a kouřící udírny, v neděli jsme se vraceli do města s výslužkou domácích klobás, a la mistr Karel Vrbas. Absolvované lukulské hody a dlouhé noční debaty rozlévaly po těle báječnou únavu. Uvědomoval jsem si, že kdybych teď za volantem usnul, měla by dopravka starosti s další, obyčejnou nešťastnou náhodou.

Nikdy jsem nebyl v Londýně, ale tu ulici, o které se hovořilo, jsem si našel na turistickém plánu města. Je to jen malý kousek od legendární budovy Scotland Yardu, která je prý dnes tichá a klidná, jak se koneckonců sluší na policejní muzeum.

Tak tedy, v té „Carlisle Street“, dlouhé jen pár set metrů, je veliká síň, v níž s neměnnou pravidelností dvakrát do roka probíhá aukce uměleckých předmětů a starožitností. Představuju si, že se zde bezpochyby schází společnost jako vystřižená z Dickense; tmavě oděný muž klepe dřevěnou paličkou do stolu, pánové v žaketech luskají prsty na znamení, že zvyšují nabídky. A nějaký chudičký, románově zamilovaný David Copperfield koupí za pár šilinků obrázek, který, jak se později ukáže, pochází z dílny Rembrandtovy…

Takže dost. Zkrátka, v Londýně na Carlisle Street občas probíhají aukce a ve snaze zainteresovat co nejširší kupující veřejnost je zdarma rozdáván katalog s obrázky a povšechnou charakteristikou pozoruhodností, které budou nabízeny. Jeden z těchto černobílých sešitků doputoval také do Československa, kde se spolu s tunami jiných podobných zajímavostí ocitl na stole oddělení kriminální služby zabývající se krádežemi uměleckých památek. Úředník, který měl tuhle korespondenci na starost, se všemi prospekty a katalogy probíral neobyčejně pečlivě. A tak si také všiml série šesti miniatur, jejichž vyvolávací hodnota se podle katalogu odhadovala na dva tisíce liber šterlinků.

Miniaturními portréty Napoleona či madame Pompadoure je starožitnický trh zásoben poměrně dobře, ale tváře z té londýnské aukce patřily k českým, či přesněji rakouským dějinám. Kriminalistovi se tu něco zdálo maličko povědomé. A pak si najednou vzpomněl a vyžádal si předlouhé seznamy věcí postrádaných v té veliké sérii bytových krádeží.

A tam to objevil. Podobizny Josefa Druhého, Marie Terezie, jakési neznámé abatyše a několika dvorních dam se ztratily před dvěma měsíci při vyloupení jedné vily na Barrandově… Kriminalista se zaradoval, že jeho téměř fotografická paměť stále ještě funguje, zvedl sluchátko a zavolal Pražáka.

Nadporučík byl nadšen. Viděl v tom dokonalé potvrzení své teorie o organizovaném vykrádání. Nikterak nepochyboval, že na to, aby všechno prasklo, stačí jedna obratná celní prohlídka.

Já jsem jeho optimismus nesdílel, ale nechtělo se mi o tom hovořit. Ostatně, měl jsem jiné starosti. Případ Jany Ryzcové trčel na mrtvém bodě; co je proti tomu pár ukradených obrázků.

Byl čtvrtek, Dlabačov hrál mistrák doma, a tak jsem se vypravil do petřínských sadů. Ne snad pro víru, že se něco oslnivě nového dozvím, ale spíš abych měl pocit, že se o řešení pokouším. Navíc mi za těch pár týdnů výkonnostní volejbal přirostl k srdci a výsledky dlabačovských zápasů mě zajímaly mnohem víc než extraliga.

Na křižovatce u Perštýna, před obchodním domem Máj, jsem ho spatřil. Stál tam, s rukama v kapsách tvídového sáčka, a pravděpodobně čekal na tramvaj.

Muž z Meungu.

Potlačil jsem chuť po něm skočit jak ragbyový hráč. Ne, to by rozhodně bylo nejpitomější, co bych mohl udělat. Byl pěkný teplý den, Praha působila prázdninově. Hrstka aut na Národní třídě čekala na zelenou, praporčík, stojící u otevřené skříňky na obsluhu semaforů, vypadal spokojeně.

Léta jsem ho znal. Vídával jsem ho ráno, když jsem mířil do práce, a on s pobavenou rozšafnosti rozmotával nejzašmodrchanější dopravní situace; přes den, kdy zmatek povoloval a našel si i čas prohodit pár obvyklých vět o počasí, v podvečer, když vrcholila dopravní špička. Nevzpomínám si, že by někdy ztratil dobrou náladu. Rychle jsem přeběhl přes křižovatku.

„Prosím vás,“ povídám, „potřebuju zjistit támhle toho člověka. Ale tak, aby neměl tušení, že se o něj zajímám.“

„Jasně,“ pravil sebevědomě, „to je hračka.“

Vozy se daly do pohybu, dvaadvacítka s rachotem zahnula do Spálené ulice. Zdálo se mi, že čas uhání strašlivě rychle a že můj mládenec co nevidět zmizí v davu.

Dopravák si utáhl bílý řemen a chystal se na věc. V té chvíli mu muž z Meungu podal pomocnou ruku. Stání na refýži už ho začalo otravovat, a tak se volným krokem vypravil na protější chodník. Praporčík zacvakal přepínačem, ze zeleného panáčka byl zčistajasna červený a strážce křižovatky vyrazil za svou obětí s neúprosností hromovládného Dia.

„Poslouchejte, mladej pane, na vás předpisy neplatěj!, co? No vy, s váma mluvím!“

Mladík se otočil, na tváři udivený a lehce ukřivděný výraz. Nebýt toho kouzla se světly, přecházel křižovatku zcela regulérně.

„No, to tak nejde, špacírovat si tu jako na kolonádě. To vás bude stát dvacku.“

„Dovolte!“

„Dovolím nedovolím, to je moje věc. Ukažte mi občanský průkaz…“

Mladík zaváhal, pak ale pochopil, že tady je jakýkoliv odpor marný, a vytáhl z náprsní kapsy červenou knížečku. Praporčík s profesionální rutinou nahlédl dovnitř a nepřestával hudrovat.

Mladý muž mlčel. Tramvaj přijíždějící od Karlova náměstí se blížila k zastávce.

„Tak jo,“ uzavřel dopravák smířlivě, „pro tentokrát je to v pořádku. Ale jestli se to bude opakovat, tak to bude za padesát!“

Muž z Meungu byl tak zpitomělý, že poděkoval, popadl vrácenou občanku a vklouzl do elektriky. Dveře se zavřely, tramvaj zacinkala a odjela. Měl jsem pocit, že si praporčík během toho výchovného přednášení nestačil zapamatovat ani jméno.

Rozvážně se vrátil na své místo u skříňky s přepínači a spustil skoro omluvně: „Já neměl to srdce dát mu tu pokutu. Ale vynadal jsem mu pořádně, co?“

„Ano, jistě,“ připustil jsem.

„Jo, tak je to ňákej Jan Křenek rozenej dvacátýho druhýho sedmý padesát sedm v Brně. Bydlí v Husitské ulici padesát dva, číslo občanky má sedm dvě nula osm sedm há es 64 a rodné číslo 22 07 57 lomeno 102. Bude to stačit?“

Řekl jsem, že naprosto.

Zatímco dvaadvacítka stoupala kamsi směrem k Bílé hoře, telefonoval jsem nadporučíkovi Pražákovi, že tenhle poměrně úspěšný den přinesl ještě jednu dobrou zprávu.

Jednou jsem přemýšlel o tom, proč v kriminálních románech přežívá po celá desetiletí postava Velkého Detektiva bez ohledu na to, že se nikde na světě žádný zločin už dávno nevyšetřuje způsobem, na který si zvykli Nero Wolfe či Hercule Poirot. K čemu taková snaha odtrhnout příběh od skutečnosti, když vše ostatní – jazyk, prostředí či charaktery postav – naopak usiluje o co nejrealističtější obraz. Pokud se páni literární odborníci neurazí, vysvětlení, které mohu nabídnout, je následující. Ono totiž popsat alespoň trochu věrně práci vyšetřovacího týmu je – ne-li nemožné – pak náramně obtížné. Představte si takovou podivnou hru – fotbalový stadión, na němž se pohybuje dvaadvacet hráčů. Každý z nich má na starost svůj míč, s nímž dělá kouzla, kličky a kombinace, a přitom celé to mravenčení dohromady má svůj smysl, účel a cíl. A vy máte v ruce mikrofon a máte to vyprávět nezúčastněnému divákovi. Chápete, takový reportér prostě neví, co říkat dřív, a se zoufalým smutkem vzpomíná na časy, kdy se kopaná hrála jenom s jednou jedinou merunou.

Takže zpátky k mordpartě majora Drábka, do labyrintu jednotlivých vyšetřovacích verzí a drobných úkolů, jichž jsem se účastnil asi jako pískové zrníčko tvorby bábovičky.

Tisíce položených otázek, tisíce odpovědí a stovky zaprotokolovaných stránek.

Drobné náznaky načas značně posílily verzi, že Jana Ryzcová mohla být obětí nějakého sexuálního devianta. Dívčí koleje podobné lidi přitahují od nepaměti; v poslední době se okolo potuloval chlápek se zřejmými sklony k exhibicionismu a přibližně před půlrokem došlo v temném parku za kostelem svaté Markéty skutečně ke znásilnění. Sexuální vraždy, jak říkal nedávno kapitán Vrbas, se vyšetřují špatně, většinou pomůže to, že si pachatel troufne na reprízu…

Na to se kriminalisté připravili celkem pečlivě. Dívčí osazenstvo kolejí bylo několikrát po sobě velmi důrazně upozorněno na potenciální nebezpečí, což neudělalo žádnou radost nepříliš galantním mládencům, kteří od té doby museli nějaký čas své přítelkyně po večerech vyprovázet až na samý okraj města. V celém okolí bylo velmi zpřísněno hlídkování, operační důstojník městské správy sem posílal služební vozy mnohem častěji než obvykle. Zkrátka past byla nastražena, stačilo jen sklapnout.

No, a pak se to stalo. Jeden student druhého ročníku Akademie výtvarných umění se zakoukal do své spolužačky a rozhodl se, že by právě s tímhle děvčetem chtěl kamarádit trochu víc. Vyznával své přítelkyni lásku v obsáhlých veršovaných dopisech, nosil jí květiny a drobné dárky. Slečna se upejpala, jak se patří, bylo v tom vztahu víc humoru než patetické vážnosti a to se koneckonců na studentská léta docela sluší. Jednou, bylo to ve čtvrtek vpodvečer, se mladý muž rozhodl, že svou princeznu navštíví. Nečekaně, a proto taky zbytečně, holka nebyla doma, nýbrž v biografu. Byl teplý, téměř letní večer, a tak student usedl na okraj chodníku. Svítil si do tmy ohýnkem zapálené cigarety a dumal o nových rýmech a verších pro připravovanou, lyrikou přetékající baladu. V půl jedenácté se na samém konci ulice ta slečna objevila. Poznal ji podle chůze, klapotu kramflíčků i kožené sportovní tašky, zavěšené přes rameno. Rozhodl se pro malé překvapení. Schoval se za kontejnerem pro odvoz odpadků, a když šla dívka kolem, několika neslyšnými kroky se ocitl těsně za jejími zády, pevně ji uchopil a hlubokým hlasem pravil: „Baf!“

Studentka zaječela.

„Baf,“ opakoval potichu, ale bylo to už marné. Nový příšerný výkřik rozřízl tmu a pozotvíral okna kolejí.

„Neblbni, vždyť to jsem přece já.“

Po pravdě řečeno, podobnou větu by mohl říct každý. Dívka vyjekla do třetice, pak se silou, zdánlivě přesahující možnosti jejího křehkého organismu, vyrvala z mladíkova sevření, kabelou napěchovanou knihami mu uštědřila úctyhodný direkt na pravé oko a s vyděšeným skučením zmizela v osvětleném vchodu budovy.

Mladý muž tam zůstal stát v němém údivu a jen cítil, jak mu pomalu puchne obličej. Pak pokrčil rameny a vypravil se zpátky do města. Přibližně uprostřed třešňového sadu, svažujícího se k ulici Pionýrů, mu konečně došla směšnost celé příhody a docela srdečně se sám pro sebe rozchechtal.

Netušil, co se děje za jeho zády. Na smrt postrašené, bledé děvče se ocitlo před kolejní vrátnicí a paní, která měla noční službu, jednala přesně podle instrukcí. Zvedla sluchátko a číslo sto padesát osm ji spojilo s operačním důstojníkem hlavního města.

„Mluvte prosím stručně a přesně.“

Mluvila.

Vozy pohotovostní jednotky, služební auta blízkých oddělení Bezpečnosti, pěší hlídky. Výjezd kriminálky a budíček pro kapitána Šejnohu, který měl na starost koordinované prověření verze, pracovně nazývané číslo tři – maniak.

Smějící se mládenec usoudil, že z noční příhody by se dal vytěžit námět na sonet.

Dole pod kopcem ležela Praha, zářící do tmy tisíci světel. Modravé záblesky dodávaly tomu pohledu zvláštní poetický náboj. Z dálky se ozýval blížící se zvuk sirén…

Ani ve snu ho nenapadlo, že je to kvůli němu.

Blikající vozy uzavíraly okolí ve velikém kruhu, teplý vítr přinášel hvízdot služebních píšťalek a štěkot psů.

Hergot, co se to děje – napadlo studenta.

O pár minut později měl pocit, že se svět zbláznil. Ocitl se v pronikavé záři oslnivých reflektorů.

„Stůjte, ani hnout.“

Nehýbal se, jen cítil, jak mu tep pulsuje v potlučené tváři.

„Co tady děláte, vaše doklady prosím.“

Měl na sobě lehkou silonovou bundičku, do jejíchž kapes se nevešla ani občanka, ani index. Legitimaci na tramvaj nepovažovali uniformovaní muži za dostatečný průkaz totožnosti.

Cvak.

Kovové náramky se zadrhly na zápěstích a pracovníci Bezpečnosti se zvolna rozjížděli na svá působiště.

Jen jeden automobil zamířil na městskou správu SNB.

Student se bolestivě štípal do stehen, aby se přesvědčil, že se mu to všechno nezdá. Podobnou scénu viděl nedávno ve filmu, když zatýkali slavného gangstera Jacka Diamonda. Jenomže ten měl na kontě přibližně padesát vražd, zatímco on, ačkoli zkoumal svědomí sebevíc, si nevzpomněl na nic závažnějšího než na zfalšovanou omluvenku na seminář z angličtiny…

Budova městské správy byla vzhůru, okna zářila do tmy, v kanceláři kapitána Šejnohy se na stole otáčely cívky magnetofonu.

„Co jste dělal na Petřinách?“

„Jak se jmenuje ta dívka?“

A tak dál. Přibližně po půlhodině došlo ke konfrontaci.

„Jéžišmarjá,“ vydechla ubrečená slečna. „Honzo, tos byl ty?“

„Jo,“ pravil a významně si ukázal na oko, které už začínalo pořádně modrat.

„Nezlob se, Honzíku,“ řekla plačtivě a vrhla se mládenci do náručí.

To bylo na kapitána Šejnohu moc. Zvedl se od stolu, chvilku se zdálo, že celou sešlost rozežene, ale pak v něm přece jen zvítězilo profesionální ovládání naučené lety. Vrátil se na židli, vytáhl z krabičky cigaretu a po pauze, během níž dokázal napočítat do padesáti, se zeptal docela klidně:

„Bezpochyby jste tu otázku už slyšela, tak jen tak pro úplnost. Nevšimla jste si náhodou údajného pracovníka Bezpečnosti, který se zajímal o dívku jménem Jana Ryzcová?“

„To je ta mrtvá?“

„Ano.“

„Tak to ne. Ráda bych pomohla, ale vážně nic nevím.“

„Kdy to bylo?“ zapojil se do rozhovoru student s potlučeným okem.

„Minulý měsíc, čtvrtého.“

„Máte tu někde kalendář? Dobrá, děkuju. Jasně, to byla Pištěkova vernisáž, potom jsem jel na kolej, myslím. Určitě to bylo ten den.“

„A co dál,“ zajímal se kapitán poněkud netrpělivě. „Tam mě málem přejel nějakej blbec autem a místo, aby se omluvil, tak se ještě vyptával, kde najde trojku áčko. A tam ona přece bydlela, že jo?“

Šejnoha zpozorněl. „Co to bylo za vůz?“

„Jo, tak to se ptáte moc, já se o auta absolutně nezajímám.“

„A ten řidič?“

„Starší chlap. Tím teda myslím, že žádnej student. Takovej ten typ, co vypadá od třiceti do padesáti pořád stejně.“

„Poznal byste ho?“

„Snad jo.“

Kapitán Šejnoha původně myslel na fotoalbum, ale pak ho napadla myšlenka, která se zdála být jednodušší a schůdnější.

„Poslyšte, vy jste přece kumštýř. Nezkusil byste nám toho chlapa namalovat?“

„Ovšem. Milerád. Samozřejmě.“

Kancelářský arch papíru a černý fix, používaný zpravidla na nadepisování desek vyšetřovacích protokolů. Mladý muž se pustil do práce vehementně a s chutí, ale to, co odevzdal, vyšetřovatele příliš nepotěšilo. Později mi kresbu ukazoval. Byla, jak laicky soudím, inspirovaná kubismem, ve změti ostře lomených čar se jen stěží dalo poznat, kde má portrétovaná tvář oči, nos a pusu. Celek působil spíš ptačím než lidským dojmem.

„Nikdy jsem nebyl proti moderně,“ komentoval dílko kapitán, „ale přesto si troufám tvrdit, že za časů Rembrandtových se pracovalo kriminalistům s podobnými portréty výrazně líp.“

Vyšetřování závažného trestného činu připomíná tvorbu mozaiky, ve které se devadesát procent nabídnutých kamínků do závěrečného obrazu prostě nehodí.

Sexuální maniak z Petřin byl jedním z nich.

Zhrzený milenec v Podšumaví druhým.

Na pravidelné poradě jsem si pročítal vše, co zatím kolegové o případu zjistili, a čím dál tím víc se utvrzoval v přesvědčení, že ten první nápad, souvislost vraždy Jany Ryzcové s podivnou autohavárií Jiřího Slímy, byl přesný.

Major Drábek se tvářil nespokojeně. Nebyl zvyklý na to, aby se případy zbytečně protahovaly.

„Podívejte se ještě jednou na ten volejbal,“ řekl, když hovořil ke mně. „Proberte to všechno znovu. Už je skoro na čase, abychom se něčeho pořádnýho chytli.“

Řekl jsem, že provedu.

Byl pátek a Dlabačov hrál od půl páté mistrák.

Prolezl jsem Seminářskou zahradou a už z dálky, než jsem se přiblížil ke hřišti, bylo slyšet zvonění míče.

Hrstička obecenstva pozorovala dramatický mač. Po sérii úvodních, zcela beznadějně prohraných zápasů, si začalo mužstvo zvolna zvykat na to, že nadále budou hrát bez vynikajícího nahrávače Jiřího Slímy. Náhradník, který do té doby pravidelně zahříval lavičku, se stal řádným členem základní šestky, smečaři se přizpůsobili jeho stylu a Dlabačov jako celek začal klást odpor i velmi ambiciózním soupeřům.

Tentokrát dupala antuku v úloze hostů Humanita. Vítězství v jednotlivých setech se střídalo; jedna jedna, dva jedna, dva dva, krátká přestávka na úpravu hřiště, losování a pátý set.

Třepetající se mince padla navrch pannou, což velmi zvýhodnilo Humanitu. Mohla si zvolit začátek se zapadajícím sluníčkem v zádech, Dlabačov měl podání a bil se jako lev bez ohledu na to, že oslnivá lucerna nad korunami stromů téměř oslepovala. Za stavu osm sedm pro hosty se strany naposled otočily a závěr utkání už byl jednoznačnou záležitostí domácích.

Jaroslav Pechlát byl nadšen. Poplácával kluky po zádech a do tabulky vylepené na stěny kabiny vepsal červeným fixem to vydřené, ale tolik cenné vítězství.

„Nazdar,“ řekl mi konečně, ačkoliv jsem okolo hřiště coural už půldruhé hodiny.

„Ahoj, prosím tě, potřeboval bych s tebou mluvit.“

„Jasně, počkej minutku.“

„Humanita je poražena, hurá do Kyji.“ Trenér vydal poslední příkazy ohledně pondělního zápasu, varoval před ne vždy fungující městskou dopravou a černými barvami i vylíčil, co by v současné situaci mužstva znamenala skreč.

„Neboj se, budem tam, kdybysme měli dolízt po čtyřech.“

Tahle představa Pechláta nečekaně uklidnila. Čertvíproč.

„Nechci tě zdržovat,“ řekl jsem.

„Neblázni, dyť už je to vyřízený.“

A tak jsme šli spolu, stejnou cestou jako tehdy v noci po mé první návštěvě, jen s tím rozdílem, že dosud bylo světlo, zapadající slunce se lesklo na pozlacené korouhvi svatovítské katedrály a na modravé obloze místo hvězd kreslila bělounké čáry proudová letadla.

„Poslouchám,“ pravil Pechlát stručně.

Rozpovídal jsem se o tom, co jsem znal od Janiny spolubydlící, o drobných faktech, která jsem vyčetl z pečlivých protokolů operativy. Zkrátka o změně chování jednoho vynikajícího hráče, o jakémsi předělu, kdy normální kluk, co s odřenýma ušima dokáže vyjít od platu k platu, najednou začne uvažovat o tom, že je vlastně potenciální boháč. Co ho k tomu vedlo? A kdy, proč a kde došlo k téhle podivuhodné změně?

Pechlát slíbil, že se pozeptá.

Restaurace Pod lanovkou zářila do pološera a trenér navrhl malou večeři. Souhlasil jsem. Nad ohřívanými špekáčky se pak Pechlát rozhovořil o tom, že Dlabačov je z nejhoršího venku, z jarního kola stačí vyhrát ještě takové dva tři zápasy, aby pro podzim zůstala zachována solidní šance k udržení.

Chápal jsem ho. Každý máme své starosti. Přesto mě však trochu zamrzelo, že problémy, které trápily mě, odbyl s takovou samozřejmostí. Copak se dá srovnat vražda mladičkého děvčete s něčím tak samoúčelným a pomíjivým, jako je udržení jednoho mužstva v nevýznamné sportovní soutěži?

„Trochu se bojím toho,“ poznamenal Pechlát, „aby mančafty, co jsou dneska na sestup, nezačaly na podzim vejsledky kupovat. To by nám mohlo situaci ještě pořádně zkomplikovat.“

Utekl týden, lípy odkvetly, nad městem zavonělo léto. Pražské plovárny byly obsypané opalujícími se naháči a já poletoval jako kulečníková koule mezi majorem Drábkem a nadporučíkem Pražákem a připadal si jak televizní přístroj na dva programy.

Na jednom běží historie mordýřská, na druhém vykrádání bytů.

Vše s hvězdičkou, prosím, tohle nejsou pořady pro děti…

A zase byl pátek, den, kdy má člověk zapomenout na pracovní starosti a věnovat se čemusi tak vzácně podivuhodnému, jako je odpočinek.

Večer jsem šel s Helenou do biografu, potom jsme chvilku seděli u bílého vína dovezeného z Moravy a pak byla noc.

Ve tři zrána se rozřinčel telefon.

Profese už mě naučila, že si obřad zvaný probuzení odbývám dřív, než zvednu sluchátko. Vyskočil jsem z postele, pocákal si obličej studenou vodou a potom řekl haló.

„Ahoj, tady je Pechlát…“

„Bezva,“ řekl jsem se snahou, aby můj hlas zněl téměř vesele. „Oslavujete další vítězství?“

„No, kluci asi jó. Jenže já na to zrovna nemám tu správnou náladu.“

„Copak?“

„Ale, člověče, to musím od začátku…“

Poněkud sarkasticky jsem poznamenal, že to bude nejlepší. Nemohl jsem se zbavit dojmu, že Jaroslav je pod parou a teď se potřebuje vypovídat. Co naplat, kriminalista je občas něco jako zpovědník.

„Totiž, jak jsi minule chtěl, abych se zajímal o toho Slíma, tak já se do toho pustil. A votravoval jsem nejen naše kluky, ale i kamarády z jinejch mančaftů.“

„A dozvěděl ses něco?“

„Možná jo, možná ne, to si proberem jindy. Na to teď není ta správná hodina.“

Téměř jsem chtěl vykřiknout, jak mi mluví z duše, ale hlas na druhém konci drátu byl příliš vážný a jeho výslovnost moc přesná na to, aby situace vypadala žertovně.

„Časem ti to převyprávím, ale teď mě poslouchej. Přibližně před hodinou mi někdo volal, víš?“

„Kdo?“ Poznámku o tom, že je lumpárna někoho tak pozdě budit, jsem si nechal pro sebe.

„No, to nevím. Nepředstavil se, hajzl. Takovej tichej hlas mě upozornil na to, ať nestrkám prsty tam, kam nemám. Měl jsem dojem, že je to fór od kluků, a tak povídám jasně – poslušně hlásím, že už to nikdy neudělám, a ty si, kamaráde, polib prdel. Chtěl jsem praštit sluchátkem, ale ten kovovej hlas znovu naprosto klidně opakoval, že mi vřele doporučuje, abych se přestal zabejvat vzpomínáním na nějakýho Jiřího Slímu.

A co když ne? zajímalo mě.

Tak by se taky mohlo stát, zazněla odpověď, že příště ta vaše škodovácká šunka blafne, když budete uvnitř.

Klap. Potom ticho, já ani nevěděl, jestli se mi celá ta pitomost jenom nezdála. Co do toho plete moje auto, proboha. Včera jsem ho ukázněně zaparkoval, jako každej slušnej džentlmen, a moje ježdění ani na pokutu nebylo. Chtěl jsem jít spát, ale usnout jsem už nemoh. No, a pak, já měl vážně pocit, že se chovám jako idiot, ale nějak mi to nedalo, zkrátka oblík jsem se a šel se podívat na to místo, kde ta moje škodovka stála. Je to o dva bloky dál, v naší ulici se parkovat nesmí. A víš, co tam bylo?“

Připustil jsem, že nemám nejmenší tušení.

„Hasiči, parta policajtů a jeden páchnoucí plechovej škvarek, za kterej jsem, pokud si vzpomínám, zaplatil před necelým čtvrtrokem dvaačtyřicet tisíc…“

„Cože!“

„No, že ten auťák byl na uhel, víc ti neřeknu.“

V telefonních drátech slaboulince šuměl elektrický proud. Srdce se mi v těle zatetelilo radostí, protože náš neznámý protihráč konečně udělal chybu, ztratil nervy a prozradil se. Alespoň trochu. Vyšetřovací verze číslo jedna nabývala na vážnosti, i když to pochopitelně mohlo být teď v noci Jaroslavu Pechlátovi téměř fuk.

„Nic si z toho nedělej. On už se bojí, víš? Proto ti chce nahnat strach.“

„Jo, to sem pochopil…“

Nebyl to veselý tón. Překypoval těžko ukrývaným vztekem…

„Nezuř, vždyť to bylo jen auto. Koupíš si jiný.“

„Těžko.“

„Ale určitě.“

„Ba ne, kamaráde. Ten grázl, co mi telefonoval, toho vo mně ví víc, než si myslíš…“

„Proč?“

„Protože ví, kam bouchnout! Já jsem totiž teďka tak trochu ve finančním srabu. A tu svoji káru jsem neměl pojištěnou…“

Ráno jsem si ve svodce přečetl všechno, co o případu zjistila výjezdová skupina. Dle vyjádření technika bylo auto zapáleno úmyslně po vypáčení uzamykatelného závěru nádrže. Nejspíš, soudila zpráva, šlo o řádění dosud nezjištěných vandalů…

Pochopitelně, noční šetření se ještě nedostalo k anonymnímu telefonátu.

Byla sobota. Budova správy zůstávala poloprázdná, město za okny bylo tišší než běžný všední den, do svěží, nezakouřené kanceláře pronikalo cvrlikání vrabců na střechách.

Zeptal jsem se operačního, kam v noci dali ten spálený vrak odtáhnout, a dozvěděl se, že do garáží ve Veleslavíně.

O chvíli později jsem vlezl do metra a pak přestoupil na tramvaj, za jejímiž okny ubíhala dlouhá Leninova třída.

Spálený vůz stál v rohu betonové plochy dvora smutný a opuštěný. Technici už z něj vyčetli, co mohli, a teď tu jen čekal na povolení, které ho odešle do šrotu.

Nebyl to veselý pohled. Barva zcela ohořelá, ocelový skelet volantu, kostry sedadel. Zdálo se skoro neuvěřitelné, že to není tak dávno, co jsem se v tomhle auťáku vezl směrem k Sázavě, kde se v lehkém větru chvěla pečlivě napnutá volejbalová síť, a Pechlát během jízdy bezstarostně vyprávěl vtipy.

Zčernalá karosérie nad přední nápravou byla rozervaná, to když vybuchla benzínová nádrž. Jediné, jakž takž celé, sklo v zadních dveřích bylo popraskané žárem. Ne, tohle nebyl vrak, z něhož nějaký kutil vyjme pár zachovalých, jinému vozu potřebných součástek, tohle byl totální a definitivní konec jednoho smolařského výrobku z Mladé Boleslavi.

Přibližně po čtvrthodině jsem usoudil, že z toho už nic moudřejšího nevykoukám, a vydal se do budovy vrátnice.

„Prosím vás, mládenci mi tu dávali do pořádku auťák a prej už je to hotový. Klíčky že jsou u vás…“

„Ukažte mi průkaz,“ řekl striktně muž v uniformě.

Legitimoval jsem se mu sice už jednou, ale což. Podruhé jsem vytáhl placku z kapsy. Strážný zkontroloval údaje, které si před deseti minutami sám zapsal, pak na mě zpod silných brýlí vrhl lišácký pohled a vyhrkl:

„Es, pé, zet!“

Pár vteřin mi trvalo, než jsem pochopil, co chce, a téměř půl minuty jsem si musel v hlavě srovnávat písmena a čísla poznávací značky vlastního vozu.

ABZ – 88 – 48. Strážný byl spokojen. Ze skříňky, chráněné zámkem téměř nedobytným, vyndal klíčky a osvědčení o technickém průkazu.

„Máte to venku. Na parkovišti. Šťastnou cestu.“

Tím přáním si mě získal. Najednou to nebyl přehnaně pedantický byrokrat, ale příjemný starý pán, který dbá o to, aby si lidé auta nekradli a nezapalovali.

„Díky,“ řekl jsem. „A hezkou službu.“

„Ale,“ pokýval hlavou, „o víkendu je to vždycky stejný. Nuda…“

Inu, jsou místa, kde se nic neděje, kde se, jak říká klasik, zastavil čas.

A jiná, kde se vraždí.

Sotva pár set metrů odsud, nahoře na kopci jsou dívčí koleje a takových třicet pětatřicet kilometrů dál je zatáčka, kde vyletěl ze silnice vůz Jiřího Slímy. Za řekou pak, mezi vinohradskými ulicemi, leží město, kde před několika hodinami shořel automobil…

Nasedl jsem do svého vozu a rozjel se tam.

Chvilku jsem se beznadějně snažil zaparkovat a pak jsem to volné místo objevil skoro náhodou. Docela pohodlně by se sem vešel náklaďák, ale z jakési pověrečné bázně sem dosud nikdo nezajel. Asfalt vzdutý žárem do puchýřů, připomínajících obrovské neštovice, okolo černo z těžkých mastných sazí.

Nikdy jsem netrpěl potřebou sahat si při spatření kominíka na knoflík. Zacouval jsem na vychladlé spáleniště, zabouchl dvířka a vypravil se za Jaroslavem Pechlátem. Neohlášen, nevěděl jsem, bude-li doma, věřil jsem však, že budu mít štěstí.

Po trojím zazvonění se dveře činžovního bytu otevřely.

Pokud jsem čekal otráveného, zlomeného a snad i trochu vystrašeného chlapa, strašlivě jsem se mýlil.

„Pojď dál,“ řekl tak samozřejmě, jako by mě už hodiny čekal, a jeho pohled zářil činorodostí.

V mládeneckém pokoji měl po zemi rozházené fotografie a na stole štos ručně popsaných papírků.

„Kafe, nebo pivo?“ zajímal se.

Poručil jsem si pivo a Pechlát vytáhl z ledničky dvě vychlazené plzně. Pak se pustil do vyprávění.

„Těch kluků jsem probral asi tak padesát. Pokaždý se stejným problémem. Jako, vod kdy vlastně se Slím začal chovat jako chlapeček, co vočekává dědictví po na smrt nemocný americký milionářce. To jsi chtěl přibližně vědět, ne?“

Připustil jsem, že ano.

„Tak nejmíň polovina si ničeho podobnýho nevšimla. To není nic divnýho, neznaj se všichni tak důvěrně. Řada hráčů se mezi sebou nebaví o ničem jiným než o smečování, nahrávce a vejsledcích z turnajů. Ta druhá polovina ovšem mluvila jinak. A to už není žádná náhoda. Podívej.“

Jaroslav Pechlát se na přednášku připravil s dokumentaristickou pečlivostí. Trochu to připomínalo osvětovou besedu s promítáním diapozitivů.

„Například Green,“ pokračoval, „doopravdy se jmenuje Zelenka a je to ten druhej zprava…“ Na snímku, který jsem měl v ruce, bylo šest vyčouhlých mládenců v kombinovaných dresech Dukly. Sraženi do hloučku, jak bývá zvykem na fotografiích vítězných mužstev, koukali se do objektivu s neskrývaným veselím. V dálce za nimi rámovala obzor kolonie nevzhledných dřevěných chat.

„Tak Green povídal, že Jirka takhle začal blbnout od loňskýho podzimu. Že se ho vyptával na auťáky – on, tedy Zelenka, dělá v Mototechně – ale nechoval se jako rozumnej člověk, co si chce koupit slušnou škodovku, ale jako blázen, co má na to, aby kupoval auto pro parádu. Nejdřív se zajímal o saaba, pak o mercedesa a nakonec se prý definitivně rozhodl, že si pořídí volvo, a to přes Tuzex. To všechno v době, kdy měl jen zřídkakdy na to, aby dokázal zaplatit útratu v hospodě.

Nebo Pošťák…“

Putovala ke mně další fotka. Rozeznal jsem na ní kulisu Albertova a budovy matematicko-fyzikální fakulty. Snímek byl pořízen z žabí perspektivy, tedy téměř od země, a v popředí byl zachycen hráč, který skáče rybičku. Úhel záběru vzbuzoval dojem, že ten člověk letí vzduchem se stejnou samozřejmostí jako orel. Vlastně to byla pozoruhodně hezká fotografie…

„Tak Pošťák povídal, že si od něj chtěl Slím půjčit stotisíc. S tím, že nejpozději do roka peníze bezpečně vrátí, a to i s úroky. Myslím, že Pošta nějaký peníze měl, nedávno prodával chalupu v jižních Čechách, ale nějak se mu do týhle půjčky moc nechtělo. Vyptával se jako na co a proč, Jiří vysvětloval, že má báječnou možnost získat půlku rodinného domku a za tuhle cenu je to prakticky zadarmo, jenže o tom, kde pak sežene prachy, aby je mohl vrátit, už hovořil dost vyhýbavě. Taky odešel s nepořízenou…“

A tak to pokračovalo dál.

V ruce se mi ocitla celá kupa obrázků z nejrůznějších zápasů a turnajů, Pechlát už mi příslušné hráče nepředstavoval a začal hovořit telegraficky.

„Pátkovi se taky zmínil o tom, že čeká slušnej příjem. To bylo někdy v říjnu. S Hadičkou o tom mluvil už v září, okolo prosince se chlubil v hospodě U lípy, že na závěr sezóny celý lokál pronajme a všichni budou moct do němoty pít na jeho účet.

Podívej,“ dodal Pechlát, „takhle to vypadá graficky.“ Na velkém reklamním kalendáři měl žlutou tužkou zatrženy přibližné termíny, kdy podle paměti spoluhráčů hovořil Jiří Slíma o tom, že čeká na značné příjmy. Kolečka se začala objevovat v polovině září loňského roku.

„Tohle všechno jsou zatím jen hlasy z cizích mančaftů, rozumíš? Naše kluky jsem si nechal na konec. Jsou totiž přesnější.“

Nový graf, tentokrát už mnohem méně srozumitelný, připomínal sen pošetilého geometra.

„Tohle je trochu složitý, ale já teď chodím jako školáček na fakultu, abych si udělal trenérskou dvojku, víš. A takhle nějak znázorňuju vztahy lidí v mužstvu po psychologický stránce…“

„Proboha, Jaroslave,“ ozval jsem se. „Já jsem jen prostej, unavenej detektiv. Co povídali ti kluci?“

„No, většinou se shodli na tom, že Slím takhle začal blbnout na našem posledním rakouským zájezdu…“ Chvilku bylo v místnosti ticho a já se snažil srovnat si myšlenky v hlavě.

„Máš tušení proč?“

„Jo, tak o tom už jsem se nadumal hodně.“

Pechlát se zvedl, sebral prázdné láhve a vypravil se do ledničky pro další. Neměl jsem na pivo už moc velkou chuť, ale neodporoval jsem, neboť jsem tušil, že mi dvě tři vypité dvanáctky časem poslouží jako vítaný argument…

„V první chvíli mě napadly úplný blbosti, jako z románu, ne. Třeba, že ho tam koupila nějaká ta cizí špionážní agentura. Bylo by to takový lákavý a trochu tajuplný řešení, bohužel však úplně na nic. Jo, kdyby to byl atomovej fyzik, voják, vynálezce nebo tak něco. Ale Slím? Nedostudovanej kluk, co se samosběrem zametá ulice. Agent, kterej by čekal, že se od něj dozví něco důležitýho, by musel bejt v civilu chovanec psychiatrický léčebny.“

Mlčel jsem, neboť Pechlát měl celkem vzato pravdu. „Taky jsem uvažoval o tom, jestli ho tam nekoupili jako hráče. Ale na to je volejbal moc amatérskej sport i v Rakousku. Kdo by vyhazoval šilinky za jednoho neznámýho plejera městskýho přeboru?“

Lehce jsem odporoval. „Třeba nešlo o hru. Brzo měl dostudovat, místo mu tam nabídnout mohli.“

„Pak by ale nezkoušel kupovat rodinný vilky na Hanspaulce, ne?“

„No jo, vlastně máš pravdu…“

Seděli jsme, pivo šumělo ve sklenicích a Jaroslav listoval ve svých fotografiích a lejstrech.

„Odvedl jsi báječnej kus práce,“ řekl jsem, „a moc ti za to děkuju.“

Pechlát nedbale mávl rukou.

„Ne, počkej, to není všechno. Teď od tebe budu chtít něco, co ti asi bude parádně proti srsti. Totiž, aby ses choval tak, jako by ti ten telefonát opravdu nahnal strach…“

Jaroslav ztuhl a napnuté svaly na tvářích mu výhrůžně zacukaly.

„No, to si snad děláš srandu,“ vybuchl. „Já se mám podělat před gaunerem, co mi podpálí nepojištěné auto? A ještě ho snad odprosit, ne? Tak na to, kamaráde, zapomeň a počítej s tím, že dokud mu vlastnoručně neroztrhnu hubu od ucha k uchu, tak si klid nedám. Nebo si snad vážně myslíš, že se bojím?“

„Vůbec ne. Ale má to jeden háček. Tohle vyšetřování nevedu ani já, ani ty, ale šéf mordparty. Je to nesmírně schopnej a inteligentní chlap a tenhle rozruch se mu do krámu moc nehodí. On zkrátka potřebuje, aby měl pachatel dojem, že ses polekal a všechno je zase v nejlepším pořádku, rozumíš?“

„Ale proč?“

„To nevím ani já, i když nepochybuju o tom, že je to rozumný.“

Vědomě jsem lhal. Major Drábek nic podobného nežádal, dokonce jsem si ani nebyl jist, jestli už ví o spojitosti nočního požáru auta s naším případem. Jenže já nemohl zařídit Pechlátovi permanentní ostrahu. A člověk, který už zabíjel dvakrát, to může zkusit potřetí s náramně lehkým srdcem.

„No jo, ale já…“

„Všechny ty poznámky si vezmu. A prosím tě, ty o tom s nikým nemluv, ani s nejlepším kamarádem.“

Pechlát začal zvolna sbírat rozházená lejstra a připomínal v té chvíli velikánské zklamané dítě, kterému rodiče zakázali dívat se večer na televizi.

Vytáhl jsem z kapsy papíry a klíčky od auta a položil je na roh stolu.

„Mimochodem, na stejným místě, kde shořela ta tvoje kára, najdeš auťák stejnýho typu. Až na to, že je žlutej. Je ti k dispozici do tý doby, než ten podpalovač do korunky uhradí škodu, kterou způsobil…“

„Co je to za blbost,“ zabručel trenér a rozevřel osvědčení o technickém průkazu. „No jo, to jsem si moh myslet, dyť je to tvůj vůz. Tak si s ním zase hezky odjed.“

„Nemůžu, mám v sobě dvě dvanáctky a nemíním strávit zbytek dne na záchytce. Navíc je to náčelníkův rozkaz.“ Umínil jsem si, že pokud si v pondělí na poradě major Drábek postěžuje na zvonění v uších, určitě se mu omluvím.

„Rozkaz?“

„Jasně. Dostal jsem k dispozici referenťák po dobu, kdy budeš jezdit s mým autem. To proto, že kdyby se měl služební vůz přidělit rovnou tobě, stálo by to náramný papírování.“

Nebyl jsem si tak úplně jist, jestli mi Pechlát věří, ale v každém případě to vypadalo pravděpodobně a trenér už neprotestoval.

Když jsem odmítl další pivo, šel mě vyprovodit až před dům. Bylo pozdní odpoledne, slunce rozvážně prodlužovalo stíny a mířilo k západu.

„Teda v tom Rakousku se něco vážně muselo stát. A přitom, pokud si vzpomínám, se od nás Slím celou dobu vůbec netrh. Až na tu pouť za ledovcem…“

„No jo,“ řekl jsem moudře, „ale co?“

„Právě,“ souhlasil Pechlát. „Přitom je tu ještě jedna věc. Teda možná víc dojem než fakt. Jirka byl s náma na podobným zájezdě celkem třikrát. A pokaždý jel trochu neochotně, spíš aby netrhal partu. Nedělal to proto, že se rád nechal prosit, konečně ono na takovým pouťovým zájezdu o žádný vrcholný vejkony nejde. Prostě, já si myslím, že tak jako někdo touží cestovat za každou cenu, Slím o to nijak zvlášť nestál. Proč žrát deset dní konzervy, spát na sedadle v autobusu a ustavičně počítat, jestli si smím ve vinárensky působícím výčepu dát jedno pivo, nebo dvě, když za stejnou cenu můžu na Karláku u Čížků kralovat a přitom se bavit s lidma u stolu česky. Ne, samozřejmě, taky se mu líbily Alpy a ledovce, ale nějak neúměrně nadšenej z toho zase nebyl. Ale o ten letošní zájezd nějak stál mnohem víc než předtím.“

„Proč myslíš?“

„Pořád se ptal, co už je zařízený, pletl se do organizace, byl dokonce ochotnej vyběhávat razítka a povolení, ačkoliv za normálních okolností dostat Slíma na úřad byla hrozná šichta.“

Ten obyčejný výměnný sportovní zájezd mě zajímal čím dál tím víc… Pechlát měl zřejmě pravdu. Tam asi začala historie končící v ostré zatáčce za Slivencem…

„Kdybys měl zájem podívat se tomu na kloub.“

Zůstal jsem chvilku mimo hru. „Čemu?“

„Tomu Rakousku, víš. Tam se to počítá od kusu. Tak proč by s náma jednou nemohl jet někdo ze sekce?“

Nápad to byl zajímavý, ale bohužel příliš atraktivní. Nedovedl jsem si představit, jak vysvětluju uštvaným kolegům z vyšetřovacího týmu, že se uprostřed rozdělaného případu jedu rekreovat. Do Alp.

„Co tomu říkáš?“

„To je moc velká pohádka. Asi neprojde. Ale každopádně ti za ten návrh děkuju.“

Večer jsem byl s Helenou v biografu a cestou domů se mě ptala, kam bych chtěl jet letos na dovolenou.

„Do Innsbrucku,“ řekl jsem.

Zasmála se a vzala to jako vtip.

Nadporučík Pražák seděl ráno za svým širokým úředním stolem, s tváří zkřivenou odporem srkal hořkou černou kávu a nic nejedl. Za léta služby u Bezpečnosti si snad každý vypěstuje své osobité zvyky a u nadporučíka to byla tahle pozoruhodná metoda osobního trestu za to, že se případ nedaří.

Grilované kuře, šunka a křupající rohlíčky, to bylo zvonění hran nad duší pachatelovou, neboť zadržení a předání do vazby bylo už jen otázkou několika málo hodin.

Gothaj nebo točený salám, to byl prosím průměr, případ běžící svým neměnným tempem a výsledek vzdálený za devatero horami práce.

Prázdný stůl znamenal vítězství pachatele.

„Copak?“ zajímal jsem se.

„Ále,“ odtušil Pražák s výrazem sedláckého synka, který minulý večer prohrál rodinný statek v kartách, „ani se neptej.“

Tenhle pochmurný idiom pochopitelně znamenal, že se ptát mám, neboť si kolega potřebuje postěžovat a třeba taky stojí o útěchu, která mu pozvedne náladu alespoň natolik, aby si skočil do kantýny pro deset deka sekaný.

„Jen mluv, ani nevíš, jak mě to zajímá…“

„Hergot,“ pravil, „dyť já bych povídal docela rád. Hodiny bych dokázal přednášet a vysvětlovat, ale ono není co, nemám o čem kecat, když se nic neděje.“

„Počkej, vy jste toho Křenka nenašli? On zdrhnul?“

„Vůbec ne. Navopak. Do práce chodí přesně a poctivě, on dělá ve smíchovským pivovaře, víš? Domů se vrací včas a střízlivej, víkendy prosedí doma, snad si čte. Kdepak, cizí kvartýry, to ho nezajímá. Alimenty si nechává strhávat bez mrknutí oka. Tenhle panáček je tak vzornej, že dennodenně čekám od operativy hlášku, že už mu na zádech začínají vyčuhovat bělostný křídla. Poslouchej, Petře, teďka docela vážně, nemohl ses zmejlit?“

Pražák měl na tuhle otázku pochopitelně právo, i když se mě přece jen trochu dotkla. Bylo to něco podobného, jako kdyby se třeba někdo otázal Antonína Panenky – prosím vás, už jste někdy hrál fotbal?

„Nemohl,“ řekl jsem stručně.

„No jo, dyť jsem si to myslel. Ale proč se ten vůl chová tak slušně? Přece se, proboha, nepolepšil. Sám víš, co stojí sledovačka. Náčelník prská, že bez výsledků mi to dál nepovolí, dyť já už, člověče, myslel, že máme všechno v kapse, a ono se to rozpadá pod rukama jako hrad z písku…“

Tak tohle jsem taky znal. Vyšetřování typu „člověče, nezlob se“. Už máte pocit, že je hra u konce, jen jedno políčko vás dělí od úplného vítězství, a potom chramst, partner vás vyřadil a začínáte znova a přitom ne a ne hodit šestku. Nadporučík si zapálil už nejméně čtvrtou cigaretu po sobě a já usoudil, že je mou morální povinností zvednout jeho pokleslou náladu.

Každý máme nějakou slabou stránku v hradbě životní deprese. Na chvíli jsem se omluvil a odcválal na Národní třídu, kde jsem v lahůdkářství koupil dvě plechovky oček a dárkový kartonek plzeňského.

„Mohlo by to být studený, slečno?“

Prodavačka na chvilku zaváhala, ale pak otevřela lednici a láhve v papírové taštičce vyměnila.

„Vedoucí bude mít vztek, ale ať…“

Poděkoval jsem a o pět minut později zíral nadporučík Pražák na prostřený psací stůl.

„Co to znamená?“

„Pohoštěníčko. A neříkej, že nemáš chuť, nebo to všechno naperu do odpadkovýho koše.“

Chvilku chodil okolo stolu jako namíchnutý lev a silně přitom funěl.

„No jo,“ vypadlo z něj nakonec. „Tak já přinesu otvírač.“

Solidní snídaně je balzám na duševní stresy a mám dojem, že to Angličané vědí už nejméně pět set let…

Pražák vytřel kouskem chleba zbytek oleje v konzervě a zhluboka se napil přímo z láhve.

„Díky,“ řekl, „nebylo to tak úplně špatný.“

„A co Celnice?“ vrátil jsem se k problémům pracovním.

„Samá voda, kamaráde, samá voda. Kdyby měl člověk aspoň tušení, jak to vyvážej. Autem? Náklaďákem? Vlakem? Letadlem nebo lodí? Všecko je možný, že jo. Hraniční přechody jsem objel nebo aspoň obtelefonoval, to víš, turistická sezóna je v plným proudu, lehký to tam nemají. Tady,“ Pražák vytáhl ze zásuvky svazek strojopisných papírů, „jsem si pomocí počítače nechal udělat statistiku lidí, co přes hranice pendlujou víceméně pravidelně. A koukej, co je to jmen. Jak telefonní seznam. Dálnopis to vyťukával skoro hodinu, a to jsme každej přechod upozorňovali jenom na ty, co tam jezděj nejčastějc. Zkrátka, sítě jsou roztažený, ale nějak se do nich nic nechce a nechce chytit.“

„Neztrácej naději. A mimochodem, nějakou lepší zprávu nemáš?“

„Mám,“ nadporučík se zatvářil tajuplně. „Ale je to jen takovej nepodloženej pocit. Zdá se mi totiž, že ten vzornej zlodějíček, ten Honza Křenek, začíná přece jen ztrácet nervy…“

Jan Křenek vstal ráno před půl šestou, ve tři čtvrtě vyrazil z domu a za dvě minuty šest s cinknutím označil píchací kartu ve vrátnici pivovaru.

Montérky voněly olejem a čpavkem, plechová skříňka v šatně měla dvířka polepená plejbojovými slečnami.

Kompresorová hala mohutně duněla a Křenek se pustil do práce. Tohle bylo technické srdce podniku, tady pulsovala v kilometrech potrubí chladicí kapalina, porucha nepřetržité umělé zimy mohla znamenat zničení stovek hektolitrů piva.

V půl jedné se vypravil do kantýny na oběd. Spěchal, vrátil se o čtvrt hodiny dřív, než bylo nutné, a penzista pochrupávající v kanceláři u telefonu musel už bůhví po kolikáté odpovídat na stejnou otázku.

„Ne, nikdo ti nevolal, sakra. Chováš se jak můj třináctiletej vnuk.“

A dál ubíhal čas, aparát sice párkrát zazvonil, ale nikdo nestál o rozhovor s jistým Janem Křenkem…

V půl třetí padla.

Rozhozená mašina ještě stále nebyla v pořádku a Jan se nabídl, že tu práci dodělá.

V pět byl hotov.

„Pořád nic?“

„Ne,“ řekl děda. „Vážně ne. A nemysli, že jsem spal…“

Křenek se převlékl a dojel tramvají na Újezd, kde zasedl k prázdnému stolku v kavárně Olympie.

„Vídeňskou, jako obyčejně,“ zahlaholil vrchní, „máme to dneska pěkný den, že ano?“

Křenek na pokus o rozhovor nereagoval. Přečetl troje noviny až po nejpodrobnější inzertní stránku, pak zaplatil a v pochmurné náladě se odebral domů.

Ještě do zejtra, umiňoval si v duchu, ještě do zejtřka počkám a pak to zkusím sám…

Jan Křenek totiž, jak ostatně nadporučík Pražák vytušil z hlášení o jeho pohybu, skutečně ztrácel nervy.

To, co vyprávím, se stalo ve čtvrtek. V pátek odpoledne, v nádražní restauraci na Smíchově se tenhle pečlivě sledovaný mládenec pokusil jakémusi neznámému muži prodat zlaté kapesní pánské hodinky. Starožitné, celoplášťové, s těžkým, nejméně třicet centimetrů dlouhým řetězem. Kdyby žádal tak tři čtyři tisíce, mohl možná vypadat jako chlapec, kterého nesnáze a osud donutily vzdát se rodinné památky po pradědečkovi. Chtěl šest set.

Důstojně vyhlížející pán o koupi uvažoval, chvilku potěžkával hodinky v ruce, pak řekl, že jo, že tohle tedy bere a poručil rum. O tři minuty později zamířil na toaletu.

Kriminalista, jenž to všechno sledoval od rohového stolu, vlastně ani zasáhnout nemohl. Netušil, že mohutný muž je poctivec, který pomocí čísla sto padesát osm právě vysvětluje operačnímu středisku, že těžké zlaté cibule za šest stokorun musí být stoprocentně kradené. A i kdyby to věděl, co měl říkat?

Snad – poslyšte, my víme, že ten člověk je zloděj. Ale není sám a pevně věříme, že nás zavede ke svým společníkům. Chápete?

Muž u telefonu nechápal, neboť na těch pár vysvětlujících větiček nezbyl čas.

Operační oddělení jednalo rychle.

Necelé tři minuty po zavěšení sluchátka zastavil před restaurací hlídkový vůz Bezpečnosti. I když přijel bez sirény, zaleskl se jeho blikající modrý maják v pootevřené skleněné tabuli okna a Jan Křenek zareagoval jako poděšený srnec. Nicméně dokázal ve stresových situacích poměrně konstruktivně jednat, o čemž jsem se koneckonců před nedávnem přesvědčil já sám. Jako blesk zamířil k toaletám. Kriminalistovi pověřenému Křenkovým sledováním bylo celkem jasné, co bude následovat. První hlídkový automobil měl za úkol zkontrolovat, co se vlastně děje, ověřit si, že to všechno není jen opilecký vtip a tak dál. Útěk mládence ovšem měnil celou situaci. Pár slov do vysílačky, další a další hlídkové vozy stahující se na místo, k tomu rádiem rozhlášený popis podezřelého, zkrátka Křenkova naděje, že z téhle sítě unikne, byla pramalá.

Kriminalista položil na stůl desetikorunu, prošel vykachlíkovanou chodbou s cedulkou zakazující nepovolaným vstup a ocitl se na ušpiněném předměstském dvorku, právě ve chvíli, kdy se Jan Křenek prodíral nevelkým okénkem toalety.

„Dou po tobě, co?“

Mladý muž se roztěkaně rozhlížel kolem sebe a neříkal nic.

„Jen žádnej strach, to já znám.“ Nutno podotknout, že tuhle větu pronesl kriminalista vskutku upřímně.

„Za chvilku jich tu bude jako much. Jestli chceš, tak pojď za mnou.“

Detektiv se chvilku spoléhal na štěstí, na to, že dveře protějšího domu budou otevřeny. Byly.

O pár vteřin později seděli oba pánové na předním sedadle červeného žigulíka, který se zvolna, skoro unaveně odlepil od chodníku.

Vnořil se do všedních městských ulic. Jen tu a tam si na křižovatce vynutil přednost záblesk modrého majáku, město hučelo tisíci nastartovaných motorů a o epizodní příhodu z lokálu nevelké hospůdky se nestaralo.

„Tak, kam to bude,“ zeptal se kriminalista tónem taxíkáře.

Křenek byl v rozpacích. V kavárně Olympia se už svítilo, Petřín se tyčil nad Újezdem jako velikánská příbojová vina.

„Ani nevím, někam pryč.“

Vůz neutrálně kličkoval v ulicích.

„No jo, asi máš pravdu, že tě tu pálí dlažba pod tlapama… Chtěl si vzít motejla, ne?“

Kriminalista si potrpěl na neotřelé obraty pražského slangu, čímž nepřekvapoval jen své spolupracovníky, ale občas uváděl do úžasu i galerku.

Mládenec se rozpovídal, potřeboval se svěřit.

Kriminalista se dozvěděl naprosto všechno, co Jan Křenek věděl o bytových krádežích, a bylo mu brzy jasné, že cesta k odhalení hlavy celého komplotu asi nebude jednoduchá.

„Koukej, kamaráde, tohleto je blbina.“

„Co?“

„Tohle zdrhání. Tvůj popis už teďka má půl bezpečnostního sboru v republice. Jak dlouho to můžeš vydržet? Do zimy? Sotva. A co ti, sakra, hrozí?“

Křenek mlčel.

„Dyť ty kličkuješ, jako bys měl na svědomí velkou vlakovou loupež.“

„Kolik myslíte, že dostanu?“

„Podmínku těžko, počítej tak dva roky v jedničce. Za dobrý chování můžeš bejt příští léto venku.“

Kolem už voněla noc, měsíc na obloze byl v úplňku, předměstské domy se choulily v jeho studeném bledém světle.

Kriminalista otočil na prázdné ulici a žigulík zamířil k budově městské správy.

„Stejně se bojím,“ řekl Křenek.

„Nic si z toho nedělej, to přejde. Kriminál je někdy lepší než hádavá žena.“

To Křenek chápal. Na jeho pravidelné vyživovací příspěvky těch žen čekalo několik.

Vyšetřování probíhalo podle dávno zažitého scénáře. Návštěva u prokurátora a jeden rozmáchlý úřední podpis na povolení k domovní prohlídce.

Byt, půda, sklep, skříňka v pivovarské šatně. Našly se věci z takových čtyř pěti bytových krádeží, víc ne. Prohlížel jsem si tu sbírku na Pražákově kancelářském stole, zatímco technik se snažil udělat jakési souhrnné ilustrační foto dřív, než se rozkradené cennosti vrátí zpátky ke svým majitelům.

Prsteny, náramky, brože. Stříbrné příbory, pár velmi starobyle vyhlížejících svícnů, hrníčky z porcelánu označeného zkříženými meči.

Cvak, cvak cvak. Oslnivě bílý blesk aparátu šlehal místností a já si všiml drobounkých náušnic s bledě zeleným kamínkem. Připomněly mi květované letní šaty a široký klobouk, který měla Helena na sobě, když jsem ji viděl poprvé. Tenkrát bylo také léto, laminátová plovárna se houpala na Vltavě a já tehdy neobyčejně složitě hledal nějaký korektní způsob, jakým slečnu oslovit, a nevypadat přitom jako úplný idiot. Jak je to dávno? Už víc než dva roky.

„Poslyš,“ obrátil jsem se na nadporučíka, „tady jsou i věci, co se ztratily z bytu mé přítelkyně. Soupis byl nahlášen a všechno je v pořádku. Mohl bych jí něco z toho vrátit sám.“

„No, když podepíšeš úřední protokol a potom samozřejmě i ona… Pořádek musí být.“

„Fajn, díky.“

Pravidelná pondělní porada se úmorně vlekla a já se choval jako nepozorný školáček, který má hlavu plnou docela jiných věcí, než by si přál pan učitel. Pardon, soudruh náčelník.

Dumal jsem totiž o tom, jak co nejdůstojněji náušnice Heleně předat. Napadla mě pohádková ryba. Ale ta jednak polyká výhradně prsteny a navíc jsem si nedovedl představit, jak bych šperk do mrtvého kapra dostal.

Koflík s polévkou je taky pitomost, neboť moje princezna z jakési nesmyslné obavy o linii polévky nepapá. Takže asi nezbude než přijít a co nejprotivnějším hlasem zavrčet:

„Jméno!“

„Helena Mařáková.“

„Věk, bydliště, zaměstnání a tak dál.“ Pak vyndám z kapsy náušnice a řeknu: „Tak mi to tady podepište, vážená, ale čitelně, my nejsme sběratelé autogramů, ale slušnej úřad…“

„Poručík Razím!“ ozvalo se už nejméně potřetí.

Vzpamatoval jsem se, vyslechl týdenní úkoly a pak teprve ta nekonečná porada skončila. Cestou domů jsem za výkladem zeleniny spatřil ošatku plnou tmavohnědých kokosových ořechů. Koupil jsem jeden a doma ho nejmíň hodinu přeřezával pilkou na železo. Pak jsem do dutého vnitřku nacpal vatu, do ní krabičku s náušnicemi po babičce a obě půlky ořechu slepil proslaveným modelářským lepidlem kanagom.

Večer jsem cinkl u Heleniných dveří.

„Mám pro tebe dárek,“ oznámil jsem místo pozdravu.

Tvářila se zvědavě jako malá holka a po špičkách mě převedla okolo dveří obývacího pokoje, kde se můj budoucí tchán díval na televizi. Byl jsem jí vděčný, neměl jsem nejmenší náladu na debatu o fotbale.

„Jsem hrozně nedočkavá, ukaž.“

Vytáhl jsem ořech a to ji značně zarazilo.

„Jé,“ pravila bez nadšení. „To seš moc hodnej. Ale já ani nevím, jak se to louská?“

„Stačí do toho plácnout dlaní.“

Podívala se na mě shovívavě a lehce udeřila do ořechu. Kanagom povolil a Popelčina krabička byla na světě. Náušnice se leskly pod paprsky kuchyňské lampy.

„Tati, tati! Pojď se podívat.“

Tak jsem v jednom bytě panelového domu na bohnickém sídlišti získal pověst dokonalého kriminalisty. Zcela neoprávněně.

Zbytek večera jsem si s Heleniným tatínkem povídal o připravované podzimní sestavě železné Sparty.

Nadporučík Pražák žmoulal suchou housku, z čehož bylo patrno, že se řešení případu zase nedaří.

„Copak?“ zajímal jsem se.

„Ale, kat aby to spral, život blbej.“

„K čemu ta mizerná nálada? Zloděje máš pod zámkem, nakradený věci za pěknejch pár desítek tisíc zabavený, co ještě chceš?“

Zatvářil se jako člověk, kterého bolí zuby. Vytáhl ze zásuvky stoh hustě popsaných průklepových papírů a přistrčil je přede mě.

„Tak si to, prosím tě, přečti.“

Výpověď Jana Křenka narozeného 22. 7. 1957 v Brně, bytem Praha Žižkov, Husitská ulice č. 52.

První stránku plnou oficiálních dat jsem přeskočil, na druhé už otázky vyšetřovatele nesmlouvavě mířily k podstatě problému. „Kdy jste vykradl první byt?“

„Totiž,“ odpovídal Křenek, „ono to bylo takový složitější. Já jsem zámečník, víte? A když se začalo všude povídat o tom, že se daj fabky otvírat planšetama a pak zase klidně zamknout, rozumíte, jako univerzálním klíčem, tak mě to pochopitelně docela zajímalo. Ale to jsem nechtěl otvírat kvartýry, vůbec ne. Zkrátka, byl jsem zvědavej, jestli na ten fígl přijdu. Nejdřív jsem zkoušel to lízátko udělat z pilky na železo, ale ta je moc křehká a láme se, a tak se nakonec ukázalo vůbec nejlepší zbrousit takový obyčejný starý železný pravítko. Chvíli trvalo, než jsem se s tím pořádně naučil, ale pak to šlo jako po másle, párkrát jsem se předváděl před klukama, jednou když si mistr zapomněl klíče na chalupě, tak jsem mu otvíral jeho kvartýr. On bydlí v Nádražní, že jo… Teda mě by samotnýho nenapadlo krást, dyť neumím prodávat ty věci, ale pak se vozval ten telefon. A taky jsem byl drobet ve finanční tísni…“

V tomhle ohledu je nutno majetkové poměry pana Křenka vysvětlit poněkud zevrubněji. To bylo totiž tak. Téměř každý má nějakého koníčka či vášeň a v případě našeho žižkovského donchuána to byly ženy. A jako poměrně pohledný chlapík si na neúspěch nemohl stěžovat, o čemž koneckonců svědčí čtyři potomci, na které podle striktních pravidel zákona musí platit výživné. Alimenty tedy užíraly značnou část Křenkova platu a on udělal několik zoufalých, leč marných pokusů, aby se jejich placení vyhnul. Několikrát bleskurychle změnil zaměstnání i bydliště, řadu měsíců dokonce dělal dřevařského brigádníka v Krušných horách, ale to byl jen odklad, nakonec přišlo neradostné účtování. Plat obstavený dvoutřetinovou exekucí. Plodný tatík se ocitl v situaci značně prekérní, a pokud se chtěl nadále kohoutit před půvabnými slečnami, musel počítat s tím, že jen zřídkakdy bude schopen ve vinárně zaplatit útratu. A pak jednou, během takové běžné, líně se vlekoucí šichty, překřičel rachotící pivovarské kompresory spásný hlas: „Honzo, máš tu telefon…“

„Ten chlapík se nepředstavil,“ pokračoval ve výpovědi obviněný. „Mluvil tak tiše, že jsem mu skoro nerozuměl, a pořádně dlouho mi trvalo, než jsem pochopil, o co vlastně jde. Doktor Voráček je prý na dovolené u Balatonu…

Proboha, nikdy jsem tohle jméno neslyšel. No a? ptal jsem se. Dyť mu to docela přeju, je to klikař, má hezký počasí.

Jeho byt je prázdný, pokračoval tichý hlas.

Sakra, to je novina. Proč by nebyl. A vůbec, co je mi do toho.

Člověk na druhém konci drátu si nevšímal řádnejch protestů a vedl svou. Povídal o tom, že se Voráček nemá špatně, už léta vydělává těžký prachy. No jo, to se tak někdo má. Navíc je blbec bezdětnej… Dozvěděl jsem se taky, že pan doktor nedůvěřuje spořitelnám, za to, co má, kupuje nejrůznější starožitné tretky a jeho byt připomíná spíš muzeum než panelák. To už jsem usoudil, že chlápek, co mi volá, je šílenec, a chtěl jsem se sluchátkem praštit. On to snad nějak vytušil nebo co, protože to konečně vybalil na rovinu. Kdybyste se tam podíval, do toho kvartýru, ne, nepřerušujte mě, vím, že pro vás zámky nejsou problém. Stačí odnést pár věcí, například obrazů, bez rámu pochopitelně, a možná že se tam i nějakej šperk najde, zkrátka za balíček takových cenností vám hotově a bez prohlížení vyplatím na ruku pět tisíc korun.

Páni, pět tisíc, takovejch peněz jsem neviděl pohromadě ani nepamatuju.

Pokud byste tam, pokračoval vzdálený hlas, našel nějaké bankovky v hotovosti, jsou pochopitelně vaše. Věci vám ovšem samostatně prodávat nedoporučuju, není to tak snadné a navíc máte podmínku, pokud vím.“

Jo, řekl jsem stručně a vyžádal si den na rozmyšlenou, jenže jaksi v duchu, vnitřně, jsem byl už stejně rozhodnutej, že tenhle kšeft vemu. Pro jednou, na pár tejdnů se dostat z toho peněžního srabu. Moct si zase lusknout na číšníka jako před lety…

Druhej den, přesně ve stejnou hodinu mi ten člověk zavolal a řekl mi adresu doktora Voráčka. A já ještě ten večer vybílil svůj první kvartýr.

Bylo to náramně snadný. Snadnější než jsem si myslel. Živou duši nezajímalo, co dělám v cizím baráku, zámek povolil jak lígr u králíkárny, tašku jsem nacpal vším, co se mi jakžtakž líbilo, a v mahagonovým psacím stole jsem k tomu našel v šuplíku ještě čtyři fungl nový pětistovky.

Výpověď pokračovala dál, doslovný záznam, přepsaný z cívek magnetofonu, věty nečekaně spisovné vedle hovorových a slangových formulací…

„No, a pak jsem měl čekat, a netrvalo to ani tak dlouho. Hned v pondělí telefon do práce a domluvený rande v kavárně Olympie, bylo léto, a tak tam v šatně nikdo neseděl, ale stačilo projít pod prknem skládacího pultu a pršiplášť si napíchnout na věšáček vlastnoručně. Tašku jsem přesně podle instrukcí položil do kouta, objednal si večeři a pivo a rozhlížel se kolem, protože některej z těch návštěvníků poloprázdnýho lokálu měl bejt ten můj tichej telefonista. Jenže jsem si moh voči vykoukat a nepoznal jsem stejně nic. Když jsem šel domů, taška už v šatničce nebyla, a já měl takovej tísnivej pocit, že tu někomu vystupuju za blba. Jenže o dva dny pozdějc mi přinesla pošťačka pět tisícovek a já se v duchu tomu neznámýmu omluvil. Celkem sedm papírů. Víte, co to znamená pro potřebnýho chlápka? A vlastně za nic, za votevření jednoho vobyčejnskýho zámku. Pak byl dobrý dva měsíce klid. Potom, tuším, že zrovna začínalo září, a já byl pomalu švorcovej, mě zase mistr volal k telefonu…“

Začínal jsem té suché housce nadporučíka Pražáka rozumět. Konspirace hodná špionážního románu, organizátor celého zlodějského komplotu zůstal stejně neznámý jako ve chvíli, kdy mě Jan Křenek zamykal do cizího bytu.

„To se jednalo vo jeden kvartýr na Starým Městě,“ pokračovala výpověd, „a já už se moc nevyptával, stačila mi adresa a víc nic. Trochu jsem se bál. Jednak aby mě na ňákejch starobylejch dveřích nezaskočil dozickej zámek, a taky jsem si nebyl jistej, jestli se tam v domě lidi vo sebe víc nestaraj než třeba na sídlišti. Ale všechno hladce klaplo. Tentokrát jsem měl úlovek zastrčit do první volný skřínky zprava v obchodním domě Máj. Znáte tam tu automatickou úschovnu, ne? Je to bez klíčů, zevnitř se na dvířkách nastaví heslo. V mým případě teda samý jedničky. No, nebudu říkat, že jsem nebyl zvědavej, taky jsem měl pocit, že kdybych věděl, kdo ten můj manažér je, že bych z něj mohl vyrazit víc než těch pět táců. Jenže potíž byla v tom, že on mě znal a já jeho ne. Okouněl jsem v obchoďáku až do večera, ale nikdo si nepřišel nic vyzvednout a druhej den jsem to v telefonu slízl. Že takhle ne, že jsme si žádný špehování neujednali, a jestli se to bude ještě opakovat, tak naše kamarádství končí. Co jsem měl dělat? Vzdát jsem se nechtěl, ale bylo to nad mý možnosti. Navíc, předávání se ani jednou neopakovalo stejným způsobem, pokaždý v tom byl nějakej novej fígl a člověk neměl ani čas něco vyšpekulovat. Choval jsem se poslušně, taky mi nic jinýho nezbejvalo. Von mě totiž taky ten chlap upozornil, že kdybych se nadále nějak moc zajímal o jeho osobu, tak mě klidně práskne esenbákům. Tedy jako oznámí vám. A já měl strach. Čím dál tím větší, vážně. A tak jsem pěkně pokračoval dál, za pět papírů kvartýr, všechno klapalo jako na drátku.

V prosinci Bohnice, v únoru Malá Strana, v květnu Smíchov. A potom ten nešťastnej Prosek. Tam jsem měl parádně na kahánku, i když se mi nakonec podařilo vzít roha. Srdce mi bušilo až v krku a uklidňoval jsem se z toho nejmíň dvě hodiny. Kdybych si to bejval nechal pro sebe, mohlo bejt všecko jako dřív. Jenže já vůl, když se zase ozval ve sluchátku, tak povídám, sorry, tohle bude se zpožděním, tentokrát jsem utek sotva vo fous. Chvilku bylo ticho a pak mě studeně požádal, abych mu to celý vylíčil úplně vod začátku. Spustil jsem, a když už jsem byl skoro na konci, aparát klapl. Nic víc.

Já nejdřív myslel, že to byla nějaká porucha, víte, jako že vypadl kabel v ústředně nebo prostě někdo skočil do hovoru a spojení přerušil. Já totiž měl brzo co nabídnout. Hned druhej den jsem udělal jeden byt v Podolí, bez typu, jen tak, na blind, a bylo to skoro terno. Sbírka mincí, celoplášťový zlatý hodinky, no prostě všecko, na čem tomu mýmu šéfovi tolik záleželo. Stačilo jenom, aby se ozval, a všecko bylo fajn.

Ale telefon zůstával němej. Tejden, čtrnáct dní, měsíc. Zbytek našpórovaných prachů se rychle rozkutálel, já zase žil z ruky do huby.

Nakonec jsem zkusil střelit něco sám, a dopadlo to hanebně. Taky sem chtěl utýct, ale to asi nejde, není kam.“

Výpověd končila poněkud rozpačitě a mě v té chvíli napadlo, že snad jediná země na světě, z které se prostřednictvím Mezinárodního červeného kříže nevymáhají alimenty, je Jihoafrická republika.

Bylo mi Pražáka trochu líto, a tak jsem se snažil navrhnout nějaké řešení, možnost východu ze slepé uličky.

„Okruh lidí z pivovaru, co věděli, že je Křenek machr na zámky a že ho dusí platová exekuce.“

Nadporučík mávl rukou. „Na tom se pracuje, ale je to šichta pro vraha. Vo těch alimentech věděl kdekdo. Celej podnik, půl Žižkova, známí jeho známejch.“

„Vždyť on se, sakra,“ řekl jsem, „nescházel tímhle způsobem jen s ním. To by v tom byl čert, aby si někdo tý taškářský výměny nevšim.“

„Vidíš a nevšiml. Operativa probrala všechny podobný lokály, ptala se pracovníků Metra, personálu obchodních domů a plaveckých stadiónů i obsluhy všech úschoven zavazadel. A nic, samá voda.“

„A co celníci?“

Pražák zavrčel cosi neutrálního a strčil si do pusy poslední sousto pražské housky, připomínající gumu.

Pak se ozval telefon, který byl překvapivě pro mě. Dozvěděl jsem se, že major Drábek žádá, abych se dostavil do jeho kanceláře. Člověk je sobec. Zčistajasna už mi Pražákovy starosti nepřipadaly tak podstatné, měl jsem najednou sám svíravý pocit kolem žaludku. Práce v mordpartě mě naučila rozeznávat drobné, leč velmi podstatné odlišnosti ve vyjadřování představeného.

Pokud náčelník o něco žádal, znamenalo to, že pořádně zuří. A podobnému pozvání se pak v civilních sektorech říká nástup na koberec.

„To jste myslel vážně?“ zeptal se studeně a držel v ruce mou úřední žádost o to, aby mi byla povolena cesta s volejbalovým oddílem TJ Dlabačov do Rakouska.

„Ani moc ne,“ přiznal jsem.

„Prosím?“ Pohled, který provázel tuhle kratičkou otázku, by zmrazil i ledního medvěda. Zřejmě jsem trochu odolnější.

„Totiž, chtěl jsem tím říct jen to, že vím, jak nesnadno se pracovníkům Bezpečnosti cestuje do zahraničí, a že jsem nepovažoval za pravděpodobné, že má žádost bude vyřízena kladně. Ale napsat jsem ji musel.“

„Proč?“ Tón už byl nepatrně vlídnější, a tak jsem se rozpovídal. Zmínil jsem se o podivné změně v chování Jiřího Slímy, o tom, že podle názoru spoluhráčů způsobil předěl ve vystupování toho sympatického kluka právě loňský volejbalový zájezd. O pátrání, do kterého se na můj popud pustil trenér Pechlát, o výhrůžném telefonátu a hořícím autě. Náčelník to už bezpochyby znal z mých hlášení, ale nebyl jsem si jist, jestli jsem tam dostatečně zdůraznil souvislost s rakouským zájezdem. Tak jsem všechno opakoval a on mě nepřerušil, naopak, zdálo se, že o něčem přemýšlí.

„Hráči vědí, že jste pracovník kriminálky?“ zeptal se.

„Ne. Tedy aspoň pokud je mi známo. Trenér to neřekl nikomu, vystupuju tam v roli bafuňáře z volejbalové sekce.“

„No, to se podívejme,“ poznamenal náčelník ne bez ironie a pak si položil hlavu do dlaní a během dobrých pěti minut naprostého ticha jsem měl dojem, že snad usnul.

Potom se zvrátil v židli, protáhl si záda a z kupy papírů a lejster, které měl po pravé ruce, vytáhl osminkový arch strojem popsaného papíru.

„Přečtěte si to,“ navrhl.

Běžná kancelářská mašina, přehledné široké řádkování, v pravém rohu datum, v levém adresa městské správy SNB.

– Vážení soudruzi,

dlouho jsem přemýšlel o tom, zda se na vás mám s tímto upozorněním obrátit, ale pocit povinnosti se nakonec ukázal silnější, nežli obvyklé sousedské skrupule a ohledy. Běží o trestný čin, vlastně o několik trestných činů, k jejichž páchání nemohu přihlížet mlčky. Jistý pan Jaroslav Pechlát z Vinohradské ulice číslo 15 se chystá nezákonně opustit republiku. Nejen že o tom v okruhu svých známých hovoří zcela otevřeně, ale také se velmi urychleně a leckdy pod cenou zbavuje svého majetku. Jen malý případ za mnohé. Nedávno si sám zapálil své těžko prodejné auto, aby pomocí tohoto dokonalého pojišťovacího podvodu získal kapitál na neregulérní nákup západních valut… Mohl bych pokračovat, věřím však, že je to zbytečné, bezpochyby si vše sami prošetříte. Neotálejte ovšem, sportovní zájezd do Rakouska, kterého se má Jaroslav Pechlát zúčastnit, odjíždí za necelých čtrnáct dní. Doufám, že pochopíte důvody, kvůli nimž nemohu tento list podepsat.

Váš přítel. –

„Hergot,“ vyhrklo ze mě, „no to je ale sprosťárna!“

Náčelník mlčel.

„Totiž Jaroslav je můj přítel. A tenhle anonymní slint, to je lež od začátku až do konce.“

„Uklidněte se, kolego,“ doporučil major Drábek. „A přečtěte si to ještě jednou.“

Poslechl jsem, ale o moc moudřejší jsem z textu nebyl.

„Lež jako věž,“ opakoval jsem neústupně. „Pechlát ten auťák pojištěnej neměl.“

„Ano,“ připustil náčelník, „to je pisatelova chyba, ovšem jediná.“

„Jak to?“

„Například pravopis a interpunkce. Všechno na jedničku, nezdá se vám? Všimněte si prosím některých obratů: činů, k jejichž páchání nemohu přihlížet, nebo: pocit povinnosti se ukázal silnější a tak podobně. To nepsal závistivý primitiv z protější pavlače, nýbrž člověk vzdělaný a pravděpodobně dost inteligentní.“

„Tím je to větší lumpárna,“ stál jsem na svém.

„Vzdělaný a inteligentní pisatel,“ pokračoval major bez ohledu na mou poznámku, „jistě nečekal, že na základě podobného sdělení pana Pechláta zavřeme. Ale musel kalkulovat s tím, že to může pár dní trvat, než jeho připomínky prošetříme, a se značnou pravděpodobností se pak už nestihnou víza a výjezdní povolení a dlabačovský trenér zůstane doma.“

„Ale k tomu snad nedojde…“

„Naopak,“ usmál se náčelník, „dojde. Jaroslav Pechlát letos do Rakouska nepojede.“

„Proč?“

„To je náramně jednoduché. Protože tam přece pojedete vy.“

Vyvedlo mě to z míry a nevěděl jsem co říct.

„Ale poslyšte,“ pokračoval náčelník, „ono je přece jen nejpravděpodobnější, že celý anonym je jen zlomyslný kousek závistivého souseda. A v zahraničí je vaše kompetence nulová. Proto budete během cesty nanejvýš tichým pozorovatelem, rozumíte? Víc nic. Berte to jako turistický zájezd v době svého osobního volna.“

Páteční víkendový exodus rozbouřil město, sobota pak byla klidná a líbezná jako moře, na jehož původně rozvlněnou hladinu nalili rafinovaní velrybáři olej.

Téměř prázdnou tramvají jsem dojel na Vinohrady, dlouho jsem zvonil u dveří s Pechlátovou vizitkou, ale nikdo neotvíral. Z budky před domem jsem postupně vytočil několik telefonních čísel, teprve třetí zabralo.

„Haló.“

„Mohl bych mluvit s Karlem?“

Odpověděl mi vzdálený dětský pláč a hlas odtažený od sluchátka.

„No tak, dej pokoj, už to bude…“ Pochopil jsem, že tahle věta není určená mně.

„Co jste to chtěl?“

„Hovořit s Karlem Váchalem.“

„Jo, to máte smůlu. Kluci jsou zase na turnaji…“

„Nevíte prosím kde?“

Dítě nebylo naladěno na matčiny debaty. Začalo znovu vřískat. Musel jsem uznat, že Karel junior má zvučný hlas.

„Tumáš, no, hodnej…“

„Na jakém turnaji?“

„V Nižboru.“

„Pardon, nezlobte se, ale kde je Nižbor?“

„Kousek za Berounem,“ řekla mladá matka, „tam vám každej poradí.“

Telefon klapl, ale ukázalo se, že informace je naprosto dostačující. Usměvavá paní za okýnkem pokladny na smíchovském nádraží mi vysvětlila, na kterém nástupišti mám vlézt do kterého vlaku a kdy a kde přesedat.

Pak mašinka zabrala, zacinkaly nárazníky a poloprázdný stařičký vagón se dal do pohybu. Kolem oken se míhaly sloupy trolejového vedení a peróny předměstských nádražíček.

Přestup v Berouně jsem zvládl perfektně, soupravy na sebe navazovaly s minutovou přesností.

Vláček, ještě menší a ještě pomalejší, se blížil k Nižboru. Dole pod náspem skákala přes jezy Berounka a vodáci se na pestrobarevných lodičkách zdravili máváním pádel.

Teplý vítr voněl řekou, loukami a pryskyřicí.

Už zdálky, dávno předtím, než lokomotiva přeskočila první výhybky, jsem na protějším břehu zahlédl pásky pečlivě napnutých sítí, poletující míč a na tu dálku, jakoby pozdrav blížícímu se vlaku, zaznělo ostré písknutí píšťalky.

Na nádraží se v zelených truhlících červenaly pelargónie – vpravdě již klasické železniční kytky – a já se vypravil směrem k sokolovně Dlabačov se rval s Dobeškou a tohle prestižní zápolení, plné zlomyslných poznámek a posměšků, přilákalo pozoruhodně velký okruh diváků.

„Neblokuj ho, toho amatéra chytím do čepice! Žok je neškodnej, hele, Tulák rozcvičuje polare.“

Obecenstvo se bavilo, hráči taky, Jaroslav Pechlát seděl na dřevěné lavici pod kůlem a spokojeně mhouřil oči. Dost mě zamrzelo, že mu dobrou náladu asi pořádně zkazím.

„Ahoj. Tak co? Dorazej je kluci bez tebe?“

„To víš, že jo. Tyhle pejsci se daj smáznout v deblu.“

Trenér Dobešky vrhl naším směrem namíchnutý pohled, pak plivl do antuky a neřekl nic. Šedivá je teorie, ale zelený strom života, jak dí klasik. Pejsci, co se dají lehce porazit v deblu, zatím vedli nad Dlabačovem o sedm bodů.

Seděli jsme na stráni porostlé ostřicí a kokoškou pastuší tobolkou, kousek od nás líně tekla řeka.

„Tak do toho, ty služebníku Joba, cos mi přinesl za zvěsti. Moc veselý to nebude, co?“

„Jak to víš?“

„Především z výrazu tvýho obličeje a potom z toho, že seš přeci jen trochu zaměstnanej člověk na to, abys mi až sem jel oznámit, že se mi v akváriu narodily rybičky. Tak spusť.“

Nevěděl jsem, jak začít, věty, co mě napadly, mi nějak nešly přes pusu. Nakonec jsem beze slova vytáhl xeroxovou kopii toho sprosťáckýho anonymu a strčil ji Jaroslavovi do ruky. Čekal jsem, že papír zmuchlá a roztrhá. Nebo že začne klít a nadávat. Případně, že bude bez humoru a mlčky otráveně koukat do proudu řeky. Takže mě ta reakce dost překvapila. Pechlát se totiž začal řehtat.

„Co blázníš?“

„Nic. Jen mě rozveselila představa, jak si za veškerý úspory koupím před Tuzexem od veksláků takovejch padesát západoněmeckejch marek, abych moh ve Vídni dělat haura. Doprdele, co si ten vůl vo mně myslí?“

Berounka se leskla v paprscích zapadajícího sluníčka.

„Jenže,“ řekl jsem nešťastně, „on tě tenhle dopis bude stát celej zájezd.“

„Čert to vem,“ prohlásil Pechlát vesele. „Dyť je to tam furt stejný. Ale,“ zvážněl, „počkej. On tohle udání někdo bere doopravdy?“

„Ne, naprosto ne. Ale měl by to brát vážně autor toho dopisu. Jako že mu to vyšlo, rozumíš. Šťoural jsi do případu a teď překážíš. Speciálně v tom Rakousku. Neboť se tam asi bude něco dít, do čeho by zvědavej člověk mohl proniknout. Proto má zůstat doma. Kdyby přesto přese všechno jel, asi by se nic nedělo, ale my potřebujeme, aby se dělo, tedy abys nejel…“

Byla to parádně zmatená řeč, ale Pechlát ji celkem pochopil. Zase začal dostávat zdravou barvu.

„No jo, to je celkem jasný. A ty pojedeš?“

„Možná, snad. Náčelník slíbil, že se to pokusí zařídit. Moc jednoduchý to není, v naší branži to znamená pořádnou výjimku, která se musí podepisovat až na ministerstvu.“

„Neboj,“ řekl Pechlát chlácholivě. „Jestli je ten tvůj šéf jen z poloviny takovej, jak vo něm vyprávíš, tak jako bys měl cestovní pas v kapse. Jo, a někdy večer si udělej čas na instruktáž. Abys věděl, co si máš vzít s sebou, v kterejch hospodách se dá lacině jíst a maj tam slušný pivo. A taky něco vo volejbalu bys měl našprtat, když už tam, ksakru, jedeš za sekci…“

Rozhovor, kterého jsem se bál, proběhl nečekaně bezbolestně. Měl jsem Pechláta čím dál tím raději. Když jsme se vraceli k nižborské sokolovně, znovu se rozchechtal.

„Ale nasral jsem ho, co?“ pravil.

„Koho?“ zeptal jsem se naivně.

„No, přece toho gaunera, co nám vodrovnal Slíma.“

V pondělí ráno jsem měl na stole vzkaz od náčelníka, že má cesta do Rakouska je zařízená.

Ani jsem nevěděl, jestli z toho mám mít radost. Zavolal jsem Heleně a poprosil ji, aby mi v knihovně, kde je zaměstnána, vypůjčila všechno, co se jakýmkoliv způsobem dotýká volejbalu.

Neptala se proč. Řekla jen, že se můžu spolehnout.

Odpoledne se rozřinčel telefon na mém stole. Byl to Pechlát. „Koukej,“ hlaholil, „mě jen tak napadlo, že po mně bude v tom zájezdu volnej flek. Už jsem o tom mluvil s Karlem a ten neví vo nikom, kdo by si to byl schopnej tak narychlo vyběhat. Tak jsem myslel na Jetela. Je už v důchodu, víš? Pro toho by to mohlo bejt celkem jednoduchý.“

„Kdo?“ nepochopil jsem okamžitě.

„No, dědek Jetel. Ten, co si u něj spal, když si byl s náma na prvním turnaji. Koukej, von tomuhle sportu dal všechno, co moh, a nikdy z toho neměl ani ň. Nejdál se dostal na Moravu, a to ještě za svý. Tak co by si nešoup na závěr kariéry rakouskou labutěnku, ne? A taky ať ty voslové zápaďácký, co se to naučili předevčírem, viděj, jak to u nás válej sedmdesátiletý dědulové.“

Řekl jsem, že je to výborný nápad.

„Fajn. Dědka najdeš vodpoledne na Štvanici. Tak to s ním domluv. Papíry, na kterejch už je skoro všechno vyřízený, má Karel. Ty to jen popožeň na těch vašich úřadech.“

Slíbil jsem, že udělám, co bude v mé moci.

„Jo,“ zeptal jsem se, „nevíš náhodou, kdy se ten Jetel narodil?“

„Dávno,“ řekl suše.

„Já myslím, přesně.“

„Sakra,“ zahromoval Pechlát, „co se ptáš mě. Sem snad já policajt?“

Byl to pořádný kus běhání, ale stálo to za to. O týden později jsem měl pocit, že kdybych náhodou zkrachoval jako kriminalista, hravě se uživím coby manažér.

Klasický stařičký autobus typu RTO stál ve stínu strahovského stadiónu a tlupa mládenců, připomínajících námořníky před cestou kolem světa, se naloďovala do plechové krabice, která se měla stát přibližně na dvanáct dní naším domovem. Děda Jetel zářil štěstím a vypadal triumfálně. Kluci z Dlabačova cpali pod sedadla basy smíchovské dvanáctky a já své jediné zavazadlo, jehož dobré tři čtvrtiny zaplňoval péřový spacák (nedej se mejlit počasím, radil mi Pechlát, v kempech nad dva tisíce metrů dokáže bejt v noci pekelná zima), strčil do síťky pod střechou.

Řidič, usměvavý kluk z Motorletu, si ve stánku s občerstvením koupil kartón spart a Karel s Honzou debatovali o tom, nemají-li ještě na Smíchově v hospodě U váhy vyloudit sud. Vzhledem k nedořešené otázce chlazení od toho nápadu upustili. Doktor Zatočil (dost mě překvapilo, když jsem se od Karla dozvěděl, že nás bude doprovázet, ale bez něj se prý organizačně nedá žádný podobný zájezd zařídit) se v dokonale padnoucím saku uvelebil na úřední sedadlo vedle šoféra. Začal jsem si pohrávat s myšlenkou, zda ten volejbalisty tolik uctívaný člověk právě není autorem uhlazeného, pravopisně zcela bezvadného anonymu.

Trenér Jaroslav Pechlát chyběl. Oficiálně z důvodů zdravotních.

Motor naskočil a Žok, pracně směstnávající svou dvoumetrovou postavu do autobusu konstruovaného pro lidi normálních rozměrů, strašlivě zaječel:

„Na Bělehrad!“

Vyjeli jsme.

Autobus zvolna hltal asfalt a uvnitř se rozpoutala docela příjemná zábava. Z Žoka se vyklubal šikovný kytarista, hlouček okolo Pavla, Slímova nástupce na postu nahrávače, mydlil na rozložených kufrech mariáš.

Říkala mi milá

prej více už mě nesnese

a se mnou si úžila

frustrace, stresy, deprese…

Nikdy jsem nebyl žádný zvláštní zpěvák a navíc se repertoár Dlabačova značně vymykal mým školním hudebním znalostem. Zasunul jsem se tedy dozadu ke kartám. „Sto a sedm zelenejch, žaludy strkaj…“

Podařilo se mi přijít k parádní hře. Hadička hrál vabank, dohnán licitací k riskantnímu závazku. V trumfech byl suverénní, ale žaludy měl jenom čtyři, mariáš, spodka a sedmičku. Opatrně, s uměle bezvýraznou tváří jsem nakoukl do Pavlových karet. Šest červených a eso, deset, devět a osm žaludů. Smuteční hrana nad riskujícím Hadičkou. Tohle bylo dvousedmové ambo jambo, flek na obojí. Pavel váhal. Usoudil jsem, že je mariášový začátečník, ale radit jsem pochopitelně nemohl.

Pak rozvážně a pomalu složil vějířek karet a položil je před sebe na kufr reversem navrch.

„Flek na stovku,“ řekl klidně.

Partner mlčel a v Hadičkově hlavě to zašrotovalo. Osm trumfů, z toho dva uložené v talonu. Vlastní výnos. Kdyby byly čtyři žaludy proti němu, dostal by flek především na dvě sedmy. Tedy karty jsou tržené. A v takovém případě může být na dva puštěné ostré štychy jen jeden námaz, spodek už bude vysoký.

„Re,“ pravil sebevědomě.

Nahrávač nepovažoval za vhodné se do složených karet ani podívat.

„Tuti,“ pokračoval jak v dětské říkance.

„Boty,“ vyhrkl Hadička a Pavel lehounce cvrnkl do karet ještě jednou. To už majitele dvousedmové hry vystrašilo. Opatrně se podíval, jestli nezapomněl správně složit do talonu, znovu přepočítal karty v ruce a pak pravil – dobře – a vynesl žaludský mariáš.

Pavel přebil esem a třetí hráč přihodil eso od kulí. Hadička zezelenal. Na trumfy se dostal do štychu, celé představení se opakovalo v desítkové podobě, to už měli soupeři čtyřicet, a nakonec mu celkem logicky zašlápli ještě tu předem ztracenou žaludskou sedmu.

Závěrečný výpočet byl krutý. Vzhledem ke dvěma mariášům to za pouhou, leč pětkrát otočenou stovku znamenalo čtyřiašedesát korun každému, plus tři káčées za neuhrané sedmy. Pravda, místo té trojky to mohl být dvojnásobek, ale stovka by stála jen čtyři kačky.

„Nic si z toho nedělej,“ řekl chlácholivě Pavel, „teď je to ještě dobrý. Za celnicí to už bude za valuty.“

Míhající se stromy na okraji silnice šuměly do otevřených větracích okének a já si prohlížel toho mariášového psychologa, který klidně rozdával karty, jako by se nechumelilo.

A musel jsem myslet v tu chvíli na anonymní dopis, který byl napsán bezesporu nějakým dosti inteligentním člověkem.

Veliká dopravní značka upozorňovala na blížící se celní a pasovou kontrolu. Pruhovaná závora, několik čekajících osobních aut a pálící letní sluníčko.

Muž v uniformě se čtyřcípými hvězdičkami na ramenou vybral od každého celní prohlášení, namátkově si nechal otevřít dvě tři sportovní kabely a pak zmizel v bílé zděné budově.

Vystoupili jsme, zavoněl dým cigaret. Ještě jedna kontrola prázdného autobusu, pak nadporučík od pasovky četl jednotlivá jména ze společné soupisky a v tom pořadí jsme se vraceli na svá místa.

„Nazdar, šťastnou cestu.“

Motor zabouřil a autobus se zakousl do země rakouské.

Vcelku se nic nezměnilo. Jen Hadička odmítl hrát karty o šilinky a Žok se velmi neúspěšně pokoušel jódlovat.

Děda Jetel se zcestovalejších mladíků vyptával na to, jestli už vídeňské kurty viděly vysoké rotované podání, zvané svíčka, a jestli to tam někdo umí hrát.

Stařičký RTO jednotvárně předl a na dálnici patřil k nejpomalejším vozidlům. Kolem oken se míhaly autobusy typu Mercedes, MAN či Saviem, dokonce i tirácké kamióny na nás posměšně mávaly dýmem z výfuků. Jediný, komu to vadilo, byl řidič. Prskal a tlumeným hlasem vyhrožoval, že všem ještě ukážeme. Čertvíco.

A pak, to už byl podvečer, se před námi objevila v namodralém oparu smogu a páry Vídeň.

Člověk si s vlasteneckým zadostiučiněním uvědomil, o kolik jsou malebnější města postavená na kopcích než v rovině. Schlamstly nás ulice, v nichž už se postupně rozsvěcovaly neony, a když jsme míjeli vstupní bránu Schönbrunnu, poznamenal děda Jetel, že to vypadá nemlich stejně, jako když ho přesně tady, coby mladého kluka, hostil František Josef První.

Byla to rozkošná pitomost, i když zase tak moc let k podobné možnosti dědkovi nescházelo.

O půl kilometru dál autobus zastavil a objevili se vídeňští volejbaloví kolegové. Doktor Zatočil se pustil do jednání. Předběžný plán našeho budoucího programu byl dávno jasný. Co nejrychleji zvládnout taková tři čtyři přátelská utkání ve Vídni, jedno odpoledne věnovat na prohlídku města a případné nákupy a pak už hurá do hor na týdenní pouť po průsmycích mezi alpskými velikány, přibližně směrem k Salcburku. Tam poslední zápas a domů. Nebyla to zřejmě žádná novinka a doktor sfoukl dohodu za pět minut. Pak jsme se šli ubytovat na rozložené žíněnky v tělocvičně místního klubu a ještě ten večer nás čekal zápas. Venku. Jednak proto, že z haly byla noclehárna, a taky proto, že se na tohle první utkání sešlo víc obecenstva, než by se do tělocvičny směstnalo.

Bylo už po deváté, když Dlabačov ve svých nejlepších dresech nastoupil na kurt osvětlený výbojkami, zavěšenými na drátech maximálně tak pět metrů nad kurtem. Děda Jetel byl v základní sestavě.

„Soupeři nazdar!“

„Zdar.“

Rozhodčí zapískal a začalo se hrát. Vídeňáci měli lepší mužstvo. Mladší a techničtější. Z papírového hlediska mohli celkem snadno vyhrát, nebýt zvláštní shody okolností. Tou první byl děda Jetel. Samozřejmě, ve svých letech už toho moc neuhrál, ale bojovnost, s níž se vrhal po každém, i předem ztraceném míči, vyprovokovala spoluhráče k životnímu výkonu. Tou druhou okolností bylo obecenstvo. Mrštný stařík si během prvních pěti minut získal sympatie, každý jeho zákrok byl provázen potleskem a vídeňští soupeři museli mít pocit, že se mač odehrává v Praze.

Za stavu dva dva na sety se přece jen prosadila lepší technika domácích a zdálo se, že Dlabačov odejde z kurtu poražen.

Třináct jedenáct vedli Vídeňáci, když soudce odpískal Jeteloví síť. Dědek se ohradil, velmi slušně prohlásil, že v síti nebyl a žádal o revizi rozhodnutí, případně o nový míč. Sudí byl mládenec nezkušený. Nejspíš nevěděl, jak zareagovat na protest, a zvolil nejméně šťastnou variantu. Ostře zahvízdal a s trhavým gestem ukázal Jetelovi žlutou kartu. Z hlediska volejbalových pravidel podobné pokárání sice vůbec nic neznamená, ale dědek byl uražen do hloubi duše.

„To neměl dělat,“ syčel mezi zuby, „to neměl.“

O dvě ztráty později se starý pán ocitl na servisu. Představte si prosím ten obrázek. Jevišti podobný kurt, zalitý oslnivým oranžovým světlem sodíkových výbojek, a všude okolo černočerná tma. A Jetel s výrazem namíchnutého Peruna. Lehce nadhodil míč a šikmo zespodu do něj udeřil s neobyčejnou prudkostí. Balón zmizel. Soupeři na to koukali vyjeveně jako na dokonalý kouzelnický trik. Potom, po neuvěřitelně dlouhé době, kdy meruna vysoko ve tmě nad výbojkami překročila vrchol strmé balistické křivky, se zase vrátila do světla. Na stranu soupeřů dopadl meteor.

Zmatený soudce byl nucen konstatovat, že podobný servis nijak neodporuje pravidlům, a připsal Dlabačovu bod. Jetel celé představení opakoval. Zase míč zmizel ve smolné noci nad světly, zase se nečekaně objevil tak prudce, že bylo zcela vyloučeno reagovat.

Třináct třináct.

Dědek Jetel měl svůj den. Ani jednou se netrefil do drátěné sítě nesoucí výbojky, čtyřikrát za sebou zaznamenal z podání čistý bod. A Dlabačov zvítězil.

V malé chvilce ticha, které zavládlo po posledním patnáctém bodu, se k místnímu mikrofonu přitočil doktor Zatočil a slušnou němčinou oznámil, že nejstarší hráč hostů z Československa nedávno oslavil své devětašedesáté narozeniny.

Pak vybuchl uragán. Euforická nálada se zmocnila všech, včetně soupeřů, z nichž si každý považoval za čest potřást dědkovi rukou, zkrátka Jiří Jetel, ten nestor československého volejbalu, nepříliš obratný řečník Memoriálu Jiřího Slímy a šerif osady Stará Poustevna, byl v té chvíli na jednom vídeňském předměstí výrazně populárnější než Pelé v Brazílii.

Právem.

Pak se vypilo trochu piva a dobrého bílého vína, které přinesli Vídeňáci, a šlo se spát.

Skončil první den toho ostře sledovaného rakouského zájezdu.

Druhý den se začínalo časně ráno, předem promyšlené rozlosování připravilo Dlabačovu tři zápasy rovnou za sebou, na rozdíl od včerejška se hrálo jen na dva vítězné sety. V poledne už bylo hotovo, dvě výhry, jedna porážka, zajištěné druhé, možná i první místo v celém turnaji. To záleželo na zbývajících výsledcích, které už vlastně nikoho ani moc nezajímaly.

Mužstvo dravě vyrazilo na nákupy a já bych asi byl zůstal sám, kdyby se mě neujal doktor Zatočil a nedělal mi až do večera pečlivého a dokonale informovaného průvodce Vídní. Večer nás oba pořádně bolely nohy, ale rozhodně to nebyl ztracený den.

Ráno jsme vyrazili k horám.

Poslyšte, ve věku, kdy se cestování považuje za kulturní samozřejmost, musím asi vypadat jako hloupý Honza, kterého ve světě dojímá každé zasněžené skalisko. Ale je to tak.

Nepřítel patosu a kravských barv otisků,

mám hrůzu z modlitby, jež páchne operou,

když jsem snil třicet let nad jedním kopcem písku,

nedám se zdrtit tak snadno nádherou…

Tak tohle, jestli si správně pamatuju, napsal Nezval, ale pak mu nezbývalo než připustit, že ho monument velehor přece jen srazil do úžasu. Stejně jako mě.

Začalo to docela nenápadně. Autobus přeřadil na nižší rychlost a zakousl se do stoupání. Nekonečného. Asi po hodině se na straně odvrácené od svahu nabízel pohled, jaký známe z letadla. Poskládané smyčky serpentin jako med tekoucí do sklenice, zelenavé stráně, chalupy jak z reklamních nálepek na tavené sýry.

A stoupání pokračovalo. Míjeli jsme odpočívadla, kde kouřily přehřáté autokary mercedes, MAN a saviem, a každé takové setkání komentoval řidič pyšným posměškem. Dluh z dálnice se zvolna vyrovnával.

Zmizely stromy a kleč, okolo zůstal kámen. Jak z dětské učebnice.

Po poledni jsme zastavili v útulném, náramně vysoko položeném kempu, okolo autobusu vyrostlo pár pestrobarevných stanů, a kdo chtěl dál k vysokohorským štítům, musel po svých.

Děda Jetel, nacpán do pohorek, pumpek a větrovky, odkudsi vykouzlil cepín. Měl asi s kopci rozsáhlé zkušenosti ještě z dob, kdy pro šedivého stařečka v Schönbrunnu dobýval Hercegovinu.

Vyrazil jsem s ostatními. Okolí připomínalo Tatry někde poblíž Terryho chaty, v zapadajícím sluníčku se mezi dvěma kamennými štíty blýštil ledovec.

Rady Jaroslava Pechláta se ukázaly být přece jen poněkud neúplné. Rád bych připojil vlastní zkušenost a varování. Nikdy se nevydávejte do velehor v polobotkách s podrážkou prochozenou po pražské dlažbě. Ušetříte si spoustu nepříjemností.

Uklouzl jsem v místě, kde se jako na potvoru nebylo čeho zachytit, následoval pád, dlouhý a bolestný, a nakonec závěrečný náraz, při němž se koleno ohnulo nejmíň o devadesát stupňů ve zcela jiném směru, nežli mu běžná konstrukce kloubu umožňuje.

Vysoko, na šmolkově modré obloze pluly drobné bílé obláčky.

„Stalo se ti něco?“ hulákal děda Jetel a točil nad hlavou cepínem jako Jánošík. „Tak se, sakra, vozvi.“

Houkl jsem, že nic, že je mi výborně. Ale hlas mě asi dost prozradil, a tak pro mě kluci slezli a vytáhli mě na chodníček. Zdravotní inventura nebyla nijak zvlášť veselá, pokud jsem nepočítal za optimistickou skutečnost vůbec to, že žiju. Koleno se nalévalo do podoby konve a bolelo jako čert. Před skupinkou českých turistů ležel ledovec a přibližně šest hodin denního světla. Evidentně se nikomu nechtělo vracet se zpátky.

„Nestarejte se, mládenci, já ho odvedu. Ono to nebude tak zlý, jak se zdá.“

Zbytek mužstva přijal nabídku s radostnou úlevou. Já s rozpaky. Člověk, který se uvolil, že mě dopraví zpátky do kempu, byl doktor Zatočil.

Je pozoruhodné, jak bolest zostřuje vnímání. Tisíce příhod prožitých v pohodě člověk snadno zapomene, ale jedna jediná dovolená zpestřená bolestmi zubů mu zůstane v mozku zakódovaná asi do smrti. Sestup z Alp byl něco podobného. Každý krok byl utrpením a doktor mé kňourání hrdinně snášel. Podpíral mě, jak mohl nejlíp, zdálky jsme museli vypadat jak siamská dvojčata používající tří společných nohou.

Půlhodina, hodina, hodina a půl.

Čas letěl a cesty neubývalo. Zatočil se snažil pozvednout mi náladu lehkou žertovnou konverzací, ale když s definitivní platností zjistil, že mám zuby zaťaté jen proto, abych neřval, začal vyprávět sám. Zmínil se o filmu, který viděl včera dopoledne, v době, kdy já na dřevěné hráčské lavičce fandil Dlabačovu. Byla to prý jakási pozoruhodně zajímavá hollywoodská kovbojka.

Okolo se třpytily malebné svahy velehor a kdesi hluboko dole v údolí odpočíval náš opuštěný autobus.

„Začínalo to téměř nezajímavě,“ vyprávěl doktor. „Neduživý, ušlápnutý učitel, co před třídou plnou grázlů skrývá to, že do kapesníku kašle krev. Rodiče se bouří a nechtějí posílat děti do třídy k tuberákovi, ředitel té školy chvilku bojuje se svědomím a pak přeloží nešťastného učitele bůhvíkolik kilometrů na západ, někam pod hřebeny Skalistých hor.“

Představoval jsem si to trochu jako Alpy. Jestli tomu kantorovi bylo alespoň z poloviny špatně jako mně, to si teda dal.

„A tam,“ pokračoval Zatočil a funěl, neboť mě právě před chviličkou přenesl přes dva obludné balvany, „je bohem zapomenutá jednotřídka a tenhle vykolejený, nešťastný intelektuál se tam snaží vykládat zásady jazyka, etiky a filozofie dětem, jejichž rodiče vědí jenom to, jak se pasou krávy a střílí z šestiranného koltu.

Taky jsou tam padouši, pochopitelně. Čas od času přepadnou vlak, banku a podobně, šerif z toho utěšeně šediví a nemocný učitel se třese hrůzou, kdykoliv zdálky zaslechne střelbu. A pak je hlavní lump chycen, šerif s ním jedná značně krutě, humanisticky cítící učitel, jak v té pohádce o Kostěji Nesmrtelném, mu přinese napít. A rázem má kolt v zádech, a coby rukojmí putuje do hor, do tábora té loupežnické bandy.“

My měli cestu obrácenou a neméně namáhavou. Parta rakouských turistů se zajímala o to, nemají-li nám obstarat pomoc, Zatočil to rezolutně odmítl, což mě potěšilo. Tož jsme se belhali dál.

„Až do teďka,“ vysvětloval doktor, „to byl příběh tuctový. Potom to začalo být zajímavé. Pobyt v peleši lotrovské dal zakřiknutému učiteli příležitost. Zčistajasna se ocitl v partě, kde je možné všechno, nebo skoro všechno, šéf je mu příznivě nakloněn, místní ženské ho pozorují s obdivem. Zkrátka intelektuál na šikmé ploše.“

Učitelův symbolický sestup do údolí jsem chápal prakticky. Zpočátku to děsně bolí, ale pak si člověk zvykne. Měl jsem pocit, že už se plazím docela dobře, a i když koleno pořád ještě bolelo, nebylo to tak zlé, abych nemohl vnímat vyprávěný western.

„Dokáže kombinovat a předvídat, strategicky připravuje loupeže a přepady a vychází mu to, protože je o dost chytřejší než celé okolí. Suchý horský vzduch ho časem uzdraví, profesůrek kvete pýchou a důležitě se prochází táborem s pistolí na stehně. Na pohled je k nerozeznání od těch ostatních gaunerů, až na jedno. Je výrazně krutější…“

Pod poslední zatáčkou horského chodníčku se objevilo kempové tábořiště. Plachty stanů, kempinkové přívěsy a jeden archaicky a důstojně působící RTO!

„Právě tou nemilosrdností je úspěšný. Všechny lidské a morální ideály šly do háje, když pocítil moc. Zabíjí a nechává zabíjet bez nejmenšího zaváhání, až to i těm ostříleným horským gaunerům začne být nepříjemné. Jenže učitelský nesnáší odmluvy a pokračuje dál v kariéře krvavého diktátora, až ho nakonec musí jít ten Kostěj Nesmrtelný – dlouho vděčný za nabídnutý džber vody – odprásknout. A povede se mu to, protože rychlé tahání revolveru stojí přece jen léta dřiny…“

Konečně jsme byli zpátky, já se mohl natáhnout na zadní sedadlo autobusu a doktor mi omotal koleno octanovým obkladem. Měl jsem o čem přemýšlet. Proč mi to, proboha, vůbec vyprávěl? Jen tak, náhodou, aby ukrátil namáhavou a strastiplnou cestu? Možná že ano, ale moc se mi to nezdálo. Předpokládejme tedy, že v té kovbojské historii bylo zašifrováno nějaké sdělení. Určené mně. Je to moc přitažené za vlasy? Ani ne, pokud si uvědomíme, že doktorovi, který se pohyboval v organizačních kruzích výkonnostního volejbalu jako ryba ve vodě, muselo být přece jasné, že z žádné sekce nejsem. Pechlát to poznal za čtvrt hodiny. Takže co si vlastně myslel? Že jsem přinejmenším podvodník a celé povídání bylo takovým skrytým varováním. Žádné stromy nerostou do nebe, i ten učitel, co se domníval, že se dá zabíjet beztrestně, složil své kosti někde v mexických horách. Nebo pan Zatočil vytušil, že jsem od Bezpečnosti? On sám je pachatel a to představení byl jen takový furiantský kousek chlapíka, který je opojen bezmocností vyšetřovatelů a ví, že proti němu zatím neexistuje nejmenší důkaz. A westernové podobenství bylo jen chloubou vlastního rozumu. Případně, a to je další možnost, to bylo varování před někým třetím, před velmi inteligentním člověkem, jehož doktor Zatočil podezřívá, ale neodváží se ho obvinit přímo. Kdo by to tak mohl být? Chladnokrevný mariášník Pavel, o němž jsem se nedávno dozvěděl, že je absolventem matematicko-fyzikální fakulty? Docela by se hodil pro roli zkaženého profesůrka. Ale nejen on, vlastně nikdo nevypadl z podezření, ani jeden z hráčů Dlabačova není žádný vyslovený hlupák. Ve hře zůstává dokonce i Jaroslav Pechlát, pokud člověk povolí uzdu fantazii a nelekne se konstrukce lehce románové. Vždyť trenér si mohl docela snadno sám zapálit oježděný auťák a potom poslat ten anonymní dopis, aby ze sebe smyl jakékoliv podezření a navíc navedl kriminálku na falešnou stopu sportovních rakouských zájezdů.

Možné bylo zkrátka všechno a filmová historka toho zase tak moc nenapověděla. Koleno ponechané v klidu pomaličku přestávalo bolet, a tak jsem ještě chvilku přemýšlel o tom, zda by člověk se svědomím obtěžkaným dvěma vraždami byl schopen vyprávět podobně moralistní příběh.

Usoudil jsem, že ne.

Pak přišla noc, hluboká a temná, a já ani nezaregistroval návrat dlabačovských kluků. Když jsem se ráno probudil, byla okna autobusu zevnitř pokrytá jinovatkou.

Konečně jsem mohl ocenit některé detaily pečlivé Pechlátovy instruktáže.

V péřovém spacáku jsem si připadal jako ve vytopeném pokojíčku.

Spor o to, má-li být oteklé koleno předvedeno nějakému lékaři, rozhodl děda Jetel.

„Kamaráde, takovejhle vejronů už sem měl tolik, že se to snad ani nedá spočítat. Vortopéd je u toho houby platnej. S doktorem nebo bez něj, stejně se budeš nejmíň tři tejdny belhat jako pirát Honza Silver, takže to máš fuk.“

Diagnóza mi moc optimismu nedodala, třeba už proto, že vzpomenutý kuchař ze Stevensonova románu měl nohu amputovanou.

Řidič dolil do nádrže naftu z připravených dvacetilitrových kanystrů a pokračovali jsme v pouti. Pohádkové kulisy velehorských štítů zvolna mizely za zadním oknem a vpředu se objevovaly další a další. Po pěti hodinách motor ztichl.

Velikánské parkoviště, značka zakazující vjezd a tunel ve skále. Za ním, za tou obrovskou horou kamení, ležel Hallstatt pod Dachsteinem. Za normálních okolností jsem měl pokorně zůstat v autobusu a počkat na kamarády, kteří se vydali po cestě pro pěší.

Jenže Hallstatt a taky Stolová hora, to byly úvodní obrázky v mém prastarém školním atlase a jako malý chlapeček jsem velice toužil spatřit obě místa ve skutečnosti.

Jetel mi ochotně zapůjčil cepín, který mi posloužil jako hůl a berla zároveň. Po nějakých deseti dvaceti metrech bolest povolila, koleno se sice stále odmítalo hýbat, ale já šel nejméně tak svižně jako vzpomínaný námořní lupič. Hallstatt v ostrých paprscích horského slunce vypadal monumentálně. Městečko terasovitě přilepené na skálu jako visuté zahrady královny Semiramis (tak jsem si je alespoň vždycky představoval) a obrovské temně modravé jezero, po němž neslyšně pluly čluny poháněné elektřinou. Některé hallstattské domky na strmém břehu nebyly o nic větší než baráčky ve Zlaté uličce, na několika mikroskopických zahrádkách měli dokonce deštěm omšelá skokanská prkna. Okouzlila mě představa ranního probuzení, kdy si člověk protře oči, protáhne se, párkrát zapéruje na prkně a pak skočí do chladivého alpského jezera.

Pak jsem si ale uvědomil, že sny o podobných sportovních výkonech prý zpravidla mívá člověk těsně před ztrátou nějaké potřebné končetiny, a opíraje se o dědkův cepín, pokorně jsem se vracel zpátky k autobusu.

Tam, uveleben na zadním sedadle a obklopen prakticky všemi knihami, které kluci vezli s sebou, jsem se pustil do přemýšlení.

To zatracené koleno mě docela vyřadilo ze hry, skoro stejně snadno jako Pechláta anonym. Z kriminalisty, který měl mít oči na stopkách, zbyl obyčejný politováníhodný lazar. Je to ale k vzteku, co? Kdyby do mě alespoň někdo strčil nebo narafičil tu past v horách, měl bych pocit, že příběh pokračuje, ale já upadl opravdu docela sám a jen proto, že jsem si, omezenec, nevzal pořádné boty. A teď možná někde v hallstattských sklepeních pokračují intriky, jejichž první jednání už připravilo dva lidi o život…

Když člověka začnou napadat nesmysly hodné laciného krváku, je nejlepší přestat. Rozevřel jsem namátkou první detektivku, která mi padla do ruky. Byl to můj oblíbenec Stout a jeho báječně tlustý a nepohyblivý Nero Wolfe. Pokud se mé vlastní svižnosti týkalo, byli jsme si se slavným románovým kolegou rovni. Z cihlového domu v Západní 35. ulici čišel klid. Ve skleníku na střeše těžce voněly orchideje, zdviž s geniálním tlouštíkem lehce bzučela a věrný Archie zaklapl stroj. Fritz Brenner podával jesetera s kapary a po něm kachnu na žampionech s milánskou omáčkou. A zatímco Nero všechno zapíjel pivem (pravděpodobně plzeňským), smažil Fritz borůvkovou omeletu…

Odložil jsem knížku, neboť jsem si konečně uvědomil, jak strašlivý mám hlad. Trpce jsem zalitoval, že jsem si ve stáncích, lemujících hallstattské uličky, nekoupil hamburger či hot-dogs, čertvíproč se to tak jmenuje, psa to nepřipomíná tvarem, barvou ani chutí. Ale to konečně nebylo tak důležité, klidně bych slupl sousedova voříška, upečeného na malém ohýnku, a třeba bez soli… Mohl jsem samozřejmě vylézt a celou cestu tunelem opakovat, ale k dalšímu rozhýbání ztuhlé nohy mi jaksi chyběla odvaha.

Pro to, co jsem udělal, si musíte trochu představit poměry panující v autobuse. Byla to taková idylická, kamarádská samoobsluha. Volně se povalující krabičky cigaret k dispozici každému, kdo si má chuť zapálit, láhvové pivo ve společných basách a podobně.

Proto jsem celkem bez výčitek svědomí otevřel cizí velikánskou kabelu, v níž chřestily konzervy. Usoudil jsem, že lančmít se v jistých životních situacích téměř vyrovná křupavé kachně na žampionech s milánskou omáčkou. Když se mi nepodařilo najít otvírač, začal jsem odřezávat víko plechovky kapesním nožem.

Po probodnutí plechu konzerva nezasyčela, což mě potěšilo. Třikrát jsem se málem pořezal, ale nakonec se okrouhané víko otevřelo.

To, co bylo uvnitř, mi vyrazilo dech.

V jakémsi podivném, naprosto průhledném rosolu se třpytily kamínky náušnic a prstenů, zlaté řetězy náhrdelníků a stříbrná elegance těžkých starožitných broží.

Ne, nezdálo se mi to, a ani trochu jsem nebyl opilý. Odložil jsem milionářský lančmít stranou a pustil se do další plechovky, slibující lahůdkové pražské párky. Šlo to už snadněji, člověk se rychle učí. Uvnitř byl suchý bílý prášek, opatrně jsem ho ochutnal špičkou jazyka, ne, nebyl to heroin ani kokain, ale docela obyčejná mouka. Tedy pravděpodobně, nikdy jsem klasické drogy doopravdy neochutnával a znalosti o nich jsem měl jen z příruček. To kvůli váze, napadlo mě, moc lehká plechovka by musela být na celnici podezřelá.

Na rozprostřený vídeňský Kurier – myslím, že si ty noviny koupil děda Jetel – jsem začal opatrně párky vysypávat. Trochu mouky, tlustý zlatý řetěz od kapesních hodinek, starobyle vyhlížející mince. Víc nic, ale plechovka ještě nebyla prázdná, zevnitř po obvodě bylo stočené silné zažloutlé plátno, z jehož lícové strany na mě po rozbalení hleděla půvabná tvář mladé dívky.

Konečně jsem pochopil, na co přišel nešťastný Jiří Slíma při minulém sportovním zájezdu. A nejen to, celá ta roztroušená mozaika do sebe náhle zapadala. Pražák žmoulající suchou housku, bezradný Křenek zoufale čekající na zazvonění telefonu, mladičký hlas Jany Ryzcové.

Obraz, který jsem měl před sebou, totiž figuroval v seznamech těch nešťastných bytových krádeží. Popis si pamatuji doslova. Portrét mladé ženy s perlovým náhrdelníkem. Olej o rozměrech 280 krát 180 milimetrů, romanticky pojatá tvář tmavovlasé dívky s temnýma, mírně sklopenýma očima… Hlavním poznávacím znamením ovšem byla signatura malíře. František Ženíšek – 1881.

Koukal jsem na ten podpis i na náramně hezkou slečnu a bylo mi v tu chvíli smutno, že už nežije. Čas nemilosrdně uhání, vždyť té krásné holce by dneska muselo být dobrých sto dvacet let.

A v těch úvahách o pomíjivosti světa jsem měl najednou pocit, že nejsem sám; chloupky vzadu na krku se mi zježily hrůzou, pocítil jsem studený dech smrti.

Pomalu, nesmírně pomalu jsem se otočil.

Za mnou stál Pavel a upřeně mě pozoroval.

Napadlo mě, jestli je to ta správná chvilka, během níž – alespoň podle autorů nesčetných románů – se v člověku před očima v několika okamžicích promítne jeho dosavadní život.

Mně se nepromítlo nic.

„Co to, sakra, děláte?“ zeptal se Pavel klidně.

„Co to děláte,“ opakoval nahrávač a nevěřícně koukal na šperky v mouce, pomuchlané vydání Kuriera a olejem pomalované plátno Ženíškova obrazu.

„Pokouším se obědvat,“ řekl jsem.

„No páni, tak to je teda gól!“

Začal jsem uklízet způsobenou spoušť. Opatrně jsem stočil vzácný portrét a nacpal zpátky do plechovky, zasypal to prošperkovanou moukou. Zprohýbané vyříznuté víko jsem přilepil samolepkou a spolu s podobně ošetřeným lančmítem to všechno strčil až na dno tajuplné kabely. „A co tu děláš ty?“

„Jdu pro prachy. Objevili jsme s klukama báječnou putyku, výhled na jezero jak blázen. Vede to nějakej Čecháček, co nám z kolegiality ke starý vlasti účtuje pivo za polovic normální ceny. To by byla škoda nevyužít, co?“

Jasně, mohlo to tak být. Anebo taky ten bývalý Čech tak srdečně napájí mužstvo, protože čeká na jednu brašnu s plechovým kontrabandem, proti němuž je taková útrata zanedbatelná. Dokonce i útrata Dlabačova.

„Jsou tam všichni?“

„Jo. Kromě Dědka, ten někde rajzuje po mlíčnejch barech, a doktora. Ten si chce vynahradit tu tůru, co jste mu včera zkomplikoval, a vyšel skousnout ňákou třítisícovku. Tak pojďte taky, nejni to tak daleko…“

Snažil jsem se prokalkulovat nabízené možnosti. Trčet v autobuse nemělo nejmenší smysl. Dokud tu budu hlídat, nikdo si proviant nevybere.

Ale když zmizí, budu chytřejší. Kluci budou sedět v lokále a já si můžu dát pozor na to, kdo se ztratí na delší dobu. Dědek Jetel vypadává ze hry, je na zájezdu poprvé. Zůstává Zatočil a šofér…

„Kde je vůbec Honza?“

„Kterej?“

„Přece řidič!“

„Ten bumbá s náma. Já totiž zapomněl říct, že dneska dál nerajzujem. Doktor tu sehnal ňákej lacinej houstl a ty, co jim je líto dát dvacet šílenců za čistý prostěradlo, se můžou natáhnout v autobuse.“

Pavel vybral několik peněženek, bezpochyby se souhlasem jejich majitelů, a chystal se k odchodu.

„Počkej,“ rozhodl jsem se, „půjdu s tebou.“

„Fajn,“ prohlásil nahrávač, ale moc ho to nepotěšilo. Byl asi připravený na to, jak bude kamarádům vykládat, že nás pražské konzervárny na cestu vybavily diamanty v aspiku.

„Pavle, ale o těch plechovkách nikomu ani muk.“

Podíval se na mě velmi zvláštně.

„Proč?“ řekl stejným tónem, jako Hadičkovi oflekoval stovku. Pohltilo nás příšeří skalního tunelu a já pracně hledal slova.

„Protože to není žádná sranda a protože se tomu už jednou musí přijít na kloub.“

„Jo, to beru. Ale vy jste mi to neukazoval sám od sebe. Vůbec jste nevěděl, že tam jsem. Já blbec, lezl sem do tý kraksny tak tiše, abych vás neprobudil…“

Licitace se přiostřila, řekl by mariášník. Občánku, co teď? Moc argumentů pro svůj postoj jsem neměl.

„Já to objevil náhodou. Měl jsem hlad, rozumíš.“

„A proto jste se pral do párků, který se studený nedaj žrát.“

„Začal jsem lančmítem,“ řekl jsem tiše. „Ta druhá plechovka už byla jen zvědavost.“

Pavel nečekaně a trochu překvapivě ustoupil. „No jo, dyť já už nic neříkám.“

Vyšli jsme na oslnivé denní světlo na druhém konci tunelu.

„Jen bych,“ dodal potichu, „nechtěl skončit jako Slím.“

Nebylo mi jasné, kdo s kým tuhle psychologickou partii vlastně hraje. Ale příměří, které Pavel nabídl, připomínalo vynucenou vzájemnou toleranci dvou vlků v lese…

Hospoda, či spíše taková symbióza vinného sklípku s pivnicí, zdálky hučela, jak se ostatně sluší na podnik navštívený hvězdami Dlabačova.

„Hele, Silver je tady!“

Přezdívka, kterou ráno vymyslel děda Jetel, se rychle vžila. „Hospodo, pivo pro zraněnýho! Mrzáci maj přednost…“

Ukázalo se, že peníze, které jsme s Pavlem přinesli, asi nebudou potřeba. Hrdinou dne byl Žok.

Chuť, s jakou do sebe obrátil první sklenici, neušla jakémusi zvídavému, leč prostinkému americkému turistovi, jenž se odvážně pustil do debaty, připomínající stavbu posledního poschodí babylónské věže. Nicméně pomocí gest, obrázků a pantomimických výstupů byla nakonec uzavřena sázka, že přítel Žok nedokáže vypít deset „urgrosse Biere“, aniž by byl vynesen z lokálu nohama napřed.

Chudák Američan. Netušil, že prohrál dávno předtím, než si tuhle hloupost vymyslel, ale třeba měl štědrého a bohatého strýčka.

Když jsem se dobelhal do hospůdky, pil gorilí drajver s naprostým klidem patnáctou sklenici a zvláštní směsicí slovenštiny s angličtinou se snažil šokovanému turistovi vyložit, že poctivá česká opice se nedá srovnat s takovejma bezzubejma zápaďáckejma volovinama jako je hašiš, marihuana nebo heroin.

„Yes, marihuana,“ opakoval Američan. „I understand.“ Nerozuměl ničemu.

Žok objednával s lehkomyslností člověka, který závěrečnou útratu platit nebude, a já se konečně najedl.

Prachobyčejné urožněné kuře s kopcem pomfritů a výhledem na večerní tmavnoucí jezero.

Bylo to lahodné a během jídla mi ani jednou nezaskřípal v zubech diamant.

Když se setmělo, objevil se doktor Zatočil, unavenější část hráčů poslal na ubytovnu rovnou, zbytek se mohl rozhodnout, jestli chce spát grátis, nebo za peníze.

Belhaje se zpátky k autobusu, připadal jsem si lakomý jak Harpagon. Měl jsem ovšem své povinnosti.

Nad velebnými štíty Alp zářily hvězdy, poziční světla lodiček na jezeře připomínala světlušky. Zdálky lehounce drnkala kytara v rytmu dojemných lyrických písní.

„Nalej mi ještě tý svojí břečky,“

spustil Žok hlasem, který drolil skály,

„ať zase vidím zelený křečky!“

To už jsme byli v tunelu, jenž působil jako zesilovač úctyhodného výkonu.

Doposud vidím jen bílý myši,

to eště nejsem

na správný výši…

Malou, docela malou chviličku jsem zauvažoval o tom, že bych měl smečaře umlčet. Ale pak se mě zmocnila vlastenecká hrdost. Proč by se, sakra, mělo po večerech vyřvávat jenom U Fleků, a to ještě ke všemu německy?

S dlabačovskou hymnou na rtech jsme se nacpali do ztichlého čekajícího autobusu.

Můj první pohled patřil kabele plné záhadných konzerv. Docela jsem věřil, že bude pryč.

Ale zůstala na svém místě, netknutá, opuštěná a anonymní.

Koleno se pozoruhodně vyvíjelo co do barvy. Původní, picassovsky světle modré období přešlo přes špálovský odstín až do temně černého fialova. Nicméně už tak nebolelo. Jetel měl ohledně doktorů pravdu, sám konečně bez nich vydržel téměř tři čtvrtě století.

Autobus se prokousával horskými silničkami a skalnatá scenérie začala pomalu unavovat. Kluci už neměli tváře přilepené na okna, hráčská skupinka se vrátila k mariáši. S psanými výsledky, které se zaplatí v Praze v korunách.

Suverénní Pavel hýřil při hře překvapivým humorem, ale když jsem přišel místo zcela zdevastovaného Hadičky k partii já, dobrá nálada se vypařila.

Sedma, lepší, pas… Korektní a strohá licitace, víc nic. Snažil jsem se překlenout tu bariéru, kterou mezi nás vnesla taška s podivnými konzervami, ale moc se mi to nedařilo. Projížděli jsme průsmykem pod velikánem, jehož severní strana byla bílá.

„Hele, semhle minule lezl Slím pro ten led…“

„Chudák…“

„No jo,“ odtušil Pavel, „vona je to vlastně poučná příhoda. Takovej vodkaz, ne?“

„Co to blábolíš?“

„No, že se má vo životě přemejšlet a nic nedělat automaticky. Člověk prostě předem předpokládá, že v termosce má bejt horký kafe nebo čaj, a vůbec ho nenapadne hledat uvnitř ledovec. Nebo v obchodě. Koupíš plechovku s gulášem, podle papírový viněty, a přitom je v tom možná lečo. S lidma to samý. Na pohled kamarád, ale co je doopravdy?“

Bylo to velmi jednoznačné, ale v podstatě jsem téhle pýthijské formulaci mohl rozumět jen já. Nebo někdo třetí, kdo moc dobře věděl, že v lančmítu nemusí být lančmít.

Měl jsem na Pavla vztek.

„Rozdáváš,“ řekl jsem tiše.

„No jo, pardon.“

Karty se rozletěly po stole a já měl zas o čem přemýšlet. Ne o mizerném listu, ten za dumání nestál, ale o tom malém, vysoce inteligentním nahrávací. Možná si skutečně myslí, že ten pašerácký gauner jsem já, a pak je jeho chování logické. Nebo je to všechno jen hra, naservírovaná jako flek na Hadičkovu stovku.

„Sedmu?“ zeptal se už nejméně potřetí.

„Jo, promiň,“ řekl jsem. „Pas.“

Některé technické vymoženosti jsme si časem zvykli používat tak nedbale a automaticky, že si to uvědomíme teprve ve chvíli, kdy je začneme postrádat. Cvaknutí vypínače rozzáří světlo, pootočení klíčku nastartuje automobil – ale pak někdy nejde elektřina nebo neteče voda a nájemník průměrného bytu je najednou vykolejenější než pračlověk, kterému liják uhasil ohniště.

Já byl tentokrát v podobné situaci. Jak snadno by se všechno řešilo o pár desítek kilometrů severněji, v zemích českých. S laboratořemi kriminalistického ústavu za zády, s kolegy připravenými kdykoliv pomoci, s veškerou technikou – nástrahovými prášky počínaje a tichounkými, fotobuňkou zapínanými filmovými kamerami konče. Ale tady jsem byl docela sám. Pravda, teoreticky vzato, mohl jsem se obrátit na rakouskou policii, ale to by celou věc spíš zkomplikovalo – a navíc, nebyl jsem pochopitelně k mezinárodnímu jednání nijak oprávněn.

Takže šlo o to, vymyslet něco o maličko chytřejšího, než bylo to nekonečné hlídání tajuplné kabely, při kterém jsem si připadal jako pes ochraňující ohlodanou kost.

Okolo poledne jsme dorazili na parkoviště poblíž jakési nevelké, ale docela hezké horské vesničky a kluci se rozprchli po alpských stráních. Zadržet dědka Jetela se ukázalo snazší, než jsem původně očekával. Stačilo jen malinko připomenout vůni starých zašlých časů.

„Jo, to jsem hrál eště za otéká, na Starým Ostrově bejvala Slávie a tam si úplnej mladíček jménem Láďa Synovec trénoval prsty pinkáním o boudu. Kdo by to byl řek, co z něj vyroste za hráče? A taky si docela sám nadhazoval míč a zkoušel drajvovat…“

Řidič Honza mi předal klíčky od autobusu, nazul pohorky a odešel taky. Zůstali jsme s Jetelem ve voze poslední.

„No, a tenkrát tam přišel Mikota v naleštěnejch polobotkách, v sáčku s vestou a rozhodl se, že to klukovi předvede. Tak jak byl, vyskočil nejmíň metr nad síť a mrskl s tím do debla. Ani cigaretu přitom nevytáhl z pusy. Tak tehdy prej chtěl Láďa volejbalu radši nechat…“

Vítr čechral podzimně vyhlížející trávu na horských úbočích.

„Poslyšte,“ řekl jsem, „já bych náramně potřeboval vaši pomoc.“

Jetel se bleskurychle vrátil z nostalgických vzpomínek a jeho pohled zpozorněl.

„Jasně, co máš na srdci? Povídej.“

Povídal jsem. O tašce s konzervami, o vykradených pražských bytech, o mrtvé dívce v bahnitém předměstském rybníčku. Jetel byl pozorný posluchač, jen tu a tam položil kratičkou upřesňující otázku. Když jsem skončil, chvíli zamyšleně koukal ven z autobusového okna a potom se zeptal:

„A co s tím chceš dělat?“

„Především musím cennosti uklidit do bezpečí. Ale tak, aby se nepoznalo, že zmizely…“

Původně jsem chtěl všechny plechovky otevřít a zase naplnit třeba pískem, ale zásluhou Jetelovy starostlivé manželky bylo všechno mnohem jednodušší. Dědek přikulil svůj ošuntělý batoh, začal se hrabat v jeho vnitřnostech a vyndávat jednu konzervu za druhou.

„Vona totiž má moje stará pocit, že kdykoliv vytáhnu paty z domu, tak okamžitě umírám hlady. Podívej, co mi nabalila. Vidíš, aspoň nebudu mít dojem, že jsem se s tím tahal nadarmo.“

Lančmít, hovězí maso ve vlastní šťávě, lečo s moravskou klobásou. Rejstřík zásob, které se vozí na zahraniční zájezdy, obvykle není nijak zvlášť široký, a tak se nám podařilo snadno najít příslušné, na první pohled zcela nerozeznatelné protějšky. Až na ty nešťastné párky, použité s ohledem na rozměry Ženíškova obrazu.

„Nevzdávej se naděje,“ hlaholil dědek, „kouknu se eště ke klukům.“ O pět minut později vítězně třímal v ruce úzkou dlouhou plechovku.

„Viktoria! Víš, kdo je měl? Žok, mlsoun jeden. Řeknu mu, že sem to sebral z ohledu na jeho postavu. Představ si, kdyby měl bejt k tý svý vejšce ještě tlustej. Tak to už by byl od brontosaura k nerozeznání. Znáš Rybáčka?“

Přiznal jsem, že ne.

„Ten je z Humanity. Dřív měl figuru jak antickej atlet a teď musí jezdit ve výtahu pro čtyři vosoby sám…“

Neměl jsem náladu na debatu o problémech hráčů zaskočených nadměrnou váhou. Plechové šperkovnice jsem pečlivě ukryl do vlastního zavazadla a záhadnou tašku, tentokrát plnou už poctivých konzerv, vrátil na původní místo.

„Budem se v hlídání střídat,“ řekl Jetel. „Dyť bys takhle z těch kopců vůbec nic neměl.“

Byl to sympatický návrh, i když jsem ho nemínil příliš využívat. Zdaleka jsem ještě nebyl ve formě vhodné pro horolezecké túry.

„Tak si představuju,“ uchechtl se dědek, „to překvapení, až někdo místo diamantů najde krevní tučnici. Poslechni, kdy myslíš, že k tomu dojde?“

„Tady v horách těžko. Honza se nedrží žádný přesný trasy, takže nejdřív asi až v Salcburku.“

„Tak to já do tý doby umřu zvědavostí.“

Podobná smrt mi nehrozila. Jen jsem dumal o tom, co podniknu, jestli se ani v téhle závěrečné etapě celé trasy nikdo o svůj kontraband nepřihlásí.

Salcburk nás uvítal pohodou téměř lázeňskou, rozsáhlými zónami určenými pouze pro pěší a mírným deštěm, který vytvářel atmosféru poněkud dušičkovou.

Poslední zápas se hrál ve velmi krásné tělocvičně s korkovou podlahou a důmyslně řešeným neoslňujícím osvětlením. Nominovaný děda Jetel odmítl nastoupit.

Prohlásil, že on sám hrával zápasy, při nichž bylo na kurtech deset čísel sněhu. A když mu klouzaly kecky, tak se zul a dohrával bos.

„Jo, to bejval volejbal. Za deště, když byl kolikrát míč těžší než medicinbal, nebo za vichru, kterej srážel nahrávky jak nafukovací pouťový balónky. A nikomu to tak moc nevadilo. Ale tělocvična – fuj!“

Karel namítal cosi o regulérnosti a celosvětovém trendu, ale Jetel ho přerušil mávnutím ruky.

„To je pro vás, pro mladý. Podle mě ty zatracený haly volejbal zničily, já v nich hrát nebudu a basta…“

A tak se stalo, že vídeňská sláva Jiřího Jetela do Salcburku nedolehla. Závěrečný zápas prohrál Dlabačov tři jedna, měnily se vlaječky, odznaky a podobné tretky, nastávalo poslední odpoledne našeho zahraničního pobytu.

Kabely plné konzerv si dosud nikdo nevšiml. Poslední courání ulicemi cizího města, poslední nákupy. Karel si pořídil miniaturní šicí stroj, připomínající kancelářskou sešívačku, manželka prý něco podobného objevila v prospektech a dlouho po tom toužila, Žok koupil litrovou láhev osmdesátiprocentního rumu, který na jazyku pálil jak oheň a na zubech rozpouštěl sklovinu, Pavel sice přinesl nějaký balíček, ale nacpal ho do batohu a nikomu se s ničím nesvěřoval. A tak dál. Suvenýry, alkohol, laciné digitální hodinky. Děda Jetel věnoval téměř všechny své úspory na to, aby zakoupil a napsal neuvěřitelnou horu pohlednic, kterou rozeslal nejméně sto padesáti známým.

V podvečer se objevil doktor Zatočil a měl pod paží přídavné jódové reflektory značky Cibie. Ukázalo se, že je automobilový fanda, že se dokonce pokouší závodit, i když to není nijak snadné vzdorovat rok od roku připravenějším továrním týmům. Přibližně tak před pěti šesti sezónami vyhrál pár závodů do vrchu, ale od té doby se na něj lepí smůla. Na loňské Rallye Šumava odepsal svou soutěžní stosedmadvacítku hned v první rychlostní vložce.

Byla už téměř tma, když se do spartánské ubytovny salcburského volejbalového klubu vřítil Hadička se zprávou, že o dvě ulice dál promítají jakýsi „noje fantastyše horor“ a že takovou senzaci si nemůže seriózní mužstvo nechat ujít. Kapsy se obrátily naruby, ale vyjma několika drobných mincí se neobjevilo nic. Jediný já, zásluhou té snížené pohyblivosti, jsem měl s sebou ještě skoro polovinu celkového kapesného. A tak jsem mohl pozvat Dlabačov do biografu. Film to byl vskutku dokonalý, upíři zakusovali něžné blondýny jako na jatkách, dokonalá technika zachraňovala naivitu příběhu, vcelku to byla krásně hrůzostrašná pohádka pro dospělé.

V noci se mi o tom zdálo. Dávno mrtvá dívka ze Ženíškova obrazu prchala po strmě stoupajícím horském chodníčku a za ní se lehounkým krokem hnal nahrávač Pavel, z jehož pootevřených úst trčely dva obrovské zažloutlé špičáky. Chtěl jsem něco udělat pro tu slečnu, ale nemohl jsem se ani pohnout, s roztříštěným kolenem jsem ležel pod skálou a pozoroval, jak se na malou chviličku zastavila na okraji propasti a jak okamžik předtím, než po ní hmátla Pavlova pazoura, skočila dolů…

Probudil jsem se za kalného svítání a nasucho spolkl jeden sedolor. Černofialové koleno zase bolelo jak čert.

Ráno změřil Honza úzkou dřevěnou lati hladinu paliva v nádrži a usoudil, že nám nafta na cestu k hranicím stačí. To bylo radostné zjištění, neboť železná finanční zásoba na nákup pohonných hmot mohla být konečně rozdělena mezi jednotlivé hráče.

Odjezd byl stanoven na půl jedenácté, takže každému na útratu příslušných sto dvaceti osmi šilinků zbývala sotva hodina. Doktor Zatočil vyplácel mužstvu peníze se suverenitou mzdového účetního.

„Teď,“ řekl jsem Jetelovi a on se usmál na znamení, že rozumí.

Past jsme měli připravenou už dávno a já pevně věřil, že se do ní někdo určitě chytí. A to jsem ještě netušil, jaké dokonalé herecké schopnosti v dědkovi dřímají. Cestou mezi autobusovými sedadly jakoby náhodou zakopl o tu nešťastnou, ostře sledovanou tašku.

„Sakra, čí to je?“

Neozval se nikdo.

S otráveným výrazem člověka, který to mládí kolem sebe nenaučí pořádku, ani kdyby se postavil na hlavu, cpal Jetel kabelu do síťky pod stropem. Přitom mu jedna konzerva vypadla a třeskla o podlahu.

„Hele, jídlo. A samý… Tak hergot, či to je, pánově?“ Všiml jsem si, že mě Pavel pozoruje upřeným pohledem, a tak jsem položil prst na ústa s němou prosbou, aby zůstal zticha. Pokrčil rameny a kysele se zašklebil.

„No tak vážně. Komu to patří? Nestyďte se přece.“

„Hele, to možná bude Jardy Pechláta. Některý lidi si sem dávali těžký věci už den před odjezdem.“

„To je teda prima. On se válí v posteli a bágl mu putuje po Alpách.“

„Nech toho, jemu muselo bejt vážně blbě…“

Debata zvolna skomírala na úbytě, ale dědek nepustil představení z rukou.

„Bůh dal, bůh vzal,“ prohlásil odevzdaně. „Přece to nebudeme tahat zpátky. Kdo má zájem?“

„Běž s tím do háje, konzervy nechci vidět nejmíň rok.“

„Kdo má zájem,“ opakoval Jetel tónem pouťového vyvolávače. „Malá dražba ve prospěch dobročinného pohoštění v nejbližším motorestu.“

Žok ožil a okamžitě začal pomáhat.

„Pražské párky, vyvolávací cena pouhých dvacet šílenců. Kdo dá víc? Dvacet poprvé, dvacet podruhé.“

Napadlo mě, jestli ví, že se jedná o jeho vlastní konzervu; ale to konečně nebylo tak důležité. Byl jsem pevně přesvědčen, že náš pašerák, ať je to kdokoliv, podobné nabídce neodolá a skoupí všechno. O záměně přece nevěděl a zdánlivě tedy mohl získat své šperky zpátky bez jakéhokoliv rizika. A kdyby to pak třeba náhodou všechno prasklo, například na celnici, stačilo s klidným úsměvem tvrdit, že konzervy koupil před očima celého autobusu za hrst drobných.

„Dvacet šilinků potřetí. Nikdo? Ale na tom přece, kamarádi, tratíme všichni! Tak dobře, když jinak nedáte, deset šilinků. Nebo někdo nabídne víc?“

Pavel si opíral čelo o sedadlo před sebou a upřeně si prohlížel špičky svých bot. Doktor Zatočil s dokonalým klidem vydával za podpis sto dvacet osm šilinků. Autobus se rychle vyprazdňoval, čas na poslední procházky po ulicích města a poslední návštěvy krámků se suvenýry se rychle krátil. Daleko za obzorem, v kalné šedivé mlze zůstaly svahy hor.

Past nezaklapla, připravená návnada nevzbudila nejmenší zájem. Děda Jetel se ani nesnažil zakrýt své zklamání.

„No, věřil bys tomu! Teď se vsadím, že utratěj dvakrát tolik za obyčejnej karbanátek.“

„Upřímně řečeno, mně už ty lančmíty taky lezou krkem.“

Z nabízených konzerv se neprodala ani jediná. Žok odevzdaně nacpal plechovky zpátky do tašky a tu zasunul pod sedadlo.

„Žrádlo, samý žrádlo,“ řekl pochmurně. „Ale aby se tu našla zapomenutá basa lahváčů, to ne.“

Postupně, jak jsme se blížili k hranicím, získávala krajina český ráz. Rozmáchle zvlněné předhůří Šumavy působilo ve srovnání s agresivní krásou alpských velikánů domácky a pokojně.

S ubíhajícím časem mě ta nešťastná kabela čím dál víc provokovala. To přece není možné, co je to za pašeráka, který o své zboží vůbec nestojí a klidně kouká, jak se všechno vrací přes hraniční kontrolu zase zpátky.

Čekal jsem, že se něco stane. Cokoliv. Od poruchy motoru až po havárii či gangsterské přepadení, zkrátka něco, co by dalo celému jednání smysl. Ale autobus bzučel jak hodiny a vzdálenost od domova se krátila.

Zoll, celnice.

Vítejte v ČSSR!

Usměvavý celník se zajímal o výsledky sehraných zápasů, děda Jetel pyšně třímal pohár z turnaje ve Vídni a k tomu stříbřitě se lesknoucí sošku, osobní to trofej pro nejlepšího hráče.

Sebraná celní prohlášení a ruka cvrnkající do štítku služební čepice. Na pozdrav.

Pak první pumpa, kde se tankuje za české, bujará nálada a Žok, který se odhodlal k slavnostnímu proslovu.

„Přátelé, rád bych vám poděkoval za vzornou reprezentaci a mimořádné výkony, podpořené nezbytnými morálně volními vlastnostmi…“

Kdosi začal ostře hvízdat na prsty, ale Žok pokračoval nezměněným tónem oficiálních proslovů.

„A vzhledem k tomu, že dosažené výsledky překročily náš kolektivní plán o třiasedmdesát a půl procenta, považuju za nutné vás upozornit na to, že projíždíme krajem, kde se čepuje Samson!“

Autobus zajásal. Následovala vynucená zastávka u nejbližší hospody; doplnění zásoby láhvového piva. A zase cesta po známé budějovické silnici. Teď už ovšem byla pouť úmorná a nekonečně dlouhá, tělo protestovalo proti tomu dvanáctidennímu pobytu v autobuse, člověk už vážně nevěděl, jak se posadit.

Tábor, Votice, Benešov.

Řidič zahájil tichou debatu se Zatočilem o tom, na kterém místě hlavního města bude posádce nejvíc vyhovovat výsadek. Dohodli se na Jiráskově náměstí, v prostoru přibližně stejně vzdáleném od Černého pivovaru, Čížků, Bubeníčků a domu, kde bydlel děda Jetel. On jediný zřejmě mířil do pohodlí rozestlané postele…

Pestrobarevné semafory, pouliční světla lesknoucí se v hladině řeky.

Praha.

Dveře zasyčely a mládenci se vyhrnuli ven. Pokud jsem správně zaslechl, soutěž okolních konkurenčních podniků vyhrál Černý pivovar, kde se sice čepuje plzeňská dvanáctka o něco teplejší, ale zato se tam zpravidla snadno najde volný stůl pro početnou společnost.

„Ahoj, nazdar, tak se mějte.“

Koukal jsem na tu nešťastnou pašeráckou tašku a otálel s vystupováním.

„Kde bydlíte,“ zeptal se Honza ohleduplně, „já vás hodím někam blíž, co?“

Ujistil jsem ho, že netřeba. Jednak je to kousíček a pak, stejně jsem si chtěl vzít taxík.

„Fajn,“ řekl, „dyť já už taky rád hupnu do peří…“

Taška zůstala ve voze opuštěná.

„Co s tím?“ zeptal jsem se.

Otočil se na svém sedadle a pak zavrtěl hlavou.

„Nevím. Měl to vzít některej z kluků.“

Navrhl jsem, že to vezmu já.

Řidič neprotestoval. Evidentně mu to bylo fuk.

Vybelhal jsem se na chodník, dveře se zavřely a autobus odjel. Neodpustil si kratičké, pozdravné zabečení klaksonu.

Vykročil jsem s cizí kabelou přes rameno a v ruce vlastní tašku, jejíž hodnota se teď pohybovala v rozmezí stovek tisíc korun. Ještě nikdy jsem nenesl tak vzácné zavazadlo.

Když jsem míjel lešení před vinárnou Orlík, napadlo mě se otočit. A tam, ve stínu dřeva, ocelových trubek a secesní fasády, stál chlap, který na mě koukal s neskrývaným nepřátelstvím. Byl to Pavel.

K budově městské správy jsem se blížil s pocitem posla přinášejícího neobyčejně důležité zprávy. Trochu kulhavého posla, ale ať.

Spojení nevyjasněné série bytových krádeží s vraždou Jany Ryzcové a záhadnou autonehodou Jiřího Slímy, to už bylo přece terno, které se vyplatilo za dvanáctidenní zájezd, čerpaný, mimochodem, z mé dovolené.

Nečekal jsem, pravda, že mi někdo bude nějak obdivně poklepávat na rameno, ale sem tam s nějakým slůvkem uznání jsem počítat mohl. Zvlášť, když se k tomu připočte trocha zachráněných šperků a starožitností.

Jenže, jak už to chodí, když se člověk na něco moc připravuje, všechno dopadne jinak. To, co jsem považoval za obdivuhodnou novinku, už dávno všichni věděli.

V zasedací místnosti, používané pro porady jen zřídka v případech, kdy se počet účastníků nevejde do některé šéfovské kanceláře, seděl vedle pracovníků mordparty také kompletní Pražákův tým.

Jako myška jsem se uvelebil v koutě a poslouchal. Ve stručné zkratce se během mé nepřítomnosti událo přibližně toto. Operativci majora Drábka vyšťourali ještě dvě přítelkyně Jiřího Slímy, dívky, s nimiž se čas od času scházel bez ohledu na vážně se rozvíjející vztah s Janou Ryzcovou.

A jedna z těch slečen předložila dárky, které od pozorného Jiřího dostala. Čertvíproč dával té holce známky, ona sama neměla o filatelii nejmenší ponětí, snad si u ní chtěl schovat trošku kapitálu pro případ nouze. Věděl, či nevěděl, že aršík, který děvčeti věnoval, má minimální katalogovou hodnotu padesát tisíc korun? Těžko říct, na to už Slím neodpoví. Ale možná mu bylo známo, že ty Čtyři rytinky dělené perforací pocházejí z bytové krádeže v Ďáblicích…

Major Drábek se spojil s Pražákem a od toho okamžiku pokračovalo pátrání synchronizovaně. Doma, v chalupě rodičů Jany Ryzcové, bylo nalezeno také několik kradených šperků. A vyšetřování se ocitlo před nelehkou křižovatkou.

Na jedné straně téměř dokonalá opatrnost a profesionální konspirace, jak jsme se mohli přesvědčit v případě Křenka.

Na druhé – lehkomyslné rozdávání kradených věcí, chování, které muselo dřív nebo později vést ke krachu celého podniku.

Kdo byl ten neznámý šéf v pozadí?

Proč dovolil Slímovi, aby si počínal jako idiot?

Nebo naopak, byla to právě tato lehkomyslnost, která stála dlabačovského nahrávače život?

Seděl jsem, poslouchal názory a debaty a připadal si jako Mikuláš, co jakýmsi nedopatřením navštívil houf dětí v červenci, a ještě k tomu bez dárků.

„Vy k tomu nemáte co dodat?“ zeptal se náčelník, a byla to otázka mířená na mě.

Tak jsem vyprávěl o zájezdu, o otvírání konzerv pod svahy Dachsteinu a o pečlivě hlídané kabele, ke které se nikdo nepřihlásil.

Nikdo z přítomných se nezeptal, kde mám tu záhadnou tašku. Všichni věděli, že na to, aby si prohlédli Ženíškův portrét na vlastní oči, budou muset počkat do té doby, než všechny ty moučné a rosolové plechovky prověří laboratoř.

A opět stálo vyšetřování na rozcestí pracovních verzí. Má v celém tom nedokončeném pokusu o pašování prsty za A) Pavel Pavák, za B) doktor Zatočil, za C) řidič, jenž jezdíval na podobné zájezdy pravidelně, Karel, či někdo z ostatních hráčů?

Nebo, i tahle možnost přicházela v úvahu, slouží zájezdový autobus jen jako mrtvá schránka a organizátor celé věci zůstává v Praze? Kabelu si pak nikdo nevyzvedl jen proto, že jsem se kvůli nemocnému kolenu prostě nehnul z autobusu?

Hora otázek, ale teď už to nevypadalo nezvládnutelně, vyšetřování nabralo tempo uhánějícího rychlíku, každičký, i docela minimální poznatek mohl všechno posunout o mílové kroky dál.

Já osobně jsem byl nejvíc zvědavý na zprávu z laboratoře kriminalistického ústavu. Ta byla přislíbena na zítřek.

Ven z budovy jsem se dostal pozdě odpoledne a nepravidelným krokem jsem se vydal ke Staroměstskému náměstí. Od chvíle, kdy mi na alpském kamení ujela pražská podrážka, to byla moje první procházka, při níž jsem nemusel zatínat zuby bolestí.

Autobus typu Karosa mi připadal vedle stařičkého RTO nevkusně moderní.

Vyplivl mě na kopci nad městem mezi betonovými plástvemi nesčetných oken koukajících z panelů.

Vyjel jsem počmáraným výtahem do čtvrtého patra a zazvonil na dveře. Otevřela Helena.

„Jak ses měl?“ zajímala se a já v té otázce vycítil malinkatou špetku trpkosti, normálního zažárlení na čas, který jsme za jiných okolností mohli strávit spolu.

„Za moc to nestálo.“ Na důkaz svého tvrzení jsem vyhrnul nohavici a předvedl bolavé koleno.

„Tak tohle se mi stalo na první procházce v horách. Od té chvíle jsem putoval po Rakousku v úloze zavazadla.“

„Vidíš, to máš z toho, že si nedáš říct.“

To bylo trochu podivné tvrzení jednak proto, že mi nikdo nic neříkal, a navíc nevím, jak by mě nějaká rada mohla zachránit od náhodného pádu. Neměl jsem však chuť na spory, a tak jsem zůstal potichu. Helena připravila dvě skvostné roštěnky s rýží, a když se v kuchyni rozlila vůně koření, uvědomil jsem si, že už jsem se víc než čtrnáct dní pořádně nenajedl. Čert vem konzervy, prohlásil jsem nad přitažlivým talířem a vůbec jsem tím v tu chvíli nemyslel kontraband.

Přítelkyně zatím příjemně švitořila, vyprávěla mi o naprosto nejnovějších novinkách v knihovně, o citových problémech svých kolegyň a taky o sporu se šéfem celého ústavu, který se na obědě v závodní jídelně pokusil ohromit své podřízené dámy citací z Chestertona. Heleně to nijak neimponovalo, zvlášť proto, že je pevně přesvědčená, že citát zněl jinak, ale šéf je šéf, a před něčím jiným než jednoznačným důkazem neustoupí. Bohužel, poslední výtisk rozkošného povídání, o které běželo, byl z knihovny ukraden v roce 1979.

Politoval jsem Helenu s tím, že jí moc nepomůžu.

A pak jsme si povídali o všem možném, a když vedle v místnosti skončil televizní program, objevil se v kuchyni tatínek a překvapil mě nabídkou na zapůjčení vlastního vozu, když teď prý nemám v čem jezdit.

„To je výborný nápad,“ podporovala Helena otcův návrh. „Aspoň se k nám dostaneš častějc.“

Vypadalo to trochu jako škatule hejbejte se v moderním ‚autoprovedení‘. Chvilku jsem o té možnosti uvažoval, ale podvědomý mládenecký strach ze závazku a příslušné vděčnosti zvítězil nad touhou po pohodlí.

„Ne, děkuju, je to od vás ohromně hezké, ale vůbec to není potřeba. Nijak vůz nepostrádám…“

Má přítelkyně se zatvářila lehce uraženě, ale jen na chvilku, čas plynul nad městem, okna v panelových blocích zhasínala jak usínající světlušky, z rádia tlumeně hrál noční koncert a ve vedlejším pokoji pochrupoval Helenin otec, kterému se jistě zdálo o krásném slunném derby Sparty se Slávií…

Dobrou noc, hezké sny…

Ráno pršelo a cesta v přecpaném autobusu zpátky do města trvala téměř hodinu. V kanceláři na stole jsem měl nepříliš čitelný, bůhví už kolikátý, průklep zprávy z laboratoře. Především otisky prstů. Na mastném povrchu konzerv se našlo jen velmi málo použitelných otisků, a to především mých. Je zřejmé, že pachatel plechovky před uložením do zavazadla pečlivě utřel.

Konzervy samy jsou víčkovány přístrojem běžným na zavařování v domácnostech. Stopy na řezných a ohýbaných hranách pravděpodobně umožní individuální identifikaci nástroje – bude-li předložen k prozkoumání. Pak se mluvilo o obsahu. Nebudu vás zdržovat podrobnostmi laboratorní zprávy, v níž se to hemžilo vzorci a uhlíkovými řetězci organické chemie; zásadní odpověď na otázku, zda želatina vyplňující obsah konzerv je cosi zvláštního nebo ne, byla neveselá. Něco podobného lze koupit v každé drogérii. Pšeničná mouka – skutečně to byla mouka – patřila rovněž ke standardním výrobkům velkomlýnů. Poměrný obsah bílkovin, lepku a bůhvíčeho čeho ještě by možná pomohl agronomovi přesně určit odrůdu či rok sklizně, ale z kriminalistického hlediska to nebylo k ničemu.

Ženíšek, byl to skutečně originál, žádný podvrh, šperky, mince, drobné starožitnosti. U všeho podrobný popis a přibližná, velmi přibližná cena. Spíš pod dolní hranicí prodejní hodnoty, jak zdůraznil expert. Přesto byl součet úctyhodný. Téměř tři čtvrtě miliónu korun…

Povedené zavazadlo. A pořádně vystrašený majitel, který nenašel odvahu se o něj přihlásit.

Tedy majitel, podivné slovo u člověka, který ty věci ukradl nebo s vědomím, že jsou kradené, koupil za zlomek skutečné ceny…

Přibližně ve chvíli, kdy jsem byl se čtením laboratorní zprávy u konce, mě povolal telefon k náčelníkovi.

A protože mi vzkaz vyřizovala naše zapisovatelka, nevěděl jsem, zda mě k sobě žádá, přeje si hovořit, či mě zve. Jak už jsem se zmínil, detaily mohou být důležité, aby se člověk duševně připravil.

Z přivítacího tónu se dalo usoudit, že mě major Drábek zval. Objednal u zapisovatelky kávu, celkem pochvalně se vyjádřil o protokolu, který jsem o rakouském zájezdu sepsal, a pak se zeptal, jak dlouho už jezdí Jaroslav Pechlát mým automobilem.

Řekl jsem, že přibližně od chvíle, kdy na Vinohradech škodovka dlabačovského trenéra shořela na uhel.

„Proč jste to neřekl?“

„Neměl jsem nejmenší tušení, že by vás to mohlo zajímat.“

Náčelník zvedl telefon a o pět minut později jsem měl přidělený služební referentský vůz. Něco podobného zdaleka není u lidí mě hodnosti a mého postavení v složitém soustrojí kriminální služby běžné, a tak jsem se asi měl velice divit.

Jenže od té doby, co včera rozehrál tu ‚autopůjčovací‘ zábavu můj budoucí tchán, mě už nemohlo nic překvapit.

Poděkoval jsem a vypadl ze dveří.

Automobil, k jehož dveřím jsem dostal klíčky, byla téměř nová čokoládově zbarvená stodvacítka s obyčejnou civilní poznávací značkou.

Od tisíců stejných škodovek se lišila jen tím, že se po otevření přihrádky na palubní desce místo prázdného odkládacího prostoru objevil panel krátkovlnné vysílačky a radiomikrofon v podobě telefonního sluchátka.

Byl pátek, lidé z hlavního města měli dávno vyřešeno, co s nastávajícími dvěma volnými dny, dovolené vrcholily. Měl jsem se chovat stejně jako ostatní, to jest zavolat Heleně a navrhnout jí výlet. Nebo aspoň sobotní biograf a nedělní návštěvu chuchelského závodiště. Místo toho jsem se spojil s centrální evidencí obyvatelstva a poprosil je o zjištění adresy doktora Zatočila.

O pět minut později jsem ji měl, včetně telefonního čísla. Několikrát jsem tam zazvonil, ale nic. Buď byl ještě v zaměstnání, nebo už cestoval někam na chatu. V pátek má většina podniků zkrácenou pracovní dobu…

Zkoušel jsem sehnat Pechláta a Karla Váchala, ale všechno marně.

Nevím, jestli znáte takové utkvělé představy, jaké občas mám já. Jestli vám jméno, na které si nemůžete vzpomenout, dokáže zkazit večer nebo zda vás slovíčko, jehož význam neznáte, donutí půl hodiny listovat v nejrůznějších slovnících. Já tyhle záchvaty občas mívám, možná že je to taková nemoc z povolání.

Zkrátka teď, před jedním z posledních srpnových víkendů, mi nedala pokoj otázka, kdo vlastně první přišel s myšlenkou těch výměnných zahraničních zájezdů. Tehdy, před lety… Možná že to nemá vůbec žádný význam, ale třeba se tak objeví nějaké nové jméno, spojení a čertvíco ještě. Zůstal jsem v kanceláři jako poslední a nakonec se Helena ozvala sama.

„Prosím tě, co je s tebou?“

Vytasil jsem se s návrhem na zítřejší návštěvu průhonického parku.

Souhlasila.

Na město padl soumrak, zas jeden den byl pryč, marný obyčejný den, během kterého se nic zvláštního nestalo.

Jen tak pro formu a bez naděje na úspěch jsem už snad podvacáté vytočil stejné telefonní číslo.

„Zatočil,“ ozvalo se na druhé straně drátu.

„Poslyšte, doktore, potřeboval bych se zeptat na takovou maličkost. Můžu se zastavit?“

„Pochopitelně,“ řekl vlídně, „čekám vás.“

Nastartoval jsem čokoládový referenťák a vjel do ulic podvečerní Prahy. Vůz fungoval jako hodinky, za chvilku jsem byl na místě a poslušně respektoval zákaz stání. Zajel jsem k chodníku až dobrých dvě stě metrů za doktorovým bytem. S jistým rozechvěním jsem se vydal na návštěvu k člověku, který byl absolutně nejpodezřelejší postavou v celém příběhu.

Jen málokdo ví, jak nesnadno získává kriminalista prokurátorův podpis k příkazu o zadržení nebo k domovní prohlídce. Zkrátka, právnická mluva chce důkazy a ne psychologické úvahy. Co koho zajímá, že se počet aktérů vystupujících v rozehrané historii scvrkl na jedničku. Že Pavel Pavák hrál ještě před rokem za matematicko-fyzikální fakultu a nikdy v životě v zahraničí nebyl? Že motorletský autobus absolvoval podobný zájezd poprvé a Pechlát měl na dobu kryjící se se zmizením Jany Ryzcové dokonalé alibi? A k tomu spousta dalších negativních zjištění z protokolu operativy. Pro vyšetřovatele je každý poznatek důležitý, ale prokuratura odmítá důkazní řízení založená na systému hry zvané Černý Petr. Že prostě poslední karta v ruce zbude…

Krk bych dal za to, že Zatočil je vrah, ale nic jiného než své přesvědčení jsem zatím nabídnout nemohl. Tak jsem tedy uctivě a slušně zazvonil u dveří.

Doktor otevřel okamžitě po prvním cinknutí, zavedl mě do příjemně zařízené pracovny a usadil do pohodlného koženého křesla.

„Co vás trápí?“

Řekl jsem, že by mě zajímalo, kdo všechno organizuje podobné zahraniční sportovní zájezdy.

„Těžko říct,“ začal pomalu, „ono je to u rozdílných oddílů různé. Někde se to dřív zařizovalo přes fabriky, študákům to zase sjednával Šimlík, to je asistent na technice a výborný kabinový tlumočník, Dlabačovu jsem k pravidelnějším výletům pomohl já. Před takovými deseti lety se jezdilo výrazně víc, dnes už to upadá.“

„Proč myslíte?“

„Není to nijak zvlášť rentabilní. Oddílu, s nímž se výměna organizuje, musíme samozřejmě uspořádat reciproční zájezd sem, zařídit ubytování, pohoštění, program a tak dál. Stojí to spoustu času, a jak kluci stárnou, přibývá starostí o rodiny a nikomu se do toho moc nechce. Ono je to, upřímně řečeno, báječné pro dvacetileté mladíčky, ale to už my, bohužel, nejsme.“

Pokrčil jsem rameny.

„A co, mimochodem, vaše koleno?“

Připustil jsem, že už je mi mnohem líp, a další rozhovor jsme vedli jen tak, aby řeč nestála. Byl podvečer, poslední paprsky usínajícího dne dopadaly do místnosti širokým trojdílným oknem. Stíny potemněly a já to najednou uviděl tak jasně, že mi na pár vteřin vynechal tep. Ostře řezaný klín nosu a tmavé trojúhelníky obočí, podivně nesouměrná tvář s ptačím výrazem. Přesně nebo téměř přesně tak namaloval přece student Akademie výtvarných umění tvář chlapa, který se podezřele zajímal o dívčí koleje, blok sever tři A. Křivdili jsme mu, neprávem. Přes velmi modernistické pojetí to byl vlastně pozoruhodně charakteristický portrét doktora Zatočila.

„Promiňte, vám je špatně?“

„Ne, nic. Toho si nevšímejte.“

„Že jste tak najednou zbledl. Počkejte, přinesu něco k pití.“

Doktor se zvedl z křesla, cvakl vypínačem a podvečerní hra světel a stínů byla tatam. Z dřevěné skříňky uprostřed velikánské knihovny vytáhl láhev koňaku.

„Ne, promiňte,“ vysvětloval jsem, „nemůžu, mám tu vůz…“

„Dobře,“ pokrčil rameny doktor a zatvářil se tajuplně, „i když myslím, že speciálně vy byste si snad skleničku dovolit mohl.“

Neříkal jsem na to nic, bylo na Zatočilovi, jestli chce svou poznámku vysvětlovat, nebo ne. Zaujala mě jiná věc. Stroj na okraji psacího stolu.

„Tak si vážně nedáte?“

Zavrtěl jsem hlavou. Bylo samozřejmě možné, že byl anonymní dopis na Pechláta napsán někde v koutě právnické kanceláře, ale na druhé straně není nic příjemného, když vám při výrobě podobných listů nakukuje sekretářka přes rameno. Veliká knihovna nabídla ucházející záminku.

„Moje přítelkyně,“ řekl jsem, „měla nedávno takový spor ohledně jednoho knižního citátu. A vy tady to vydání náhodou máte, můžu se podívat?“

„Pochopitelně!“

Vytáhl jsem Chestertona, sice jiného, ale to nebylo nejpodstatnější. Létající hospoda. Nalistoval jsem rozvernou pijáckou básničku, která by se určitě hráčům Dlabačova docela líbila.

Šetři vodu a pij víno,

a tak dojdeš věčné cti,

boží synu, boží dcero,

ty čistá, ty statečný.

Když ti anděl z nebe nese,

jiné věci na pití,

poděkuj mu za laskavost

a pospěš je vylíti.

„Můžu si to naklepnout?“

„No ovšem, proč ne?“

Doktorův hlas byl trochu váhavý a méně sebejistý. Zasunul jsem papír do mašiny a začal psát. Písmeno e docela maličko vyskakovalo nad řádku, ale žádné jiné zvláštnosti jsem si už nevšiml. Ostatně, na to jsou odborníci. Doťukal jsem, vrátil knížku do knihovny a list papíru složil a zasunul do náprsní kapsy.

„Vy jste od Bezpečnosti, že?“ zeptal se Zatočil poněkud nečekaně.

„Tak nějak,“ připustil jsem.

„Výborně,“ pokračoval potěšeně, „já totiž pro vás něco mám.“

Vrátil jsem se do křesla a snažil se skrývat zvědavost nedbalým, lehce unaveným chováním.

„Upřímně řečeno, už několikrát jsem měl podezření, že na zahraničních zájezdech – víte, že nejezdím jenom s Dlabačovem, ale také s některými jinými oddíly-zkrátka, že na takových cestách dochází k pašování. A ne k nějakému obyčejnému, jako že někdo za prstýnek po babičce přiveze načerno kalkulačku, ale k vyvážení předmětů veliké umělecké a historické hodnoty. Namítnete možná, že jsem se měl na Bezpečnost obrátit dřív, ale pochopte, dlouho to bylo jenom podezření, a to je velice málo. Nechtěl jsem neprozřetelně na něčí hlavu uvalit nepříjemnosti vyšetřování, hledal jsem fakt, který by vyvracel jakékoliv pochybnosti.“

Poslouchal jsem a přemýšlel, kam vlastně doktor míří.

„Zjistil jsem, že se jednalo speciálně o všechny zájezdy, kterých se zúčastnil řidič Motorletu Jan Kavan.“

Tak to už byl naprostý nesmysl. Honza se dostal do celé hry pouze náhodou, ještě před dvěma měsíci to byl obyčejný šofér linkového autobusu v Krkonoších, do Prahy se nedávno přiženil a na zahraničním zájezdu zaskakoval za nemocného kolegu. Zatočil evidentně improvizoval a moc mu nezáleželo na tom, že při jakémkoliv prověřování se tenhle karetní domeček dokonale sesype.

„To myslíte vážné?“

„Naprosto. Ve svém povolání jsem se naučil být opatrný. Na to, co říkám, mám nezvratný důkaz.“

„Sem s ním.“

„Ne tady. To by, pochopte, nemuselo být pro mě moc bezpečné. Na chatě. Dřív nebo později bych vám ten důkaz stejně poskytl, i když by to pro mě osobně nebylo lehké rozhodnutí. Trochu jste mi to svou návštěvou usnadnil.“

„Co je to?“

„To poznáte během dvaceti minut. Když tam spolu zajedeme.“

Dovedl jsem si představit, co by na to řekl major Drábek, který z duše nenáviděl jakékoliv bondiády podnikané na vlastní pěst. Jenže já už měl toho rozvleklého případu dost a zdálo se pravděpodobné, že během dvaceti minut poznám, jak zemřel Jiří Slíma.

„Dobrá, jedeme,“ prohlásil jsem.

Otevřel jsem pravé dveře referenťáku, ale doktor podle očekávání odmítavě zavrtěl hlavou. „Ne, radši pojedu svým. Budu se tam muset zdržet.“

Zmizel za rohem. Nasedl jsem do auta, otevřel přihrádku v palubní desce a zapnul vysílačku.

„Ano,“ oznámil operační, „poslouchám.“

Snažil jsem se mu co nejstručněji vysvětlit, kdo jsem, kde jsem a o co vlastně běží. Operační byl schopný mladík na svém místě, zbytečně se nevyptával na nic.

„Rozumím,“ řekl, „pošlu tam autohlídku. Hlaste se každých pět minut. A – buďte opatrný…“

Víc nic. Přibližně po deseti minutách se ve tmě objevila důstojně vyhlížející fiatka stosedmadvacítka a Zatočil lehce pokynul, abych ho následoval. Nastartoval jsem.

Město už bylo nočně opuštěné přes Jiráskův most jsme přejeli řeku, odtud k Andělu, u Ženských domovů nahoru doprava směrem k Malvazinkám. Ve zpětném zrcátku se mi nepodařilo zahlédnout žádná světla; pokud mě nějaká autohlídka opravdu sledovala, dělala to velmi nenápadně. Ohlásil jsem polohu a pokračoval v jízdě. Fiatka přede mnou měla temný silný zvuk soutěžního motoru; uvědomil jsem si, že doktor je vlastně závodník a že budu mít co dělat, abych se za ním udržel. No, snad má rozum…

Minuli jsme tovární halu Motorletu, jejíž okna zářila do tmy, dál už byla vozovka jen spoře osvětlená kužely pouličních luceren. Projeli jsme Řeporyjemi a zamířili doleva. Uvědomil jsem si, že se, sice z jiné strany, než je obvyklé, ale přece jen blížíme k místu, kde Slíma havaroval. Tenkrát byla taky noc a tma. Z aktovky, ležící na vedlejším sedadle, jsem vyndal služební pistoli a zastrčil ji do kapsy u saka. Stosedmadvacítka přede mnou jela středním tempem, silnice byla pokojná a klidná. Přestože vítr, foukající pootevřeným okénkem do vozu, byl teplý, mrazilo mě v zádech. Utáhl jsem řemen bezpečnostního pásu a plně se věnoval řízení. Cesta se přehoupla přes slivenecký hřeben a začala klesat dolů k Berounce. Chtěl jsem udržet přijatelný odstup, ale za jednou nepřehlednou zatáčkou se stoplampy fiatky ocitly velmi blízko před mým chladičem. Přibrzdil jsem. A najednou jsem neviděl nic. Jen oslnivou bílou zář, která trhala oči a hlavu, bylo to jako pohled do epicentra nukleárního výbuchu. Dupl jsem na brzdu, pneumatiky zaječely. Cítil jsem smyk celého vozu, snažil se ho vyrovnat a popaměti sledovat serpentinu úzké silnice, ale nebylo to mnoho platné. Slepec za volantem rozjetého auta v nepřehledných zatáčkách. Pak ta záře pohasla, oheň vystřídala temnota, černější než zimní bezhvězdné noci, tma s pulsujícími přeludy oslněné sítnice.

Následoval náraz, borcení plechu, potom se vůz naklonil a letěl ze stráně. Rána za ranou, sklo se sypalo, zaříznutý bezpečnostní pás mě udržel v sedačce i ve chvílích, kdy bylo auto vzhůru nohama. Dávno jsem pustil nepotřebný volant a opíral se o propadlou střechu. Znovu na kola a další looping a tak ještě třikrát, než konečně zůstala škodovka definitivně ležet v ostrém pachu benzínu, který pomalu vytékal z proražené nádrže.

Kap, kap, kap. Potlučená hlava zvolna a neochotně začínala pracovat.

Benzín, oheň, zapalování…

Nahmátl jsem klíčky a otočil doleva. Poslední zářící světélko ve zdemolované palubní desce zhaslo.

Trochu se mi ulevilo, na malou, docela malou chviličku jsem měl pocit, že mám vyhráno. Jenže pak jsem si vzpomněl na stopu zadokumentovanou při vyšetřování Slímovi havárie. Pochopitelně, musí se jít přece podívat, jak to dopadlo. A já neměl pocit, že jsem na takovou návštěvu zrovna v nejlepší formě.

Kapání benzínu, lehounké syčení v zadní části vozu; nejspíš chladicí kapalina zvolna vytékala na horký výfuk. Jinak klid a ticho, jen vítr proudil roztříštěnými okny havarovaného auta.

Pak se odkudsi z náramné dálky ozvaly kroky. Tiché, ale blížící se.

Vytáhl jsem z kapsy pistoli a odjistil ji. Kroky došly k vozu a pochroumané dveře zaskřípěly. Suchá, teplá ruka popadla mé zápěstí a palec se téměř jemně přitiskl ke kosti. Možná bylo ze všeho nejrozumnější, abych zůstal zticha a tajil dech, ale na něco podobného jsem neměl nejmenší náladu. Popadl jsem doktora za rukáv a vyštěkl: „Stůjte! Jestli se pohnete, tak střelím!“ Vyjekl překvapením, ale vzápětí sebou začal cloumat jak liška lapená v železech.

„Ani hnout,“ opakoval jsem. Doktor Zatočil však nevnímal. Zasypal mě spoustou neuvěřitelně hrubých nadávek, nikdy by mě nenapadlo, že podobné výrazy ten vzdělaný, uhlazený člověk vůbec zná. Zmlkl teprve, když se mu podařilo rukáv vyškubnout, nedal se však na útěk, ale zastavil se takové dva tři metry od vozu. Viděl jsem jeho siluetu proti světlejšímu nočnímu nebi. Ozvalo se slabé, povědomé zachřestění, zvuk běžný a důvěrně známý.

Krabička zápalek.

Pak škrtnutí, nepatrný praskot zlomeného dřívka a sprostá kletba. Kdyby mi někdo vyprávěl o podobné situaci, nezaváhal bych při hledání řešení ani na chviličku. Naprosto jasná sebeobrana. Ten člověk mě přece chtěl zaživa upálit. A zlomená zápalka mi dala na pár vteřin šanci, pistole sice není nijak zvlášť přesná zbraň, ale na tak malou vzdálenost jsem se nemohl minout. Obrys člověka proti hvězdnaté obloze. Nikdy jsem ještě nevystřelil na nic živého. Tentokrát také ne.

Nové škrtnutí, tmu prořízlo světlo a ozval se hukot plamenů. Rozlitý benzín je svinstvo. Pokusil jsem se vylézt z vozu, ale příšerná bolest v nohou mi nedovolila opustit sedadlo. Pak ohleduplné vědomí prostě vysadilo.

Tichý, obyčejný hovor, slova skládající se ve věty, ale já jsem jim nerozuměl, nechtělo se mi jaksi soustředit vůbec na nic, protože jsem potřeboval spát a zase spát…

Tlumené pleskání střevíců na linoleu, cinkot talířů, vrznutí rámu otevíraného okna. Potom zase dlouho nic, jen sny.

„No tak, probuďte se, slyšíte? Probuďte se!“

Hlas byl dotěrný jak moucha. Nemilosrdně mě tahal z pohody. „Vstávat, mladej pane, vstávat. Už jste toho naspal zatraceně moc. Jak se jmenujete?“

„Razím,“ vydechl jsem poslušně.

„Dál, dál, prosím. Celé jméno a kde bydlíte?“

Odříkal jsem to jak poslušný školáček ve třídě, ale bez jakéhokoliv potěšení. „Výborně, lepšíte se.“

Razím, Razím, Razím… Mnohokrát opakované slovo ztrácelo smysl, byl to jen jakýsi absurdní podivný zvuk, který se mnou neměl vůbec nic společného.

„Dejte mu infúzi, sestro,“ řekl ten hlas a šouravé kroky se zase zvolna a zvolna vzdalovaly…

Potom, ponětí o čase jsem měl dost zmatené, těžko říct, zda uplynuly hodiny, dny nebo týdny, prostě potom mi najednou začalo být docela dobře. Zvuky nemocnice daly dnům rád. Ráno stlaní postelí a velká vizita, pak snídaně. Sestřička mě krmila lžičkou jako nemluvně a zvonivým hláskem se mě snažila přesvědčit, že ta odporná kaše je docela dobrá. Tlumeně hrající rádio z vedlejšího lůžka a oběd, večeře a noc, ta se poznala podle toho, že všechno utichlo, dokonce i vzdálený ruch dopravy dole na ulici. Jen občas zazněl kdesi v dálce slabounký zvonek a následovaly kroky lékaře, který měl noční službu…

„Budu vidět, pane doktore?“

„To víte, že jo, jako rys.“

Jedna větička, která dovede zvednout náladu v kompletně ofačované hlavě o pět set procent.

Taky přišla Helena, mluvila málo, ošetřující personál ji brzy vyhnal, ale vrchní sestra mi pak vyprávěla, jak ta moje hodná milá přítelkyně strávila čtyřiadvacet hodin na neútulné chodbě nemocnice, zatímco mě pan primář sešíval a co jsem lapal po dechu na resuscitačním pokoji, a domů se nechala poslat teprve s ujištěním, že už je to dobré, že se z toho přece jen vylížu.

„Tak, kde máte toho lazara?“

Mohutný hlas burácel ztichlými nemocničními chodbami a moje srdíčko, pečlivě ukryté pod sádrovým krunýřem, se zatetelilo radostí.

„No jo, dyť já vím, děláte jako bych viděl potlučenýho chlapa poprvé.“

K tomu varovné špitání ošetřujícího personálu, dovedl jsem si představit ten poplach, který hřmotná postava kapitána Vrbase způsobila v tomto vzorném antiseptickém prostředí.

„Ale skutečně ne déle než pět minut. To jsem nerozhodla já, ale primář…“

„Hergot,“ uchechtl se, ale to už patřilo mně. „Ty ale vypadáš jak gypsovej trpajzlík…“

„Karle,“ vydechl jsem, „to jsem rád, že seš tady.“

„Ne nadlouho. Jeden bledě modrej Kerberos se mě chystá co nejdřív odlifrovat. Žádnej čas na dlouhý debaty.“

„Tak prosím tě povídej, já vůbec nic nevím…“

„Klid, všecko je v naprostým pořádku, mordýř za mřížema a ty kluci jsou navržený na metál. Mám dojem, že si ho vopravdu zasloužej.“

„Jaký kluci?“

„Páne jo, ty vážně nic nevíš. No, ty frajeři, co s tebou měli drobet starostí. Koukej, pamatuješ na to, jak ses spojil s operačním? To byla taky asi jediná rozumná věc, co jsi za ten večer stihnul. No a on slíbil, že za tebou pošle autohlídku. Zavolal mládence z pohotovostní motorizovaný jednotky a ty se za vás pověsili. Na celou tvou bouračku koukali seshora o dvě serpentiny vejš. Tak jeli na pomoc, jenže pak to blaflo. Hele, já už dělám u auťáků pěknejch pár let, ale co ty blázni předvedli, s tím by se dalo rejžovat na autorodeu. Ten kopec, přes kterej si ty dělal loopingy hlava vorel, voni prostě sjeli. Jednak, aby tam byli dřív, a potom, měli v mašině velkej minimax. Běž se na tu skálu někdy podívat a pak vykládej turistům, že tudy se někdo dostal dolů s žigulem, kterýho nerozflákal. Budou si myslet, že si cvok.“

„Pan primář,“ prohlásila sestřička studeně, „povolil pět minut.“

„Povídej, co bylo dál.“

„No, jeden to hasil, co moh, naštěstí hořel jen ten rozlitej benzín, nádrž nebouchla, a druhej tě vytáh. Pak splašili sanitku, která tě dopravila sem. Ten jejich auťák musel zpátky na silnici vracet autojeřáb. Ale sotva kecl na asfalt, zas klidně dál pokračoval po svejch.“

„Už to nebudu opakovat potřetí.“

Sestřička, která na mě byla jinak velice hodná, měla náhle hlas ze železa.

„Tak jo, já už jdu. Tohle ti posílá major Drábek, abys tu jako neměl dlouhou chvíli. Moc tě pozdravuje, prej se taky zastaví.“

„Co je to, prosím?“

„Ale nic, sestři. Jen rádio. Hejbat se nemůže, na voči je trop, tak ať si aspoň poslechne v neděli pohádku.“

„Dobrá, ale už opravdu musíte jít.“

„Nazdar, kamaráde!“

„Ahoj.“ Chtěl jsem mu pokynout pravou rukou, ale ta byla v gypsu. A když jsem zamával levou, byl už kapitán Vrbas pryč…

Na nemocničním lůžku, s nepatrnou možností pohybu, člověk teprve dokonale pozná, co je to nuda. Vymyslí si nejrůznější hry na ubíjení vlekoucího se času; od hádání, jaké jídlo přinese zítřejší oběd, až po matematické hříčky, jejichž zadání si sice pamatuje – ne vždycky správně – ale které ještě v běžném každodenním spěchu neměl čas vyřešit.

Znáte to? Dvanáct kuliček, lékárnické váhy jako bohyně spravedlnosti a tři vážení. A jedna z těch kuliček je jiná. Těžší nebo lehčí. Úkolem je…

Ale dost. Já o tomhle problému dumal celý den, a když jsem konečně na řešení přišel, místo abych měl pyšnou radost, jak se sluší a patří, byl jsem trochu zklamán, že už nemám o čem přemýšlet. Primář, zřejmě z léčebných důvodů, odmítl náměty na matematické problémy dodávat a sestra žádné neznala. Za takových okolností byl tranzistorový přijímač hotový dar z nebes. A byl jsem připraven ho vychutnat. Nejdřív hmatem. Přístroj byl lehounký, na omak drsný, měl spoustu knoflíků a tlačítek. Mrňavé sluchátko na tenkém, velmi pružném kablíku bylo zastrčeno do správné zdířky. Stiskl jsem nějaký vypínač a uvnitř té malé mušličky se rozvřeštěla dechovka. Nikdy jsem neměl tenhle druh muziky příliš rád, ale teď jsem naslouchal okouzleně. Ladicí knoflík a přepínač vlnových rozsahů. Střední, dlouhé, krátké. S takovým vybavením jsem si připadal jako pán nad éterem. Další klávesa šla stisknout dost obtížně, a když se mi to konečně povedlo, s klapnutím se odklopila přední strana té bedýnky. Na okamžik jsem se polekal, že jsem něco rozbil, ale pak jsem si uvědomil, že ne, že se právě otevřela přihrádka na kazetu, že to, co jsem dostal, je vlastně radiomagnetofon.

Fajn, budu si moct některé hezké pořady nahrát a zopakovat. Příjemné zabíjení času… Pak mě ovšem něco napadlo a rychle jsem stiskl další klávesu.

Sluchátko zašumělo…

„Lékaři nejspíš soudí,“ ozval se hlas majora Drábka, „že zvědavost pomáhá léčit podobně jako ticho. Jsem poněkud jiného názoru. Vzhledem k nesmyslně krátkým návštěvám, které v nemocnici povolují, použil jsem tohoto – trochu neobvyklého – způsobu, abych vás seznámil se závěry našeho společného vyšetřování. Budu vyprávět chronologicky, na základě všech zjištěných důkazů a skutečností, výpovědí svědků i přiznání obviněného. Pokud něco opomenu a vynechám, snadno si to jistě doplníte z kompletního vyšetřovacího spisu, až se vrátíte do zaměstnání…“

„Co je to s vámi, vy jste spal!“

Sestřička s připraveným krmením seděla na okraji postele a já se asi červenal jako školák přistižený při nějaké nepravosti. Naštěstí to skrz obvazy nemohlo být vidět.

Vypnul jsem přístroj, snědl pár lžic čertvíčeho a pak řekl, že už mi to stačí, nemám zrovna hlad.

Sestřička vyprávěla o počasí, jaké je venku, o zážitcích kolegyně z dovolené v Jugoslávii, o vnoučatech, která jí v neděli připravila řadu báječných babičkovských potěšení. Jindy jsem tyhle obyčejné prostinké historky hltal, ale dnes jsem se nemohl dočkat, kdy už skončí.

„Už musím jít,“ řekla a pak, asi aby mi udělala radost, oznámila, že pan doktor povídal, že v pondělí už mi budou moci sundat ten obvaz z očí. Báječná představa. Ale já ji ani nedokázal vychutnat, protože jsem se třásl na to, abych už mohl stisknout klávesu radiomagnetofonu.

„Vlastně to všechno začalo před třemi lety, jeden zlodějíček, dnes už zase zavřený, tehdy nabídl doktorovi za právnické rady honorář v podobě nakradených šperků. Doktor odmítl vehementně a jednoznačně. Nebyl blázen, nemínil se míchat do takhle pálivých věcí, natožpak dělat překupníka. Ale myšlenka zůstala, ten nápad byl zprvu taková hra, pokušení, možnost. Kradené a na území republiky prakticky neprodejné věci mohou mít o pár kilometrů dál, za hranicemi, hodnotu velikánskou. A pravidelné výměnné zájezdy sportovních oddílů, doktor Zatočil se tak třikrát čtyřikrát za sezónu dostal s nějakým mužstvem ven, nabízely krásnou možnost pašování. Autobus plný míčů, dresů a tepláků. Kdo by se v tom hrabal, a navíc taková parta při nevelkém kapesném s sebou veze hory konzerv. Všechno téměř bez rizika – pokud se pochopitelně podaří udržet od těch zlodějíčků dokonalý odstup. Tak velký, aby zadržení kteréhokoliv z nich doktora Zatočila nemohlo ohrozit. Pár měsíců si s tou myšlenkou pohrával a pak to spustil doopravdy. Nejspíš k tomu napomohlo i to, že se mu tehdy rozpadlo manželství, začínal se vším znova, bez bytu, auta, úspor… Z praxe soudů znal stíhané a propuštěné bytové experty, věděl, kdo a jak je tísněn platovou exekucí.

Zkrátka, komplot se rozjel, všechno fungovalo jako na drátku, za vzrůstající zahraniční konto ve Vídni by se nestyděl prosperující průmyslník. A pak jednou Jiří Slíma, asi docela stejně jako vy, otevřel špatnou konzervu. Dal si všechno dohromady, pochopil, o co běží, a za to, že zamkne pusu na zámek, žádal podíl. Vyděrači jsou zvláštní sebranka, i když třeba dokážou hrát velmi slušně volejbal. Nikdy nedovedou včas přestat. A tak si vykoledoval to pozvání na projížďku. Poslyšte, já vlastně ani nevím, co jste při té své vlastní havárii stačil zaregistrovat a co vám o tom mládenci řekli. Možná budu opakovat něco, co už víte. Jiří Zatočil měl licenci soutěžního automobilového jezdce a upravený silný vůz. K němu jódové přídavné reflektory. Jenže s takovými světly je náramná potíž. Jednak se kradou ještě častěji než stěrače a v běžném provozu se stejně nedají, a v některých zemích dokonce ani nesmějí, používat. Proto se montují na takovou světelnou rampu, zavěšenou na přední nárazník, aby se snadno dala celá reflektorová konstrukce odmontovat, odpojit od kabelů a strčit do vozu. A to je celá ta záhada, která trápila kolegu Vrbase. Zatočil prostě položil rám s parabolami značky Cibie před zadní okno a kouskem drátu všechno napojil na kontakt v podobě elektrického zapalovače. Pak už jen stačilo v noci ve vhodný okamžik proud zapojit. To oslnění je strašné. Pokusně jsme si to sami ověřili. Soutěžní jódová světla dokážou řidiče velmi nemile oslepit i z kilometrové vzdálenosti, a pokud je někdo někomu pustí do obličeje z takových deseti patnácti metrů, a to ještě v zatáčkách, je havárie prakticky nevyhnutelná. Když se řidič nezabije na místě, je možné ho dorazit. Jiří Slíma nic podobného už nepotřeboval. Smutný nekrolog, že?

Silnice, pár polámaných patníků, nic víc. Světlo stopy nedělá…

Jana Ryzcová, to byl trochu jiný případ. Nechodila příliš na volejbal, doktora neznala, a proto když zjistil, že děvče něco ví, mohl se klidně vydávat za pracovníka Bezpečnosti a pozvat ji na výlet. Věřím v tomto případě výpovědi obviněného, že původně vraždu neplánoval. Chtěl prostě jen vědět, na čem je, co Slíma všechno napovídal, pokud možno dívku uklidnit a různá podezření jí vymluvit.

Jenže ona, místo aby se chovala, jak se na naivní studentku sluší, ho zčistajasna požádala o služební průkaz, a tím pochopitelně pan doktor posloužit nemohl. Došlo k hádce, k obvinění, okolo byla noc a tma, kousek dál špinavý předměstský rybníček.

A doktor Zatočil ztratil nervy.“

„Hele, kamaráde, pusť tam něco. Když jsi dostal takovou krásnou mašinu. Mně už v tom mým šumítku došly baterky…“

Vypnul jsem magnetofon a sluchátko a naladil Prahu. Ani jsem se na svého nemocničního kolegu nezlobil. Zatraceně dobře vím, co je dlouhá chvíle. A rozhodně nebude na škodu si kousek toho vyprávění nechat na zítřek. Poslední temná neděle. V pondělí, jestli měla sestřička pravdu, mi možná už sundají ten obvaz z očí…

Rádio hrálo perfektně a já uvažoval o tom, že jestli můj organismus projeví aspoň trochu přirozené odolnosti, tak bych mohl přelíčení s panem doktorem Zatočilem stihnout.

Docela by mě zajímalo, kolik dostane.

Ráno po vizitě jsem si strčil do ucha sluchátkovou mušličku.

„Nutno zdůraznit,“ pokračoval Drábkův hlas přesně tam, kde včera přestal, „že náš pan doktor o mnoha věcech neměl nejmenší tušení. Třeba o tom, že se Slíma jedné té pašované plechovky zmocnil a rozdává kradené šperky svým přítelkyním. Kdyby tohle věděl, asi by vzal nohy na ramena hned, ale on věřil neproniknutelnosti své konspirační sítě. Při jakémkoliv náznaku prozrazení okamžitě zpřetrhal všechny svazky, případ Křenek je takovou ukázkou, a promyšleně a pečlivě si budoval příští existenci v zahraničí.

Mimochodem, už se nám ta cizí konta podařilo vyzvednout a převézt sem, do Československa, a tak i když většina okradených své věci zpátky nedostane, bude jim vyplaceno alespoň příslušné odškodné.

To ovšem zabíhám, takže zpátky k věci. Blížilo se finále. Zatočil věděl, že ještě dva tři zájezdy a bude mít tam venku nadosmrti vystaráno. Spěchal. Počet zlodějíčků pracujících v jeho službách se rozrůstal, on sám převážel přes hranice stále větší množství věcí. A pak se zase objevil nějaký šťoura, tentokrát v podobě Jaroslava Pechláta. Ale doktor už se naučil jednat razantně, a bylo z toho zapálené auto a výhrůžný telefonát.

Pechlát se stáhl, aspoň zdánlivě, fajn. Jenže na tom rakouském zájezdu ho Zatočil nemohl potřebovat. Tak tedy napsal anonym, a ejhle, trenér neměl včas vyřízený výjezd. Dovedu si představit, jak tehdy doktorovi bylo, vždyť on si musel připadat jako režisér velkého loutkového divadla, který jen tahá za nitky a všechno mu funguje; k službám, prosím!

V téhle náladě se blížil k přistavenému autobusu a tam, k strašnému rozčarování, potkal vás…

On samozřejmě tušil, že jste pracovníkem Bezpečnosti, asi hned od začátku, ve volejbalu se přece jen dost vyznal. A byl tím pádem postaven před okamžité rozhodnutí. Zmizet hned, jak autobus projede státní hranicí? Bylo to lákavé. Jen ta taška s falešnými konzervami znamenala takové dva tři roky živobytí. Ovšem víc nic. Kreditkarty na nejrůznější konta zůstaly doma, a bez nich nikdo nikomu nic nevyplatí; stejně jako vysokoškolský diplom a spousta jiných potřebných věcí. Doktor Zatočil zkrátka nebyl na útěk připraven, a když se trochu vzpamatoval z prvního úleku, rozhodl se hrát dál. Jako v té televizní soutěži, buď všechno, nebo nic…

Tvrdí, že se snažil být vůči vám nesmírně vlídný a pozorný, a já nepochybuju, že taky byl. On si doopravdy umí získávat lidi. Tahle sůl do očí měla umožnit jednu decentní návštěvu takového zapadlého starožitnictví v Salcburku, místa, kde se za pár plechovek párků a segedínského guláše platilo na ruku a ve valutách. Jenže do toho přišel váš kotník a hlad a taky to, že jste z té kabely odmítal spustit oči. Víte, on to vlastně všechno pokazil dlabačovský nahrávač, co se jmenuje Pavel. Viděl vás, jak se v té kontrabandové tašce hrabete, a usoudil, že padouch a pašerák jste vlastně vy. Potřeboval se někomu svěřit a nenapadl ho nikdo lepší, než právě doktor Zatočil. Právník Pavlovi poradil, ať se do celé záležitosti moc nemíchá, slíbil, že všechno zařídí sám, že vyvodí patřičné důsledky. Konečně taky vyvodil. Salcburský vetešník svou zásilku nedostal a briliantové konzervy putovaly zpátky do Československa. Byla to ztráta, ale zase ne tak ohromná, uvědomíte-li si, že za tu celkem třičtvrtěmiliónovou hodnotu doktor vyplatil svým zlodějským zaměstnancům jen zlomek skutečné ceny.

Po návratu ovšem bylo jasné, že hra je dohraná, a pan Zatočil vyvinul obdivuhodnou energii k tomu, aby se mu co nejrychleji podařilo opustit republiku definitivně. V Čedoku se dostal do pořadníku čekatele na zájezd, nakonec vyšla Jugoslávie, nebylo to sice úplně ideální, ale plápolající koudel nutila ke spěchu. Tedy Dubrovník, odjezd druhého září. Ano prosím, přesně dva dny po tom, co jste večer právníka navštívil. Poslyšte, s tím strojem to byl perfektní nápad.“

Stiskl jsem tlačítko, magnetofon zmlkl, a tak jsem měl klid na to, abych uvažoval o komplikovaném běhu života. Kolik věcí člověk udělá promyšleně, po nejpečlivějších úvahách, a nikdo z jeho okolí si toho ani nevšimne. A pak najednou přijde nějaká spontánní reakce, nápad spíš náhodný než moudrý, a lidé vás chválí. Naprosto nezaslouženě, prosím.

„To byla pochopitelně dost velká chyba,“ pokračoval major, „že napsal anonym na Pechláta vlastní mašinou. Ovšem musíme si uvědomit, že v té době si připadal sebejistý a s něčím takovým, jako je domovní prohlídka, nepočítal. A teď se to všechno sesype v poslední chvíli. Za necelých osmačtyřicet hodin mělo z Ruzyně startovat jeho letadlo. To, že v tomto stadiu vyšetřování bychom ho stejně do zahraničí nepustili, asi netušil. A tak najednou, vskutku v hodině dvanácté, se objeví kriminalista, naklepne pár řádek, schová vzorek do kapsy a ještě se přitom usmívá jakoby nic. Jak dlouho může trvat expertiza strojopisného textu. Nanejvýš půl dne a to je zatraceně málo. Dopis, který tak prostě překazil Pechlátovi cestu do zahraničí, teď měl naprosto stejně zkazit jugoslávský zájezd doktora Zatočila. Poslední naději k úniku.“

Hlas se na chviličku odmlčel, ozvalo se šustění stránek. Uvažoval jsem, kde asi náčelník kazetu namlouval. V kanceláři? Asi těžko, to by se do toho prolínalo řinčení telefonů a vrzání neustále otvíraných dveří. Takže asi doma. V době, kdy mohl ležet na kanapi a číst si nějakou hezkou knížku. Vlastně je to od něj náramně milé.

„Neměl čas,“ pokračoval přístroj, „vymýšlet něco originálního, a tak se rozhodl, že zopakuje to, co už mu prakticky jednou vyšlo. Každý svým vozem, pochopitelně. Příprava nebezpečných světel nemohla trvat o moc déle než pět deset minut.

To, co bylo dál, znáte nejlíp vy. Až k těm saltům ze skály. Doktor Zatočil se podle vlastní výpovědi zpočátku domníval, že jste mrtvý. Asi na vás nebyl nejlepší pohled.

Hlídka pohotovostní jednotky, která jela za vámi, udělala tak pětkrát víc, než se dá od dvou obyčejných chlapů očekávat. Vytáhli vás z plamenů, uhasili oheň, zavolali sanitku a ještě si stačili všimnout doktorova fiata, jak urychleně maže ze scény. Ani je nenapadlo ho honit. Jen se okamžitě spojili s operačním střediskem, upozornili, že tenhle sériový auťáček má zvuk upraveného soutěžního motoru, popřáli službukonajícímu důstojníkovi hodně štěstí a pak už se věnovali jen vám. Nevypadalo to růžově, a kdyby vám ti kluci až do příjezdu sanitky nedávali umělé dýchání, asi by si tuhle kazetu neměl kdo přehrávat.

Ale, to už je pryč, dávno za námi. Tak jen k tomu závěru. Kapitán Vaněk, to je můj starý kamarád, měl tu noc službu na operačním a neměl nejmenší náladu organizovat v Praze nějaké gangsterské honičky. Jednak se takové věci hodí líp do biografu než do skutečného života, a pak, podobné závody může docela snadno odnést nějaký nevinný chlapík, co se poklidně vrací domů z nějaké návštěvy nebo divadla a jede šedesátkou. Prostě, šlo o to, vyzvednout pana doktora z jeho závodnického autíčka s co nejmenším humbukem. Vaněk na to použil osmi vozů, které měl nejblíž. Rozmístil hlídky, ale nežádal je o bezprostřední zásah, potřeboval informace.

Projel tudy jako šílenec, oznámila posádka volhy číhající u železničního přejezdu ve Velké Chuchli, a hnal se dál na strakonickou výpadovku. Operační poděkoval, přemístil na velikém plánu Prahy několik magnetických značek a poslouchal dál. Odbočka na Zbraslav a za ní ostře doleva přes Vltavu. Vaněk přijímal zprávy a připravoval se k závěru. Když se fiat vřítil do břežanského údolí, aby tu předvedl sólovou ukázku závodu do vrchu, kapitán nahoře silnici uzavřel dvěma napříč postavenými volhami. A sotva Zatočil do pastičky vjel, dva další vozy zamkly cestu zdola. V klidu a bez rámusu. Jediný hluk v tom nočním tichu dělal rozeřvaný motor týraného fiata. Když doktor vyjel nahoru, spatřil červená světla a uzavřenou cestu, otočil se prakticky na fleku smykem všech čtyř kol a uháněl zpátky. Tam se opakovalo totéž v bleděmodrém, a on konečně pochopil. Vylezl z auta a pokojně si nechal nasadit náramky. Tím záležitost skončila. A to prosím uteklo pouhých třicet minut od chvíle, kdy vy sám jste se poprvé spojil s operačním střediskem. Hlídkové vozy se potom klidně rozjely po svých pravidelných trasách…

To je celé vyprávění, o němž se domnívám – na rozdíl od ošetřujícího personálu –, že vás snad už nezabije. Končím tím, čím jsem měl vlastně začít. Přeju rychlé uzdravení. A nejen já, i všichni ostatní kolegové. Usoudili totiž - vážně nevím, jak na to přišli –, že se s vámi nespolupracuje tak úplně špatně…“

Pak následovalo tiché šumění a z ničeho nic, zprostředka, slavná beatlesácká skladba Yesterday.

Major Drábek asi zabavil některému ze svých synků nahranou kazetu. Nevadí, já jim to někdy vynahradím.

Přišel večer, potom noc a já usnul ukolébán tím, na co se zítra změní dnešní den.

Na Yesterday…

V pondělí mi skutečně sundali obvaz z očí a místo něj nasadili brýle přibližně tak temné, jako nosí svářeči. Ale to už bylo něco jiného, už jsem rozeznal obrys okna, lampu na stropě, a dokonce do šera zahalenou tvář zdravotní sestry, která se o mě už tolik dní starala.

„No vidíte, jste skoro chlapík…“

„Děkuju, ale počkejte za tejden.“

Čas už se dávno nevlekl tak beznadějně pomalu, za sedm dní už jsem se dokázal sám dobelhat na záchod, hodinu denně jsem směl číst, potom mi povolili procházky v nemocniční zahradě… Uzdravování je skoro tak báječný pocit, jako těšit se na školní prázdniny.

A pak, jednou při vizitě, řekl primář, že už je nejvyšší čas, abych se odebral domů. Rozzářená Helena pro mě přijela rodičovským vozem, a já jsem se – i když zatím ještě s berlemi – vrátil mezi lidi.

Soudní přelíčení s Jiřím Zatočilem jsem tehdy přece jen stihl. Ne, nemyslete si, nebylo to nic tak dramatického, téměř tři dny se táhl vodopád znaleckých posudků, důkazů, výpovědí svědků a obviněných. Dvanáct bytových zlodějů dostalo patřičné tresty a jejich velký manažér – většina z nich ho viděla u soudu poprvé v životě – vyfasoval pětadvacet let ve třetí nápravně výchovné skupině.

Bylo mi ho téměř líto. Pětačtyřicátník, až se znovu dostane na svobodu, bude mu sedmdesát. A dokázal vyprávět zábavné historky a se mnou se tenkrát, když mě tahal po alpských stezkách zpátky k autobusu, pořádně nadřel.

Potom jsem si ovšem vzpomněl na Janu Ryzcovou a lítost mě okamžitě přešla.

Podzim trhal listí ze stromů, zkrátil dny a obklopil město zvláštní, poněkud nostalgickou atmosférou.

Dlabačov hrál poslední zápas na Humanitě, pokud to neznáte, to je malebné hřiště v zahrádkářské kolonii na Libeňském ostrově. Vzal jsem Helenu s sebou.

Záhonky zarovnané chvojím, klasická pumpa zabalená do hadrů, vltavský záliv pokrytý žlutými lístky topolů.

Právě dozrávaly vlašské ořechy. Helena jich pár našla na cestičkách mezi zahradami, louskala jejich skořápky v dlani a jádra pečlivě loupala.

Branka vrzla a ukázalo se, že jsme na tomhle kdysi tak slavném hřišti dneska jedinými diváky.

Hráči, oblečení do tepláků, antuka, která už dávno ztratila svou jarní, ostře cihlovou barvu, rozhodčí, zabalený do větrovky, s jakou by klidně vydržel i v zimě na horách.

„Postavení – domácí!“

„Dva, sedm, šest, čtyři, devět, jedna.“

„Hosté!“

V tu chvíli si mě Pavel všiml. Vyběhl z kurtu a popadl mě za ruku.

„Ahoj. To jsem rád, že jste přišel. Opravdu.“

„Postavení – hosté,“ hulákal nevlídně zapisovatel. Pavel se vrátil na hřiště a nadiktoval sestavu.

Pak se začalo hrát.

Zpočátku vedla Humanita, ale Dlabačov zlepšil příjem a vyrovnal sety na jedna jedna. Potom dva jedna vedl, ale Humanita to dotáhla na remízu dva dva.

Na podzim jsou dny nepříjemně krátké.

Rozhodčí zahvízdal na píšťalku a přerušil utkání pro tmu.

„Upřímně řečeno,“ řekla Helena cestou domů, „myslela jsem si, že to ti tví kamarádi hrajou trochu líp.“

Měla naprostou pravdu.

S extraligou se to pochopitelně srovnat nedalo. Jenomže…

BLUES PRO ŽLUTÉHO PSA

Domovní zvonek rozdělil čas. Ukončil období nekonečně jednotvárných procházek po Riegrových sadech, dny točící se kolem pohodlného ušatého křesla a většinou nudných televizních programů. Bůhví už po kolikáté jsem se prokousával knihovnou a tak trochu litoval, že má skleróza je ještě vcelku mírná a že si všechny romány příliš dobře pamatuju na to, abych z jejich opakovaného čtení měl stejný požitek, jako když jsem je otevíral poprvé.

„Nuda,“ napsal Alexandr Dumas v knížce mých klukovských let, „to byla vskutku nejhorší nemoc Ludvíka XIII., který často vzal jednoho ze svých dvořanů za rameno, přitáhl jej k oknu a pravil k němu: ‚Pane vy a vy, pojďte a nuďme se spolu‘!“

Dřív jsem francouzského krále nechápal, ale časy se mění. Nutno ovšem podotknout, že Ludvík XIII. nebyl v důchodu.

Nad dveřmi vinohradského bytu zařinčel zvonek.

Před takovými deseti patnácti lety bych vyskočil z křesla jako srnec a se značnou zvědavostí se šel podívat, kdo se to na mě dobývá. Teď už ne. Penzista nemá proč spěchat. Panejo, když si vzpomenu, že kdysi jsem se na tuhle situaci těšil. Když mi bylo tak třicet čtyřicet. Že odpadne každodenní vstávání, handrkování o pár dní dovolené, služby, spory s nadřízenými, zkažené víkendy… Ale když to doopravdy přišlo, bylo najednou tolik volného času, že by se tím člověk zalkl.

Třetí zvonění mě přece jen dopravilo do předsíňky, zámek klapl a v rozevřených dveřích se jako přelud zjevila hezká, přibližně devatenáctiletá dívka.

„Dobrý den,“ řekl jsem opatrně.

„Ahoj,“ řekla vesele, stoupla si na špičky a dala mi pusu na tvář. Vždycky jsem si o sobě myslel, že se celkem dovedu vyrovnat s nečekanými životními situacemi, ale tohle mě vyvedlo z míry.

„Promiňte, slečno,“ začal jsem, „ale já vás jaksi neznám.“

„Ale strejdo,“ spustila chlácholivě tónem, jímž se obyčejně hovoří s lidmi zasaženými stařeckou demencí, „já jsem přece Tereza. Z Hradce!“

Začínalo se to vyjasňovat. Nikdy jsem na své nepočetné příbuzenstvo příliš netrpěl, v posledních letech jsme se vzájemně vídali tak nanejvýš na pohřbech, ale na Terezku jsem se pamatoval docela dobře. Drobounká, vždycky trochu zakřiknutá holčička se zadumanýma tesknýma očima. Jenže teď už moc zakřiknutě nevypadala.

„No máš přece radost, ne?“ zajímala se a šoupla do předsíňky plátěný cestovní kufr. Podobným otázkám se u soudu říká sugestivní. Řekl jsem, že mám, a náramnou. Z přirozené slušnosti jsem se zajímal o to, jak se daří mamince.

„Výborně,“ pravila nedbale, „ona ale neví, že jsem tady, chápeš?“

„Nechápu,“ prohlásil jsem.

„Totiž já měla původně bydlet u Věry, víš? Ovšem ona si tam nastěhovala frajera a já byla přebytečná, mohla bych se sice vrátit domů, ale ta brigáda je ohromně fajn, navíc je to moc dobrý skrz tu školu, zkoušela jsem nějakej podnájem, jenže to spíš najde člověk na Václaváku záhon protěží než volnej pokoj pro osamělou slečnu…“

Upozornil jsem ji, že jako relativně starý člověk už nemám příliš velkou schopnost orientovat se ve vyprávění naprosto zmateném a že by mohla začít povídat po pořádku. Pro orientaci jsem navrhl kostru starověké tragédie. Expozice, kolize, krize, peripetie a nakonec katastrofa. To jsem ovšem ještě žertoval…

O hodinu později jsem se v útulném prostředí vlastního staromládeneckého pokoje musel podívat skutečnosti tváří v tvář. To bylo totiž tak. Má neteř jménem Tereza složila talentové zkoušky na Vysoké škole uměleckoprůmyslové a byla přijata k řádnému studiu. Byl to zřejmě veliký úspěch, poměr odmítnutých uchazečů proti přijatým se mi zdál téměř neuvěřitelný. Mezi příbuzenstvem v Hradci vyvolala ta zpráva nadšení, na jehož základě bylo Tereze povoleno strávit blížící se prázdniny v hlavním městě. Zvlášť když škola doporučovala budoucím posluchačům brigádu v oboru a neteř si opatřila místo průvodkyně po sbírkách Národní galérie. Až potud běželo všechno jako na drátku, až na to, že studentské koleje přes léto nefungují a přítelkyně Věra hanebně zklamala. Krize a peripetie.

„Tak jsem si myslela, jestli bych těch pár dní nemohla bydlet u tebe, já bych vůbec nepřekážela.“

Kalendář na stěně oznamoval, že je úterý, sedmadvacátého června.

„A kdy ty nešťastné koleje zase otevřou?“ zajímal jsem se.

„Totiž, abys tomu rozuměl, ony fungujou. Ale jako ubytovny pro zahraniční studenty a tak. My se můžeme nastěhovat nejdřív desátýho září…“

Peripetie a katastrofa. Měl jsem tisíc chutí odmítnout, ale nebylo to dobře možné. Byla příliš rozhodnutá zůstat v Praze a příbuzenské pouto nedovolovalo, abych ji s klidným svědomím nechal jít shánět nocleh do vináren nevalné pověsti.

„No dobrá,“ couval jsem chabě, „ale co tomu řeknou sousedi…“

Rozzářila se. „Že sis konečně našel ženskou. Však už je na čase. Jak je to dlouho, co umřela teta. Deset let?“

Jedenáct let a sedm měsíců. Pro devatenáctiletou holku je taková doba věčnost. Ale mně to připadá, jako by se to všechno stalo včera. Zasněžená silnice, automobil obrácený na střechu, pach benzínu vytékajícího z proražené nádrže. Marie nejezdila špatně, ale jedno jediné přehlédnutí dopravní značky oblepené sněhem ji stálo život. Kuš! Teď snad zas o něčem jiném.

„Jak si to prosím tě představuješ? Myslím technicky.“

Rozhlédla se po místnosti kritickým pohledem bytového architekta, pozotvírala několik dveří, vzadu za kuchyní objevila nepoužívanou komůrku ne větší než dvakrát dva metry.

„No ty bys zůstal ve svým pokoji,“ navrhla a já ocenil její velkorysost, „a já si šoupnu válendu do toho pokojíku pro služku, nebo co to je. Tak se aspoň nebudeme rušit…“

Na tu poslední větičku jsem v následujícím týdnu myslel mnohokrát.

Já nerušil – já ne! Když jsem, kdysi před lety, obdivoval miniaturizaci v elektronice, netušil jsem, že jedním z výsledků revolučního vývoje bude výkonný magnetofon, který se snadninko vejde do dámského cestovního kufru.

… je to paráda, lehnout si na záda

a číst si knížku…

Prosím, já se nehádám, ale proč chlapík, který chce světu sdělit tuhle geniální informaci, tak příšerně řve? A proč to mám já denně slyšet padesátkrát?

… jedou auta do kopečka

jako brouci na kolečká-ch!

Bože, co se to děje s českou písní. Dobrá, tahle slečna možná ve škole, když se probírala teorie rýmů, chyběla, jenže rozhodně ne samotná. Texty současných discoskladeb v národě Wolkera, Hory, Nezvala či Seiferta připomínají řádění opic na hrobech ušlechtilých starých Aztéků.

Já chci žít nonstop

já chci žít nonstop

já chci žít nonstop

a tak dál. Čtyři slovíčka nekonečně opakovaná až do úplného otupení ohlušeného publika. Dost! Nejsem povolán kritizovat produkci pop-music, chci jen naznačit, že z útulného bytu na Vinohradech mě nevyštvala ani tak neteř Tereza, ze které se nakonec vyklubala dívka celkem příjemná a navíc znamenitá kuchařka, ale její magie – jak láskyplně říkala přístroji na rušení domovního klidu.

Navíc, mám-li být upřímný, jsem se do městečka, kde jsem prožil tolik hezkých let, už dávno chystal. Na náměstí brzy pokvetou lípy, pod kterými jsme s Marií chodívali. Když se nechá v noci otevřené okno, vítr voní pryskyřicí z nedalekého lesa. A bývalo mi tam dobře, opravdu tak dobře, že jsem podlehl dětinské iluzi, že se to všechno musí vrátit, jakmile na nádraží vystoupím z vlaku.

Telefonicky jsem si v hotelu Žlutý pes objednal pokoj a upozornil vzdáleného recepčního, že se tam nejspíš zdržím dost dlouho.

„Kampak,“ ptala se Tereza udiveně, když uviděla, že balím.

„Na prázdniny,“ vysvětlil jsem. „A i když uznávám, že jsi plnoletá, rád bych tenhle byt, až se vrátím, našel v přibližně takovém stavu, jako je teď.“

„Kdy se vrátíš?“

„To přesně nevím. Ale každopádně si sem čas od času zajedu pro důchod.“

Přijala to klidně. „Kdyby tě někdo sháněl, kde budeš?“

„Karlov. Hotel Žlutý pes.“

Chvilku mlčela a pomáhala mi věci skládat do kufrů. Teprve když jsem byl ve dveřích, neodpustila si otázku:

„A co tam budeš dělat?“

Trochu mě zaskočila, protože o tom jsem neměl ani tušení.

„Budu žít nonstop,“ prohlásil jsem hrdě a opustil byt.

Vlak drncal po výhybkách, za okny vagónů se střídala jednotlivá nádraží. Pozoroval jsem vlídně zvlněnou zelenou krajinu a měl pocit kluka, kterému začínají prázdniny.

„Jízdenky prosím.“

I ten průvodčí byl usměvavý a voněl létem. Nebo se mi to alespoň tak zdálo…

Jak jsme se blížili ke Karlovu, zněly názvy vesnic a zastávek čím dál důvěrněji. Újezd, Lhota, Kromětice…

Železniční most rachotící nad řekou, bílá vodní pěna pod stařičkým jezem.

Karlov.

Pelargonie za okny nádražní budovy, asfaltová cestička mezi předměstskými vilkami. Nic se tu nezměnilo – pokud si ovšem člověk nevšímal nových věžovitých staveb ze skla a betonu nebo neznámých tváří lidí tam, kde se kdysi s každým druhým zdravil. Jenže já chtěl vidět město tak, jak jsem je znával, a docela se mi to dařilo.

Odbíjení radničních hodin mě chytlo za srdce stejně jako obehraná deska s nádherně chraplavým hlasem Louise Armstronga. YELLOW DOG BLUES.

Hotýlek se své hymny za ta léta nevzdal. Za recepčním pultem seděl bělovlasý muž, tvář pomačkanou vráskami. Pomalu a unaveně si mě prohlédl, pak vstal a beze slova zmizel. Položil jsem na pult občanku a tiše čekal.

You can hear her moaning

night and morn.

Wonder where my

easy rider’s gone?

Vzadu, v neviditelném lokále někdo gramofon trošičku zesílil a pak se zase objevil vrásčitý recepční a na alpakovém tácku přinášel skleničku.

„Předpokládám,“ řekl, „že pořád pijete fernet.“

Teprve teď jsem ho poznal. Musel zhubnout nejmíň o třicet kilo.

„Kdysi jsme si tykali,“ řekl jsem tiše.

„Já myslel, že už jsi zapomněl…“

Jakpak bych mohl, Pepíček Truhlář. Pracoval v tomhle hotelu snad od nepaměti, byl recepčním, číšníkem, kuchařem, vyhazovačem, jak kdy. Mezi ním a kluky z vojenské posádky panovalo jakési nikdy nevyřčené, ale o to snad pevnější kamarádství. Když vojáčkovi přijelo nečekaně na návštěvu děvče a on byl shodou okolností bez vindry, mohl se spolehnout, že u Pepíčka dostane večeři a nějakou tu skleničku vína bez říkání. Nutno dodat, že tuhle instituci nikdo příliš nezneužíval, a nevzpomínám si, že by některý z těch drobných dluhů zůstal nezaplacený.

Zvedl jsem skleničku s temným nápojem. „Ty si nedáš?“

„Bohužel. Nesmím. Doktor mi toho zakázal víc než dovolil. Stáří je, kamaráde, blbost.“

Proti tomu se nedalo namítat nic. Ve vzdálené restauraci vyměnil musicbox desku, Louise vystřídali Beatles, repertoár byl stejně klasický jako to náměstí, hotel a svraštělý Pepíček, který vážil dřív dobrých sto patnáct.

„Pamatuješ ještě na Houdka? Co je s tím klukem?“

„Ne, to vážně nevím.“

„A Hartman?“

Pokrčení ramen. Vzpomínky na staré tváře a vyčpělý čas. „A hele, co ten medvěd… Jak on se jmenoval – Martínek…“

„Ba ne, Martinec. Dělá v Praze u asfaltérů. Párkrát jsem ho potkal. Oženil se a má už nejmíň tři děti…“

Martinec byl vskutku chlapík, který se z paměti nevytratí. Jednou právě v tomhle podniku udělal parádní malér. Našel tady svou tehdejší přítelkyni s nějakým docela cizím chlapem, přišlo mu to líto, opil se, což při jeho rozměrech nebylo o nic snazší než porazit alkoholem koně, a pak začal dělat z jídelny kůlničku na dříví. V každém jiném podniku by zavolali hlídku Bezpečnosti a záležitost by byla vyřízena. Jenže tady zatraceně dobře věděli, jak velikánský rozdíl je v tom, když vybílí lokál civilista, nebo kluk v uniformě. Vojenský prokurátor je jako břitva a výtržnosti nemá rád… Po značně namáhavém boji zahnal Josef Truhlář zuřícího Martince do takové malé komůrky, kam se ukládala košťata a hadry, zamkl dveře a šel volat na útvar, ať si pro toho nešťastně zamilovaného blázna kluci přijedou. Pak šel rozdělat klih a poslepoval všechny ty rozlámané židle a stolky tak důkladně, že škoda, na kterou jsme se ráno ptali vedoucího hotelu, byla zanedbatelná…

„Jak tu budeš dlouho?“

Pokrčil jsem rameny. „Přesně nevím. Přes léto. Byt v Praze mi zablokovalo příbuzenstvo.“

„Fajn,“ mínil Pepíček a dřív, než jsem tomu mohl zabránit, přinesl další skleničku temně hnědého likéru.

„To je náramně dobře, protože tady už není s nikým kloudná řeč…“

Zvolna se přiblížil podvečer, restaurace se zaplňovala a do hotelu se sjížděli hosté.

„Budu muset za pult,“ řekl Truhlář a podával mi mohutný klíč s cedulkou, na které byla ozdobná sedmička. „Tenhle pokoj jsi míval rád, ne?“

Místnost tak třikrát čtyři metry, válenda proti umyvadlu, okno vedoucí přímo na starobylé náměstí. Přesně v tomhle pokoji jsem bydlel tenkrát, když jsem přišel do Karlova poprvé. Měl jsem hodnost nadporučíka, a protože služební ubytovny zdejšího útvaru ještě nebyly dostavěné, téměř rok jsem strávil v hotelu.

Vyklonil jsem se z okna a koukal na staré známé náměstí, na girlandy útulných podloubí, na dlažbu, kterou naštěstí nikdy nikoho nenapadlo zalít asfaltem.

Oranžové letní slunce chvilku balancovalo nad věží barokního kostela, ale pak s nezadržitelnou důsledností zmizelo za kulisou střech a komínů.

Docela stejně jako tenkrát.

Připadalo mi téměř pozoruhodné, že se na tom kulatém hřejícím sluníčku vůbec nepozná, že je o čtvrt století starší.

Ráno se ohlásilo zpěvem ptáků a teplým větrem, který vzdouval záclonu.

Neměl jsem žádný pevný program, ale začínající den sliboval, že bude krásný, tak jsem se rozhodl vyrazit na plovárnu. Ručník, detektivka – ve vedru nebývá nálada na vážné romány –, plavky, krém na opalování, osuška. Nacpal jsem všechno do plátěné tašky a vyrazil z hotelu směrem k řece Otavě. Přibližně v polovině cesty jsem míjel docela nový plavecký stadión. Velikánská krytá hala, venku padesátimetrový bazén se zelenavou jiskřící vodou, dětské brouzdaliště, volejbalové kurty a hřiště na minigolf. Bez ohledu na časné ráno se už na trávníku, který to všechno spojoval, povalovala těla opalujících se naháčů a z hlavní budovy vyřvával reproduktor nejnovější šlágry.

Ne, sem rozhodně ne.

Pokračoval jsem dál, k starým, důvěrně známým místům, kde nehulákal big beat, nýbrž šuměl jez. Neměl jsem to dělat, čertvíjak by se všechno vyvíjelo dál, kdybych se spokojil s předehřívaným chlorovaným bazénem, moderně zařízenou restaurací a sprchami s teplou vodou.

Kdysi tak slavná karlovská plovárna vypadala ponuře. Rozpadávající se staré dřevěné kabiny, stánky s občerstvením zabedněné okenicemi, v místě, kde se na hladině řeky houpával plovárenský vor, jen dvě opuštěné rybářské pramičky.

Divoká kachna plující po řece si mě chvilku prohlížela, ale pak znechuceně zamířila ke splavu.

Roztáhl jsem osušku na kousku nekosené trávy, svlékl se do plavek a lehl si na záda. Kolem bzučely včely, zdálky voněla řeka a na kýčovitě modré obloze zvolna pluly drobné mraky, jejichž obrysy připomínaly ustavičně se měnící pohádková zvířata.

Po půlhodině jsem si připadal dostatečně prohřátý na to, abych se šel vykoupat. Otava byla tady, nad jezem, poměrně široká, písčité dno se jen zvolna svažovalo do chladné hloubky. Zastavil jsem se, když mě voda šimrala v polovině lýtek, najednou jsem už po koupeli tolik netoužil. Nad hladinou se honily vlaštovky, od protějšího břehu se odpoutala loďka. Dívka v pestrých letních šatech a s širokým slaměným kloboukem na hlavě se chvilku nechala unášet proudem a potom zvolna veslovala směrem k ostrohu, kde kdysi stával klasický vodní mlýn. Celý ten obrázek vypadal jako malby impresionistů, prohřátý vzduch se tetelil nad řekou, vlčí máky kvetoucí mezi kameny navigace se podobaly drobounkým rudým kaňkám.

Dívka nespěchala, zdálo se, že na někoho nebo na něco čeká. Uprostřed proudu klidně pustila vesla a naklonila se nad řeku. Měl jsem dojem, že se v ní prohlíží jako v zrcadle, s dojemnou marnivostí dávných pradlenek.

Vlaštovky na sebe skřípavě pokřikovaly, dole pod jezem duněl vlak na železničním mostě. Nic víc jsem neslyšel. Dívka strčila ruce do vody, snad aby zčeřila svůj vlastní obrázek, pak se překulila s jakousi zvláštní medvídkovskou neobratností, spadla do Otavy a zmizela pod hladinou. Jen ten široký slaměný klobouk plul směrem k jezu.

Čekal jsem, že se vzápětí vynoří zmáčená prskající hlava, ale nedělo se nic, deset, patnáct, dvacet vteřin. Jen na chviličku, na nepatrný okamžik, se objevila dívčí ruka.

Jsem ve věku, kdy zásadně nelezu do řeky bez osmělování, ale tentokrát jsem byl najednou v proudu a krauloval k opuštěné loďce výrazně rychlejším tempem, než bych kdy tušil, že ještě dokážu vyvinout. Chomáč světlých vlasů připomínal trs plovoucí trávy. Zabořil jsem do něj prsty a vytáhl dívčí tvář nad hladinu. Nemělo smysl plavat ke břehu, jez byl odtud pár metrů, zachytil jsem se na jeho hraně, postavil se, voda sahala sotva po kotníky. Popadl jsem bezvládné tělo, udělal několik nejistých opatrných kroků a dosoukal se k velkému kamennému pilíři splavu. Skupinka docela malých kluků na mě s úžasem koukala vyvalenýma očima.

„Sežeňte doktora,“ houkl jsem. Rozprchli se jako hejno vrabců, pověřených nečekaně důležitým úkolem.

Začal jsem neznámému děvčeti dávat umělé dýchání. Dosud jsem v celé záležitosti neviděl žádný velký problém. Jak dlouho mohla být pod vodou? Sotva minutu, nanejvýš dvě, za takovou chvilku se člověk neutopí.

Nádech výdech, nádech výdech…

Dívka byla stále stejně nehybná a mne se začala zmocňovat nervozita.

Nádech výdech, nádech, výdech…

Vyndal jsem ruku, která podpírala blonďatou hlavu a k naprostému zděšení zjistil, že je rudá od krve. Na levé straně krku byla nevelká krvácející dírka.

Příliš dlouho jsem měl co dělat se zbraněmi všeho druhu, abych nepoznal smrtící otvor po střele.

„Jméno?“

„Adresa?“

„Zaměstnání?“

Otázky zněly ostrým neosobním tónem. Nahoře na navigaci stál žlutobílý vůz Bezpečnosti a za jeho pootevřenými dveřmi chraplala krátkovlnná vysílačka.

„Co jste tu hledal?“

„Šel jsem se vykoupat.“

„Sem?“ Hlas byl plný těžko skrývané nedůvěry. Proč, sakra, do řeky, která je ještě pořádně studená, když máme tak krásný plavecký stadión? Zakrvácený chlap nad tělem zabité dívky. Bezpochyby jsem byl v tu chvíli podezřelý číslo jedna.

„Co vůbec děláte v Karlově?“

Snažil jsem se vyložit, že jsem přijel za kouskem vzpomínek z dávno minulých časů, ale říkal jsem to asi dost zmateně, a nadpraporčík se zápisníkem v ruce se čím dál víc mračil. Lékař, který se před několika minutami přiřítil v sanitce, teď všechno pozoroval se založenýma rukama. On už, bohužel, nic na práci neměl.

„Tu – ženu – znáte?“

„Ne,“ řekl jsem. Ze služební volhy vstal od vysílačky další muž v uniformě.

„Výjezd kriminálky tu bude za chvilku. A tohohle,“ kývl hlavou ke mně, „máme odvízt na správu…“

Nadpraporčík sklapl blok a usadil mě do vozu. Zahlédl jsem příjezd kriminalistů, sehnutá záda nad dívkou, kterou jsem vytáhl z řeky, německého ovčáka, jenž na dlouhém vodítku zřejmě docela zbytečně očichával břeh.

Pak motor naskočil a rozjeli jsme se.

„Mám tomu rozumět tak, že jsem zadržen?“

Nadpraporčík pokrčil rameny. „To vám vysvětlí vyšetřovatel.“

Slunce sálalo poledním žárem a v kanceláři okresní správy bylo horko k zalknutí. Čas se vlekl. Užíral jsem se nudou a trochu mě rozčilovalo, že uniformovaným mládencům, kteří mě evidentně hlídali, zřejmě dlouhá chvíle nebyla. Vyplňovali spoustu jakýchsi úředních protokolů a na všechny pokusy o navázání hovoru reagovali s mrazivou stručností.

„Poslyšte, přeci si nemyslíte, že já tu dívku zastřelil? Proč bych to dělal?“

Nic, ticho, žádná odpověď.

„Copak za to můžu, že jsem tam náhodou byl? Já myslel, že se topí. Každý by na mém místě reagoval stejně.“

„Samozřejmě,“ řekl nadpraporčík.

„Tak proč tu musím sedět?“

„Jste důležitý svědek. Musíte mít strpení.“

„Tak se ptejte na to, co potřebujete vědět! Jsem přece k dispozici.“

Trochu jsem se zlobil a asi to na mně bylo znát.

„Musíte počkat na vyšetřovatele.“

„Kdy přijde?“

„Těžko říct…“

„Je jedna hodina,“ řekl jsem drsně. „Mám hlad.“

„Ovšem, promiňte.“

Cinkl telefon a za pár minut byl na stole tác s obloženými chlebíčky a lahví minerálky. Myslel jsem původně, že je to pro všechny, ale když si mí strážci jídla nevšímali, s trucovitou urputností jsem se pustil do hodování. Aspoň lépe ubíhal čas. Pokusil jsem se znovu v duchu rekapitulovat to podivné tragické dopoledne. Prázdné břehy, jen pár malých kluků skotačících u jezu, slaměný klobouk a šplouchající vesla loďky. Taková hezká holka…

„Ona je, teda byla, zdejší?“

Těžké mlčení mužů v uniformách.

„Přece jste ji museli znát, nemám pravdu?“

To už bylo na nadpraporčíka trochu moc. „Koukejte,“ řekl, „my nejsme žádná informační kancelář. Zajistili jsme to místo a počkali na výjezd. Zbytek je jejich práce. Jestli si s váma budou chtít povídat, nebo ne, to se uvidí. My vám k tomu nic víc říct nemůžeme a koneckonců ani nesmíme. Je to jasný?“

Připustil jsem, že ano, a zatnul zuby. Uplynula hodina ticha, potom ještě jedna. Parné poledne se změnilo v podvečer, venku se nebe zatáhlo jako před bouřkou a mírný vítr čechral záclonu v okně. Zlost zmizela a já začínal své strážce chápat. Viděli totéž co já. Surově zmarněný lidský život. A pokud připouštějí možnost, že jsem to všechno způsobil já, není divu, že se na mě neusmívají od ucha k uchu a nesnaží se zahnat mou nudu vyprávěním nejnovějších anekdot.

Na stole zařinčel telefon.

„Ano, rozumím,“ řekl nadpraporčík. Zapnul si knoflíky na blůze, zavrzal opaskem, na němž viselo pouzdro s pistolí.

Otevřely se dveře a do místnosti vstoupil vyšetřovatel. Chlapík, přibližně pětatřicetiletý, byl bez saka a nad uvolněným límečkem košile mu plandala velmi povolená kravata.

Nadpraporčík srazil kufry. „Soudruhu kapitáne.“

„Moment,“ přerušil ho vyšetřovatel a zamířil kostnatým ukazováčkem doprostřed mé hrudi.

„P – p – 1 – k; V – 1 – k!“ přehláskoval a zářivě se přitom usmál. Teprve teď jsem ho poznal. Sloužil kdysi u mě na štábu jako čerstvý absolvent právnické fakulty. O vteřinu později se mi vybavilo jméno.

„Dal jste si na čas, Jiří,“ řekl jsem.

„Promiňte. Ale já neměl tušení, že jste to vy.“ Rozhlédl se po své vlastní kanceláři, jako by ji viděl poprvé. „Měli bychom si popovídat,“ navrhl, „ale radši někde jinde. Tady to vážně vypadá jako na kriminálce.“

Restaurace Na baště byla chloubou města Karlova. V prastarých zdech hradu, tyčícího se nad okolím, byla s velkým architektonickým citem zbudována útulná reprezentační vinárna. Vyhlášená kuchyně, velmi dobře zásobený sklep, solidní obsluha a k tomu nijak přemrštěné ceny, to všechno činilo z podniku místo, které je příjemné čas od času navštívit.

Seděli jsme u dvou goticky vyhlížejících oken, pod kterými leželo město. Světla pouličních luceren, nesčetná zářící okna, náměstí v nažloutlém přísvitu sodíkových výbojek. Mraky, stahující se už od odpoledne, zakryly hvězdy a kdesi v dálce temně hřmělo.

„Tak povídejte, co jste dělal celou tu dobu,“ začal Jiří Šebek, kterého jsem si pamatoval jako mládenečka s absolventskými kolejničkami na ramenou, jenž se snaží vysvětlit nepříliš bystrým poddůstojníkům složité právnické důsledky vyplývající z doslovné aplikace předpisů zvaných Zákl 1 a Zákl 2. Vida, a teď je to vyšetřovatel.

„Vytahoval jsem zastřelené dívky z vody,“ řekl jsem. „To je takový můj koníček. Když se mi to jednou dvakrát za sezónu nepovede, cítím se nesvůj.“

„Dobře,“ připustil bez úsměvu, „tak teda k věci.“ Vytáhl z aktovky svazek dokonale ořezaných tužek a blok nepříliš obvyklého formátu. „Povídejte,“ vyzval. „Zejtra to necháme překlepnout a pak už to můžete jen podepsat.“

Začal jsem ránem, sluníčkem nakukujícím do oken a cestou na starou zrušenou plovárnu. Tužka lehce a téměř bez námahy klouzala po papíru a zanechávala za sebou tajuplné klikyháky. Poprvé v životě jsem viděl někoho stenografovat.

„Kde jste se to naučil?“

„Táta mě do toho nutil. Když jsem byl ještě malej kluk. Tenkrát jsem těsnopis nenáviděl, ale dneska musím uznat, že je to pořád mnohem praktičtější než záznam na magnetofonu…“

Číšník přinesl na stůl dva dozlatova vypečené pstruhy a já si chvilku připadal jak pokusný Pavlovův pes. Při jídle se nemluví, zvlášť konzumujeme-li ryby. Pokračovali jsme teprve, když prázdné talíře zmizely ze stolu a za starobylými okny začínalo pršet.

Vyprávěl jsem o líně plující loďce a děvčeti v klobouku, o vlčích mácích mezi nábřežními kameny.

„Výstřel jste neslyšel?“

„Rozhodně ne.“

Zadíval se na mě trochu pochybovačně, což mě urazilo.

„Nepatřím k bigbeatové generaci,“ prohlásil jsem, „a sluch mi ještě trochu slouží.“

„Dobře, dobře,“ řekl a zdálo se, že o něčem přemýšlí.

„Je to snad tak důležité?“

„Vlastně ano. Podle předběžné balistické expertizy bylo to děvče zabito střelou ráže 5.6, vypálenou z lovecké kulovnice typu Hornet. To je taková osvědčená, standardní, ale poměrně už málo užívaná zbraň. Takže pro začátek máme dvě vyšetřovací verze. Buď běželo o dokonale nešťastnou náhodu – přibližně dvacet metrů od řeky už začíná les, mírný kopec se zase svažuje do údolí, a dejme tomu, že tam za tím svahem nějaký neopatrný myslivec vystřelil na srnečka. Minul se, střela zásluhou balistické křivky obkreslila celý vrch a místo, aby neškodně pleskla do vody, stačila ještě zabít to děvče.“

Chtěl jsem cosi namítnout, ale Šebek mě nepustil ke slovu.

„Nebo,“ pokračoval, „někdo, kdo věděl, že se bude vozit na lodičce, si na tu holku počkal a chladnokrevně ji zabil. Jenže pak jste měl ten výstřel slyšet.“

Pokrčil jsem rameny na znamení, že nemohu sloužit.

„Ledaže,“ přemýšlel Šebek, „ledaže by byl na tý flintě tlumič.“

Venku se rozpoutala parádní letní bouřka, číšník přicupital zavřít okna. „Policejní zákaz opouštění hospod,“ hlásal vesele, „co si ještě dáte, vážení?“

Požádal jsem o novou sedmičku bílého zámeckého. Šebek si zatím do stenografického bloku kreslil panáčky.

„Třeba,“ navrhl jsem, „by se ta vzdálenost dala odhadnout z razance střely…“

„Tak to už jsem s balistikama taky probíral. Potíž je v tom, že ten Hornet může být pořádně stará zbraň. S nedoléhajícím uzávěrem, vykloktanou hlavní a tak dál. Pak mohlo být vystřeleno docela zblízka a kinetická energie střely nebyla o nic větší, než kdyby se udržovanou a zachovalou puškou vypálilo z kilometrové vzdálenosti.“

Kdysi, před lety, býval tenhle mládeneček možná velice dobrý právník, ale jeho teoretické znalosti ze střelecké přípravy byly katastrofální. Vida, jak se časy mění.

Venku teď panovalo boží dopuštění, větrem hnaný liják bušil do okenních skel, zdálo se, že číšník měl pravdu, že si v téhle celkem příjemné restauraci posedíme ještě dlouho.

„A co ta dívka?“

„Marie Dobalová,“ spustil Šebek, „sedmadvacet let. Narodila se kousek odtud, ve Lhotě. Dlouho bezproblémová holka. Základní škola, karlovský gymnázium, maturita. Potom se přihlásila do Prahy na matematicko-fyzikální fakultu, byla přijata, a tak následujících pět let sem dojížděla jenom na prázdniny.“

S jistou úctou jsem si uvědomil, že během té doby, kdy jsem se užíral nudou a čekáním, na okresní správě SNB vyšetřovací tým nezahálel. Ohledání místa činu, předběžné balistické expertizy, curriculum vitae nešťastného děvčete.

„Zprávy z té vysoké školy,“ pokračoval Šebek, „také nenabízejí žádný záchytný bod. Tichá, slušná studentka, její diplomová práce se zabývala jakýmisi strnulými grafy, nemám nejmenší tušení, co to je, ale prý tam Dobalová projevila velmi nevšední přístup k řešení zadaného problému a celkově byla ta diplomka hodnocena jako druhá nejlepší z celého ročníku…“

Číšník, který se tichounce zjevil u našeho stolu, dolil prázdné skleničky, se zřejmým uspokojením se přesvědčil, že za gotickými okny dosud prší a zase zmizel.

„Po absolvování fakulty se vrátila sem, aby na stejném gymnáziu, kam kdysi docházela jako žačka, matematiku učila. Až potud bylo všechno normální jak z čítanky. Jenže pak začala tichá voda podemílat břehy.“

„Ale,“ poznamenal jsem překvapeně.

„No ona to zas tak velká aféra nebyla, ale tady na maloměstě se všechno pořádně rozmázne. Zkrátka Marie se seznámila s jistým Petrem Holanem, náměstkem ředitele zdejší textilky. Nalezli v sobě zalíbení, jak se říká v dívčích románech, a časem se rozhodli, že se vezmou. Jenže tomu Holanovi je přes padesát a má tři děti. Rambajz z toho byl pochopitelně náramný, schůze ve fabrice, kárné komise a tak dál. Ředitel gymnázia promlouval mladé učitelce do duše a starý Dobal, který se nemohl smířit s tím, že by jeho budoucí zeť měl platit alimenty na tři dítka, jednou vtrhl do Holanovy kanceláře a před očima užaslé sekretářky milého náměstka zfackoval. Jenže nic nepomohlo. Až teprve ten dnešní výstřel.“

Bouřka venku se pomalu vzdalovala, stále tlumenější hřmění se zdálo stejně bezmocné jako rozhořčený a zuřící tatínek. Na tohle se věru hodila slabomyslná věta z kdysi tak oblíbené červené knihovny: Lásce se nedá poroučet.

„Byla těhotná?“ zeptal jsem se.

„Nevím,“ pravil, „to toho chcete trochu moc. Na okrese nemáme soudního doktora. To všechno teprv kraj. Výsledek pitvy budeme znát nejdřív zítra…“

Uvědomil jsem si, že od nešťastné scény nad starým jezem uběhlo necelých deset hodin. Celou tu dobu se aparát kriminálky nezastavil. Snad jen teď tu zdržuji vyšetřovatele otázkami, které nejsou nijak zvlášť duchaplné.

„Zaplatíme!“ řekl jsem a číšník, který proplouval kolem jako duch z němého filmu, vykouzlil černou kasírtašku.

V tu dobu už nepršelo a mezi potrhanými oblaky se na temné obloze tu a tam zableskla hvězda…

Vybírání důchodu má svá pevná pravidla. Člověk se musí předvést osobně, ukázat, že je živ, že není zahrabán ve sklepě a žádný krutý synovec nešidí jeho jménem úřady. Takže jsem balil.

„Kampak?“ zajímal se Pepíček Truhlář.

„Pro penzi,“ řekl jsem. „Pro peníze, které mi umožní zaplatit si tenhle mizerný hotel nejméně na příštích čtrnáct dní.“

Pepíček se rozzářil. „Já už se lek, že odjíždíš nadobro.“

„Kdepak, mě se hned tak nezbavíte…“

„To je dobře,“ řekl Truhlář a zamířil k výčepu, bezpochyby pro fernetstock. Využil jsem té chvilky osamění a utekl jako malý kluk. Měl jsem dost času, a tak jsem šel na nádraží oklikou, podél kopce s výstražnými tabulkami. Vojenský výcvikový prostor.

Stráň rozrytá klikatými obrysy zákopů a cesty vyježděné housenkovými pásy tanků. Těch dnů, měsíců a let. Příhod, osudů a tváří. Voják u pruhované závory mě nepozdravil. Proč taky. Je zatracený rozdíl mezi velitelem útvaru a penzistou.

Vlak přijel naprosto přesně a byl poloprázdný. Usadil jsem se v koutku kupé a otevřel detektivku, rozečtenou už od onoho dopoledne na bývalé karlovské plovárně. Příběh měl správnou gradaci, z nešťastné záměny léků, která původně vypadala na pouhopouhou náhodu, se vyklubala lstivá a promyšlená vražda, detektiv se pohyboval mezi spoustou podezřelých s prozíravostí předměstské věštkyně. Tak už to v knížkách chodí. V životě, mám dojem, to bývá spíš obráceně. Věci vypadající zpočátku záhadně se časem vysvětlí nějakým docela jednoduchým a prostým způsobem. Nijak jsem nepochyboval o tom, že balistická expertiza vybere ze zadržených loveckých pušek tu jednu pravou a neopatrný myslivec se zděšením zjistí, že chybná rána uprostřed lesa si přece jen našla svůj cíl… Nemá tedy valného smyslu si zbytečně lámat hlavu. Až se vrátím zpátky do Karlova, bude už případ bezpochyby vyřešen. Pokračoval jsem v četbě a ve chvíli, kdy detektiv pozval všechny zúčastněné do pracovny zesnulého milionáře, aby konečně s chladnokrevnou logikou odhalil vraha, vjížděl vlak do haly Hlavního nádraží.

Praha mi připadala hlučná a zakouřená a v duchu jsem se rozhodoval, že vyměním svůj vinohradský byt za nějakou garsonku v Karlově a přestěhuju se natrvalo. Bude-li tedy co měnit. Jestli totiž má milá neteř Tereza už za těch pár dní neudělala z kvartýru kůlničku na dříví. Stoupaje po schodech činžáku jsem podvědomě očekával řev magnetofonu a za dveřmi se svou jmenovkou tlupu vlasatých mládenců, kteří jsou naprosto báječní; až na to, že jim staří lidé nemohou rozumět.

Strčil jsem klíč do zámku a otevřel. Uvnitř bylo ticho. Ukázněně jsem se zul na zápraží a před vstupem do vlastního pokoje pro jistotu zaklepal na dveře.

„Jen pojď,“ ozvala se Tereza. „Nic nemravnýho se tu neděje…“

Pohled, který se mi naskytl, byl neuvěřitelnější než dvouhlavé tele nebo mořská panna na bruslích. Místnost byla vzorně uklizená a v mém starém koženém křesle seděla neteř a četla si Anatola France.

„Co se to děje?“ zajímal jsem se. „Rozbil se magnetofon? Nebo začaly hrát bigbeatové kapely Janáčka?“

„Ále,“ mávla rukou, „člověk taky občas potřebuje trochu klid.“

O chvíli později jsem se ovšem dozvěděl, že metamorfózu slečny Terezy způsobil jakýsi inteligentní blonďák, který projevil pohoršení nad literární nevzdělaností svých vrstevnic. „Ještě že máš tak slušně zásobenou knihovnu,“ podotkla Tereza uznale.

Děsně inteligentní blonďák mě pochopitelně zajímal, a tak jsem postupně zjistil, že se jmenuje Červinka Jan, studuje druhým rokem techniku a místo na diskotéky chodí na volejbal, neboť je kapitánem vysokoškolského mužstva. A v neděli se s ním neteř chystá na turnaj do Čelákovic.

Poznamenal jsem, že bude určitě hezky a navrhl, že by do té doby mohla nahlédnout do Šklovského Teorie prózy, aby si v přestávkách mezi zápasy měla o čem povídat.

Tereza prohlásila, že si z ní nemám dělat srandu a důstojně odešla do kuchyňky připravovat večeři. Nabízenou pomoc odmítla, a tak jsem se posadil na bíle natřenou židli a pro změnu vyprávěl, co jsem zase zažil já. Vyslechla mě pozorně, a pokud kladla otázky, byly rozumné a mířily k věci. Až na tu poslední.

„A co vlastně měla na sobě?“

Tak něčeho podobného je prosím schopna jenom ženská. Tváří v tvář příběhu o životě a smrti se začne starat o módu.

„Slaměný klobouk a plátěné pestrobarevné letní šaty.“

„S kapsama?“

„Ne, myslím, že bez. Aspoň co jsem si stačil všimnout.“

Tereza scedila špagety a vytáhla z kredence talíře. Rajská omáčka, bublající v hrnci na plotně, příjemně voněla.

„Takže kabelka zůstala v tý loďce.“

„Jak to?“ zeptal jsem se udiveně.

„No kdyby měla na sobě plavky, tak mohla nechat kabelku někde na břehu nebo v převlíkárně, ale takhle ji asi měla s sebou.“

„Myslíš?“

„Jistě. Šminky, kapesník, rtěnka, bez něčeho takovýho se holka neobejde. A taky musí někam strčit peněženku nebo dejme tomu klíče od domu.“

Znovu se mi vybavila scéna toho letního dopoledne. Děvče ležící na betonovém pilíři, hlídkový vůz Bezpečnosti a pramička zachycená na hřebenu jezu. Nebylo tolik vody, aby ji proud dokázal strhnout. Nadstrážmistr se zul, vyhrnul si nohavice a vypravil se pro ni. Vím téměř určitě, že jsem do té lodi koukal a že byla prázdná. Řekl jsem to Tereze.

„To je zvláštní. Ale třeba ses přehlíd. Byla někde pod lavičkou nebo tak. A teď ji má kriminálka.“

„Asi to vypadá umíněně, ale vsadil bych se, že loďka byla prázdná.“

„V tom případě je teda na dně,“ uzavřela neteř debatu.

Večeře byla vynikající, ale já v duchu přemýšlel, jestli taková docela obyčejná holčičí kabelka může být považována za důležitou stopu. Asi těžko. Zrcátko, pudr, černidlo na řasy. Co s tím?

Tereza umyla nádobí a šla stěhovat své věci z mého pokoje do kamrlíku pro služku. Potom se znovu objevila v kuchyni a tónem, jímž se hovoří s neposlušným žákem, vyhrkla otázku:

„Kde je?“

„Kdo?“ zeptal jsem se udiveně.

„No přece ten Šklovskij.“

„V horní polici knihovny na pravé straně.“

„Dík,“ utrousila a zase zmizela. Usoudil jsem, že akcie pana Červinky stále ještě závratně stoupají.

Začouzená Praha zůstala kdesi daleko za posledním vagónem a Karlov voněl domovem.

„Dnes je středa,“ prohlásil Pepíček Truhlář, sotva mě uviděl. Poděkoval jsem za tu nevšední informaci a připomněl, že podobné tvrzení se dá rovněž odvodit z toho, že včera bylo úterý a zítra bude čtvrtek. Chvilku na mě koukal dost nechápavě, ale pak dodal, že šachový klub se stále ještě schází ve středu, teď v létě v zahradní restauraci Na vinici, a pokud neprší, hraje se přímo pod korunami kaštanů. Potěšilo mě to, v mém věku člověk rád nachází věci neměnné a na starých místech.

V hospodě Na vinici se skutečně zastavil čas. Dřevěné pestrobarevné stolky ve stínu mohutných stromů, klasické porcelánové pivní tácky a usměvavý vedoucí pan Hudeček, který mě přivítal jako ztraceného syna a osobně odvedl ke stolům vyhrazeným šachistům. Jistá nedočkavost mě sem dohnala jako prvního, a tak jsem mohl sledovat příchody svých bývalých přátel jako slétávání vlaštovek.

„To je dost,“ řekl Ladislav Machala, vedoucí karlovského skladu s průmyslovým zbožím, tónem tak ledabylým, jako bychom se naposled viděli před čtrnácti dny. Krátce po tom, co se mi skoro úspěšně pokusil rozmačkat klouby na pravičce, se pustil do rozestavování figurek.

c2 – c4

e7 – e6

Postupně se objevovali ostatní. František Poláček, který dřív pracoval na místní poště, Miroslav Sýkora, ten býval něco jako tajemník národního výboru, a Vlastík Pustina, jehož povolání bylo pro chlapa netypické, neboť spolu se svou manželkou mandloval prádlo. Při té poněkud jednotvárné práci si věšel na zeď diagramy šachové úlohy a přemýšlel o nich, což možná způsobilo, že jako hráč byl z celého Karlova bezpečně nejlepší.

„Dobrý den.“

„No to jsou k nám hosti.“

„A cože jste se takovou dobu neukázal?“

„Tak tohle se vážně musí zapít…“

Odpovídal jsem na dobromyslné vítání, zatímco situace na šachovnici zvolna přecházela do ortodoxní Tartakoverovy obrany dámského gambitu.

Jf3 d5; d4 Jf6; Jc3 Se7; Sg5 0-0; e3 h6;…

Podobně se vyvíjela mistrovská partie Fischer-Spasskij v Reykjavíku, až na to, že tam to pan Fischer hrál zřejmě o něco lépe než tentokrát já. Ve střední hře jsem ztratil pěšce, v koncovce figuru a nakonec všechno. Překlopil jsem beznadějně obklíčeného krále a Machala poznamenal, že mi určitě chybí trénink. Měl pochopitelně pravdu.

Pustina vytáhl z aktovky svazek cyklostylovaných záznamů z posledního turnaje a začal každému rozdávat po výtisku.

„Vezmeš si taky?“

„No, jestli nebude chybět…“

Poláček se Sýkorou vytáhl hodiny a zkoušeli si bleskovku. Kdysi, pamatuju, se bleskové partie hrávaly na povel. Bílý táhne teď, černý táhne teď a tak dál s pětivteřinovými intervaly. Kdo se zdržel, automaticky prohrával. Pak se čím dál tím častěji používalo hodin, pět minut pro každého na partii, rozhoduje mat nebo padající praporek.

„Vrátil jste se napořád?“ zajímal se Machala.

„Zatím jen na léto.“

„Škoda,“ řekl. „Hráčů nepřibývá. Spíš naopak…“

Slunce, ukryté za listy kaštanů, se už neodvratně sklánělo k západu, na verandě, zpola zakryté střechou hospody, se začali objevovat muzikanti. To také patřilo ke zdejší tradici. Téměř každé povedené letní odpoledne tu vyhrávala kapela a na dřevěném parketu sesazeném z obdélníkových desek se tančilo.

K stařičkému pianu, které, pokud jsem vzpomínal, už za mých časů hrávalo jen silou vůle, a to sotva na polovinu klapek, přistoupil mladý muž v obnošeném tvídovém saku. Sňal čelní desku i víko klaviatury, z nevelké aktovky vytáhl šroubovák a ladicí klíč a pustil se do práce.

„On to snad chce dát do pořádku,“ poznamenal jsem.

„Už dal,“ řekl Ladislav Machala. „Teď už to jen občas dolaďuje. Má šikovný ruce, prevít.“

„Pardon, proč prevít?“

„Protože kdybych já měl jeho nadání,“ vedoucí skladu mávl rukou. „Prostě je to muzikant od pánaboha a utrácí svůj talent v putykách a barech.“

Jsem možná hudební barbar, mrzí mě to, ale mé praktické znalosti v tomhle nádherném oboru skončily u nepříliš přesného vybrnkání melodie Ovčáci, čtveráci. Snad proto ze mě vypadla ta kacířská věta: „Třeba má za to víc peněz…“

Machala se na mě podíval s výrazem kunsthistorika, jenž právě nachytal hospodyňku roztápějící sporák Rembrandtovým plátnem. Pak suše poznamenal, že prachy nejsou všechno, a změnil téma debaty.

„V neděli jedeme hrát do Tejna. Chcete s námi?“

Řekl jsem, že už si dávno netroufám. Šachové prestižní boje mezi těmito dvěma městy měly svou letitou tradici a o každé výhře či porážce se hovořilo celé týdny.

Machala mě dál nepřemlouval. Snad proto, že mladík v tvídovém saku zasedl ke klaviatuře a se zdánlivou nedbalostí začal hrát. Byla to Gershwinova Rhapsody in blue. Stařičké piano skutečně fungovalo jak na koncertu a můj partner poslouchal s přivřenýma očima. Zahrada už byla téměř zaplněná, parta tatíků s úctyhodnými bříšky si objednávala pivo po celých platech. Jeden z nich vylezl nepříliš pevným krokem na verandu a připlácl na piano bankovku.

„Nech těchhle serepetiček. Dej tam: Už troubějí!“ Pianista změnil melodii uprostřed taktu. Tatíci zacinkali sklenicemi a pustili se do zpěvu.

Mysliveček na posedu

má palouk pěkně z nadhledu

a s prstem svým, na spoušti,

dívá se do houští.

„No, tady to máte,“ triumfoval Machala. „Tohle snad za těch pár stovek měsíčně navíc nestojí.“

Muzikant, o němž se hovořilo, se však tvářil spokojeně. Čas od času do sebe otočil panáka, objednaného některým z hostů a úslužně přineseného panem Hudečkem. Pravidelně lehkým pokývnutím hlavy poděkoval. Pil samozřejmě vodu nebo čaj, tak jak to chodí v podobných situacích, jinak by byl těžce opilý dávno předtím, než se mu sešli ostatní kolegové z kapely.

Zešeřilo se, girlandy žárovek rozvěšených mezi stromy se rozzářily, šachisté pomalu balili nádobíčko.

Střídání stráží. Mládež v texaskách se vrhla na parket, k pianu se připojil saxofon a bicí. Dechovkovou atmosféru vystřídal starý dobrý rokenrol.

„V neděli,“ vzpomněl si Machala na odchodu. „Pojedete?“

Řekl jsem, že jen jako náhradník, a slíbil, že se ještě ozvu. Po čtvrthodině jsem se vypravil domů taky. Jakýsi chlapec u vchodu zahrady mě zinkasoval o desetikorunu, prý na muziku. Koukl jsem se na amatérsky namalovaný plakát, abych věděl, za co to vlastně platím.

„The Angeles“ stálo tam v křiklavých barvách a pod tím nenápadně se skrývající ryze česká jména členů kapely. Piano, pomlčka, Luboš Sláma…

Byl vlahý letní večer, město dýchalo teplem nastřádaným přes den. Dole na náměstí důstojně odbíjely radniční hodiny a nesmírně vysoko na obloze plula poziční světélka proudového letadla.

Když jsem se vrátil do hotelu vyřídil mi Pepíček Truhlář zanechaný vzkaz. Vyšetřovatel Šebek by prý byl velmi rád, kdybych se zítra dopoledne mohl u něj zastavit na okresní správě Sboru národní bezpečnosti…

Jiří Šebek seděl ve své kanceláři a před sebou na stole měl strojopis výpovědi původně stenograficky zaznamenané ve vinárně Na baště.

„Nezlobte se, že vás tím ještě obtěžuju,“ začal a poklepal ukazováčkem na papír, „ale některé detaily bychom si měli probrat podrobněji.“

„Copak?“ zajímal jsem se.

„Verze o nešťastné náhodě,“ vysvětloval, „zatím moc slibně nevypadá. Zkontrolovali jsme všechny lovecké pušky v okolí, ale bezvýsledně. Ten den tu rovněž nebyl žádný myslivecký host z nějakého jiného revíru a pytláky prý, podle tvrzení ředitele polesí, tu nemáme taky…“

„Takže vražda?“

„Podle zprávy soudního lékaře,“ vyhnul se přímé odpovědi, „byla ta dívka ve třetím měsíci těhotenství. Což vzhledem k poněkud podivnému vztahu s ženatým otcem tří dětí může naznačovat spoustu problémů, sporů a nenávistí. Však sám víte, jak to chodí.“

Pravda, v mém věku se už sluší, abych něco o životě věděl, i když jsem se naštěstí dosud nikdy nesetkal s člověkem, který promyšleně a s chladnou hlavou zamorduje někoho jiného. O generaci mladší Jiří Šebek byl v tomto ohledu bezpochyby mnohem zkušenější.

„Zkrátka, zkuste to převyprávět ještě jednou se všemi podrobnostmi a detaily, na které si vzpomenete. Od chvíle, kdy jste si toho děvčete všiml.“

„Na jezu si hráli malí kluci,“ začal jsem, „a šuměla tam voda. Dívka měla na hlavě klobouk, jaký se už moc často nenosí. Tak trochu to připomínalo atmosféru minulého století. Beze spěchu se dostala doprostřed řeky.“

„Kam měla namířeno?“

„Těžko říct. Spíš jsem měl dojem, že nikam, že má prostě schůzku na vodě. Veslovala jen chvílemi, takže v proudu zůstávala přibližně stále na stejném místě. Naklonila se nad hladinu a pak se to stalo. Pramička se pořádně zhoupla, myslel jsem, že se převrhne, taky nabrala spoustu vody. Ale pak se zase srovnala a plavala k jezu. Prázdná.“

„Ještě k tomu výstřelu…“

„Neslyšel jsem ho. Ovšem nedaleko bublal splav. Navíc myslím, že člověk snadno přeslechne zvuk, který prostě nečeká. Střelná rána se do toho idylického obrázku prostě nehodila.“

„Snad máte pravdu,“ připustil kriminalista. „Koneckonců můžeme udělat vyšetřovací pokus.“

Dál jsme slovo za slovem probírali každou vteřinu, každičký zlomek toho nešťastného dne. Ale nic nového se v paměti nevybavilo, žádný postřeh, který by všechno osvětlil, z debaty nevyplynul.

„No, co se dá dělat,“ řekl Šebek, „stejně děkuju.“

Trochu nesměle jsem se zmínil o Terezině teorii s kabelkou.

Vyšetřovatel se usmál. „Pochopitelně,“ řekl, „to nás napadlo taky. Když odcházela z domu, měla s sebou takovou koženou, lovecky vyhlížející tašku, co se nosí přes rameno. Prý něco podobného teď letí, ale já se v módě moc nevyznám-.“

„No a?“ zajímal jsem se.

„Zkoušeli jsme ji vylovit. Pomocí takového hrabla z kotviček a háků, většinou se ho používá na hledání utonulých, jenže pod hladinou jsou zdi starého polorozpadlého náhonu, dno je pořádně členité, a tak jsme neobjevili nic.“

„A potápěči?“

„Jsme okresní správa,“ řekl Šebek a znělo to téměř omluvně. „Poříční oddíl mají teprve na kraji a náhodou zrovna dost vytíženej…“

Za pootevřeným oknem kanceláře řadil náklaďák. Řev těžkého dieselového motoru a syčení pneumatických brzd. Stoosmatřicítka, to člověk za léta pozná už po zvuku.

„Ale vy jste přeci taky sloužil u tankistů,“ namítl jsem tiše.

Chvilku na mě zíral s účastí psychiatra, před nímž hovoří pacient z cesty. Pak se celý rozzářil jako sluníčko a plácl dlaní do stolu.

„Hergot, to je nápad,“ zahlaholil. „Na to jsem taky mohl přijít sám.“ Automaticky hmátl po telefonu, ale zarazil se.

„Poslyšte, já samozřejmě můžu oficiálně požádat o spolupráci, bezpochyby mi každý vyhoví, ale než se to projedná, poteče čas. Nemohl byste to zkusit vy.“

Řekl jsem, že milerád, stejně jsem se na návštěvu útvaru, jemuž jsem před lety velel, už chvíli chystal.

Tváře vojáků v základní službě se mění v pravidelných intervalech, velitelé zůstávají. Svobodník u brány se mračil nevlídně, ale dozorčí, kapitán Vaněk, už byl kamarádství samo. Osobně mě vedl do budovy štábu a cestou se vyptával na všechno, počínaje zdravím a konče počasím. Byl poněkud zklamán, když zjistil, že já, ač Pražák, nemám nejmenší tušení o tom, co zavinilo změny ve vedení fotbalového oddílu Slávie.

Známý dvůr, ošetřovna, jídelna. Ještě teď bych tady třeba za absolutní tmy všude trefil, pro orientaci by klidně stačil zvuk cementové dlažby, prošlapané generacemi vojenských bot, nebo šumění větru, věčně se prohánějícího mezi ubikacemi. Zmocnil se mě trochu opojný, ale taky smutný pocit běžícího času, připadal jsem si jako abiturient na návštěvě v maturitní třídě, kde sebemenší maličkosti mají půvab vzpomínek. Klika u dveří, prasklina v omítce, stařičký akát zastiňující okna…

Minuli jsme parkoviště roty technického zabezpečení, na němž se leskly vétřiesky, autojeřáby a ótéčka motostřelců. A za tím vším stály pečlivě vyrovnané tanky typu T-55.

Tank bolí – tohle zjištění si každý rekrut na vlastní kůži ověřil už v prvních dnech výcviku. Stísněný prostor vyžaduje mrštnost akrobata a za každou chybičku se platí. Těch modřin, boulí a odřenin. Tisíce nástupů a stopky neúprosně měřící čas, dunění studených motorů, střelby, cvičení, poplachy… A tank bolívá týdny a měsíce, dokud se z nešikovných kluků nestanou velmistři v ovládání toho impozantního ocelového monstra.

Jedním z nejobtížnějších výcvikových prvků je jízda tanků pod vodou. Zprvu se vše zkouší v předem připravených komorách, ale pak jednou přijde den, kdy se jede naostro. Tank se valí po dně řeky takové dva tři metry pod hladinou, dovnitř cáká kalná, olejem zamazaná voda, řidič se jak pilot v absolutní mlze řídí jen podle gyroskopu. Pro jistotu je pochopitelně posádka vybavena dýchacími přístroji a permanentně je k dispozici skupina potápěčů, aby se, v případných havarijních situacích, nikomu opravdu nic nestalo.

Na tohle jsem tedy narážel v kanceláři kriminálky, a proto jsem dnes taky přišel.

„Koukejte,“ řekl kapitán, „tohle tu stojí teprve od loňska.“

Pochválil jsem novou tělocvičnu i bělostné bloky kasárenských ubytoven a vstoupil do dvoupatrové budovy štábu.

Velitel pluku, dříve býval mým zástupcem, mě očekával v rozevřených dveřích kanceláře.

„Předpisy nepředpisy,“ prohlásil poněkud neslužebně, „tohle stojí za koňak.“

Měl jsem příjemný, hřejivý pocit, že lidé přece jen nezapomínají tak rychle, jak se všeobecně soudí.

I ta židle, na kterou jsem se posadil, byla má bývalá; s odřenými okraji opěradla a léty propadlým polstrováním. Jenže já už sem nepatřil. Tohle už nebyl můj pluk, moje starosti, má zodpovědnost.

„Přišel jsi jen tak, nebo něco potřebuješ?“ zeptal se nový velitel.

Neměl jsem náladu na diplomatickou hru se slovíčky.

„Potřebuju, ale jinak bych se objevil stejně.“

„Tak spusť, ať je to odbytý.“

„Chci jednoho nebo dva kluky v neoprénech, s dýchacími přístroji. Tak na hodinku, na dvě.“

„Kam polezou?“

„Do řeky. Nad jez.“

„To není úkol, ale výlet na plovárnu,“ mínil velitel. „Kdy je máš mít k dispozici?“

Řekl jsem, že co nejdřív.

„Za jedenáct minut, stačí?“ ptal se a sahal po telefonním sluchátku.

„Proboha, tak rychle ne. Já neorganizuju bojový poplach. Ale kdyby zítra ráno, dejme tomu v osm, mohli být u splavu, bylo by to ohromný.“

„Budou tam,“ řekl velitel a tím byla oficiální část mé návštěvy skončena. Pak už jsme jen vzpomínali na staré známé, na tisíce historek toho tvrdého vojenského života, k němuž od nepaměti patří také pořádný kousek humoru.

Do hotelu Žlutý pes jsem se vracel až za tmy a dalo mi trochu práce vyhrabat z kapes lísteček s telefonním číslem Jiřího Šebka.

„Není doma,“ odvětil ženský hlas na druhém konci drátu. „Zkuste to ještě na správu.“

Vytočil jsem sto padesát osm, operační důstojník řekl – moment, a po krátkém klapání jsem hovořil s vyšetřovatelem.

Slíbil, že zítra v osm bude u řeky také.

Voda tiše tekla, tajemná, temná a chladná. Vítr lehounce čeřil hladinu, v níž se lesklo ranní slunce v podobě mihotavých hravých prasátek.

Vojenský UAZ přijel přesně, části tmavých neoprénových obleků byly rozházeny po trávníku jak kůže stažená z vodníků, zabafal kompresor a gumový nafukovací člun rostl před očima.

„Tak co budeme hledat a kde?“

Vyšetřovatel řekl, že dámskou kabelku a vymezil prostor od místa, kde se loďka převrhla, až k hradbě jezu.

„Jasný,“ řekl teď už kompletně oblečený žabí muž, člun odrazil od břehu a zamířil doprostřed řeky.

Žbluňk, Žbluňk… ozvalo se v podobné tónině jak Vltava pod vyšehradskou skalou.

Temné ploutve se co chvíli zatřepotaly ve vzduchu a vějíře prskajících bublinek demonstrovaly pravidelný potápěčský dech.

Jiří Šebek vytáhl krabičku spart a nabídl mi. Nevzal jsem si, poslední cigaretu jsem vykouřil tak před deseti lety, shodou okolností také v tomhle městě. V Karlově. Dým opojně zavoněl a já si uvědomil, že jsem dosud neztratil na doušek nikotinu chuť.

Vzduchové bublinky signalizovaly směr pátrání, kluci, které jsem před nedávnem posílal pro pomoc, na to všechno koukali s pochopitelným zájmem. Pak se ten nejtroufalejší z nich vydal línou chůzí k nám.

„Co to hledáte?“

Vyšetřovatel ho změřil přísným pohledem, chviličku jsem měl dojem, že mu vyčte chybějící pozdrav, ale potom spolkl poznámku o slušném chování a odpověděl celkem podle pravdy.

„Takovou utopenou tašku.“

„Tak to na to dete blbě!“

„Proč?“ zeptal jsem se.

Kluk se vyhnul odpovědi. „No, kdybyste mi pučil brejle.“

„Počkej,“ řekl vyšetřovatel, „to nám musíš vysvětlit.“

„A vy mi je pak stejně nepučíte,“ řekl zklamaně kluk. „Ale co. Támhle,“ ukázal na kamenný pilíř na pravé straně jezu, „je pod vodou železná mříž starýho náhonu. Na ní se všecko zachytává. Nedávno sem tam našel dokonce ztracenou třpytku. Držela za háček. Pan Kalenda mě dal pak bůra…“

Uprostřed řeky se nad hladinou objevila hlava potápěče a Jiří Šebek zapískal na prsty tak ostře, že si tím vysloužil uznalý pohled střapatého kluka.

Žabí muž líně doplaval ke břehu a vyplivl náustek dýchacího přístroje.

„Co je?“

„Zkuste to támhle, u pilíře. Je tam prej nějaká mříž.“

Potápěč pokrčil rameny a zmizel pod hladinou. O pět minut později vytáhl z vody koženou dámskou tašku, jaká se nosívá přes rameno.

Hotovo, konec představení. Vojáci bedlivě balili své nádobíčko a náš malý pomocník je sledoval pochmurným pohledem.

Vyšetřovatel vzal do ruky oválné potápěčské brýle. „Co to stojí?“ zajímal se.

„Tak čtyři pětky,“ odtušil žabí muž přestrojený do uniformy svobodníka. Šebek šáhl do náprsní tašky a vytáhl padesátikorunu.

„Dokázal byste to s erárem nějak vyřídit?“

„Snadno, koupím je zejtra v obchoďáku.“

„Tak tumáš, kamaráde, za tu dobrou radu.“

Kluk evidentně nevěřil svým očím.

„Jsou vážně moje?“

Svobodník zaštrachal v hromadě vybavení a vytáhl ještě zahnutou trubici z umělé hmoty zvanou šnorchl.

„Tohle je v ceně,“ řekl. „A až to budeš zkoušet, buď opatrnej. To totiž musí bejt každej správnej potápěč.“

Na vlastní uši jsem slyšel, jak ten chlapec vyhrkl slovíčko děkuju a pak už pádil zpátky ke svým kamarádům, aby si to snad někdo z nás s tím darem přece jen nerozmyslel.

Nahlédnutím, byť zatím letmým, do opravdické detektivní kuchyně jsem začínal zjišťovat, že asi nejpozoruhodnější vlastností kriminalistů je trpělivost.

První, co napadlo mě, bylo tu promáčenou koženou tašku otevřít. Šebek byl zřejmě proti podobnému pokušení naprosto imunní. Opatrně, jako nález z Pompejí, který se může každou chvilku rozpadnout na prach, zasunul kabelku do velikého igelitového pytle a uložil do služebního vozu. Překypoval jsem zvědavostí jako Papinův hrnec, a proto jsem, ač nepozván, nasedl do auta také.

„Na správu,“ řekl vyšetřovatel a bouchl dvířky. Zdálo se, že proti mé přítomnosti nemá žádné vážné námitky.

Ve třetím patře okresní správy, ve veliké místnosti zařízené tak trochu jako chemická laboratoř, přistoupil k naší kořisti muž v bílém plášti. Strohým hlasem exaktně založeného člověka začal diktovat sekretářce.

„Kožená dámská kabelka s řemenovým uzávěrem, zapnutým na třetí dírku zdola.“

Psací stroj se rozklepal, zatímco technik či laborant otevřel tašku a pokračoval v prohlídce.

„Uvnitř vodou značně poškozený občanský průkaz na jméno Marie Dobalová, narozená prvního ledna 1959 ve Lhotě.“

Sekretářka nezúčastněně přehrávala věty na strojových klávesách a já byl napjat k prasknutí.

„Zaklapovací dámská peněženka a v ní pět desetikorun poměrně opotřebovaných – nechte si tam prosím místo na čísla bankovek – dvě kovové pětikoruny, šest padesátihaléřů, dva desetníky a…“

Muž v bílém plášti se na okamžik zarazil, ale pak pokračoval stejně nevzrušeně a bez viditelného zájmu jako předtím – „a středně velká, pravděpodobně zlatá mince s vyraženým portrétem Františka Josefa Prvního a s letopočtem.“

Zdálo se mi, že se všechno táhne děsně pomalu, i když jsem si v duchu nadával bláznů, bylo přece nesmírně nepravděpodobné, že se zrovna v této kabelce nalezne stopa, která by přehodila kormidlo vyšetřování.

„Rtěnka značky Dior, kulaté zrcátko o průměru pěti centimetrů.“ Tak tohle prosím věděla i moje devatenáctiletá neteř Tereza, pro to jsme nemuseli alarmovat vojenské potápěče a vyšetřovatel mohl klidně ušetřit padesát korun. Napadlo mě, že bych mu měl ty peníze vrátit. Vždyť to byl ostatně můj nápad…

„Zcela vodou rozmáčený balíček bílých papírových kapesníků a obálka, otevřená obálka, adresovaná Marii Dobalové, Petrovice šestnáct, poštovní směrovací číslo.“

Všiml jsem si, že Jiří Šebek zpozorněl. Technik vytáhl z obálky list tuhého papíru a chvilku hovořil o typu písma psacího stroje a počtu úderů na jednu řádku. Teprve potom přediktoval text. „Maruško, přijď prosím určitě, ale docela určitě dopoledne ke starému mlýnu. Je to strašně důležité, a jestli nemáš volno, přehoď si hodiny. Moc tě prosím. Jedna z rybářských loděk, co jsou pod olšemi, bude odemknutá. Počkej na mě na vodě přibližně v půl jedenácté. Kdybych se nebál patetických frází, řekl bych, že je to otázka života a smrti. Petr.“

Technik pokračoval dál ve výčtu sponek, knoflíků a spínacích špendlíků. Je to téměř neuvěřitelné, co se do nevelké dámské kabelky vejde, ale mně bylo jasné, že případ je vyřízený. Petr! Lidé, kteří se znají, se nemusí podepisovat celým jménem. Petr Holan, tak se jmenoval podivný milenec učitelky Marie, otec tří dětí…

Pocítil jsem téměř zklamání, že je všechno tak jednoduché, a když jsme se vrátili do kanceláře vyšetřovatele, dal jsem to najevo.

„Vyřízený případ, co?“

„Prosím?“ zeptal se Šebek.

„No,“ řekl jsem, „mám dojem, že teď už je to celkem jednoduché.“

Chvilku si mě prohlížel, pak vycvrnkl z krabičky cigaretu a připálil ji velkým stolním zapalovačem.

„Nesmysl,“ odtušil. „Petr Holan je možná neseriózní tatík, holkař a bůhvíco ještě, ale rozhodně ne idiot. A člověka, který by zastřelil dívku, přestože ví, že jí předtím poslal takovouhle navštívenku, by každý soud osvobodil pro absolutní debilitu.“

Pod listy kaštanů byl příjemný chládek.

1: d4 d5

2: c4 d x c4

3: Jg1 – f3…

Vlastík Pustina se na malou chvilku zamyslel a pak postoupil věžovým pěšcem na pole a6.

4: e3 Sg4

Zatím všechno pokračovalo po vyšlapaných pěšinkách ověřené teorie. Takhle rozehrával partie už Aljechin. Hráli jsme cvičně, bez hodin, s prakticky neomezenou dobou na přemýšlení. Pan Hudeček postavil na okraj stolu dvě piva a vzdálil se tiše a plavně jako duch.

Sf1 x c4 e7 – e6

Ddl – b3

Dumal jsem o tom, zda skutečně jistá dávka vrozené inteligence zbavuje záletného Petra Holana podezření. Nebyl jsem si tak jist. Pochopitelně, vyšetřovatel měl pravdu, že jen idiot by svou oběť na místo vraždy pozval oficiálním dopisem, který se dříve či později musí najít. Jenže, co když pan Holan právě na takovou úvahu vsadil? Jednou, vzpomínám, probíhalo v Polsku spojenecké taktické cvičení, po jehož skončení jsme v Katovicích čekali na závěrečné hodnocení a výsledky. Z horečného chvatu předcházejících dnů byla najednou náramná spousta volného času, který nebylo čím zaplnit. – Hraje pán šachy? zajímal se jeden polský důstojník, a když jsem přisvědčil, se starosvětskou obřadností, připomínající způsoby Gutha Jarkovského, mě vyzval na partii. S velikou chutí jsem usedl k šachovnici, ale vzápětí následovalo zklamání. Ten Polák hrál pravděpodobně poprvé v životě. Absolutní neznalost zásad otevření, zbytečné a neúčelné tahy, zkrátka amatér k pohledání. Slušnost zakazovala, abych se zvedl od stolu hned, a tak jsem se rozhodl, že jednou dvakrát drtivě zvítězím, a pak si budeme povídat o něčem jiném. Hrál jsem rychle, bez valného soustředění a přibližně po dvacátém tahu jsem s překvapením zjistil, že má situace zdaleka není tak růžová, jak by vlastně být měla. Naopak. Během následující půlhodinky neudělal můj partner ani jednu chybu, a já prohrál. Neuspěl jsem ani potřetí, ač jsem se od začátku velmi soustředil. To bylo celé. Soupeř poděkoval za hru a dal mi svou navštívenku s tím, že budu kdykoliv v jeho varšavském bytě vítán. Zalitoval jsem, že nemám podobnou předtištěnou kartičku, a napsal své jméno a adresu na složený papírový ubrousek. Očekával jsem samozřejmě, že ho důstojník okamžitě ztratí, a tak mě dost překvapilo, když po několika měsících přišla do Karlova pečlivě zabalená kniha se srdečným věnováním. Autor – ze záložky jsem se dozvěděl, že je to polský šachový velmistr – vzpomínal na příjemné chvíle společně strávené v Katovicích. Ta knížka se jmenovala „Psychologie moderního šachu“…

28: Vg2-g4 Dh4-h5

Následovala výměna dam a Pustina mi nabídl remízu. S nejlepším hráčem karlovského klubu to byl celkem slušný úspěch, a tak jsem okamžitě přijal.

Takže, uvažoval jsem, jestli je Holan psycholog moderní vraždy, nevypovídá ten dopis v rozmáčené kabelce vlastně o ničem. Mohl ho poslat on, aby na základě kalkulace s reakcí vyšetřovatele od sebe podezření odvrátil; zrovna tak, jako si jeho jméno mohl vypůjčit kdokoliv jiný. O skandálním vztahu mladé učitelky s náměstkem místního podniku věděl v Karlově kdekdo. Zahradní restaurace s blížícím se podvečerem ožívala. Pianista přišel z celé kapely zase první a ohnutým klíčem znovu dolaďoval struny.

„Komediant,“ řekl poštovní úředník Poláček. „Tohle dělá jen proto, aby vypadal důležitě.“

„Mýlíte se,“ oponoval Machala. „On má absolutní hudební sluch.“

„Nesmysl.“

„Vážně, můžete si to vyzkoušet.“

Pan Poláček se pomalu dostával do svého živlu. „Tak jo,“ souhlasil, „ale vsadíme se, jo?“

Muzikant u piana netušil, že se v šachistickém koutě náhrady hovoří o něm, a klidně a nevzrušeně brnkal na jednotlivé klapky a potom, když byl spokojen, vrátil dřevěnou čelní stěnu nástroje na místo.

„Vo láhev červenýho, platí?“

Machala rozhodně nebyl přítelem hospodských sázek, ale snaha dokázat, že klavírista, kterého obdivuje, rozhodně není typ obyčejného podprůměrného barového muzikanta, zvítězila.

„Platí,“ řekl a šel na verandu sjednat podmínky zkoušky. Byl jsem zvědav, co se bude dít. Pianista chvilku pokyvoval hlavou, pak pokrčil rameny, zdálo se, že souhlasí. Spor se rozšířil, zrušil většinou respektovaný kastovní rozdíl mezi šachisty a ostatními návštěvníky restaurace. Hudebník Luboš Sláma se ocitl v situaci dostihového koně, nanějž-či proti němuž – se uzavírají sázky bez ohledu na to, zda sázející mají vůbec tušení, o co běží.

„Můžete stisknout deset kláves najednou,“ vysvětloval vedoucí skladu. „A jestli je vyjmenuje všechny správně, prohrál jste.“

„No jo, ale jak poznám, jestli nekecá?“

Machala se zarazil a šel se ještě poradit na verandu.

„Dobře,“ řekl po návratu, „nebude se hovořit o tónech a stupnicích, ale o tom, jak je která klapka v pořadí. Třetí, osmá, devátá bílá. Totéž u půltónů.“

„Ale,“ namítl Poláček, „co když se bude dívat?“

„Nebude. Bude sedět zády k vám, a trváte-li na tom, můžete mu zavázat oči.“

„No nejsme malí kluci. Já jen, aby se hrálo poctivě…“

Zahrada zpozorněla, sázka vzbudila zájem věru široký. Luboš Sláma – piano a tenorsaxofon, jak sliboval plakát, se jemně ukláněl do všech světových stran, několika přítomným ženám posílal vzduchem hubičky. Evidentně si dělal z celého pokusu legraci, což poštmistra Poláčka zlobilo.

„Tak ať to máme odbytý,“ snažil se popohnat spád věcí, „dyť tu děláme šašky jako v cirkuse.“

Sláma se usadil zády ke klaviatuře a sám, s dokonalým smyslem pro zvýšení efektu, si zavázal oči bílým šátkem.

„To nemuselo bejt,“ bručel Poláček.

Hostinský Hudeček, který právě vyšel z výčepu s tácem napěněných půllitrů, strnul v úžasu.

„Chcete hrát na slepou bábu?“ zajímal se nevěřícně.

Vysvětlili mu, co se děje, a když dozněl cinkot sklenic a utichl motor kolemjdoucího automobilu, udeřil poštovní úředník do kláves. Ozval se nepříjemný kakofonický zvuk, z kterého bolely uši i mě.

„Levá ruka,“ pravil Sláma klidně, „osmá, desátá a dvanáctá a šestnáctá bílá, z trojice půltónů nad nima ten prostřední.“

Poláček zíral na své tlapy dosud položené na klaviatuře a kroutil hlavou.

„Pravá ruka, ta je o dvě oktávy vejš. A tam jste mě chtěl, pane, trochu ošidit. Palcem jste zmáčkl klapky dvě, nemám pravdu? Počítaje od céčka je to čtvrtá a pátá a hned ten půltón nad nima.“

František Poláček zaklapl víko piana, řekl, že to stačí, a poprosil pana Hudečka o láhev červeného. Ne bez obdivu poznamenal, že Slámův talent je vskutku zvláštní.

„Ale,“ řekl muzikant nedbale, „takovej, a vlastně mnohem lepší sluch má každej pes.“

Vrátili jsme se ke svým šachovnicím, žárovky zavěšené mezi stromy už zase svítily, debatovalo se o nekonečném remízovém duelu Karpova s Kasparovem. Potom, to už byla skoro úplná tma, si Ladislav Machala položil prst na ústa a řekl pst!

Na verandě staré výletní restaurace hrál mládenec jménem Sláma Bugatti step.

V recepci hotelu Žlutý pes byl v přihrádce označené číslem mého pokoje zasunut dopis. Překvapilo mě to. V rámci nevelkého okruhu přátel a známých jsme si zpravidla psaní neposílali a navíc jen málokdo věděl, že trávím letní měsíce v Karlově.

Potěžkal jsem objemnou obálku a podíval se na rub. T. Nováková, stálo tam, vedle mé vlastní pražské adresy. A jéje – Tereza. Cestou do schodů jsem se v duchu snažil odhadnout, proč a o čem mi asi to děvče píše. Napadaly mě samé katastrofy. Promiň, strýčku, ale ten oheň při našem posledním večírku byl vážně nepatrný, skutečnou škodu udělaly teprve oba požární sbory, které do oken nastříkaly strašnou spoustu vody… Nebo – nelekej se, že jsou dveře zapečetěné. Ti mládenci si rozhodně nepíchali heroin, jak mylně soudí pracovníci Bezpečnosti, nýbrž jen kouřili marihuanu, a i to je dost pochybné, neboť účinky se ani zdaleka nepodobaly tomu, o čem se píše v knížkách… A tak dál. Zkrátka muselo se stát něco opravdu vážného, neboť jsem si nedovedl představit, že by se devatenáctiletá holka odhodlala psát dopis jen proto, aby se přeptala na mé zdraví, oznámila, že sama se má dobře a v Praze prší…

Roztrhl jsem obálku a usadil se do křesla pod rozsvícenou stojací lampou. Za otevřeným oknem leželo tiché karlovské náměstí, výbojky žlutě osvětlovaly vlnitá podloubí středověkých domů.

List začínal bez jakéhokoliv oslovení či data.

– Zprvu – ostatně už dlouho před tím – zajímala Raskolnikova jedna otázka: Proč je každý zločin tak snadno odhalen a vypátrán a proč po sobě každý pachatel zanechává tak zřetelné stopy? Poznenáhlu dospěl k velmi různorodým a zajímavým závěrům a podle jeho názoru tkvěl hlavní důvod ne tak ve faktické nemožnosti zločin utajit, jako spíše v samém pachateli; pachatel totiž, a to skoro každý, prožívá v okamžiku zločinu zvláštní krizi vůle a úsudku, které vystřídá dětská, mimořádná lehkomyslnost, a to právě ve chvíli, kdy je úsudku a obezřetnosti nejvíce třeba…

Vida, vliv děsně inteligentního volejbalisty se dosud nevytratil a bigbeatová neteř začíná dopis citátem z Dostojevského. Klobouk dolů…

Potud klasik – pokračovala Tereza už vlastními slovy – a já můžu za sebe prohlásit, že s ním naprosto souhlasím. Už vidím tvůj úšklebek s kousavou poznámkou, že slyšet mě Fjodor Michajlovič, určitě by si ulehčeně oddechl. Ale mluvme radši právě o těch stopách. Víš, já o tom, co jsi mi vyprávěl o zážitcích v Karlově, dlouho přemýšlela. To nemohla být náhoda. Spíš uvěřím tomu, že se srazí dvě mouchy v hale Hlavního nádraží než že by mohl mít nějaký lovec takovouhle smůlu. Samozřejmě, možné to je, ale strašně nepravděpodobné. A Honza je úplně stejného názoru… Takže protože máme hodně volného času (a co ta brigáda, napadlo mě), zkusili jsme se trochu přeptat, co ta nešťastná Marie Dobalová (vida, neteř si zapamatovala i jméno…) dělala v Praze během studií. Nebylo to tak obtížné, i když jsou prázdniny a většina lidí z kolejí se teď někde po rodných vesnicích cpe máminýma buchtama. Všichni ale ne. Ta tvoje Marie bydlela na Větrníku – to je, jestli to nevíš, nahoře na Petřinách. V severním bloku II-A.

A teď něco, aby ses dostal do obrazu, jak to na těch kolejích chodí. Donedávna jsem to taky nevěděla, promiň, že poučuji. Bloky jsou rozděleny na holčičí a klukovské, kluci bydlí na jihu, není to daleko, krátká procházka okolo romanticky vyhlížejícího hřbitova u kostela sv. Markéty. Mimochodem, té pěšině se říká sexuální stezka.

V jednotlivých budovách se míchají obory. V prvním patře bydlí třeba matematici, nad nimi studenti novinařiny a filozofie, kousek dál sportovci z FTVS. A tady se vytvářejí party.

No a na jednom pokoji celá léta bydlela s naší Marií jakási Božena Bauerová. Honza ji objevil – teď dělá programátorku u počítačů, a celý jeden večer jsme si s ní povídali. První dva ročníky byla Dobalová úplně normální holka, pár kluků se do ní zaláskovalo, ale neúspěšně, a tak chodili na pivo do Obory a s kytarama tam zpívali nostalgický písničky. Ale ve třetím járu se Marie od celé té party dokonale trhla. Přestala se kamarádit s kýmkoliv, vyhýbala se i spolužákům. Byl v tom nějaký chlap, pochopitelně, ale nikdy se s ním nepochlubila, nikdy neukázala ani jeho fotku, nikdy o něm nemluvila. A chovala se čím dál tím podivněji. Z příjemné, veselé holky se stala zadumaná, těžkomyslná ženská, zkoušky, které dřív hravě skládala napoprvé, teď dělala s bídou na druhý či třetí opravák, občas se na koleji neukázala celý týden, a když se vracela, vypadala utahaná a unavená jako po nepřetržitém flámu…

(Musel jsem uznat, že se Tereza pustila do detektivního pátrání skutečně s vervou, i když to pravděpodobně k ničemu nebude. Ačkoliv – ono někdy poznat, jak to v životě chodí, může být pro mladého člověka celkem poučné…)

Trvalo to, pokračoval dopis, celé dva semestry. Pak přišly prázdniny, a když se na podzim vrátila na kolej, byla to zase ta stará usměvavá Marie Dobalová, jak ji všichni znali dřív. A o tom podivném ztraceném roce se zmínila jen jednou, a to ještě tak mimochodem. Bylo to na nějakém večírku, kde si holky povídaly, co kdy dostaly od svých kluků. Jedna náušnice, druhá prstýnek, třetí štěně bernardýna. Dárky vážné i legrační, jak kdy, a Marie do toho přispěla tím, že vytáhla takový zlatý penízek, nejspíš dukát. Šel z ruky do ruky, všichni chtěli znát podrobnosti, ale ona poznamenala jenom, že je to nostalgická památka, která určitě přijde vhod v době, kdy jí začnou padat zuby. Tedy, myslela to jako vtip, že, ale jeden kluk to vzal vážně a začal vysvětlovat, že je to nesmysl, taková mince má prý z numismatického hlediska možná dvacetkrát větší cenu nežli zlato v ní obsažené. Dobalová vzala peníz zpátky a neříkala na to nic…

No poslouchej, strejdo, není to pozoruhodné. Temná tajuplná láska, dar jak od knížete pána a nakonec děvče zavražděné uprostřed nádherného slunného dne? Víš, jak jsi vyprávěl o těch vlčích mácích mezi šutry navigace, často na to myslím a ráda bych si to namalovala. Všechno v takovém zvláštním přísvitu, jak to dělali romantičtí mistři. Možná že se kvůli tomu někdy v Karlově zastavím a budeš mi muset tu starou plovárnu na břehu řeky ukázat. Ale neboj se, do pokoje se ti nenastěhuju. Tak ahoj. A jestli je ve vyšetřování něco nového, mohl bys mi to napsat. Jsem strašně napnutá.

Tereza.

Vrátil jsem hustě popsané papíry zpátky do obálky a přemýšlel o tom, jestli na Tereziných objevech přece jen nemůže něco být.

Hodiny na věži staré radnice odpočítávaly jedenáct, náměstí bylo opuštěné, jen nahoře, na kopci zářila ještě okna vinárny Na baště.

Ne, je to všechno nesmysl. Z lásky nebo žárlivosti se jistě vraždí, ale jen v době, kdy jsou city rozjitřené a vybičované. Ale od té doby, co se Marie zase vrátila do party studentů, utekly už roky. Za tak dlouhou dobu vychladne i nejrozpálenější hlava, don José si najde dobrosrdečnou španělskou maminu a Carmen se může cítit zcela bezpečná.

Pomalu jsem usínal v křesle a tak, jak se sen mísil se skutečností, ocitl jsem se znovu v kriminalistické laboratoři, kde obratné prsty technika vytahovaly ze zmáčené dámské kabelky nevelký zlatý peníz. Mince se zaleskla, upadla na zem a zazvonila docela stejným tónem, jaký vydávají radniční hodiny odbíjející půl.

„Vy jste od Bezpečnosti?“ Řekl jsem, že ne.

„Tak co je vám tedy do toho?“

To byl vážně dost oprávněný dotaz. Co mě vlastně přinutilo jet ty tři autobusové stanice do vesničky Petrovice a bušit na dveře chalupy, kde se přibližně před čtvrtstoletím narodila holčička Marie Dobalová. Do domu smutku… Solidarita s Terezou, která si v Praze prošoupávala podrážky, aby do té tajemné historie vnesla trochu světla? Zvědavost? Snaha alespoň trochu se podílet na odhalení gaunera, který surově zabil hezkou mladou ženskou? Snad od všeho kousek.

„Já totiž vylovil vaši dceru z vody. Snažil jsem se ji zachránit, ale bohužel, bylo už pozdě…“

Přibližně padesátiletá paňmáma si automaticky utřela koutek oka cípem zástěry a pak uhnula z přivřených dveří.

„No… tak pojďte dál.“

Za vraty byl klasický vesnický dvorek s ostrůvky trávy vypálenými sluncem. Na protější straně pod stodolou veliká králíkárna, v místech, kde dřív pravděpodobně bývala halda hnoje, jen čtvercová betonová deska a na ní napůl rozebraná škodovka. Zpod vozu vylezl došeda opálený chlapík a utíral si do velikého hadru ruce zamazané od oleje.

„Kdo je to?“ zajímal se.

„Ale ten pán, co vytáhl naši Mařenku, víš?“

„Měl ji tam radši nechat.“ Drsná věta byla pronesena hlasem nepevným a to jí ulamovalo krutý osten.

Napůl vesnicky, napůl městsky zařízená světnice. Kachlový sporák, ale vedle mycí linka s nerezovým dřezem, lipový doběla vydrhnutý stůl a naproti tomu sektorové skříňky na zdech.

„Chcete kafe?“

Přisvědčil jsem. Bachratý hrníček plný bílé sladké kávy mi připomněl dětství.

„Nemám nejmenší právo na vyptávání,“ začal jsem. „AIe moje neteř je studentka z Prahy. A děvčata na kolejích se vzájemně znají. Vaše dcera prý měla během studií asi rok vážnou známost…“

„No, možný to je,“ připustila paní Dobalová a zase putoval cíp zástěry k oku.

„Jenže ona se nám nesvěřovala,“ ozval se otec. „S ničím. I vo tom gaunerovi sem se musel dozvědět od cizích. Dyť on je, pane, starší než já! Mladýho masíčka se mu zachtělo a klidně si přived holku do maléru. Kdybych to byl věděl tenkrát v tý jeho kanceláři, tak sem ho zmáčk trochu víc a byl by pokoj. Seděl bych sice v lapáku, ale holka mohla bejt živá.“

„Počkejte, přece nemůžete tvrdit, že právě pan Holan…“

„Von, nebo někdo z tý jeho familie. Kdo jinej?“

„Třeba to byla nešťastná náhoda.“

Odmítavě mávl rukou a pak bez pozdravu odešel z místnosti. Nejspíš proto, aby si zase lehl pod stařičký nepojízdný auťák. Paní Dobalová se skláněla nad rozpálenými tály sporáku a dlouhou chvíli mlčela.

„Já vím, že tam v tý Praze někoho měla,“ řekla potom. „To máma vždycky pozná. Byla v tu dobu taková docela jiná, jestli mi rozumíte, taky se líp oblíkala, kolikrát se objevila v něčem, co si určitě nemohla koupit ze stipendia. Vyptávala jsem se, ale Mařenka mlčela jako hrob. Jen párkrát, když si nedávala pozor, zmínila se o někom, kdo se jmenoval Bill. Rozumíte tomu, takový americký jméno. To byla určitě jen přezdívka…“

„Víc o něm nevíte?“

„Ne, víc ne.“

Dopil jsem tu starosvětskou vesnickou kávu a zvedl se.

„Ještě prý – snad od toho Billa – dostala takový penízek. Snad zlatý…“

„Nesvěřovala se mi,“ opakovala matka. „A já se v jejích věcech nikdy nehrabala. Možná že to byla chyba.“

Při odchodu mě nedoprovázela, zůstala stát zády ke mně, s útlými, smutkem schoulenými rameny. Tiše jsem pozdravil, ale neodpověděla mi.

Na dvoře kvokaly slepice a zpod polorozpadlého auta žádné nohy nečouhaly.

Zavřel jsem domovní branku a vydal se k autobusové zastávce. Otevřenými dveřmi hospody jsem zahlédl Dobala právě ve chvíli, kdy do sebe obracel velkou sklenici rumu. Připadal jsem si špatně. Kdo mi dal právo rozjitřovat tu bolestivou ránu v srdcích rodičů? Proč se vlastně pletu do řemesla vyšetřovatelů, kteří nejen své práci rozumějí, ale navíc disponují dokonale fungujícím aparátem Bezpečnosti? Zkrátka, jsem starý pošetilý osel, který strká nos do cizích věcí a ještě do toho zatahuje potřeštěnou devatenáctiletou holku. Je na čase chovat se tak, jak se na důchodce sluší.

Chodit na pravidelné procházky, v šachovém klubu debatovat o počasí a fotbalových výsledcích, občas se připojit k hloučku stařečků vyhřívajících se na náměstí a souhlasit s nimi v tom, že za našich mladých let se zdálo všechno barevnější a hezčí. Možná, napadlo mě, že bych si měl pořídit psa…

Téměř prázdný autobus přijel a spolkl mě syčícími dveřmi. Usedl jsem hned za řidičem a prohlížel si zalesněné hřebeny kopců. Každý pahorek a osamělý strom jsem dobře znal nejen z každodenních pohledů, ale také ze štábních speciálek. Poslepu bych mohl tu krajinu malovat. Tři stupně na severovýchod od vrchu nazývaného Pavák bývalo posádkové cvičiště. Střelnice pro pěchotní zbraně a tanky s vložnými hlavněmi, což – pokud to neznáte – je vlastně docela obyčejná malorážka připevněná nad tankovým kanónem. Zásah na příslušném terči se celkem dokonale shoduje s místem, kam by dopadl granát v případě, že by se střílelo doopravdy… No a právě za tou střelnicí je široká výseč a v ní několik set hektarů vojenských lesů. Z bezpečnostních důvodů je sem vstup po většinu roku zakázán, a tak je tu sběr hub záležitostí jen lesního personálu a pochopitelně vojáků. Bože, těch hřibů! A křemenáčů s oranžovými hlavami. Bedel, klouzků, kozáků a bůhvíčeho ještě. Pamatuju na roky, kdy jsme se na houby už nemohli ani podívat.

Ano, toť také vhodný program pro starého pána. S košíkem courat po lese, rozněžňovat se nad zpěvem ptáčků a sbírat hříbky. Autobus mě vyklopil kousek od náměstí, a protože jsem měl spoustu volného času, zašel jsem si do radničního sklípku na pivo. Číšník cinkl o tácek oroseným půllitrem se smetanově vyhlížející pěnou.

Tak na konec jednoho neúspěšného soukromého detektiva, řekl jsem si v duchu a vypil sklenici skoro naráz. Pivo bylo lahodné a na rozloučení s jednou kariérou se celkem hodilo.

Zaplatil jsem a vyrazil ke svému hotelu.

Louis Armstrong zpíval z obehrané desky smutné blues

All the day the phone ring,

but iťs not for me,

At last good tidings fill our

hearts with glee…

Měl jsem pocit, že tahle píseň mohla být docela klidně taky o mně.

Oblečený jsem se natáhl na postel a zkoušel usnout. Nešlo to. Nikdy jsem si nezvykl na odpolední spánek. Ani za časů dlouhých cvičení, kdy utahaní vojáci usínali v drncajících transportérech s bradou opřenou o samopal a já byl třeba dvě, někdy i tři noci po sobě vzhůru, nedokázal jsem zamhouřit oči, pokud sluníčko putovalo po obloze. Hypertense, říkával doktor učeně a předepisoval různobarevné tabletky s nejrůznějším harmonogramem užívání, ale můj táta říkával téhle chorobě nespavost, a když se dostával do let, tak stařecká nespavost. Měl pravdu.

Zvuky pozdního letního odpoledne zaznívaly do místnosti otevřeným oknem. Motory aut parkujících před radnicí, pleskání vody v pískovcové barokní kašně, útržky rozhovorů, pokřik dětí. V hotelu šel někdo po schodech, těžkým, unaveným krokem. Zastavil se před mými dveřmi, slyšel jsem jeho dech. Pak se ozvalo zaklepání.

„Dál. Je otevřeno.“

Dveře vrzly a za nimi stál Josef Truhlář a tvářil se starostlivě.

„Přišel ti telegram,“ řekl.

Roztrhl jsem úřední blanket a přečetl pár spěšných slov.

„Okamžitě přijeď. Prosím. Tereza.“

„Něco vážného?“ zajímal se starý recepční.

„Snad ne. Jen jedna příbuzná má jakési problémy. Je ještě moc mladá, a tak bere všechno náramně důležitě…“

Snažil jsem se mluvit vesele, ale po pravdě řečeno mě ten telegram trochu postrašil. Nezdálo se mi, že by Tereza patřila k lidem vyvolávajícím paniku kvůli přepálené pojistce nebo nezaplacenému telefonnímu účtu. A tón textu se mi při vší stručnosti zdál velmi naléhavý.

„Takže zase do metropole?“

„Ano. Na skok. Rád bych to měl brzo odbytý…“

Pepíček pokrčil rameny.

„Aspoň že tak. Já už si nějak zvykl, že náhlý zprávy nic dobrýho nepřinášej…“

Rychlík odjížděl v sedmnáct patnáct, stačil jsem ještě sníst párek v nádražní restauraci. Když jsem vystupoval na Hlavním nádraží, byl příjemný letní večer. Odpolední dopravní špička už dávno utichla, výklady obchodů svítily do šera.

Na Vinohrady jsem došel pěšky a ve svém mládeneckém bytě našel Terezu, tu holku, kterou jsem si nedovedl představit jinak než s širokánským úsměvem na rtech, ubrečenou a zhroucenou. Připomínala bouřkou rozlámaného papírového draka.

„Co se stalo? Volejbalista tě pustil k vodě?“

Podívala se na mě a já si všiml černých potůčků na utrápeném obličeji. Současná metoda líčení jaksi nekalkuluje s tak přirozeným lidským projevem, jako je pláč.

„Ne,“ řekla, „nepustil.“

„Tak co se stalo, něco doma…?“

„Ne,“ vzlykla a já měl dojem, že ji unavuje má nechápavost.

„Honzu přepadli. Kvůli mně.“

Měl jsem dojem, že se tragedie zvolna mění ve frašku. Kvůli holkám se kluci prali odjakživa. No bože. Měla by být pyšná, že vzbuzuje tolik zájmu, a ne kňourat jak ztracený králík. Snažil jsem se jí to šetrně sdělit.

Místo očekávaného uklidnění následoval další vodopád zčernalých slz.

Potom se vysmrkala a pronesla větu, která ze mě vyrazila dech.

„Vlastně nešlo o mě. Ale o tu tvoji Marii.“

Uvařil jsem kávu a s potěšením zjistil, že láhev koňaku, ukrytá za skleničkami příborníku, je dosud nenačatá. Nalil jsem Tereze chlapskou dávku a chvilku čekal, až kořalka zabere. Teprve potom jsem začal celý ten zmatek trochu usměrňovat.

„Spusť. Poslouchám. Ale jestli to pochopím, to záleží jen a jen na tobě…“

„Četls můj dopis?“

„Ovšem.“

„No tak to byl teprve začátek. Honza, víš, on je takovej buldok. Když ho něco zajímá, tak prostě nedokáže uhnout v polovině. Na děkanátu matfyzu, tam jsou i přes prázdniny, si zjistil jména všech spolužáků Marie Dobalový a zaměřil se především na ty, co s ní chodili do jednoho studijního kruhu. Chápej, tam je jich v prvním ročníku třeba tři sta. Teprve pozdějc něco odpadne, rozdělujou se obory a tak dál. Studijní kruh je taková třída v rámci vysoký školy. Deset dvanáct, maximálně patnáct lidí. Většina z nich zůstala v Praze. Výzkumáky, školy, počítače, učitelské obory, matematiků není nikdy dost. A Honza je začal obcházet. První našel tu Bauerovou, konečně, to jsem ti už psala. Pak objevoval další a další. No a pak mu jednou někdo volal, nepředstavil se, jen povídal, že by neměl strkat nos do věcí, do kterejch mu nic není. Že by taky mohl dostat přes rypák.

Kdybys znal Honzu, chápal bys, že taková věc ho mohla jen povzbudit. Najednou byl ve svým živlu, dokonce párkrát vynechal i trénink, což je u něj hrozně neobvyklý. A dál hledal lidi, spojitosti a vztahy, i do numismatický společnosti mě zatáh, nějakej stařeček nám tam uspořádal tříhodinovou odbornou přednášku, z který si pamatuju jen to, že mince, stejně jako například známky, můžou mít takovou cenu, že už se kvůli nim vyplatí někoho praštit po hlavě…

Ale pak mu zase někdo zavolal, že je to jako poslední varování. To už jsem měla strach.“

„Počkej,“ řekl jsem, „kam mu volal? Sem?“

„Ne,“ zatvářila se udiveně. „On přece bydlí na Smíchově.“

„Promiň, já myslel, že je taky z kolejí.“

„Ne, vždyť je Pražák…“

„Chápu, pokračuj.“

„Včera jsme byli na plovárně. Na Žlutejch lázních. Řeka je sice hrozně studená, ale není tam tak našlapáno jako třeba v Podolí a navíc se tam hraje volejbal. A dobře. Honza měl celý odpoledne hrozně dobrou náladu, a když plovárnu zavírali, řekl, že má náhodou zrovna narozeniny, a tak mě zve do báječný rybí restaurace, která je hned vedle. Zděsila jsem se při pohledu na ceny jídelního lístku, jenže on se jen smál. Kdyby tak věděl.“

Neteř se znovu rozvzlykala, vyprávění ztratilo souvislost a další pokračování příběhu jsem musel sestavovat z uplakaných útržků. Prostě šlo o to, že po báječné večeři pozval pan Červinka Terezu k sobě domů na Smíchov – prý dočista poprvé za trvání celé známosti – a ona souhlasila. Popojeli tři stanice tramvají číslo sedmnáct, tady si už prý neteř všimla hloučku nějakých chlapíků, kteří nastupovali s nimi, ale nevěnovala jim žádnou zvláštní pozornost. Bohužel.

Vystoupili Na výtoni a Vltavu přecházeli po temném Železničním mostě. Na nábřeží mihotavě svítily pouliční lampy, jejichž záře se odrážela v hladině řeky. Romantická procházka. Přibližně v polovině mostu uslyšela Tereza za zády dunivé kroky, které však brzo přehlušil rachot projíždějícího nákladního vlaku. Na smíchovské straně končí Železniční most v opuštěném, křovím zarostlém zákoutí.

Z jedné strany tiché fotbalové hřiště Tatrovky, z druhé kamenná cesta vedoucí dolů k Vltavě, kde rezavějí poškozené a vyřazené zbytky parníků poříční flotily. A tady došlo k přepadení. Trochu neobvyklému přepadení. Chlapík, který se vynořil ze tmy, nechtěl cigaretu ani desetikorunu, jak bývá u podobných nočních rváčů úvodním zvykem, nýbrž položil zcela zřetelnou a celkem logickou otázku. „Ty seš Červinka?“

„Jo,“ přisvědčil Honza kamarádsky, „my se známe?“

„Z telefonu,“ zasyčel ten noční přízrak a udeřil. Rozpoutala se mela. Útočníci byli tři, možná čtyři, Tereza začala ječet, ale někdo ji dost hrubě popadl a zacpal jí pusu. Tak všechno sledovala potichu, bez možnosti zasáhnout. Jan Červinka byl bit surově, důsledně a nemilosrdně. Když ležel na zemi, kopali do něj, zdálo se, že to všechno trvá nesmírně dlouho, pak konečně cizí pracky pustily Terezin krk a útočníci zmizeli ve tmě jako přelud. Honza ležel na zemi, sípavě dýchal a byl v bezvědomí. Všude ticho, nikde ani živáčka, jen auta zajíždějící do města ze strakonické výpadovky zametala reflektory tmu. Nutno uznat, že si Tereza v téhle situaci rozhodně nepočínala nijak bezradně. Ve chvíli, kdy druhý či třetí vůz na její mávnutí nezastavil, vlezla do silnice a s široce rozpaženýma rukama odmítla uhnout komukoliv, takže jakýsi tatík, vracející se se svou rodinkou z Písku, zastavil za zoufalého kvičení brzd sotva metr od dívčích kolen.

„Sežeňte záchranku a Bezpečnost! Ale okamžitě, rozumíte?“ Šokovaný řidič se nezmohl na odpor a během pěti minut to jindy tiché a opuštěné místo ožilo jekotem sirén, modrými blesky výstražných majáků a oslnivým světlem přídavných reflektorů hlídkových vozů Bezpečnosti.

Sanitka uháněla do nemocnice, neteř dlouho do noci odpovídala na otázky a diktovala strohé věty protokolu. „Poznala byste někoho z nich?“

„Ne, bohužel, byla přece tma.“

„Určitě znal ten útočník jméno vašeho přítele?“

„Ano, tím jsem si jistá…“

A tak dál. Hustě popsané stránky, zvolna lezoucí z psacího stroje, svítání za okny kanceláře, lehce skeptické úsměvy komentující tvrzení, že to všechno musí určitě souviset s jakousi cizí karlovskou vraždou.

„Uklidněte se, slečno, my to samozřejmě prošetříme.“

Kalné ráno a cesta nahoru na Vinohrady. Město pulsovalo svým vlastním neměnným životem, mlékárenské vozy rozvážely mléko, pekaři chleba, popeláři sesypávali odpadky do tlustých oranžových kukavozů. Nikdo si nevšímal děvčete se zarudlýma očima. Když otevírala dveře mého vinohradského bytu, vzpomněla si, že Honza měl vlastně narozeniny, a znovu ji zaplavila vina bolestivé lítosti. V tomhle stavu zvedla telefonní sluchátko a poslala mi telegram.

Nejsem odborník v utěšování devatenáctiletých dívek, a proto mě nenapadlo nic lepšího, než jí nalít ještě jednu skleničku.

„Co když umře?“ pravila Tereza.

„Nesmysl,“ řekl jsem. „Kdyby měl normální mužský po každé rvačce, kterou zrovna nevyhraje, natáhnout bačkory, tak máme ještě matriarchát a těch pár zbylých chlapů se pro jistotu chová v uzavřených kotcích hodně daleko od sebe.“

Neusmála se. Seděla s obličejem zabořeným v dlaních a mně chvilku trvalo, než jsem si uvědomil, že spí. Ovšem, to bylo přece pochopitelné. Probdělá noc, nervové vypětí a nakonec destilát, na který není zvyklá. Odnesl jsem ji do své vlastní postele a sám si šel lehnout do pokojíku pro služku.

Oficiální návštěvy v nemocnici měly sice vypuknout až ve dvě hodiny odpoledne, nicméně nás s Terezou ráno nikdo nevyháněl. Jen sestřička na chodbě druhé chirurgické kliniky se trochu zarazila a pak řekla, že se musí zeptat ošetřujícího lékaře. Ten se po chvíli objevil, hubený dlouhán v bílém rozevlátém plášti, zářivě se usmál na Terezu a řekl, že pan Červinka leží v pokoji číslo šest. Upřímně řečeno, jsou chvíle, kdy lituji, že jsem se nenarodil jako mladá a hezká ženská. Za dveřmi se šestkou tiše vyhrávalo rádio, jinak tu bylo ticho a klid. Tereza se lehce dezorientovaně rozhlédla po řadě bílých postelí a pak k jedné z nich zamířila. Vedl ji bezpochyby cit, neboť ofačované stvoření, jehož sněhulákovou celistvost porušovala jen úzká škvíra pro oči a jakýsi nepravidelný otvor v místech, kde bylo možno předpokládat ústa, rozhodně ničím nepřipomínalo mladého děsně inteligentního blonďáka.

„Tak co, jak je ti, bolí to moc?“

Sněhulákův hlas byl trochu huhňavý, ale celkem lidský.

„Ahoj, to je prima, že seš tady. Pivo tě přinýst nenapadlo, co?“

Tereza zavrtěla hlavou.

„Nevadí, příště. Tedy jestli jim odsaď neuteču, tady je, holka, nuda k zbláznění. A kdo je tohle,“ myslel tím mě, „to je ten strejda?“

Představil jsem se a vyjádřil potěšení nad tím, jak zraněný přítel mé neteře dobře vypadá. Muž pod obvazy se rozchechtal a já si s potěšením uvědomil, že neteřiny včerejší obavy byly plané. Takhle se rozhodně nechová na smrt potlučený a zlomený člověk. Spíš by bylo dobré pana doktora upozornit, že smějící se pacient to možná s útěkem myslí doopravdy.

„Hele, není to bezvadný?“ řekl Jan Červinka.

„Co?“ nechápala Tereza.

„No, že ty blbouni ztratili nervy. Teď je přece úplně jasný, že to nebyla žádná ztráta času a že z nás mají strach. A já jim to nedaruju…“

„Prosím tě, Honzo, nech toho. Mám něco vyřídit vašim? Nepotřebuješ něco? Nebolí tě nic, miláčku…“

Usoudil jsem, že nemusím hrát v každém představení a tichounce vyšel z pokoje na chodbu. Nenápadný drobný mužík, stojící u okna, se otočil a zamířil ke mně.

„Vy jste prosím podplukovník Vlk?“ zeptal se.

Udiveně jsem přisvědčil.

Sáhl do kapsy a vytáhl průkaz v červených deskách.

„Já jsem major Němec z kriminální služby. Ráno jsem telefonicky hovořil s kapitánem Šebkem z Karlova, upozornil mě, že vás nejspíš najdu tady…“

„Ano,“ mínil jsem rozpačitě, „ovšem…“

„Rád bych si s vámi pohovořil. Můžete si pro mě udělat trochu času?“

Řekl jsem, že samozřejmě, musím se ale domluvit s neteří, která zatím vrká v nemocničním pokoji…

„Naprosto chápu,“ poznamenal, „ono to konečně zas tolik nespěchá. Co tak – dejme tomu ve dvě odpoledne?“

Souhlasil jsem.

„Dobrá. Kdybyste byl tedy tak laskav a zastavil se u mě na městské správě. Konviktská ulice, víte, kde to je, že?“

Podal mi ruku a už odcházel, když jsem ho zastavil otázkou.

„Poslyšte, vy vážně myslíte, že to spolu souvisí? Smrt Marie Dobalové a její staré studentské lásky?“

„Kdoví?“ řekl vyhýbavě. „Ale jistá možnost tu je. A my jsme tu od toho, abychom prověřili všechny eventuality. I ty, co se snad zdají nepravděpodobné…“

O půl hodiny později vyšla na chodbu zářící Tereza.

„Není báječný?“ zeptala se okouzleně. „Zmlátili ho jak psa a on ani nezafňuká.“

Připustil jsem, že chování Jana Červinky je sympaticky chlapské. Když jsme vycházeli z nemocnice, obrátila ke mně neteř hluboké tmavé oči.

„Strejdo, teď mi musíš poradit.“

Trochu mě to zarazilo, nikdy jsem se necítil kompetentní řešit cizí citové problémy.

„Jistě,“ řekl jsem rozpačitě.

„Kde se tu, prosím tě, dostane lahvový pivo?“

Téměř půldruhé hodiny jsem neměl co dělat, a tak jsem se bezcílně toulal po městě. V horní části Václavského náměstí byla za výkladem proslulé šachistické prodejny úloha sestavená z několika figur. Bílý dá druhým tahem mat. Chvíli jsem koukal na zadaný úkol, ale nepřišel na nic. Konečně, měl jsem v hlavě jiné myšlenky. Přepadení pana Červinky mi připadalo čím dál tím záhadnější. Vždyť to celé byl přece očividný nesmysl, který vyvolá zcela opačnou reakci, než si snad pachatel sliboval. Tam, kde do minulosti studentky Dobalové šťoural jen jeden jediný amatér, teď velmi pravděpodobně nastoupí skupina kriminalistických odborníků, a jestli tedy něco mělo zůstat pod pokličkou, slabomyslná surovost u Železničního mostu zaručeně tajuplný hrnec otevře. Nebo ne? Nenarazil děsně inteligentní mladík na nějaký nebezpečný fakt, o jehož důležitosti třeba sám neměl ani tušení, a jeho dočasné vyřazení ze hry skutečně těm gangsterům pomůže? Chtěli ho jen zmlátit pro výstrahu, nebo i zabít? Kdoví. Vzpomněl jsem si na citát v záhlaví Terezina dopisu:… pachatel totiž, a to skoro každý, prožívá v okamžiku zločinu zvláštní krizi vůle a úsudku, které vystřídá dětská, mimořádná lehkomyslnost, a to právě ve chvíli, kdy je úsudku a obezřetnosti nejvíce třeba…

Je vůbec možné, aby sto dvacet let stará úvaha, vztahující se na temné a úzké uličky starého Petrohradu, platila tak docela beze zbytku na konci dvacátého století v Praze? Vlastně, proč ne. Dostojevskij byl bezesporu geniální psycholog a samotné lidské vlastnosti se časem tolik nemění…

Přes Uhelný trh na Betlémské náměstí a odtud do Konviktské ulice. Dopravní ruch zmítající středem města tady téměř utichl. Jméno majora Němce otevíralo dveře jak zaklínadlo o sezamovém semínku.

Zčistajasna jsem seděl v nevelké, ale útulně vyhlížející kanceláři, popíjel čaj a vyprávěl všechno od chvíle, kdy jsem se rozhodl, že strávím léto v Karlově, a měl ten bláznivý nápad, že místo na zbrusu nový plavecký stadión jsem se šel opalovat do míst, kde kdysi bývala plovárna.

Major byl pozorný posluchač, sem tam si udělal do notesu poznámku a příliš mě nepřerušoval.

Mluvil jsem o Tereze a její překvapivé konverzi od pop-music ke krásné literatuře. O soukromém pátrání Honzy Červinky, o telefonátech plných výhrůžek, o přepadení. Bylo jasné, že jen opakuju to, co vyšetřovatel už dávno zná, a z řídkých upřesňujících otázek jsem se snažil odhadnout, co ho zajímá doopravdy.

„Poslyšte, máte dojem, že mince z vylovené kabelky byla tatáž jako peníz, který ta slečna Dobalová ukazovala spolužákům?“

Připustil jsem, že nevím. Tereza v dopise žádnou podrobnost neuvedla.

„Dobře,“ řekl major, zaklapl notes do zásuvky psacího stolu a zvedl se. „Tak vám zatím děkuju…“

V té chvíli se ve mně vzbouřila zvědavost. Tak takhle ne. Už jsem se trochu moc zapojil do toho příběhu, než abych klidně odešel a čekal, že řešení najdu někdy za pár měsíců či za půl roku ukryté ve stručných řádcích černé kroniky. Jistý X. X. důvodně podezřelý z vraždy byl okresním soudem shledán vinným a odsouzen k dvacetiletému trestu ztráty svobody ve třetí nápravně výchovné skupině… Urputně jsem zůstával přilepený k židli a vytasil se s otázkou.

„Proč je ta mince tak důležitá?“

Pár okamžiků si mě zkoumavě prohlížel, zřejmě pochopil, co si myslím, a rozhodl se vyhovět. Vrátil se do sedací polohy a začal mluvit suchým, nezúčastněným učitelským tónem.

„Zlatý peníz nalezený v kabelce Marie Dobalové není sice žádná numismatická senzace, ale přesto jde o záležitost poměrně vzácnou. Je to jubilejní dukát císaře Františka Josefa Prvního, vydaný při příležitosti padesátiletého výročí vlády 1848 až 1898. Oba letopočty jsou na minci vyraženy. Dukát obsahuje tradiční tři celé, tři desetiny gramu zlata, tvář panovníka na něm poněkud netypicky hledí doprava, většinou to totiž bývá naopak. U nás je zhruba pět set těchto dukátů evidovaných v různých sbírkách, ovšem jejich celkový počet se odhaduje na dvojnásobek. To jsou takové ty malé rodinné poklady, předávané z babičky na vnuka, celkem bez ohledu na sběratelskou hodnotu. Podle odborných katalogů z roku sedmdesát osm se cena jubilejního dukátu pohybuje okolo sto padesáti dolarů, dnes už to pravděpodobně bude o něco víc…“

Vyšetřovatel se odmlčel a já v duchu kalkuloval. Sto padesát dolarů není tak málo za jeden penízek, ale zase to není tak moc. Dejme tomu tak čtyři pět tisíc korun.

„Pro něco podobného se snad nezabíjí,“ namítl jsem.

Major se skepticky usmál. „Já už vyšetřoval vraždy pro dvacetikorunu,“ řekl. „Ale o to teď neběží. Podívejte, celá záležitost může být absolutně bezvýznamná. Jeden z těch neevidovaných pěti set – a to jich možná může být i víc – tedy jeden z těch pěti set dukátů někdo daruje z lásky děvčeti a basta. Zazvonil zvonec a pohádky je konec…“

Souhlasil jsem. Pořád jsem neměl tušení, kam major Němec míří.

„Ale pak je tu ještě jedna možnost, na první pohled divoká, nicméně jí nahrává jistá časová shoda. Slečna Dobalová nastoupila na matematicko-fyzikální fakultu Univerzity Karlovy v roce sedmdesát osm. Ten zlatý dárek pravděpodobně dostala během pátého až šestého semestru – tedy na podzim roku osmdesát jedna či na jaře osmdesát dva.“

Nebylo co namítat.

„No a v létě jednaosmdesátého roku došlo nedaleko města Ústí k takovému gangsterskému přepadení kursovního vozu svážejícího z venkovských pošt vklady a tržby. Dodnes je ten případ neuzavřený.“

Major mi dolil do hrnku silný temně zlatý čaj a pokračoval zase tím svým hlasem unaveného kastelána, který opakuje poměrně nudnou povídačku.

„Na hotových penězích se ztratil téměř milión korun. Všechno staré, opotřebované bankovky s nezaznamenanými čísly. Zkrátka žádná stopa. Až na to, že jeden starý pán posílal do Prahy na numismatickou aukci doporučeně a samozřejmě s příslušnou pojistkou jeden zlatý penízek. Ten zmizel taky.“

Teď už jsem měl pocit, že mohu vyšetřovatele doplnit.

„Jubilejní dukát Františka Josefa…“

„Ovšem,“ souhlasil major. „Mohu vás ujistit, že velmi pečlivě, krok za krokem probereme všechno, na co ať už vědomě či náhodou mohla vaše neteř s tím svým přítelem narazit. A že se, pokud to bude v našich silách, postaráme o to, aby se něco podobného jako nešťastné přepadení u Železničního mostu neopakovalo. Na druhé straně bych vás rád upozornil, že soukromí detektivové patří do pejprbekových knížek, a pokud si na ně někdo hraje v opravdickém životě, nadělá rozhodně víc škody než užitku.“

Řekl jsem, že chápu.

Pravil, že ho to těší, a požádal mě, abych pozdravoval kapitána Šebka. Ujistil jsem ho, že určitě nezapomenu, a odešel korektně jako kožený anglický gentleman z časů královny Viktorie.

Teprve na ulici mi to všechno začalo pomalu docházet. Známé schodišťové argumenty, věty, které jsem měl říct tam nahoře ve vyšetřovatelově kanceláři. Já přece, vážený majore, nestrkám do případu nos z nějaké pavlačové zvědavosti. Nikdy jsem nepatřil k lidem, co s potěšením očumují těžké dopravní nehody nebo hltají vyprávění o cizím neštěstí. Jenže já tehdy držel tu bezvládnou dívku v náručí a beznadějně jsem se jí pokoušel dávat umělé dýchání. Na to se nedá jen tak zapomenout. Stejně jako na vyděšenou tvář neteře a na jejího ofačovaného přítele na nemocničním lůžku. Vždyť se, sakra, do toho případu nepletu – to případ se plete do mě…

Ostré zaskřípění brzdícího auta přerušilo mou v duchu pronášenou obhajovací řeč.

„Kam čumíš, smetáku? Vomrzel tě život?“

Neřekl jsem nic a prchal k nádraží. V ulicích Karlova není dopravní ruch zdaleka tak nebezpečný.

Ramtatata, ramtatata, ram tam… Vlak s unavenou pravidelností vystepovával rumbu. Snažil jsem se myslet na staré písničky, na školní léta, na příhody z vojenské kadetky, ale marně. Mimochodem, o něčem podobném hovoří jedna stará legenda. Ambiciózní mladý alchymista prý ve stozích zaprášených spisů objevil báječně jednoduchý a stoprocentně zaručený recept na výrobu kamene mudrců. A pod tím prostinkým návodem byla ještě nepatrná douška. Při práci se ale v žádném případě nesmí myslet na velblouda! Kolikrát se mládenec proklel, že si tu větičku přečetl, to pověst! neuvádí. Nicméně zemřel jako vetchý stařec, pochopitelně bez kamene, a když na smrtelné posteli předával recept svým následníkům, přirozená lidská zlomyslnost mu nedovolila spolknout poznámku. A hlavně prosím, přátelé, přitom nesmíte myslet na velblouda! Takže tím chci říct, že přes veškerou cílevědomou snahu se mi nepodařilo vymazat z mysli bledou a nostalgicky přitažlivou tvář Marie Dobalové.

Karlov, Praha, Ústí. Ve všech šesti obměnách, které nám dovolují možnosti kombinatoriky. Ústí, Praha, Karlov, Praha, Karlov, Ústí – a tak dál. Připomínalo to trochu etapová města Závodu míru. Ovšem to, co je spojovalo, nebyly uhánějící pelotony cyklistů, ale neveselé kořeny zločinu. Loupež, divoká studentská láska, výstřel ze zálohy. Ať jsem si lámal hlavu, jak jsem chtěl, žádný nápad jsem do řešení problému nepřinesl. Alfa a omega celé téhle spletitosti je odpověď na základní otázku. Kdo dal Marii Dobalové jubilejní dukát? Ona sama nám to už nepoví a blonďák jménem Červinka, který už možná mohl být u téhle odpovědi blízko, se nudí v nemocnici pod horou obvazů. Škoda že jsem se ho nezeptal na to, co zjistil v posledních dnech… Jenže, jak pravil major Němec, soukromí detektivové patří do dobrodružné literatury a ne do života. Možná že má pravdu. Vlastně určitě. Jak snadno lze všechno vysvětlit docela civilně: holkař jménem Holan zabije svou milenku, protože je těhotná. Tuctový příběh z černé kroniky. A Červinkovo přepadení? Kdy kdo řekl, že souvisí s vyptáváním na osudy bývalé studentky? Dost možná, že se s jakousi partou ranařů pohádal někde v hospodě a oni ho za to zboulovali. Víc nic. Nebo nějaký drsnější plejboj žárlil na jeho úspěchy u Terezy, sehnal pár kluků, aby amanta vystrašili. Tohle se přece dělo od nepaměti, na vesnicích, v městečkách, v pasážích velkoměst. A nikdo většinou nepovažoval za nutné pro pár modřin burcovat kriminálku.

Takže už zbývá jen dukát – jedna z tisíce mincí, na pohled docela stejných. Ztráta času dumat o nepravděpodobných náhodách… Zlobil jsem se sám na sebe, že se chovám jako kluk. Pryč s tím, s alchymií i velbloudem, podplukovník ve výslužbě, který vystupuje jako Phill Marlowe, musí být ve svém nejbližším okolí nutně považován za idiota…

KARLOV – hlásala velikánská bíločerná cedule a vlak se skřípěním pneumatických brzd zastavil.

Vystoupil jsem s duší klidnou a vyrovnanou. A s jistým potěšením jsem si uvědomil, že je středa a pod korunami kaštanů v restauraci Na vinici najdu svůj oblíbený spolek šachistů.

e2 – e4

e7 – e5

Bojovné, královské otevření, které míval rád Capabianco. A mlčící hodiny, ony totiž tyhle zahradní partie byly spíš záminkou pro konverzaci.

„Tak co nového ve stověžatý matičce.“

Řekl jsem, že vcelku nic. Jen hluk a smog, jak se na velkoměsto sluší.

„Podivný to zjev středoevropské kultury,“ poznamenal Ladislav Machala, „nejspíš pozůstatek z časů nevolnictví.“

„Cože?“ zeptal jsem se udiveně.

„Touha stěhovat se do měst,“ vysvětloval. „Všimněte si, jak hluboce je zakořeněná i v situacích, kdy pominou existenční důvody, jako je například pracovní příležitost, jinak si nedovedu vysvětlit, proč tolik důchodců žije v Praze.“

„Zvyk,“ namítl jsem. „Navíc touha být blízko u dětí, vnuků a tak dál. To je přece naprosto přirozené…“

Hostinský Hudeček přinesl pivo a vřele doporučoval gulášovou polévku. Nemusel mě dlouho přemlouvat, měl jsem hlad jako vlk. Tedy jako p, p, 1, k – V, 1, k.

„Velmi významnou roli,“ pokračoval Machala, „tady hraje móda a tradice. Všimněte si, jak v jiných zemích, například v Anglii, panují logičtější a zdravější kulty. Touhou každého občana žijícího v zakouřeném Londýně je vydělat si tolik peněz, aby si mohl pořídit domek na venkově a odstěhovat se tam v ten samý okamžik, kdy získá nárok na důchod.“

Nebyl jsem sice příliš přesvědčen, že se vedoucí karlovského skladu s průmyslovým zbožím skutečně tak dokonale vyzná v duši průměrného obyvatele Velké Británie, nicméně tenhle problém byl tak trochu i můj. Není to tak dávno, co jsem si prohlížel inzeráty, z nichž vyplývalo, že pražský byt by se dal za podobnou garsoniéru v Karlově vyměnit velice snadno, dokonce některé nabídky hovořily i o domku se zahrádkou v některé z okolních vesnic. Proč jsem to, já blázen, neudělal už dávno? Asi jsou ve mně příliš zakořeněné dávné atavismy z časů nevolnictví…

Šachová partie pokračovala rozverně a lehkomyslně, pustil jsem se do dobrodružného útoku na dámském křídle, ale Machala se bránil dobře, nakonec jsem po celé sérii výměn prodělal pěšce…

Čas letěl, šeřilo se, dlouho trvalo, než jsem si konečně uvědomil, že se na nedávné události u bývalé plovárny dá taky krásně zapomenout.

Jenže, nejde-li hora k Mohamedovi, přichází Mohamed k hoře. Potácivým krokem vstoupil do zahradní brány starší muž, opřel se o jeden z kaštanů a houkl na hostinského, že si přeje pivo.

Pan Hudeček se vlídně usmál a doporučil návštěvníkovi cestu domů. Muž se chvilku nevýbojně kymácel u své bezpečné ochrany a pak se vypravil se značnou dávkou odvahy napříč zahradou. Neodvolatelně mířil k našemu stolu. Neupadl cestou, ale při příchodu zakymácel stolkem tak, že šachové figurky popadaly.

„Pardon,“ pravil blábolivě.

Machala zbrunátněl ve tváři a teprve ujištění, že jsem partii právě v tomto okamžiku mínil vzdát, zabránilo jeho hněvivému výbuchu. Nicméně se prkenně zvedl a odešel.

Chápal jsem ho. Nesluší se na úctyhodného občana, aby před očima celého městečka vysedával s opilcem.

Já zůstal. Protože muž, který se usilovným mrkáním snažil zaostřit chlastem zakalený pohled, byl otec Marie Dobalové.

„No tak, hospodo, pivo!“

Pan Hudeček ke mně vyslal kratičký tázavý pohled a teprve, když jsem lehce přikývl, zamířil do výčepu. Jedna desítka navíc už Dobalovi nemohla nijak zvlášť ublížit.

„A ty si co…?“ houkl na mě a šermoval mi ukazováčkem před obličejem. Řekl jsem, že Vlk, a to ho rozveselilo. Vzpomněl si na Karkulku.

„Jednou budeš mít, vlku, plný břicho kamení…“ Neodporoval jsem. Hostinský postavil na stůl půllitr a suše poznamenal, že tohle pivo je dneska první i poslední. Dobal zabořil rty do pěny a s klasickou opileckou žízní vypil téměř půl sklenice najednou. Zdálo se, že mu nápoj poněkud rozjasnil myšlenky.

„Ty nejseš žádnej vlk,“ řekl poměrně srozumitelně, „ale jeden z těch chlápků, co se vyptávali na Mařenku. Ty seš totiž esenbák…“

Nerozmlouval jsem mu to, bylo by to stejně zbytečné.

„A myslíš si, že mě nachytáš… na takovou vejmluvu… Proč máš tak veliký uši?“

Byl to pokus o vtip a také se přitom kašlavě rozesmál. Jenže v tom hýkání nebylo vůbec nic veselého, já v něm slyšel spíš utajené vzlyky nešťastného, táty, který přišel o dceru.“

„Hele, ty se na mě zlobíš… To je blbost, fakt. Pojď, dáme si panáka…“

Zavrtěl jsem hlavou, Dobal se zase trhaně rozkuckal. Jsou lidé, kteří se snaží opilosti bránit. Urputně bojují s alkoholem v krvi, opatrně a přesně artikulují, dávají si pečlivý pozor na vzpřímenou chůzi. Mariin otec byl zřejmě opačný případ.

Měl jsem dojem, že na tom zdaleka není tak špatně, jak vypadá, ale že mu ty nesouvislé bláboly přinášejí úlevu.

„Proč máš tak velikou hubu, když nechceš panáka?“

Pokusil jsem se tu obrannou bariéru ignorovat a má následující otázka byla naprosto korektní a vážná.

„Nevíte, s kým vaše dcera v Praze chodila?“

Zarazil se, skoro minutu na mě koukal zkoumavým pohledem a pak mu hlava unaveně poklesla.

„Dyť jsem povídal, že seš policajt.“

Mávl jsem na hostinského Hudečka na znamení, že chci platit. Přihnal se skoro okamžitě, bleskurychle načmáral cosi do bloku a zajímal se, zda může připočíst také pivo pana Dobala. Neměl jsem námitky.

„Devatenáct dvacet. Ano, děkuji, přijďte zas.“

Kapela spustila úvodní znělku, na parketu se objevily první páry.

„Půjdeme domů, že?“ navrhl jsem Dobalovi.

„Jo, pudem. Tady nám už nenalejou…“

Zvedl se, kráčel celkem rovně, zdálo se, že vystřízlivěl.

„Mám s vámi jít na autobus?“

„Neměj péči, já se vo sebe postarám… Ale jí už nepomůže nikdo.“

Před restaurací nebylo skoro nic vidět, sodíková výbojka ve starobyle vyhlížejícím stojanu pouliční lucerny nesvítila.

„Tak dobrou noc.“

Na pozdrav neodpověděl, ale chytil mě za klopy saka.

„Vo tom chlapovi nic nevím,“ řekl důrazně, „jen snad, že prej to byl ňákej muzikant…“

Potom mě pustil a vydal se na opuštěnou pouť směrem do tmy.

Považoval jsem za slušné navštívit vyšetřovatele Šebka a trochu mu poreferovat o tom, co se stalo v Praze, a tak jsem se po ránu vypravil na okresní správu. Uniformovaný muž u vchodu nejdřív prohodil pár slov do telefonu a pak mě zavedl do prvního patra, do známé kanceláře.

„Moment,“ řekl Šebek, „hned jsme hotovi…“

Naproti němu se choulil mužík s pobledlým myším obličejem. Když podepisoval jakási lejstra, ruce se mu třásly tak, že mu z nich dvakrát vypadla propisovací tužka. Neurastenik jako z učebnice. Kdyby mu za zády někdo vybafl, určitě by se zhroutil.

„Tak vám velmi děkujem,“ loučil se Šebek úředním hlasem. „Nezlobte se, že jsme vás obtěžovali.“

„Ale to je přece pochopitelné,“ zajíkl se muž, „to byla moje povinnost.“

Vstal, bezradně se rozhlédl po místnosti, jako by nemohl najít dveře a nakonec se vydal směrem ke mně. Nebyl jsem si jist, zda mě oči za silnými čočkami brýlí registrují, a tak jsem rychle uhnul z trasy. Nadstrážmistr, který dosud čekal na chodbě, se krátkozrakého návštěvníka ujal a otcovsky ho nasměroval k východu. Dveře klaply.

„Tak co mu říkáte?“ zajímal se Šebek.

„Kdo to byl?“

„No přece Petr Holan.“

Tohle mi vážně vyrazilo dech. Holan! Ten démonický svůdce dívek o generaci mladších, don Juan města Karlova, cynický rozvraceč rodinného krbu.

„Kristepane, to snad není pravda. Co na něm ta holka mohla vidět?“

„To taky nevím, ale prý dovede být docela zábavný. Ostatně ženské ideály se mění stejně jako móda. Gerarde Phillipe, Belmondo a chcete-li, Holan.“

Poznamenal jsem cosi v tom smyslu, že jestli se na stará kolena stanu dívčím ideálem já, budu se muset zastřelit, Šebek se tomu zasmál a šel postavit na kávu.

Čím dál tím víc mi připomínal toho mládence, který jednou v říjnu narukoval k tankovému útvaru coby svobodník absolvent. Studentský smysl pro humor ho zřejmě za léta ne vždy veselé služby na kriminálce neopustil.

„Měl jste pravdu,“ řekl jsem, „on vážně nevypadá na vraha.“

„No, i kdyby nakrásně vypadal jako Al Capone, bylo by to málo platný. Seděl totiž na schůzi závodního výboru a nejmíň patnáct lidí mu může dosvědčit, že se odtamtud nehnul ani na krok…“

V místnosti zavoněla káva a já dostal zase ukrutnou chuť na cigaretu. Zahnal jsem ji.

„Pro jistotu jsme také probrali všechny psací stroje na závodě i Holanův portejbl, který má doma, ale ani na jedné z těch mašin vzkaz pro Marii psán nebyl…“

„Třeba,“ navrhl jsem, „to přece jen byla nešťastná náhoda.“

Pokrčil rameny. „Vyloučeno to pochopitelně není a také pořád na téhle verzi pracujeme. Vyzpovídali jsme nejen všechny lesáky a členy mysliveckého sdružení, ale i kluky, kteří by třeba mohli za školou zkoušet ilegálně drženou zhraň, rekreanty, co se teď v létě sjíždějí do chatařských kolonií za městem. Nic, všechno jen samá voda…“

„Škoda.“

Šebek na to neřekl nic, jen odnesl prázdné hrnky do umyvadla, ukrytého za zástěnou dřevěných registratur.

Vyprávěl jsem o Červinkově přepadení i o tom, co jsem se dozvěděl o jubilejním dukátu. Vyšetřovatel mě sledoval bez komentáře, bezpochyby jsem mu nevykládal nic nového.

„S tím přepadením poštovního vozu, to je jak z detektivky, co?“

Souhlasil.

„Znáte ten případ?“

„Poměrně ano,“ připustil, „ale je to dost dlouhé vyprávění.“

Do nepříliš čistého okna se opíralo zářivé letní slunce.

„Ale na to můžeme jít ven.“

Tuhle nechuť ke kanceláři jsem chápal, mě osobně pronásledovala celý život. A když mi potom, pár let před nárokem na důchod, dvakrát vážně vynechalo srdce a já musel ze zdravotních důvodů přejít od bojové jednotky do Prahy k úřednickému stolu, měl jsem pocit že mě to zabije mnohem spíš než cokoliv jiného. Nezabilo. Čas od času snad mají doktoři pravdu.

Službě u vchodu vyšetřovatel oznámil, že se vrátí přibližně za hodinu, a o chvíli později už jsme seděli nad jezem na břehu řeky, v místech, kde dříve bývala plovárna. Oprýskané, rozpadající se kabiny a svěže zelené větve olší na pozadí blyštivé hladiny řeky – Tereza měla dobrý nápad, tohle by mohl být docela zajímavý obrázek. Vzpomněl jsem si na Marii Dobalovou a mimoděk jsem se zatřásl.

„Prostředí působí, co?“ poznamenal Šebek. „Poslyšte, kdyby se vám tu ještě vybavila nějaká maličkost, zasutá vzpomínka, tak by to bylo fajn.“

Snažil jsem se, ale nevybavovalo se nic. Navíc jsem hořel zvědavostí.

„Tak jak to bylo s tím Ústím? Jestli to teda můžu vědět.“

„Proč ne? Tenkrát o tom hodně psaly všechny noviny…“

Zarazil se, lehl si naznak do žloutnoucí trávy a pokračoval.

„Totiž, ono to chce kousek úvodu. Kdysi, před lety, jsme měli dojem, že se některé typy kriminality u nás vyskytovat prostě nemůžou. Vzhledem ke společenské struktuře, mentalitě národa a tak dál. Drogy, terorismus, gangsterské přepady. Jenže to nebyla tak docela pravda. Jistě, z Prahy se nikdy nestane Chicago a v restauraci Na baště se nescházejí kmotři z mafie, nicméně my, jako profesionálové, musíme počítat s tím, že čas od času k nějakému takovému atypickému případu dojde. A Ústí do téhle sorty patřilo…“

Řeka šuměla a v horkém vzduchu bzučely mouchy.

„Stalo se to ve čtvrtek, v den, kdy venkovské pošty uzavírají přijímání sázenek sportky. Kursovní vůz, který to všechno objížděl s předepsanou trojčlennou posádkou, polykal zapečetěné pytle s penězi, tikety, tržbami, s balíky, dopisy, pohlednicemi a tak podobně. Všechno probíhalo klidně, telefony jednotlivých pošt i krátkovlnná vysílačka ve voze udávaly časy příjezdů a odjezdů, klapalo to jako na drátku. Jedna věc ovšem tenkrát pachatelům nahrála do ruky. Počasí. Probíhalo zrovna období prudkých letních bouřek s místními průtržemi mračen, na mnoha místech byly podemleté či blátem zahrazené vozovky. Navíc každou chvilku hřmělo, což značně rušilo rádiové spojení, a to i na velmi krátkých vlnách. Ale to jen tak na okraj.

Zkrátka, když měl kursovní furgon za sebou už téměř celou pouť a vracel se na hlavní poštu, pár kilometrů od města u takového malého kamenného můstku přes potok se objevila cedule – pozor, podemletá silnice, objížďka dlouhá patnáct set metrů. Posádka vozu se měla okamžitě spojit s ústředím, ale jak říkám, tehdy byla v kraji podobných nepříjemností spousta, a tak to kvůli takovému kousíčku nikdo neudělal.

Furgon zahnul doprava, projel smrkovým lesíčkem a za ním bylo jasné, že je to past. Kmen ležící přes cestu, okolo skupinka maskovaných chlapíků s napřaženými samopaly. Posádka poštovního vozu je sice také ozbrojena, ale při případné přestřelce byla její situace beznadějná. Celkem vzato – těžko někomu vyčítat, že v kritické situaci odmítne položit život za pytel cizích sportovních tiketů. Útočníci všechny svázali do úhledné podoby poštovních balíků a přeložili kompletní náklad do připraveného mikrobusu. Nebyl čas zdržovat se otevíráním jednotlivých zapečetěných pytlů. Pak zmizeli jak strašidla v pohádce.“

„Beze stop?“ zeptal jsem se.

„Skoro. Trasologové sice zkoumali otisky pneumatik a podrážek, jednu polobotku odhadli na velikost devět, což má tak polovina všech dospělých chlapů v republice. Co se vozu týče, byla to škodovka dvanáct set tři. Nové pneumatiky bez charakteristických zvláštností. Jeden z těch svazovaných pošťáků se pokusil zahlédnout státní poznávací značku. Marně, číslo bylo přelepeno. O pár kilometrů dál, na silnici, už to maskování strhli. Našly se zbytky kobercové pásky šedivé barvy. Víc nic.“

„To je vážně málo.“

„Nebudu vás zdržovat vším, co se v tomhle případu ze strany Bezpečnosti podnikalo, byla toho spousta, ostatně dodnes na tom pomníčku pracuje celý vyšetřovací tým. Zatím ale neúspěšně, nic podobného se v následujících letech na území republiky neopakovalo, nikdo z obrovského okruhu sledovaných osob neutrácel nad poměry a podobně…“

Pod jezem na železničním mostě zarachotil vlak. Teplý vítr třepotal listím olší.

„Dosud se nenašly ani ty útržky sázenek pro pachatele zcela bezcenné. Kdyby tenkrát někdo zfalšoval hlavní výhru, neexistovala by žádná kontrola. Naštěstí to nikdo neudělal…“

„Kolik se vlastně ztratilo?“

„Přes devět set tisíc v hotových penězích. K celkové škodě je ovšem nutno počítat také částky vyplacené za pojištěné doporučené zásilky. Mezi ně patřil i ten jubilejní dukát.“

Vlak se sunul po trati na protějším břehu a jeho okna se zrcadlově leskla v paprscích slunce.

Zase jsem v duchu hledal nějakou spojitost mezi třemi městy. Ústí, Praha, Karlov…

Vyšetřovatel se pomalu a neochotně zvedl, oprášil sako od stébel uschlé trávy. Dozorčímu na správě oznámil, že bude za hodinu zpátky a mínil svůj slib dodržet. Vlak zahoukal a zmizel v krátkém tunelu. Najednou jsem to měl. Tu důležitou maličkost, na niž jsem si měl dávno vzpomenout. Teď vyplula z hlubin paměti úplně snadno a bez námahy.

„Vlak,“ vyhrkl jsem.

„Prosím?“ vyšetřovatel se na mě podíval s údivem.

„Tenkrát jel taky kolem vlak. Když spadla do vody.

Podívejte, jak si máchala ruce v řece, byla obrácená zády proti proudu, rozumíte, pravou tváří ke mně, asi jako Franz Josef na tom ztraceném dukátu. Ale zranění měla na levé straně krku, takže se muselo střílet z protějšího břehu. A pak tam projížděl vlak. Slyšel jsem ho dunět na železničním mostě ještě předtím, než jsem pro ni skočil…“

Šebek mlčel a přemýšlivě mě pozoroval.

„Rozumíte, spousta lidí se dívá z okna…“

„Ovšem,“ připustil. „Ono nás něco podobného napadlo taky. Jenže podle jízdního řádu měla být trať opuštěná.“

„Nebyla,“ řekl jsem s jistotou.

„Výborně,“ usmál se, „konečně – proč by nemohl mít osobní vlak zpoždění.“

Vraceli jsme se zpátky do města a před branou okresní správy mi vyšetřovatel nabídl pravici.

„Mám dojem,“ řekl, „že to rozhodně nebyla zbytečná procházka.“

Déšť, třeba na podzim, často působí depresivně a nevlídně, ale uprostřed léta je takový pořádný liják báječným osvěžením. Z okna otevřeného dokořán jsem pozoroval karlovské náměstí a v duchu chválil předky za vynález podloubí. Voda stékala po střechách domů, bublala v okapových rourách, v kalných vírech se točila nad mřížemi kanálů.

Čekal jsem, až to boží dopuštění trochu pomine, neboť jsem se chystal na nákup. Dvě lahvová piva, máslo, chleba. Restaurace hotelu Žlutý pes byla sice velmi dobrá, ale ceny na pravé straně jídelního lístku přece jen neumožňovaly, aby se tu člověk dlouhodobě stravoval třikrát denně. Nota bene důchodce…

Po hodině se liják zklidnil a šikmé paprsky slunce vykouzlily nad karlovskými komíny duhu.

Popadl jsem plátěnou nákupní tašku a vyrazil do samoobsluhy. Tam jsem se u rachotící automatické pokladny doslova srazil se zázračným pianistou z restaurace Na vinici. Strčil do mě tak prudce, že láhev piva, kterou jsem měl v ruce, vypadla a roztříštila se.

„Promiňte. Pardon,“ omlouval se.

„Dobrý, pane Slámo.“

Zarazil se. „Vy mě znáte?“

„Ovšem,“ řekl jsem. „Z plakátů. Navíc jeden místní rodák o vás hovoří jako o novém Rubinsteinovi.“

Rozpačitě se usmál, ale měl jsem dojem, že ho chvála potěšila. Zaplatil dvě láhve bílého vína a půllitr rumu, a když jsem i já vyšel před obchod, čekal tam na mě.

„Mrzí mě to s tou flaškou… Bydlím pár kroků odsaď. Nechcete se stavit na skleničku?“

Dopoledne většinou alkohol nepiju, ale ten člověk mě zajímal, a tak jsem nečekané pozvání přijal. Kamenné schody a podkrovní pokojík, všechno tu navozovalo poetickou atmosféru Nezvalových románů. Kytky za oknem a piano vedle mrňavých litinových kamínek. Na mládenecký podnájem bylo překvapivě uklizeno.

„Víno, nebo rum?“

„Víno. Ale jen trochu.“

Obratně otevřel láhev a nalil do dvou skleniček od hořčice.

„Na zdraví!“

„Na vaše.“

Otočil se na pianové židli a zvedl víko klaviatury. Automaticky vybrnkal – živijó, živijó, živijó…

Nedalo to moc velkou práci, aby se rozpovídal o sobě. Stačilo pár kratičkých otázek. Vyprávěl o studiu na konzervatoři, o svých dosti neúspěšných pokusech o komponování, o lásce k Janáčkovi, o nesnadném životě průměrného klavíristy. Pochopil jsem z toho, že pokud se člověk nedá na pop-music a nezačne skládat šlágry, je jeho chlebíček zatraceně těžký. Pianistů, a dokonce velmi dobrých pianistů, je spousta a prosadit se je nesmírně nesnadné. Pan Sláma navíc taky neměl dost pokory a trpělivosti, proto nakonec skončil hraním po hospodách a barech…

„Není to škoda?“ zeptal jsem se.

„Prosím vás, čeho?“ odpověděl otázkou. Pak se znovu otočil k pianu a dal se do hraní. Neznal jsem tu skladbu, ale znělo to krásně. Zatímco Sláma polohlasně nadával na nekvalitní nástroj, který mu zvyšuje pravidelný měsíční podnájem o celých sto korun, rozhlížel jsem se po pokojíku. Stěna nad válendou byla zakryta světle žlutou lýkovou rohoží, která Luboši Slámovi sloužila za jakousi provizorní nástěnku. Byly na ní přišpendleny zažloutlé novinové výstřižky, vesměs článečky hudebních kritiků a spousta fotografií. Sláma ve fraku u lesklého koncertního křídla, několik občánkových portrétů dívčích tváří, momentka odkudsi z dovolené u moře. Jeden z těch obrázků mi zrychlil tep.

Můj hostitel hrál soustředěně, zdálo se, že ho nic jiného než klaviatura nezajímá. Koukal jsem na výstřižek, v němž chválili otevření nového studentského klubu a mladého pianistu Slámu. Opatrně jsem odchlípl papír od rohože, byl ze spodního okraje stránky s datem i názvem celostátního deníku. PRÁCE – 11. 12. 1981. Před lety jsem se s vedoucím Městské knihovny v Karlově dobře znal. Jestli tam stále ještě pracuje, nebude tak velký problém si ty staré noviny vypůjčit…

Luboš Sláma dohrál, muzikantské vytržení bylo najednou totam, už z něj byl zase docela obyčejný člověk. Vzal načatou láhev a chtěl mi dolít skleničku.

„Ne, ne,“ zaprotestoval jsem, „já už musím vážně jít. Děkuju za pohoštění, doufám, že se budu brzo revanšovat.“

Řekl, že to nestojí za řeč, a nalil si sám. Scházel jsem po těch nezvalovských schodech a nahoře v pokojíčku se opět rozeznělo piano. Tentokrát jsem skladbu poznal. Byl to Čajkovskij.

O půl hodiny později jsem měl v rukou starý výtisk Práce z roku 1981 a mohl jsem nepříliš kvalitně vystřižený snímek v klidu zkoumat. Okamžik zachycený pomocí fotoblesku a kratičkého cvaknutí závěrky objektivu. Sláma s motýlkem pod krkem a okolo něj několik rozesmátých obličejů.

Docela obyčejný, tuctový obrázek.

Až na to, že dívka po pianistově boku mi byla velmi povědomá. Pravda, viděl jsem ji jen jednou, a to za dost tragických okolností. Ale klidně bych se vsadil, že to byla Marie Dobalová.

„Stálé zdraví.“

„Tak prosím prosím, slejzáte se jak švábi na pivo…“

„Hergot, do toho by psa nevyhnal…“

Útržky vět se tříštily o zdi herny šachového oddílu. Počasí teď patřilo k nejoblíbenějším tématům všech debat, ta první očistná letní bouřka za sebou přinesla celou sérii nekonečných frontálních poruch z Atlantiku a vyrazit z domu bez deštníku se považovalo za čin hraničící s hazardérstvím.

„Tam zas leje jako vo žních.“

Pryč byla zahrada pod kaštany i kapela s anglickým názvem The Angeles. Sýkora, Pustina, Poláček. Šachy tu takovým nenápadným způsobem sdružovaly muže mající – jak se vzletně říká v novinových článcích – prst na tepu města. Pošta, národní výbor, služby… Za vojenskou l posádku jsem tu tak zprostředkovaně seděl já. Úplně podobně to vypadalo i před lety. A pokud si tenkrát manželky stěžovaly, že tím tichým bláznovstvím nad šachovnicemi zbůhdarma maříme čas, nemívaly pravdu. Protože tady se řešily problémy, s kterými kolikrát celé dny úřadování nedokázaly pohnout. Jako bych znovu slyšel ty časem zasuté debaty!

Poslouchejte – tajemník městského národního výboru byl; tehdy o takových deset dvanáct let mladší - už jste slyšel o té naší mateřské školce?

Předstíral jsem, že ne. No, zkrátka, vysvětloval, okresní stavební podnik, co to má na starosti, je v nějakým skluzu nebo co, teď tam všechno zapíchli a šli dodělávat bytovky, kvůli prémiím, ne? Bylo nad slunce jasné, kam tajemník míří, něco podobného se nestalo ani poprvé, ani naposled.

Tak jsem jako myslel, kdyby kluci od vás…

Civilistům se zdá, že z pozice velitele je náramně lehké něco rozhodnout a nařídit. Jenže tak jednoduché to není. Tankista toho musí zvládnout spoustu, a když je před prověrkami, cvičením nebo bojovými střelbami, většinou moc volna neužije.

„Koukejte,“ loudil tajemník, „kdyby to bylo pro dospělý, tak neřeknu ani slovo. Ale dyť běží vo děcka.“

Dopadlo to jako vždycky, slíbil jsem, že v denním rozkaze vyzvu dobrovolníky příslušných profesí, jestli by se na tu nešťastnou školku nešli podívat. Tajemník si oddechl; věděl, že vyhrál. Pokud si vzpomínám, to, co stavební podnik sliboval za tři měsíce, stihli vojáci za dvanáct dní a při kolaudaci šéf komise povídal, že už dlouho nepřebíral objekt v tak perfektním stavu…

Ále, to všechno byla hra vzpomínek, mé pravomoci se smrskly na nulu, jen mě tak napadlo, jestli bych novému veliteli pluku neměl půjčit pár šachových učebnic.

Místnost ztěžkla cigaretovým kouřem, Pustina překládal z maďarského šachového časopisu jakousi odbornou studii o nejčerstvějších teoretických novinkách v sicilské hře a dovolával se Gari Kasparova. Odmítl jsem Poláčkovu výzvu na partii a vytasil se se svým problémem. V Praze by jistě bylo podobné počínání zcela nesmyslné, ale Karlov je malé město a lidé se tu poměrně dost znají. Ubrouskem jsem zakryl postavu pianisty a ostatních návštěvníků klubu – z celého snímku zůstala jen nepříliš ostrá tvář.

„Neznáte někdo tuhle dívku?“

Sýkora zavrtěl hlavou.

„To vážně nevím, stejně je to nezřetelný.“

„Ukaž. Tahle? Hergot, ta je mi povědomá. No jo, jasně. To by přece mohla bejt ta mladá Dobalová…“ Zarazil se, když si uvědomil, že hovoří o dívce již mrtvé, a jeho hlas zvážněl.

„Ale to snad by věděl nejspíš tady vedoucí. Dyť je z Petrovic…“

Machala byl zabrán do hry a nechal mě čtvrt hodiny čekat. Teprve pak, když si se svým partnerem obřadně potřásl pravicí, se zvedl a šel se podívat. Znovu jsem zakryl všechno, co nebylo pro poznání podstatné. Koukal mi přes rameno a pak se naklonil a nedbale odsunul mou ubrouskovou paspartu. Potom vyndal z kapsy brýle a prohlížel si zažloutlé noviny s pedantickou pečlivostí.

„Hm,“ zabručel.

„Tak co,“ dorážel Poláček, „je to vona, nebo ne?“

Machala vrátil brýle do náprsní kapsičky a snímek položil zpátky na stůl.

„Ano, je to ona,“ řekl vážně. „Marie Dobalová. Dřív měla přesně takhle krátké vlasy.“

Elektronická myš v bludišti se pomocí kompjúterového mozku učí hledat nejkratší cestu k cíli. Takže, jak říkával můj tatínek, když něco nevíš, je docela nejjednodušší se zeptat. Stačilo zajít vedle, do tanečního sálu, počkat, až bude mít hudba pauzu, a položit Luboši Slámovi otázku. Znal jste ji? Nevíte náhodou, s kým tahle dívka, jmenovala se Marie, v Praze chodila? Prý to byl také nějaký muzikant… Bude samozřejmě nutno vysvětlit, proč se vůbec ptám, ale to už nějak zvládnu.

„Moment,“ oznámil jsem, „musím si jít jen něco vyřídit.“ Sál byl zakouřený, nevlídný, venku na zahradě to bývalo rozhodně příjemnější. Piano bylo přisunuté k zaskleným oknům vedoucím na verandu, nikdo se s ním nechtěl tahat moc daleko. Zbytek kapely byl na pódiu, čímž tančící páry získávaly zvláštní efekt stereoposlechu. Vzduchem duněl snad první český rokenrol.

… jestli se mi to povede

tak žádná víc už nesvede

abych pro ni dělal to co pro tebe…

Opřel jsem se o piano a pozoroval ekvilibristické představení Slámových prstů.

Já zpívám blues jen a jen pro tebe…

Když se něco umí, tak je to hračka. Ty ruce poletovaly nad klávesami dočista samy…

za deset minut na to hned

já beru svoji kletbu zpět

já beru svoji kletbu zpátky na sebe…

Vytáhl jsem noviny a v duchu zformuloval otázku.

… tak žádná víc už nesvede

abych pro ni dělal to co pro tebe.

Evergreen skončil za aplausu tančícího publika, Luboš Sláma se protáhl a přiklopil víko klaviatury. Z protější strany místnosti na něj pokřikoval hráč na saxofon.

„Čtvrt hodiny, jo? Pak pokračujem, Bille!“

Vyrazilo mi to dech. Okamžitě se mi vybavilo pár vět utrápené paní Dobalové. – Bill, rozumíte tomu? Takový americký jméno? To byla určitě jen přezdívka…

Stará Práce zmizela a já se urychleně vracel zpátky mezi své tiché, rozvážné šachisty. Jéžišmarjá, to bych tomu byl málem dal. Tak Sláma. Taky mě mohlo napadnout, že právě on byl Mariiným pražským přítelem. A já mu teďka málem všechno vyklopil. Ba ne, ten major v Praze měl naprostou pravdu. Soukromí detektivové v opravdickém životě mohou nadělat spoustu škody. Krátce za sebou jsem prohrál tři partie a usoudil, že je nejvyšší čas jít domů.

„Ahoj, objev se tu zase…“

„Nespěchej, určitě ještě prší…“

„Jo, chtěl jsem se zeptat,“ obrátil se na mě mandlíř Pustina. „Proč jste nám vlastně ukazoval ty noviny?“

„Chtěl jsem si ověřit, jestli je to vážně ona. Já ji totiž viděl jen docela malou chvilku.“

„No a? Co teď s tím?“

Byl to oprávněný dotaz a já už neměl nejmenší chuť hrát si na Sherlocka Holmese.

„Zítra zajdu na kriminálku,“ řekl jsem podle pravdy.

Jiří Šebek vypadal velmi zaměstnaně. Obklopen stohy vyšetřovacích spisů listoval v těch nesčetných, strojem hustě popsaných stránkách a čas od času si svou dokonale ořezanou stenografickou tužkou vypsal nějakou poznámku.

„Moment,“ omlouval se, „za chvilku jsem hotov.“

Usadil jsem se na židli a snažil se potlačit netrpělivost. Měl jsem dojem, že zpráva, kterou přináším, je důležitější než celý kriminalistický archív.

„Tak co vás přivádí,“ zeptal se po nekonečné půlhodině.

„Už vím, s kým Marie Dobalová chodila v Praze.“

Šebka to nijak zvlášť nepřekvapilo.

„Podívejme,“ poznamenal s úsměvem. Trochu se mě to dotklo, tak jsem vytáhl omšelou Práci a s gestem mariášníka zabíjejícího trumfovou sedmu ji položil na stůl.

„Správně,“ pochválil mě kapitán Šebek. Zvolna jsem začínal chápat, že tady svou novinkou asi nikoho moc neohromím.

„Vy jste to věděl, Jiří?“

„Ano,“ připustil. „Kolegové z hlavního města to zjistili poměrně rychle.“

„Dobře, ale proč tedy nic neděláte? Proč jste ho nenechal zatknout?“

Vyšetřovatel vyklepl z krabičky cigaretu a po delším pátrání se mu podařilo objevit popelník zarovnaný lejstry.

„Je to přece on,“ pokračoval jsem. „Muzikant přezdívaný Bill, to on ji pronásledoval až sem, aby ji nakonec zabil.“

Zaznělo to značně pateticky, sám jsem si to uvědomil ve chvíli, kdy jsem to pronesl.

Šebek si zapálil a pravil: „Proč? Proč si myslíte, že tu dívku zabil právě on?“

„Ze vzteku, ze žárlivosti, vy, sakra, musíte přece nejlépe vědět, proč se lidé zabíjejí.“

„Právě,“ odtušil, „takže si to celé zkusme probrat od začátku. Co vlastně víme? Že před několika lety měl pianista Luboš Sláma vztah s budoucí karlovskou učitelkou matematiky. Víc nic. Dokonce i to o tom dukátu je jen nepodložená domněnka, dívka mohla peníz dostat od někoho úplně jiného. Cožpak s tímhle můžeme na někoho vyrukovat? Jestli v tom má skutečně prsty, vysměje se nám, jestli ne, budeme ho zbytečně obtěžovat…“

Chtěj nechtěj jsem musel uznat, že má pravdu. Profesionálové se od amatérů liší tedy také chladně uvažující hlavou.

„Dobře,“ poznamenal jsem sklesle. „Tak to teda necháme plavat?“

„Vůbec ne,“ ožil Šebek. „Naopak. Ale nejdřív musíme mít v kupě víc faktů a informací. To chce trpělivost a čas…“

Pak se znovu sklonil nad svým těsnopisným blokem a já nevěděl, jestli mám odejít nebo ne. Nakonec jsem zůstal mlčky sedět na takové obyčejné dřevěné kancelářské židli a učil jsem se trpělivosti.

Dálnopis rachotil s kadencí těžkého kulometu.

„Vida,“ pravil kapitán Šebek, když přelétl očima pár úvodních řádek, „tak na tohle jsme čekali.“

Papírový pás vylézající z přístroje umožňoval průběžné čtení a trochu se podobal světelným novinám, které před lety blikavě uháněly na dolním konci Václavského náměstí.

- Luboš Sláma, narozen prvního června roku 1950 v Praze, rodné číslo 50 06 01/032, bytem v Praze na Smíchově, Holečkova ulice číslo 42… –

Pětatřicet let, napadlo mě, vida, původně jsem si myslel, že je ten zázračný pianista výrazně starší. Když se kamarádil s Marií, byl to třicetiletý zajíc… Tedy pardon, ale z hlediska důchodce je to opravdu ještě nezkušené mládí…

Dálnopis se směle pustil do muzikantova curriculum vitae. Přeskočím-li podrobnosti celkem nepodstatné, šlo v základě asi o toto.

Luboš vstoupil do světa jako docela obyčejný košířský kluk, který se proháněl s kamarády po Klamovce a Kotlářce, hrál si na Indiány, četníky a lupiče a čas od času se vracel domů s hlavou rozbitou poletujícím kamením.

V páté třídě si učitel ve škole všiml chlapcova absolutního hudebního sluchu, upozornil na to rodiče a tím skončilo pro Luboše Slámu dětství. Lidová škola umění, nekonečné hodiny u piana, jedenáct let – to je pořádně opožděný start pro dráhu virtuóza, a bylo co dohánět. Konzervatoř uzavřená úspěšným absolventským vystoupením, potom Akademie múzických umění. Ve třetím ročníku zemřel Slámův otec, skrytý motor celé té zamýšlené muzikantské kariéry, a od té chvíle to začalo jít s Lubošem trochu z kopce. Objevil spoustu věcí, na které mu do té doby prostě nezbýval čas. Zjistil, že jsou dívky, které o něj stojí, zalíbily se mu vinárenské večírky a vášnivé teoretické debaty nad skleničkami vína, zkrátka, najednou začal lapat to, co mu s časem uteklo, stejně jako kdysi v jedenácti letech doháněl ztrátu ve věcech muzikantských…

Tohle tedy vyprávěl ten dálnopis, i když pochopitelně jinou formou a jinými větami, ale dovedl jsem si malý životní příběh představit docela barvitě. Kapitán Šebek četl strohý text s podobným zaujetím jako já a tiše okolo sebe trousil cigaretový popel.

Život Luboše Slámy běžel dál. Školu nakonec absolvoval, ale po ní více než na rok pověsil hudbu na hřebík. Živil se nejrůznějšími krátkodobými brigádami, teprve na vojně se vrátil zpátky ke svému klavíru a po skončení základní služby si už hledal muzikantská angažmá barového charakteru. Hrál v Lucerně, Tabarinu, ve Valdštejnské hospodě. Na svobodného mládence vydělával tehdy poměrně dost peněz, ale dovedl taky pořádně utrácet. Potom se zapletl do jakéhosi nepříliš jasného maléru.

Později mi kapitán Šebek vysvětloval, jak se podobné informace získávají. Především taktně. Operativci neúnavně a opatrně kladou stereotypní otázky, na které někdy dostanou odpověď, někdy ne. – Služební průkazy se nevytahují téměř nikdy, nikomu totiž na dobré pověsti v okolí příliš neprospěje, rozkřikne-li se, že se o něj zajímá kriminálka. A z té hory názorů, řečí a soudů se pak vybere pokud možno nějaká nejpravděpodobnější verze, která může sloužit jako orientační podklad pro další vyšetřování. Takže, Luboš Sláma se prý zapletl do jakéhosi maléru. Podle některých náznaků lze soudit, že běželo o hazardní hry, zoufale, ale neúspěšně sháněl peníze. Jednou, na cestě z Tabarinu ve tři hodiny v noci, byl přepaden a surově zbit, což koneckonců odpovídá valchařským metodám, dluhy z hazardu se soudní cestou vymáhat nedají.

Přepadení bylo pochopitelně okamžitě vyšetřováno, ale pan Sláma prakticky odmítl o celé záležitosti cokoliv vypovídat, pracovníci Bezpečnosti tehdy nabyli dojmu, že potlučený muzikant noční útočníky sice zná, ale že z nich má nesmírný strach. Krátce po propuštění z nemocnice opustil Luboš Sláma Prahu a přijal roční angažmá v Ústí…

Hrklo ve mně. Nevím, jestli znáte ten pocit, kdy najednou věci oddělené do sebe začnou dokonale zapadávat přesně tak, jak to předpokládala původní hypotéza. Něco podobného musel asi prožívat René Descartes, když se mu podařilo objevit základní spojitost mezi algebrou a geometrií, když dokázal vypočítat průsečík dvou přímek dřív, než je narýsoval.

Ústí, Praha, Karlov. Hledané spojení je tedy na světě, příběh se žene k závěru. Poočku jsem se podíval na kapitána, který dál, s naprostým klidem sledoval předlouhý dálnopisný text.

Období Slámová pobytu v Ústí se shodovalo s termínem přepadení poštovního vozu, nicméně mladý muzikant nepatřil do okruhu podezřelých a nebyl v této souvislosti vyšetřován.

Následoval návrat do Prahy, kde – zdá se – všechny nepříjemnosti pominuly. Luboš Sláma sice dál vystupuje v nočních podnicích, ovšem snaží se navázat na přetrženou nit umělecké práce. Na konzervatoři působí alespoň jako korepetitor, získává stipendium Svazu skladatelů a odevzdává cyklus krátkých skladeb, jejichž provedení je odbornou kritikou přivítáno celkem vlídně. S jídlem roste chuť, a tak prázdninový pobyt v Karlově měl mít funkci jakési tvůrčí dovolené…

Přístroj se odmlčel. V duchu jsem se snažil představit Luboše Slámu, jak s maskou na obličeji a samopalem v ruce přepadává poštovní vůz, nebo jak ze zálohy zabíjí děvče, které míval rád. Moc se mi to nedařilo. Jenže vrahové vypadají jako vrazi asi jen v dobrodružných komiksech.

Kapitán Šebek utrhl dlouhý kus potištěného papíru a stočil jej do ruličky.

„Co s tím uděláte?“ zajímal jsem se.

Pokrčil rameny. „V každém případě bych si už docela rád s tím klavíristou popovídal.“

Po úzkých kamenných schodech vedoucích do podkroví jsme stoupali tři. Já, kapitán Šebek a další kriminalista oblečený do civilu.

Kapitán chvilku marně hledal zvonek a pak rázně zaklepal na dveře. Nic se nestalo. Zaklepal podruhé a potřetí. Pak se odněkud zdola ozval skřípavý ženský hlas.

„Hledáte někoho?“

„Pana Slámu.“

„Tak to boucháte zbytečně. Ten tu nejni. Už od včerejška…“

„A nevíte prosím, kde by mohl být?“

„Těžko říct. Von je tak trochu fláma, víte? Nechci pomlouvat, jinak je slušnej, činži platí včas. Ale to dělá řemeslo, že jo. Můj bejval taky muzikant…“

Šebek se obratně vyhnul debatě o osudech pana manžela a zavelel k ústupu. Majitelka domku nás však nemínila pustit lacino. Dřív, než jsme se dostali na čerstvé povětří karlovského náměstí, jsme se dozvěděli, že s mužskejma je vždycky potíž, když nechlastaj, tak se zase otáčejí za každou sukní. Po pravdě řečeno, přijít o manžela zásluhou cirhózy jater je pořád ještě lepší, než aby si ho odvedla nějaká zmalovaná fiflena, co neumí nic jiného než kroutit zadkem a lakovat si nehty. Jó, dobrou kuchařku dovede ocenit jen…

Kdo dovede ocenit kuchařku, nám zůstalo utajeno, bouchnutí dveří přerušilo roztrpčené sentence. Boty klapaly po kamenné dlažbě a teprve po chvíli se Šebek zeptal.

„A komu všemu jste ten snímek ukazoval?“

„Kolegům v šachovém klubu. Já si zpočátku nebyl tak docela jistý, jestli je to skutečně ona…“

„A jéjej,“ řekl potichu.

Až k budově okresní správy jsme kráčeli mlčky a tam se se mnou kriminalisté rozloučili. Ne, nikdo mi nic nevyčítal, vlastně nepadlo ani jedno slovíčko, které by zpochybnilo mé chování. Jenže stejně jsem měl nepříjemný pocit, že jsem něco náramně zvrzal.

Pepíček Truhlář mě v hotelu u Žlutého psa přivítal s rozzářeným úsměvem otce, který vymyslel geniální dar pro desetiletého synka.

„V Kroměticích je volná chalupa.“

„Zajímavé,“ řekl jsem bez zájmu. Truhláře to však nezchladilo. „Na okraji vesnice, hned u lesa. Pěkná zahrada kolem. A vlastní studna.“

Podotkl jsem, že pozemek má mít svou vodu, budoucí majitel si může pořídit darling a bude tam bydlet v úplné pohodě.

„Už tam je.“

„Kdo?“ zeptal jsem se nechápavě.

„No přece ten darling. Střecha je bezvadná, tedy jako krovy, stačí jen vyměnit pár tašek. Jo, a taky k tomu patří stodola.“

Teprve teď mi začalo docházet, kam starý přítel míří.

„Proč mi to vlastně povídáš?“ zeptal jsem se.

„No, že bys to přece mohl koupit ty!“

„Pepíčku,“ řekl jsem chlácholivě. „Já se netajím s tím, že mám něco naspořeno, jenže tak velkej zázrak to zase není. Víš vůbec, co dneska chalupa v rekreační oblasti stojí? To není pro nás, obyčejný lidi. Copak si můžu dovolit zaplatit sto, možná sto padesát tisíc? Jsi hodný, že na mě myslíš, ale na tohle zapomeň.“

„Totiž ono to má takovej háček.“

„Prosím?“

„On ten domek je součástí bytového fondu. A protože patří starostovi, tedy pardon, předsedovi národního výboru, kterej rozhoduje o tom, jaký chalupy se vyřadí pro rekreační účely a jaký ne, tak je tutový, že to ve svým vlastním případě nikdy neudělá, já ho znám.“

Bylo to trochu zmatené, ale já Truhlářovi rozuměl. Předseda národního výboru možná může z titulu své funkce pomáhat sousedům, ale nikdy sám sobě.

„Takže by to nebylo nijak zvlášť drahý. Chápeš? On o to dohromady nikdo nestojí. Mladý lidi dostávaj bytovky od družstva nebo od fabriky a těch starejch, co si nedovedou představit život bez zahrádky a králíků, spíš ubejvá.“

„Pepíčku, dyť já jsem Pražák.“

Starý recepční se urazil. „Jo ták, já zapomněl! Takže to byly jen takový řeči, že bys tu rád bydlel natrvalo. Promiň, že jsem obtěžoval…“

Vystoupal jsem do svého pokoje, oblečený se natáhl na postel a připadal si trapně. Kristepane, to je zase den. Pokazil jsem snad všechno, co se dalo. Chudák Truhlář se snaží vyhovět mým klukovským nápadům a já ho pak odbudu jako nafoukaný osel, protože mám plnou hlavu té nešťastné fotografie, se kterou jsem to taky asi zařídil docela nejhůř, jak to vůbec šlo. Co je, sakra, s tím Slámou? Dostal strach a práskl do bot? Kam myslí, že se schová? Jestli po něm začne Bezpečnost pátrat, moc možností mu nezbude. Leda tak zkusit zmizet mezi nějakou potulnou partu kolotočářů, ačkoliv možná že právě tam je nutné mít občanský průkaz v naprostém pořádku. Nebo měla pravdu ta paní domácí? Ono by to konečně bylo nejprostší. Muzikant se opil, noc strávil u kamarádů nebo u nějaké povětrné přítelkyně, teď někde usilovně bojuje s kocovinou, aby byl večer alespoň trochu fit.

Za okny letěl den, najednou se zešeřilo a na obloze se začaly objevovat první hvězdy. Všechno bylo lepší nežli nečinnost, a tak jsem se zvedl a vypravil do hospody Na vinici. Přestože počasí už začínalo dostávat rozum, byla zahrada prázdná a okna sálu zářila jak výkladní skříně. Vešel jsem dovnitř, zaplatil za muziku a usadil se u malého stolku v rohu místnosti. Kapela měla pauzu. Teprve po chvíli se objevil bubeník, kytarista a hráč na saxofon. A přes sál k pianu zamířil docela cizí chlap. Usedl a zabořil prsty do kláves. Parket se zaplnil mládeží. Připadal jsem si nepatřičně starý. Zesilovače ohlušivě rachotily, a tak v té decibelové záplavě asi málokdo poznal, jak se novému pianistovi nedaří. Se zbytkem kapely se rozcházel v rytmu a občas zvládl i dokonale falešný tón.

Pan Hudeček, který se prodral k mému stolu, se zajímal o to, co si budu přát. Řekl jsem, že nic, a zvedl se k odchodu.

Mladý muž nad pianem měl zpocené čelo a dělal co mohl. S Lubošem Slámou se to ovšem srovnat nedalo.

Následující týden jsem koupil chalupu. Vím, zní to pošetile, asi jsem to takhle vážně v úmyslu nikdy neměl. S Pepíčkem Truhlářem jsem se šel do Kromětic podívat vlastně jen proto, abych ho neurazil. Čekal jsem, že objevím pár zásadních závad, které mi umožní z celé záležitosti elegantně vycouvat, nebo že cena, kterou bude majitel za dům požadovat, bude nepřiměřeně vysoká. Kromětice jsem znal z časů svého vojákování jako malebnou vesničku, přilepenou k nevelkému kostelíku svaté Anny. Nezměnila se za ta léta, bělostné štíty starobylých chaloupek mi připadaly ještě hezčí než obrázek uložený v paměti. Deset minut chůze odsud byla Lhota, vesnice výrazně větší, s poštou, obchodem, hospodou a sídlem národního výboru. Do Karlova to byla slabá hodinka chůze po příjemné úzké silničce, vinoucí se podél břehu řeky.

Starosta zacinkal klíči a otevřel branku.

„No tak jdi, nestyď se,“ vybízel Truhlář.

Nevelký dvorek, studna s brčálově zelenou pumpou. Vlevo zahrada, zarostlá vysokou žloutnoucí trávou. Ovocné stromy a pár kytek, bojujících o život s plevelem.

„Támhle je stodola a v ní dříví tak nejmíň na dvě zimy…“

Černá posuvná vrata a vlaštovky proletující rohem rozbitého okénka dovnitř.

Vstoupili jsme do chalupy. Kuchyňka s malým plechovým sporáčkem, vzadu pokoj. Prosklená kredenc a uprostřed místnosti stůl z bílého lipového dřeva, letitým drhnutím vybroušeného tak, že jednotlivá léta tvořila na povrchu drobné vlnky. Opojně na mě dýchlo dětství, takhle totiž vypadala světnice, ve které jsem se narodil, a já pochopil, že tady, v téhle poslední kromětické chaloupce, také umřu. Životní pouť má tvořit uzavřený cyklus a člověk se na stará kolena vracívá tam, odkud přišel…

„No tak, jak se vám to líbí?“

Řekl jsem, že náramně.

„Práce je tu teda ještě dost, ale já vám rád pomůžu. Štít by potřeboval novou omítku, ale ve trojce, u rybníčka, bydlí šikovnej zedník, když mu budeme přidávat, tak je to za neděli hotový.“

„Kolik to bude stát?“ Zachytil jsem trochu káravý Truhlářův pohled, zřejmě jsem příliš brzo začal hovořit o penězích. Ale co, chtěl jsem mít jasno.

„Teda, ono to má jednu podmínku. Že tu budete bydlet…“

„Vím.“

„Ale nejen o víkendech nebo v létě. Prostě trvale…“

„Samozřejmě.“ Řekl jsem to lehounce, ještě před hodinou bych se ani nenadál, že jsem schopen v tak neuvěřitelně krátké době udělat podobně osudové rozhodnutí.

„Odhad je třiadvacet tisíc. Úřední odhad. A já nechci ani o korunu víc.“

Následující dva dny jsem poletoval po nejrůznějších kancelářích, převáděl si sporožirové konto do Karlova, sháněl výpisy z pozemkových knih, podepisoval kupní smlouvu u notáře. A pak jsem byl najednou majitelem té malé chaloupky, starosta Purkrábek mi vtiskl do ruky svazek klíčů a pravil, že doufá, že se mi tam bude líbit. Když jsem platil hotelový účet, tvářil se Pepíček, který to vlastně všechno zpunktoval, poměrně smutně.

„Bude se mi stejskat,“ řekl a naléval temně hnědý likér tentokrát do dvou skleniček.

„Proč?“

„No, já si už tady, po pravdě řečeno, zrovna nemám tak moc s kým povídat.“

Chápal jsem to. Truhlář byl nejméně o pět let starší než já, sám jako kůl v plotě, jedno nešťastné manželství a dvě dosti hrabivé děti ho připravily o všechno, co kdy měl. Teď bydlel v podkrovním pokojíku, vlastně jen na základě benevolence šéfa hotelu. Stáří samo o sobě není žádná velká legrace, a když se k tomu připojí i to, že děti, kterým utíral zadky, vozil je na procházky v kočárku a učil rozeznávat první písmena, si na tátu nevzpomenou ani na vánoce s blbým koresponďákem, tak to je vážně k vzteku.

Ze svazku nově nabytých klíčů jsem jeden vykroutil a položil na recepční pult.

„Abys tomu rozuměl, ta místnost naproti kuchyni je tvoje.“

Truhlář mávl rukou. „Nedělej si se mnou starosti.“

„To tak, ještě s tebou,“ řekl jsem namíchnutě. „Mám svých dost. Copak si myslíš, že dokážu zvládnout chalupu? Dyť to neumím! Nejdřív mě do toho nahecuješ a pak necháš plavat? Tak to ne, kamaráde, to jsme si nedohodli. Bez tvého přispění mi to zaručeně do roka spadne na hlavu.“

„To myslíš vážné?“ zeptal se Truhlář opatrně.

„Naprosto. Budeme spolu hospodařit jako pan Bouvard a Péruchet.“

Pepíček zvedl z pultu klíč a strčil ho do kapsy. Pak cinkl sklenicí o skleničku.

„Jen aby to s náma nedopadlo taky tak špatně,“ poznamenal.

Napadlo mě, že tenhle starý chlap by se asi náramně líbil potlučenému Červinkovi. Neznal klasiky světové literatury jen z televizních seriálů, on je totiž doopravdy četl.

„Vaše je to sakumprásk,“ prohlásil starosta u notáře. „Proberte si, co se vám může hodit, zbytek pak jezeďáci odvezou na skládku.“

A tak jsem, spolu s dosud nepoznaným pocitem majitele nemovitosti, prožíval klukovské okouzlení z nečekaných objevů. Ve stodole byla například přenosná kovářská výheň spolu se sadou klasických kleští a kladiv, brány, pluh a trakař jak z Ladových obrázků. Navíc zaprášený moped typu Stadion.

„To už nefunguje léta,“ mínil Purkrábek, „jestli se vám to podaří uvíst do chodu, tak jste vážně machr.“

Přijal jsem výzvu, motory jsem měl od malička rád, ostatně právě to mě kdysi, před lety, přivedlo k tankistům. Kliková hřídel, ojnice, píst se zapečenými kroužky. Okouzleně jsem se hrabal ve vnitřnostech mopedu, zatímco Josef Truhlář opravoval rozbitý nábytek, vyměňoval tašky na střeše a vyzdíval zchátralý komín.

Příjemně a mile plynul čas a téměř s překvapením jsem si najednou uvědomil, jak dokonale a naprosto se mi podařilo zapomenout na kriminální případ, na lodičku, zabité děvče, na kapitána kriminální služby.

Jenže příběh ještě zdaleka nebyl u konce a nebylo dáno, abych byl vyškrtnut z dalšího děje.

Když moped konečně zabafal, když s kovovým trhnutím spolkl zařazenou rychlost, prožíval jsem jeden z drobných vítězných okamžiků, z nichž se snad skládá pocit lidského štěstí. Objel jsem maličkou kromětickou náves a vyrazil do Lhoty. Bylo letní ráno a na polích žloutlo obilí. Babky postávaly před obchodem, věděl jsem už, že sem málokdy přivážejí chleba před desátou, hospoda byla ještě zavřená, na kamenných schodech ležely noviny zatížené cihlou. Zamířil jsem ke hřbitovu a obloukem se vracel zpátky kolem velikánského statku patřícího místnímu družstvu. Hřmotný muž se mi postavil do cesty a široce rozpřáhl ruce. Zastavil jsem.

„Dobrej den,“ řekl. „Vy jste ten novej, nemám pravdu?“

Připustil jsem to.

„Tak já jsem nějakej Bořek. Předseda tady tohodle,“ rozpřáhl ruce gestem tak širokým, že to mohlo znamenat zeměkouli. Já už ale něco věděl o místních poměrech, a bylo mi jasné, že se jedná o družstvo. Stiskl jsem velikánskou pravici a v duchu hledal nějakou neutrální konverzační větu o počasí.

„Starej Purkrábek,“ pokračoval Bořek, „vo vás povídal, že máte šikovný ruce. Jako na černý řemeslo, ne?“

Rozpačitě jsem se usmál.

„A že se vyznáte v motorech…“

„Přeháněl.“

„Jakpak. Prej ste sloužil celej život u tankistů.“

„Celý ne. Posledních pár let jsem byl v Praze na štábu Civilní obrany.“

„To máte jedno,“ řekl velkoryse předseda. „Dyť co je takovej kombajn proti tanku.“

Jsou obecné pravdy, proti kterým věru nelze nic namítat. Pojízdná zemědělská mlátička se s tépětapadesátkou srovnává opravdu jen velmi obtížně.

„A žně jsou na krku,“ dodal Bořek zdánlivě bez souvislosti, „přece se na to nebudete koukat se založenejma rukama!“

„Promiňte, já vám nerozumím.“

„No, že bysme potřebovali někoho na dvůr. Do dílen. Aby nám ty mašiny dával do pořádku. Franta Holoubek to sám nestihne. Takže kdybyste chtěl… Třeba na čtyři nebo na šest hodin denně, jasný?“

Poznamenal jsem, že nemám žádný výuční list…

„Ale na tom přece nesejde. Co já už viděl nešiků s papírama a obráceně. Tak co, pomůžete nám…?“

Podruhé v krátké době jsem podal předsedovi ruku, našlápl moped a rozjel se zpátky do Kromětic. Byl to podivný výlet.

Odjížděl důchodce a o čtvrt hodiny později se vracel opravář zemědělských strojů…

Do Karlova jsem se vypravil až po týdnu, a to autobusem, zpuchřelé pneumatiky mopedu mi připadaly příliš riskantní na tak dlouhou cestu. S batohem na zádech a dlouhatánským seznamem věcí, které mám zařídit, jsem v půl šesté ráno čekal na zastávce u kostela a pozoroval probouzející se den. Pepíček Truhlář jezdil tímhle spojem pravidelně, nemínil se vzdát svého, lety vyslouženého, místa v hotelu. Tvrdil, že chlap, který na stará kolena přestane dělat a natáhne se na postel, je jednou nohou v hrobě.

Oranžové slunce se vyhouplo nad hradbu lesa, byla středa, těšil jsem se, že karlovští šachisté znovu zasednou na zahradě.

Autobus přijel přesně a o deset minut později jsme vystupovali před karlovským nádražím. Pepíček mi pokynul na pozdrav a já se vydal na nekonečnou šňůru nákupů. Hřebíky, hoblík, sekera. Pláště 14,5krát dva a půl palce, litinový tál na kuchyňský sporáček, tři kila sádry, dvě plechovky olejové barvy a litr ředidla. Štětce, skoby, pytel jakéhosi hnojiva a tak dál a dál, batoh těžkl, a když byly konečně všechny položky na paměťovém papíru přeškrtány, vážil nejméně metrák. Nechal jsem ho v nádražní úschovně, naobědval jsem se v nedalekém bufetu a pak se bezcílně toulal po ulicích města. Do chvíle, kdy se šachisté začnou scházet Na vinici, chyběly takové tři, možná čtyři hodiny.

Minul jsem budovu okresní správy SNB, chviličku zaváhal, možná stačilo jen zdola z vrátnice vytočit příslušnou linku a mohl jsem se od kapitána Šebka dozvědět, co je nového ve vyšetřovaném případě. Ale nechtělo se mi. Starosti s chalupou, se stromky na zahrádce, s uhlím, které by bylo potřeba na zimu objednat, docela vytlačily problémy kriminální.

Hodiny ubíhaly líně a pomaličku. Za pootevřenou kasárenskou bránou jsem zahlédl seřazené, temně zelené větřiesky, zaslechl jsem útržky povelů a rachot dieselových motorů. Pocítil jsem zvláštní teskné sevření jako starý muž, který si prohlíží v rodinném albu tváře lidí dávno mrtvých. Ale co, život jde dál.

V trafice na náměstí jsem si koupil pár časopisů, chvilku v nich listoval na lavičce pod korunou mohutné lípy, pak se zase zvedl a pokračoval v procházce. Docela automaticky jsem zamířil k řece, vážně jsem si vůbec neuvědomoval, kam jdu. Zašuměl jez, pod nohama se objevily těžké kameny pobřežní navigace, vítr cloumal větvemi olší.

Skloněné postavy jsem si všiml už zdálky, ale zprvu jsem nevěřil svým očím. Přidal jsem do kroku. To, nad čím se skláněla, bylo plátno natažené na blindrámu a na něm vznikal obrázek. Působivý obrázek. Ostré kontury břehů, blankytná modř oblohy a temně se lesknoucí hladina řeky.

„Ahoj,“ řekla Tereza. „To jsi mi vážně nemohl napsat, že ses přestěhoval?“

Jsou lidé, kteří se asi nikdy nenaučí vyprávět jinak než na přeskáčku. Chrlí ze sebe informace bez náležitého logického sledu a za zmatených předpokladů, že posluchač ví právě to, co neví, a naopak. Má neteř je přesně taková a vzhledem k tomu, že simultánní tlumočník jménem Honza nebyl zrovna po ruce, trvalo dost dlouho, než jsem si ujasnil nejčerstvější novinky.

Tedy přibližně takto: Jana Červinku propustili z nemocničního ošetřování po necelém týdnu. Nebyl na něj sice ještě nejlepší pohled, ale Tereze se líbil. A líbil by se jí ještě víc, kdyby se o něj mohla něžně starat, ošetřovat ho, vařit bylinkové čaje a měnit obklady. Jenže on nebyl na stonání ten správný typ. Okamžitě ze sebe strhal většinu obvazů a vyrazil do ulic, pevně rozhodnut, že vypátrá frajírky, kteří ho u Železničního mostu přepadli, a vyřídí si s nimi účty po způsobu odkoukaném z kovbojských filmů. Tereza nahlížela na věc reálněji; noční zážitek byl ještě příliš čerstvý a v případném střetu s padouchy si vítězstvím svého hrdiny moc jista nebyla. Krátce – měla o něj strach. Používala nejrůznějších lstí, které měly udržet Honzu doma, ale moc jí to nevycházelo. Výlet do Karlova měl podobný účel. Předně jsem měl rozmluvit plánovanou pomstu mladému muži já, neboť na mě prý dá a váží si mě. Čertvíproč, když jsme se viděli jen jednou v životě, a to sotva pár minut, ale cesty lidských sympatií jsou nevyzpytatelné. Navíc spoléhala neteř na vliv mého přítele kriminalisty, který by jistě mohl vysypat z rukávu nějaké vysvětlení, proč je Červinkova aktivita v rámci vyšetřování nemístná a škodlivá. Uznal jsem, že se Tereza chová poměrně moudře, a slíbil jí veškerou pomoc.

„Jak jste tu dlouho?“

„Přijeli jsme dopoledním vlakem. A co se prosím tě děje? Hned na nádraží nás vyslýchali jak pašeráky narkotik.“

„Proč?“

„No to bych taky ráda věděla. Hrozně je zajímalo, jestli jezdíme vlakem pravidelně, jestli se koukáme z okna a na kterou stranu trati. Když jsem vysvětlila, že tohle je premiéra, neboť do Karlova přijíždíme poprvé v životě, omluvili se a vyptávali dalších.“

Začalo mi svítat, že všechno jsem zavinil já, či přesněji ta malá, v paměti zasunutá vzpomínka na vlak projíždějící po břehu řeky v době, kdy se Marie Dobalová opírala do vesel pramičky. Kolik už nespočetných hodin, kolik dní práce museli operativci kriminální služby strávit tím, aby našli každého cestujícího, zjistili, kde kdo seděl a co snad náhodou viděl nebo mohl vidět podél trati? Mimoděk to vzbuzovalo účtu a pouze snaha přenechat pátrání profesionálům a vyškrtnout z něj i zboulovaného Jana Červinku mě donutila, abych z telefonní budky zavolal na okresní správu SNB.

„Můžete mě spojit s kapitánem Šebkem?“

„Kdo je u aparátu?“

„Jmenuju se Vlk. František Vlk. On už bude vědět.“

„Dobře, počkejte chvilku…“

V drátech to šumělo a klapalo, občas se ozval vyzváněcí tón a pak zase hlas z ústředny. „Čekáte? Tak tam se hovoří… Ještě moment prosím.“ Pak následovalo několikaminutové ticho a ve chvíli, kdy jsem myslel, že je spojení definitivně přerušeno, ozval se jasný hlas.

„Šebek. No tak, co máte na srdci…“

Snažil jsem se všechno zhustit do několika stručných vět a doufal, že jsem srozumitelnější než Tereza. Snad se mi to podařilo, neboť kapitán neměl žádné doplňující otázky.

„Jistě,“ řekl, „to nebude problém. Co takhle zítra. V deset například…“

Moc se mi to nehodilo, v tu dobu jsem měl nastupovat v dílnách družstva, ale co, tohle bylo důležitější.

„Výborně,“ souhlasil jsem. „Přijdem. A jen tak mimochodem, ten pianista, Sláma, už se objevil?“

Několik vteřin bylo ticho, jen elektrický proud nepatrně bzučel v kabelech.

„Ne,“ řekl Šebek nakonec. „Je po něm vyhlášeno pátrání.“

Myslím, že jako první na to přišla Tereza. Seděli jsme na ohlazené kládě na okraji kempového tábora a pozorovali Červinku, jak s pedantickou pečlivostí vypíná plachtu bledě zeleného stanu. Návštěvu šachového klubu jsem už v duchu dávno vzdal, bylo pozdní odpoledne, teplý letní vzduch se tetelil nad obrysy modravých lesů.

„Rostou houby?“ zeptala se. „Já už na nich nebyla ani nepamatuju…“

Měl jsem pocit hostitele a dojem, že se můžu něčím pochlubit.

„Rostou,“ řekl jsem, „když vyrazíme hned, budete mít postaráno o večeři.“

Honzu nápad nadchl, a o pět minut později byla naše malá houbařská výprava připravena vyrazit. Z dřevěné kanceláře správce tábora jsem si zavolal na velitelství pluku.

„To je dost, že se aspoň ozvete. Slíbil jste přece, že se u nás zastavíte.“

„Měl jsem moc práce,“ vymlouval jsem se, „možná to stihnu zítra. Ale zajímalo by mě, jak to dneska vypadá v lesích za Hejzlarkou?“

Muž na druhém konci drátu pochopil okamžitě, o co běží.

„Báječně,“ oznámil. „Začínají růst dokonce i ryzce. To nepamatuju už takovejch pět let.“

„Můžeme tam teď, odpoledne?“

„Samozřejmě. Kdyby se někdo na něco ptal, tak že o tom vím, že jsem to povolil…“

Vyrazili jsme. Pěšina v serpentinách stoupala do stráně okolo Hejzlarovy skály – tohle jméno se uvádělo i na mapách, ačkoliv jsem se nikdy nedozvěděl, proč se to tam tak jmenuje – pak po dřevěném můstku přes potok a tady už z každého druhého stromu křičela výstražná tabulka:

Vojenský prostor – vstup přísně zakázán,

ochranné pásmo střelnice.

Po pravdě řečeno, i kdyby o těch sto či dvě stě metrů dál za vysokým kamenným válem skutečně ostré střelby probíhaly, nebezpečí, že se zbloudilé projektily snesou někam sem do lesa, bylo pouze teoretické, nicméně v rámci zachování naprosté bezpečnosti vroubily výstražné cedulky téměř třicet hektarů smrků a borovic.

Vešli jsme pod koruny smrků. Voněla tu pryskyřice a bzučely mouchy. Houbař bývá v neznámém lese dost ztracený, ale já pevně věřil, že místečka, kde jsem před lety nacházel hřiby a křemenáče, dosud fungují.

Tereza s dětským nadšením jásala nad prvním kozákem. Červinka našel hlouček klouzků, já zatím nic, ale věděl jsem, že moje chvíle přijde. Nízké údolí a za ním mechem porostlá stráň. Tady už nebylo na místě oznamovat jednotlivé nálezy. Podhříbky, kačenky, lišky, brzy už nebylo houby kam dávat a my se vypravili na zpáteční cestu. Pomalu se začínalo šeřit, pěšina vedla kolem bublajícího potoka, za nevelkou pasekou se objevil temný srub. Všechno jak za starých časů. Tenkrát si ovšem místní fořt právě v téhle prastaré lovecké chatě schovával v úkrytu za trámem láhev slivovice. Pro sebe a pro své přátele, kdyby je náhodou v lese přepadla neočekávaná žízeň. A tak, spíš z legrace než z čehokoliv jiného, jsem otevřel nikdy nezamykané dveře.

Do nosu mě udeřil těžký morový zápach a za mými zády zděšeně vyjekla Tereza. Moc jsem se jí nedivil. Na smyčce přivázané k háku uprostřed stropu viselo tělo.

Pootevřenými dveřmi zazníval do místnosti šum podvečerního lesa. Ale Luboš Sláma už nic neslyšel.

Přestože na kraj padla tma, všiml jsem si, že Tereze hrůzou drkotají zuby.

„Neboj se,“ uklidňoval jsem ji, „za chvilku bude po všem.“

„Já se přece nebojím,“ řekla nepřesvědčivě hlasem o půl oktávy vyšším než obvykle.

Uplynula téměř hodina od chvíle, kdy Jan Červinka odcválal, odhadoval jsem, že ještě nejméně tak dlouho budeme čekat. Seděli jsme na širokém pařezu před pochmurně vyhlížejícím srubem a nebylo nám do řeči. Tak takhle skončil Luboš Sláma. Smyčka na krku a odkopnutá židle. Škoda. Trochu nesmyslně mě napadlo, kolik hodin a let strávil tím, že se učil hrát na piano, od bayerovky a prvních prstokladů až k virtuozitě absolventského koncertu. Proč to udělal? Měl skutečně podíl na dávném přepadení poštovního vozu a cítil, že se odhalení blíží? Nebo byl, jak už se někdy u umělců stává, labilní depresivní typ a v duševním trápení, které si zdravý člověk ani nedovede představit, udělal vdovinu…

„Myslím, že už jedou,“ řekla tiše Tereza.

Zvuk týraného motoru se opravdu zvolna blížil. Nedovedl jsem si sice představit, že by se až sem do lesa dostala normální volha, ale když mezi stromy začala probleskovat světla, bylo jasné, že o dopravu se protentokrát postarali vojáci.

UAZ se drápal do vrchu s buldočí neústupností a za chvíli už ozařoval dveře srubu dálkovými reflektory. Všechno získalo neskutečný nádech jako na divadle, kde kousek zeleného sametu a pomalovaná kulisa vytvářejí iluzi pohádkového lesa. Akumulátorové svítilny zaplašily tmu, blesky fotoaparátů bledě vystřelovaly z oken lovecké chaty. Z vyprávění už jsem znal práci výjezdového týmu kriminálky, alespoň kousek toho sehraného obřadu jsem zažil na místě, kde přišla o život Marie Dobalová, ale tady mi to všechno připadalo poněkud nepatřičné. Tolik lidí a techniky, proč tak drsně rušit klid opuštěného místa, které si Luboš Sláma vybral k dobrovolnému odchodu z tohoto světa?

„Vida,“ řekl kapitán Šebek, „tak jsme se sešli dřív, než se čekalo. Povídejte, jak jste ho našli!“

Spustil jsem o našem houbařském výletě a pozoroval při tom dvojici mužů, vynášejících z chalupy nosítka s neveselým nákladem. Člověk v bílém plášti se od nich oddělil a zamířil směrem k nám.

„Tak co nám můžete říct, doktore?“

„Bude nutná soudní pitva, ale…“ zarazil se a v odlesku reflektorů pokynul hlavou k místu, kde jsem seděl já.

„To je v pořádku,“ pochopil Šebek. „Před soudruhem podplukovníkem můžete hovořit klidně.“

Hodnost uvedená bez bližšího vysvětlení působila nejspíš dojmem, že patřím k vyšetřovatelům.

„Dobře,“ řekl lékař, „já jsem jen praktický doktor, ale ta strangulační rýha je dvojitá…“

„Máte tedy dojem, že nešlo o sebevraždu?“

„Ovšem. Soudní znalec to bezpochyby potvrdí, protože tohle je případ jak z učebnice. První rýha je vodorovná, asi jako límeček od košile. Hematomy, tedy podlitiny, vznikly evidentně v době, kdy v těle ještě pulsovala krev. Teď už vám lezu do řemesla, ale například tak, že k chlapovi sedícímu na židli přijde někdo zezadu, hodí mu přes krk smyčku a táhne. Tak dlouho, dokud oběť dýchá. Zbytek zaranžuje. Prostrčí provaz hákem a vytáhne tělo ke stropu. Jenže v té chvíli změní smyčka polohu, od hrdla směřuje šikmo vzhůru, okolo uší. Také tady vytlačí provaz rýhu, ale prakticky bez hematomů, protože vznikla po smrti.“

„Děkuju, doktore,“ řekl Šebek. „Dobrá práce.“

Armádní UAZ i se svým pochmurným nákladem odjel, ale ve srubu dál pracoval tým odborníků, závěrky fotoaparátů cvakaly za doprovodu jiskřících fleší. Teď ovšem dostalo všechno docela jiný smysl, teď už jsem práci vyšetřovatelů chápal.

„Vy jste to tušil od začátku?“

V lesní tmě nebylo vidět, jak se kapitán Šebek tváří. Ale jeho hlas zněl samozřejmě a bez stopy posměchu.

„Na prvních stránkách snad každé kriminalistické učebnice na světě najdete prastarou zásadu. K sebevraždě je nutno přistupovat tak, jako by běželo o vraždu, dokud se s naprostou jednoznačností neobjasní, jak to skutečně bylo.“

Ráno jsem se probudil v hotelu, výslechy nebraly ohled na jízdní řád autobusů. Nasnídal jsem se v rozespalé jídelně a odešel vyzvednout Honzu s Terezou do kempu. Neteř vypadala mnohem líp než v noci při sepisování předběžných protokolů. Do tváře se jí vrátila zdravá barva a do duše dobrá nálada.

„Tak, jaké překvapení jsi pro nás nachystal dnes?“

„Všechno při starém,“ řekl jsem. „V deset nás čeká vyšetřovatel na správě.“

Měli jsme ještě dost času, a tak jsme si povídali o všem možném, jen o hororu včerejší noci nepadlo ani slovíčko. Čas prchal a pak jsme najednou zase seděli v kanceláři kriminálky a kapitán Šebek udělal přesně to, oč byl žádán. Striktně a rozhodně zakázal mladému Červinkovi další amatérskou účast na vyšetřování.

„Ale,“ bránil se mladík, „když já jsem vážně přesvědčenej, že bych je poznal.“

„Doufám, že máte pravdu,“ řekl Šebek a vytáhl ze zásuvky kus papíru odtrženého z dálnopisu. Praha oznamovala, že se podařilo zadržet dva ze tří mládenců podezřelých z přepadení pod Železničním mostem. Přesná identifikace však zatím chybí, neboť Jan Červinka na víkend odcestoval mimo město a bude nutno počkat na jeho návrat…

„Měl byste se vrátit co nejdřív,“ dodal kapitán. Byla sobota, ale pracovníci Bezpečnosti si zřejmě dny určené k odpočinku vybírají podle jiného klíče, než je kalendář. Honza prohlásil, že pojede okamžitě. Tereza ho nemínila opustit, po krátkém zmatku byli najednou oba pryč a zůstal po nich jen ten nehotový obrázek řeky, žloutnoucího obilí a zelené rybářské lodičky uprostřed proudu. Chtěl jsem se zvednout a odejít také, ale Šebek řekl, že by rád zašel na velitelství pluku poděkovat za dosavadní pomoc a navíc by možná stálo za to se ještě jednou, za dne, podívat do té nešťastné lovecké chaty. Mám-li chuť, můžu jít s ním…

Kráčeli jsme karlovskými ulicemi ztichlými víkendem, jen zřídka tiše projelo osobní auto.

„Co ten vlak?“ zajímal jsem se.

Mávl rukou. „Měl jste pravdu, měl přibližně pětatřicet minut zpoždění, už od Tábora. Z takových osmdesáti procent už známe všechny cestující, víme, kde kdo seděl, ale to je tak všechno. Většinou jsou to lidé, jezdící na téhle trati pravidelně, a ti už se z okna nijak zvlášť dychtivě nedívají. Rekreanti se shánějí hůř, ale časem je budeme znát taky.“

Mozaiková dlažba ubíhala pod nohama a já v duchu přemýšlel o tom, proč je ke mně vlastně tenhle vyšetřovatel tak sdílný, proč mě s nečekanou vlídností informuje o tajích vyšetřování, když by podle všech pravidel, která jsem odkoukal z knížek, měl být striktně uzavřený a mlčenlivý.

Tak jsem se na to zeptal.

„Nesmysl,“ usmál se. „Kriminalista se přece musí zajímat o názory lidí, a jaký může mít člověk názor na věc, o které nic neví? A u vás konkrétně je ještě jeden důvod. Sloužil jsem pod vámi rok a vím, jak přesně jste dokázal odhadnout lidi. A co se jich na vojně objeví! Chytráci i troubové, poctivci, podvodníci, rváči, kliďasové, však to znáte sám. A vy jste se v tom koktejlu nejrůznějších povah vždycky dokázal perfektně orientovat. Proto rád uslyším, co si o hercích toho našeho maloměstského dramatu myslíte…“

Znělo velice lichotivě, co kriminalista povídal, ale člověk se nemá tak snadno nechat zaslepit pýchou. Co když jsem také jedním z podezřelých a všechno je taková neveselá hra kočky s myší. I když k Jiřímu Šebkovi se takové chování nehodilo. Jestli tedy opravdu dokážu sem tam lidi odhadnout.

„Stojí to za to?“ zeptal jsem se nahlas. „Teď když mají v Praze noční gangstery pod zámkem? Od nich už by nemělo být tak složité celé klubko rozmotat.“

Šebek se zašklebil a zavrtěl hlavou.

„Těžko. Hned po tom dálnopisu jsem měl s městskou správou dlouhý telefonický rozhovor. Ti hoši jsou oslové, co se kdysi zajímali o box, a teď to čas od času docela rádi předvádějí. Všechno vyklopili rovnou, neměli průšvih poprvé. Najal si je chlapík, kterého nikdy předtím neviděli, dal každému pětistovku a objednávku okořenil historkou, že Červinka je prachsprostý vyděrač, co pomocí hambatých fotografií tahá z jeho manželky peníze. Báječně to zabralo, nic nepotěší notorického rváče víc, než když má dojem, že bojuje za spravedlnost…“

„Takže další slepá ulička?“

„Obávám se, že ano.“

Svobodník u brány se vypnul pod uniformou ověšenou červenými šňůrami a chtěl vědět, co si vlastně přejeme.

Náčelník štábu pluku seděl v kanceláři nad hromadou konspektů připraveného cvičení. Bylo zřejmé, že má svých starostí nad hlavu a že naše návštěva ho dost zdržuje. Já znal tenhle klasický ruch před každou podobnou záležitostí; co na doupovských kopcích trvá pár minut a vyvíjí se zdánlivě živelně a samostatně, stojí dlouhé hodiny velitelské přípravy. Tankový útok na předsunuté pozice nepřítele má svůj přesný harmonogram, při němž se nesmí zapomenout na nic od střeliva až po vodu na vaření polévky v polních kuchyních.

„Rád vás vidím, posaďte se, velitel pluku tu bohužel dneska není, ale…“

Kapitán vyřešil situaci bleskurychle. Nepřijal nabízenou židli, v několika kratičkých větách poděkoval za dosavadní pomoc a zeptal se, jestli se můžeme vydat k lovecké chatě.

„Jistě,“ řekl náčelník štábu, „bosky – tedy bojový střelby máme až příští týden. Naštěstí. Chcete auťák?“

„Ne, rádi se projdem…“

Kasárenský vzduch voněl olejem a naftou a taky trochu černidlem na boty a střelným prachem. I když to se mi možná jen zdálo. Prokličkovali jsme mezi přízemními domky jednotlivých rot, voják u brány vedoucí na cvičiště nás propustil bez řečí, asi už o nás věděl.

Široká stráň byla rozrytá okopy, z nichž některé už dávno zarůstaly trávou, u jiných se v zaschlém blátě dosud uchovaly otisky vojenských bot.

V duchu jsem zase viděl rojnice, které zdolávají ten důvěrně známý kopec Pavák. V zimě, když umrzlý sníh klouže pod nohama, stejně jako v létě, kdy rozpálený pancíř tanků sálá jak keramická pec.

Dostali jsme se nahoru pohodlně a bez střelby. Karlov, ležící pod námi, připomínal lehce zašlé obrazy dávných mistrů. Minuli jsme tankodrom a ochranný val střelnice. Kapitán Šebek, který celou dobu mlčel, promluvil teprve ve chvíli, kdy jsme vstoupili do chladivého stínu lesa.

„Tak povídejte!“

Zaskočil mě. Bylo jasné, že očekává rozbor případu, možná i nějaký nápad, a připadal jsem si jak nepřipravený žáček na školním stupínku. V poslední době jsem měl plnou hlavu chalupy a nic víc se tam už nevešlo.

„Začneme u té loupeže v Ústí,“ navrhl jsem opatrně.

„Prosím.“

„Tak tedy – nebožtík Sláma se do toho riskantního podniku pustí, protože je v kruté finanční tísni. Všechno se ovšem povede dokonale a on v době, kdy se zdá, že tenhle pomníček už žádné vyšetřování neodhalí, věnuje své přítelkyni ukradený dukát. Možná k tomu ještě něco napovídá, co Marii Dobalovou uvede na stopu, děvče zkrátka pochopí, že pan muzikant je vlastně zločinec a rozejde se s ním.“

Šebek nespokojeně zabručel…

„Dobře,“ připustil jsem, „třeba to neví hned a souvislosti se ozřejmí až časem, to zatím nechme stranou. První dějství je odehrané, opona se zvedá až o řadu let později. Luboš Sláma se shodou okolností objeví právě tady, Marie už pochopila, co znamená jubilejní dukát a začne muzikanta tlačit ke zdi.“

„Proč? Co by si na něm vzala?“

„Jeho přece!“

Šebek chtěl něco říct, ale já ho nepustil ke slovu.

„Bydlím na vesnici teprve krátce, ale to stačí, abych si to dovedl představit. Ta ostuda. Holka je v tom a tatíček budoucího dítěte je ženatý a má tři děti. Pěkná paní učitelka! To je, Jiří, vesnické drama jak Její pastorkyňa. A pak se na jevišti objeví deus ex machina, náš milý pan Sláma. Stále ještě svobodný.“

„Dobře,“ připustil Šebek, „pokračujte.“ Pod nohama nám šustilo loňské listí.

„Sláma se brání, nechce strčit hlavu do cizího chomoutu a děvče se vytasí s hrozbou. Může kdykoliv předat Bezpečnosti stopu vedoucí k odhalení pachatelů poštovní loupeže. A to už přestává legrace, najednou jde o krk, respektive o dlouhá léta svobody. Marie Dobalová prostě zašla příliš daleko, a proto skončila jako terč, v řece, nad jezem…“

„To by šlo,“ připustil kapitán. „Dokonalá rodinná tragédie. Psychicky labilní pachatel potom neunese tíhu výčitek svědomí a sám si v týhle nešťastný chalupě sáhne na život…“

Blížili jsme se k srubu, jehož dveře byly přelepený šedivými páskami úředních pečetí. Usedl na stejný pařez, na němž jsme s Terezou očekávali příjezd kriminalistů, a zapálil si cigaretu.

„Všechno by docela klaplo, až na to, že se neoběsil sám.“

„To je právě to,“ souhlasil jsem. „A takhle se to komplikuje pořád. Nejjednodušší ze všeho přece bylo, aby se nepohodlné milenky zbavil Holan. Jenže ten vzápětí vypadne ze hry, protože má neprůstřelné alibi.“

„Mno,“ odtušil kapitán, „neškrtejte ho tak rychle. Jeho role možná nebude největší, ale rozhodně není nezajímavá.“

„Povídejte.“

„Ale tohle je důvěrné, ano?“

„Pochopitelně.“

„Tak především ty tři děti. Nejsou Holanovy. Jejich skutečný tatíček sice nic neměl proti tomu, aby nosily cizí jméno, ale k adopci nedošlo, stále pravidelně přicházejí alimenty, a tak by v případě rozvodu byl pan Holan bez jakýchkoliv závazků.“

„A sakra,“ vzdechl jsem, „to jsem nevěděl.“

„On to v podstatě neví skoro nikdo. Kvůli řečem, Karlov není vesnice, ale je přeci jen maloměsto.“

„Takže slečna Dobalová nebyla tak pošetilá, jak by se zdálo na první pohled.“

„Těžko říct. Holan se mohl rozejít se svou ženou celkem bez problémů a jako dobře situovaný stárnoucí muž si pořídit novou, o dvacet let mladší manželku. A courat se po městským parku s kočárkem. Přesto však ta věc měla ještě jeden háček.“

„Nenapínejte mě.“

„Holan neměl žádné vlastní děti prostě proto, že žádné mít nemohl. Nezvratně a definitivně potvrzeno lékařsky. Chápete?“

Starý moudrý rabín, který prohlásil, že všechno je jinak, mohl být docela klidně kriminalistou.

Kapitán s pečlivostí zkušeného lesáka zadusil cigaretu a pak beze spěchu strhl ze dveří lovecké chaty pečetní pásy. Uvnitř bylo příšeří a vzduch byl stále ještě plný toho nepříjemného nasládlého pachu. Nevěděl jsem, co Šebek hledá, ale já sám nakoukl do staré skrýše za trámem. Byla tam. Láhev, trochu upatlaná práškem, který technici používají při vyvolávání latentních otisků prstů. Kapitán souhlasně přikývl. Odzátkoval jsem poklad starého fořta a napil se lahodné moravské slivovice.

Náramně jsem to potřeboval.

„Ona to ale nevěděla,“ podotkl kapitán.

Během půlhodinové prohlídky srubu se nám samozřejmě nepodařilo objevit nic, co by ušlo odborníkům, kteří obrátili chatu naruby včera. Žádný nedopalek cigarety se stopou rtěnky na filtru, kapesníček s monogramem nebo dokonalý otisk prstu na zárubní dveří. Takové věci se ani ve skutečnosti moc často nestávají.

Takže ona to nevěděla. Démonický Holan se nechal docela klidně před celým městem pomlouvat, snesl i fackovací návštěvu rozzuřeného otce, ačkoliv mohl všechno snadno rozmetat, kdyby vytáhl z kapsy jedno lékařské dobrozdání. Chtěl si Marii vzít, přestože očekávané dítě nebylo jeho. A kdo byl tedy skutečný otec?

Vraceli jsme se zpátky k městu, Šebek o případu dumal také, ale nahlas.

„V tom Ústí byli tři. Na to nesmíme zapomínat.“

„Tři maskovaní lupiči,“ doplnil jsem, „o kterých vůbec nic nevíme.“

„Ba ne, to není tak docela pravda. Aspoň ne teď. Předně – měli to vymyšlené dost chytře, natolik chytře, že to prošlo. Proto za prvé – neběží o žádné hlupáky. Za druhé – od té doby už nic podobného nepodnikli, i když ukradená částka zase nebyla tak velká, aby se nedala utratit. Z toho soudím, že rozhodně neběželo o pachatele obvyklého typu, takové, co začínají vykradením školní kasičky a po dlouhé řadě trestů skončí tím, že sekerou zabijou vlastní babičku, aby jí mohli sebrat důchod. Ne, jsou to spíš lidi v maléru, z něhož se potřebujou dostat, a to i takhle riskantním způsobem. Luboš Sláma do toho zapadá ideálně. Dluhy u valchařů, pohledávky, které se vymáhají pořádně brutálním způsobem. Když to všechno konečně urovná, ani ho nenapadne pokračovat v gangsterském řemesle, nýbrž si s chutí buší do piana a je rád, že je rád…“

„Jestli to byl on,“ poznamenal jsem.

„Jistě,“ připustil kapitán a odmlčel se.

Les prořídl, za úzkou podmáčenou loukou hučela okresní silnice.

„Poslyšte,“ řekl jsem, „já si celkem dovedu představit chlapíky, co ze strachu, že vyjde najevo nějaké manko či podvod, přepadnou poštovní vůz. A potom, po letech, z dalších obav, že by mohlo prasknout přepadení, začnou vraždit. Všechno je to v rámci chladnokrevné kalkulace. Za takových pět šest let v kriminále riskují dvanáct, ale ty si nemusí odsedět, když se na ně nepřijde, za dvanáct let nabízejí pětadvacet, nebo možná provaz, jestli je ovšem Bezpečnost chytí. Když nezabíjel Sláma, vraždil někdo z těch zbývajících dvou, lhostejno který. Je to krutá a krvavá partie, ale má hlavu a patu. Ovšem jak do toho zapadne to pražské přepadení mladého Červinky, to vážně nevím. Naprostá pitomost od lidí, jimž jsme na začátku úvahy přisoudili kus inteligence.“

Kapitán se usmál nečekaně srdečně.

„Právě,“ řekl, „právě s tím jsem si lámal hlavu taky. Na jaké řešení jste přišel vy?“

Zase mě zkoušel, ale tady už jsem plaval ve známějších vodách.

„Nemuselo to souviset s naším případem. Třeba jde o jinou historii a jiný účet. Na Červinku měl zkrátka někdo vztek, a to tak velký, že byl ochoten koupit výprask za patnáct set.“

„Dobře, to je jedná možnost, a dál?“

„Přepadení v Ústí bylo provedeno chytře, ale to přece neznamená, že se na přípravě podíleli všichni stejnou měrou. Jeden z nich mohl být docela klidně tupec. A když ten zjistil, že se nějaký mládenec moc podezřele zajímá o minulost Marie Dobalové či spíše Luboše Slámy, usoudil, že taková preventivní nakládačka je lepší než dobré slovo.“

„Ano, i tak to mohlo být. A do třetice?“

„Nevím.“

Prolezli jsme zaprášeným příkopem a octli se na silnici. Karlov – jeden kilometr, informovala podlouhlá modrá tabule.

„Mě jen tak napadlo,“ kapitán se odmlčel na chvilku, během které nás míjel rachotící náklaďák, „napadlo mě, jestli třeba to přepadení svůj účel přeci jen nesplnilo. Červinka byl jen maličký krůček od toho, aby zjistil, že Dobalová chodila se Slámou, a pianista by nás asi dost rychle zavedl na stopu svých kompliců. Živý pianista. A protože na takovou zinscenovanou sebevraždu je přeci jen potřeba chvilka času, zasáhli boxeři pod Železničním mostem. Červinka byl na pár dní vyřazen ze hry a pachatel využil oddechového času dokonale. Když jsme konečně zjistili, co je Sláma zač, nemohl nám už vůbec nic prozradit.“

Ano, jistě, i tak to mohlo být. A možná že by se našlo ještě pár docela jiných vysvětlení.

Ale to už jsme byli v ulicích Karlova, kapitán se loučil a spěchal na správu, já zas chtěl stihnout autobus v sedmnáct třicet.

Když jsem v nádražní úschovně vyzvedl batoh s nákupem, zbývalo mi sotva deset minut. Jen tak na cigaretu, kdybych ještě kouřil.

Věže kostela se zlatě leskly a na střeše radnice se líně otáčel plechový kohout. Vypadalo to, jako když si s majetnickým potěšením prohlíží své město. Ulice, domy, obchody, lípy na náměstí, betonový most vedoucí přes řeku. A desítky a stovky obyčejných lidí, z nichž jeden je vrah.

Žáby skřehotaly celou noc. A ještě předtím, než se rozednilo, se k nim připojili kohouti. Pepíček Truhlář byl už vzhůru. Slyšel jsem praskot třísek štípaných nožem, škrtnutí zápalky i sympatické hučení rozhořívajícího se kuchyňského sporáčku. Pak mě v nose zašimrala báječná vůně čerstvě umleté zrnkové kávy a já se vyhrabal z postele.

„To je dost,“ pravil Truhlář, „nezapomeň prosím tě zalejt rajčata. Ale teď ráno. Jestli to uděláš v poledne, tak je zabiješ. Já už musím letět.“

Na stole byla ošatka s nakrájeným chlebem a napůl rozbalená kostka másla. Úplná maličkost, ale bylo to jihočeské máslo a chléb z nedaleké parní pekárny.

„Jo, a na statku zkus vyloudit pár koleček hnoje. Zahrada to potřebuje jako sůl.“

„To není statek, nýbrž družstvo,“ řekl jsem.

„Dobrá, to je náramně důležitý. Ale pokud tam krávy nezpívaj ve sboru a nechoděj na splachovací hajzl, tak by se to zařídit dalo, ne?“ prohlásil Pepíček a zabouchl za sebou dveře.

Tak přesně takhle mluvíval za starých časů a já měl z jeho proměny klukovskou radost. Ne, k němu se nehodilo dělat uctivého recepčního, který chtě nechtě musí být vděčný za kumbálek v podkroví. Truhlář byl chlap, který má třískat dveřmi pokaždé, když na to dostane náladu, a jestli mu to chce někdo vyčítat, tak ať se odebere do nejbližšího háje. Kdyby nic víc, tak jenom pro to byly peníze zaplacené za naši chalupu asi vůbec nejlepší investicí, jakou jsem kdy udělal.

Po snídani jsem nabral do konve odstálou dešťovou vodu z plechového barelu pod okapem a vydal se k rajským jablíčkům. Ze sousední zahrádky mě s hlubokým zájmem pozoroval velikánský kohout. Nezakokrhal už ani jednou. Bylo mu asi jasné, že jsem vzhůru a že si klidně může šetřit hlas.

O čtvrt hodiny později jsem byl na dvoře jednotného zemědělského družstva a rozhlížel se kolem sebe. Stálo tu několik opuštěných valníků, k jednomu právě couval traktor; starobyle vyhlížející ciferník stojanu benzínové pumpy mi připomněl mládí. Na okraji dvora byla mohutná betonová rampa a za ní v otevřených dveřích dílny stál opálený chlap.

„Tak vy ste ten novej,“ řekl. „To je fajn. Teďkonc je tu jako po vymření.“

Zajímal jsem se proč, a tak mi vysvětlil, že tři zbývající kolegové jsou s pojízdnou montážní dílnou kdesi na jižním Slovensku, neboť tam už žně začaly a bezproblémový provoz veškerého technického vybavení družstva teď mají na starost dva lidi. František Holoubek, což je on, a já.

Vešel jsem do dílny, která byla technicky vybavena možná lépe než leckterý specializovaný autoservis.

„Vařit umíte?“ zajímal se Holoubek, a bylo jasné, že tím nemyslí počínání v kuchyni.

„Jo ale zkoušky už mám propadlé.“

„Nevadí, to se dá napravit. Tak se do toho pustíme, ne?“

Čekal nás traktor s rozsypanou převodovkou a strženou spojkou, což nebylo zrovna tak málo. Práce v opravně by nebyla tak složitá, kdyby se dávaly do pořádku stroje nové. Vím, zní to takhle jako nesmysl, chci tím jen říct, že to, co je v dílenském manuálu záležitost prostinká, se u stroje starého a opotřebovaného stává úlohou vhodnou pro Sisyfa. Tři příčné šrouby povolíte a vyšroubujete, čímž se uvolní víko… Ano, tak by to mělo být, jenže ani s jedním z těch šroubů nejde pohnout, a když zaberete trochu víc, ocel praskne a je nutno zbytek odvrtat ruční vrtačkou. A tak dál. Chvíli jsme sakrovali, chvíli si vyprávěli o fotbale, hodiny uháněly, najednou bylo poledne, a tak jsme si v místní hospodě dali tlačenku a pivo. Když přišel večer, byl traktor hotový a já si s Frantou Holoubkem tykal. Byl jsem převlečený a chystal se domů a teprve jsem si konečně vzpomněl na Truhlářovo přání.

„Poslyš, Františku, potřeboval bych trochu hnoje na kompost, dá se to zařídit?“

„Jasně. Já řeknu Skoumalovi z kravína a von ti tam hodí fůru. Budeš to muset zaplatit, kvůli řečem, ale je to jen pár korun.“

„Proboha, fůru ne,“ vyhrkl jsem rychle. „Ta zahrádka je jako dlaň. Běží o jedno dvě kolečka, maximálně. A odvezu to klidně sám.“

„Co by ses s tím tahal. Víš, co tu lítá děcek, co nemaj vo prázdninách na starosti nic lepšího než lumpárny? Za pár dní je pouť, a tak si rádi něco přivydělaj.“

To bylo přijatelné řešení, a tak když jsem se k večeru vypravil zpátky do Kromětic, měl jsem příjemný pocit užitečného, rozumně stráveného dne. Po rychle tmavnoucí obloze se proháněly temné mraky, v oknech chalup, rozhozených po stráni, se svítilo. Pak se za kopcem objevila střecha té mojí a já s potěšením zjistil, že se z komína kouří; takže Pepíček Truhlář připravuje večeři.

Kohout na sousedním dvoře už spal. Sbíral síly k tomu, aby mohl co nejhlučněji oznámit zrození nového dne. Dne, v němž jsem se seznámil s jedenáctiletým Martinem, kterému se ve vsi jednoznačně přezdívalo Padouch.

„Co to děláte?“ ozval se zvědavý hlas. Nákladní IFA s širokými balónovými koly stála na rampě a já povoloval výpustní šroub kariéru.

„Měním olej,“ odpověděl jsem.

„Fajn,“ pochválil mě hlas. „Vy ste prej sloužil u tankánů, je to fakt?“

„Ano.“

„Tak to byste o tom moh něco vědět. Má tank volant nebo ne?“

„Samozřejmě že ne. Má dvě páky, takzvané rajčáky, kterými se přibrzďují pásy. Má to své výhody. Může se otočit prakticky na fleku.“

„A ten kanón. To musí bejt pecka, když sedíte uvnitř.“

Na to se nedalo nic namítnout. Pecka to tedy opravdu je.

Střapatý pihovatý kluk v krátkých kalhotách a na časnou denní dobu s neuvěřitelně špinavými koleny vlezl za mnou pod náklaďák a se zjevným potěšením ťapkal potrhanými teniskami v olejové louži.

„Já jsem Martin. Strejda povídal, že mám k vám zavízt kárku hnoje.“

„To bys byl moc hodný.“

„Jasně, to je hotovka. Ale jak se dostanu dovnitř?“

Řekl jsem, že klíč od branky leží nahoře na pravém sloupku plotu.

„Hele, tam ho dával předseda taky. Když tam nikdo nebydlel, tak sme tam chodili na drbes, víte? Máte moc dobrý blumy, ale s tím už bude teď šlus, co?“

„Proč? Když nepolámete větve a nepodupete záhony, tak tam klidně choďte dál, mě už lezení po stromech tolik nebaví.“

„Ste dobrej,“ pravil kluk a já nevěděl, jestli to myslel jako pochvalu nebo úsměšek nad mou pošetilostí. Vzápětí totiž zmizel. Objevil se až o dvě hodiny později, ještě špinavější, pokud to vůbec bylo technicky možné.

„Je to hotový.“

Sáhl jsem do kapsy montérek a vytáhl připravenou dvacetikorunu. Mladý muž po ní natáhl ruku, ale pak si to rozmyslel a schoval dlaně za záda.

„Umíte střílet?“ zeptal se nečekaně. Jeho přelétavý způsob debaty mi vzdáleně připomínal Terezu.

„Celkem ano,“ řekl jsem skromně, „už jsem to párkrát v životě zkoušel.“

„Dobře střílet?“

„No, myslím že docela dobře.“

„Tak já bysem od vás něco chtěl. Jako místo tý dvacky.“

Kluk ztlumil hlas a naše další jednání se podobalo rozhovoru spiklenců, připravujících Napoleonův návrat z Elby. Naštěstí nešlo o atentát na neoblíbeného učitele, i když to, o co mě Martin Padouch žádal, bylo technicky obtížnější. Zkrátka, blížila se pouť. Ve vsi se vařilo a peklo, husy splácely očekávaný hodokvas životem, místní děvčata se těšila na tancovačku, zatímco děti na houpačky, stánky se sladkostmi, vodíkem plněnými balónky a hlavně na střelnici. Jenže, a v tom byl právě ten háček, posledních několik let sem jezdíval stále tentýž majitel střelnicové maringotky, grázl, lump a podvodník – tak ho alespoň Martin označoval – prostě lupič, který se zlomyslným potěšením šidí malé děti. Těm úplně nejmenším vůbec nedává do pušky broky, nechá je cvakat naprázdno, za každou takovou ránu bere po dvou korunách, ale skoro nikdy nevydá ani balónek na gumičce, ani blbou papírovou růži. Těm starším zase klidně zapře nos mezi očima, za tři poctivě přestřelené špejle nedal Martinovi Padouchovi zasloužené letadýlko.

„To je ovšem hrozné,“ poznamenal jsem.

„A Arnoštovi nevrátil desetikorunu, i když mu platil dvackou a vzal si jen pět broků. A když se Arnošt bránil, říkal mu spratku.“

„Zaslouží trest,“ řekl jsem tvrdě.

„Tak já právě myslel na vás,“ rozvíjel nápad Martin. „Že byste mu jako vystřílel co se dá. Nebojte se, s klukama bysme se na broky složili!“

„Jo, kamaráde,“ řekl jsem vážně, „to nebude tak snadné.“

Pravda, měl jsem sice v pražském bytě pár zašlých, zaprášených pohárů, které jsem před léty vyhrál ve sportovní střelbě, ale to vůbec nic neznamená. Člověk, který libovolnou malorážkou nemine absolutní střed terče z padesáti ran ani jednou, má co dělat, aby na venkovské střelnici ukořistil žvýkačku. To není záležitost pevné ruky, nýbrž pušky. Vykloktaná hlaveň, po domácku odlévané broky, kdybyste takovou vzduchovku upnuli do svěráku a třikrát po sobě vystřelili, každá rána půjde docela jinam.

„Ale zkusíte to, ne?“

S těžkým srdcem jsem slíbil, že to zkusím.

Večer zářil Pepíček Truhlář spokojeností. „Zařídils to bezvadně,“ povídal, „počkej, jak teď všechno poroste před vočima. Mimochodem, co to stálo?“

Řekl jsem, že nic.

„Hergot, tady sou slušný lidi, co? Ne jak ve městě.“

„Tedy,“ připustil jsem, „možná že mě to přece jen něco stálo. Pořádnou ostudu v sobotu dopoledne.“

Pouť. Ve Lhotě i Kroměticích se objevily desítky osobních automobilů snad se všemi myslitelnými poznávacími značkami republiky, prázdné chalupy se zaplňovaly příbuznými z bůhvíkterého kolena, pekly se buchty, koláče, smažily řízky, amplióny místního rozhlasu duněly dechovkou a cestu ke kromětickému kostelíku vroubily pestrobarevné stánky.

Vypravil jsem se do Lhoty po silnici, která dnes patřila spíš pěším než krokem jedoucím automobilům, a v duchu si uvědomoval, že mám trému jak patnáctiletá holka před vstupem do prvních tanečních.

Střelnice přijely dvě. Jedna s plechovými pohyblivými terči, kde po zásahu zabubnoval bubeník písničku, nebo se plechový tygr s řinkotem svalil na záda, druhá, obyčejná, byla obsluhována obtloustlým mužem neurčitého věku.

„Jedna rána dvě koruny, kdo neriskuje, nemá, hodnotný ceny, o kterejch nerozhoduje náhoda, ale dobrá muška…“

„To je von,“ sykl Martin, „to je zase von.“

S rukama v kapsách jsem se coural po dřevěném pódiu před maringotkou a snažil se vypadat znuděně a nezúčastněně. Situace se mi jevila černě. Dvě nejméně sto let staré vzduchovky, vzhledem napodobující winchestrovky ze starých kovbojských filmů, tři armádní pušky na kulaté broky, jichž se používalo k výcviku daleko před érou samopalů. Rány pleskaly o stěnu pobitou plechem a já se snažil vyhnout naléhavému Martinovu žadonění.

„Tak co, pude to?“

Pak jsem ji spatřil. Obyčejnou zlamovací vzduchovku značky Slávia, zoufale opuštěnou na samém krajíčku pultu, snad proto, že nevypadala ani kovbojsky, ani vojensky. Na chvilku si ji vzala do ruky nějaká slečna, střelmistr se přiblížil s krabičkou diabolek, ale dívka si to zase rozmyslela a zmizela v davu. Hmátl jsem po té pušce, lehce ji nalomil a koukl do hlavně. Měla pravidelný pravotočivý vývrt, už z pohledu bylo zřejmé, že se ji dosud nikdo nepokoušel ohnout.

„Počkej, možná to půjde,“ řekl jsem.

Za šest korun jsem dostal tři diabolky a namířil do čisťounkého terče. První rána šla o půldruhého centimetru dolů a o maličký kousek doprava. Šroubek určující aretační polohu hledí jsem povolil o půldruhé otáčky. Druhá rána už horizontálně odpovídala středu terče, zas tu jen zbývala malá úchylka vpravo, s tím už se ale nedalo nic dělat. Třetí výstřel nebyl na terči patrný. Brok proletěl stejnou dírkou jako ten druhý. Sebevědomí mi stouplo o tři sta procent a nervozita byla tatam. Vůbec mi nevadilo, když jsem zjistil, že mám za zády snad všechnu drobotinu ze vsi, že jim Martin určitě napovídal spoustu nesmyslů o tom, co vlastně dovedu. Už jsem si věřil.

„Rána za dvě koruny, mrkací panna za šest srdíček, model mercedesa za pouhé čtyři…“

Šéf střelnice přistoupil ke mně, podíval se na dvě dírky v terči a s lehkým despektem hodil na pult karamelu zabalenou do papírku. Víc jsem si věru nezasloužil. Neotočil jsem se, nestál jsem o zklamané pohledy děcek.

„Prosím, pán už si netroufá, kdo na jeho místo?“

„Ale kdepak, troufám.“

„No, kolikpak to bude diabolek?“

„Sto.“

Chvilku na mě koukal, ze zpěvného tónu vyvolávače zůstalo udivené slovíčko člověka nevěřícího svým uším.

„Cože?“

„Sto,“ řekl jsem, „kdo neriskuje, nemá, že ano?“ Položil jsem na pult dvě stokoruny.

Za značného zájmu okolostojících odpočítal sto diabolek a prohlížel si mě s výrazem, jaký máme připravený pro vlídné jednání s lidmi, kteří uprchli z psychiatrické léčebny. Vedle klasického přestřelování špejlí byl systém lepších cen celkem jednoduchý. Na napodobeninách bridžových karet byl příslušný počet malinkých červených srdíček, která bylo nutno zasáhnout. Ovšem v jedné uzavřené sérii, minul-li střelec třeba na poslední ránu, nevyhrával nic a musel se znovu pustit do nové karty. Martin měl pravdu, majitel podniku byl škrt a lakomec.

„Jů, zkuste to na poplašňák…“

Sedm ran – sedm srdíček, Padouch halekal nadšením jak Indián a copatá, přibližně šestiletá holčička žádala mrkací pannu. Pět ran. Angličák čtyři, láhev sektu tři, Rubikova kostka jedenáct. Šéf střelnice byl velmi bledý a lomcoval jím vztek. Dvakrát se pokusil zapomenout na vydání příslušné výhry, ale Martin všechno sledoval jako ostříž a trofeje celkem spravedlivě dělil mezi vesnické děti. Raketa s pestrobarevným padákem, parník na baterie, upíří zuby, dřevěné nákladní auto…

Jakýsi výrostek, který to všechno pobaveně pozoroval, poklepal majiteli maringotky na rameno a pokynul rukou směrem k uprázdněným regálům.

„Budete malovat?“ zajímal se. To bylo na střelmistra trochu moc. Vychrlil ze sebe neuvěřitelnou záplavu kleteb, naštěstí, asi s ohledem na mládež, pronášených napůl rómsky a maďarsky a potom se rozhodl se zoufalým odhodláním, že plyšového psa za čtyři děravá srdíčka prostě nevydá.

„Ne, to bola špatná rána, nix prima.“

Poslední dosud neobdarované dítě se na plyšovou nestvůru koukalo láskyplným pohledem.

„Dobrá,“ připustil jsem, „nebudu se hádat, v tom případě ještě sto diabolek.“

Muž z maringotky chvilku lapal po dechu, pak řekl cosi strašně neslušného na adresu mého boha, mrštil psem o pult, vytrhl mi pušku z ruky a zatáhl širokou dřevěnou roletu. Představení skončilo.

Blížilo se k poledni, pouť vrcholila. Na věži kromětického kostela cinkal zvon a já si vzpomněl na Truhlářovy řízky. Bylo na čase vrátit se domů. Padouch mě následoval s oddaností věrného vlčáka.

„Pane jo, no to ste teda těžkej frajer. Vy ste mu dal. Teda to bylo bahno. Já myslel, že toho lotra klepne pepka…“

„Přijdeš pozdě k obědu,“ namítl jsem.

„Žádnej strach, jíme až ve dvě. A heleďte, co ste to čaroval s tím šroubkem?“

„Nastavoval jsem výšku hledí.“

„Proč?“

Usoudil jsem, že trocha teorie mladému muži neuškodí. Ulomil jsem suchou větvičku z třešně u silnice a do prachu krajnice načrtl rovnou čáru. „Podívej, tohle je osa hlavně. Jiná přímka, která spojuje mušku se žlábkem hledí, se jmenuje záměrná. A koukej, čím je to hledí výš, tím šikměji dolů směřuje záměrná, zatímco hlaveň ve skutečnosti míří nad cíl. A totéž platí obráceně. Je to jasné?“

„Jo. A co když to zanáší do strany?“

„To se pak musí pohybovat muškou, napravo nebo nalevo, říká se tomu nastřelování zbraně.“

Zvedl jsem se z podřepu a oprášil si koleno. Martin se chvilku koukal na nákres a pak řekl potichu.

„Tak ten chlap tu flintu asi nastřeloval.“

„Kdo?“

„No tenkrát, v lomu.“

„To je možné,“ připustil jsem. „Třeba nějaký myslivec měl dojem, že mu puška nenese přesně, a tak si to chtěl ověřit.“

„To nebyl myslivec. A ta flinta byla taky jiná. Na konci byla široká, jasný? Jako třeba to má ten tank v Praze.“

Jasné mi na tom nebylo vůbec nic.

„No takhle…“

Vzal mi z ruky větvičku a začal malovat. Chvilku trvalo, než jsem se v kresbě zorientoval. Pažba, závěr, spoušť…

Zvon na kromětickém kostele ztichl a mírný vítr šuměl v lánu nedozrálé pšenice.

Uzounká hlaveň a na jejím konci masívní obdélník. Už jsem pochopil, co tady připomínalo pražský tank. Koš na konci kanónu. Jenže velmi podobně vypadá i puška opatřená tlumičem.

„Budeš se do toho plíst tak dlouho,“ prohlásil Pepíček, „až na něco dovopravdy přijdeš a ten vrah ti ze vzteku ustřelí palici. A já budu muset uznat, že i když je mi to líto, tak sis o to koledoval…“

Lahodný bramborový salát, smažené řízky a láhev dobře vychlazeného žernoseckého. Začínal jsem chápat, proč se tradice poutí tak houževnatě udržuje, i když se náboženský ráz dávno vytratil.

„Nepletu se do toho.“

„Jakpak ne? Tak proč, sakra, nezajdeš k sousedům, co maj telefon, a nebrnkneš na kriminálku? Ať se staraj voni. Vyznají se a navíc jsou za to placený.“

„To přece nejde. Bůhvíco ten kluk viděl, to je jen moje představa, že to byla kulovnice s tlumičem. Já tam pošlu vyšetřovací tým a nakonec se ukáže, že to byl reportér nějakého týdeníku a teleobjektivem fotil ještěrku…“

„Jo, a závěrka mu cvakala jako samopal a z čoček šel voheň. Jen nepředstírej, že seš tak vopatrnej. Já ti řeknu, jakej jsi. Zvědavej jsi…“

„A ty ne, Pepíčku?“

„Taky, ale na jiný věci. Mě náramně zajímá, jestli se ujme ta podhryzaná nektarinka, aby kat spral ty potvory krtčí, a taky jsem zvědavej na to, jestli letos rajský vůbec dozrajou. Ňáký střílení v lomu mi může bejt ukradený…“

„Dobrá,“ řekl jsem, „máš pravdu, uznávám. Teď už to odvolat nemůžu, když jsem to Martinovi slíbil, ale jestli tam nic nenajdem, tak odpoledne vypleju pastinák a celý případ hodím za hlavu.“

„Jen aby,“ mínil Truhlář nedůvěřivě.

„Mimochodem,“ vzpomněl jsem si, „jestli ti to nevadí, řekl jsem klukům, že si můžou na podzim natrhat naše blumy.“

„Máš štěstí,“ pravil Truhlář, „že mi doktoři zakázali slivovici. Jinak bych se vážně naštval.“

Ráno mě vzbudilo hvízdání, za které by se nemusel stydět ani Slavík Loupežník. Pohled na hodinky mě ujistil, že tentokrát kohout hanebně zklamal. Bylo půl deváté. Cvičné vojenské poplachy mě naučily vstávat bleskurychle. Za necelé tři minuty jsem stál oblečený a umytý před chalupou a koukal do dychtivé tváře Martina Padoucha.

„Tak vyrazíme, jo?“

Vesnička vypadala ospale a líně. Včerejší tancovačka se protáhla až k ránu, a určitě jsem nebyl sám, kdo dopoledne nekřesťansky dlouho vyspával.

„Kudy? Já tam netrefím.“

„Bez vobav. Normálně je to dost daleko, ale já znám zkratku.“

Prošli jsme uzounkou cestičkou vyšlapanou prostředkem žitného pole, přebrodili bahnisko na okraji lesa a pak vylezli do prudké stráně porostlé vysokou trávou a ostružiním. Nebyl jsem si tak docela jist, zda přece jen nebylo lepší jít oklikou, leč pohodlně.

„Klid, už je to jen kousek,“ utěšoval mě Martin při přelézání temné rokle plné kluzkých balvanů, na nichž by si natloukl i kamzík.

„Teď eště přes potok a sme tam.“

Lesní stráň se rozevřela jak Alibabova jeskyně a my stáli v obrovském opuštěném vápencovém lomu. Celkový dojem byl impozantní. Obnažené bělostné skály připomínaly kulisu z širokoúhlého dobrodružného filmu. Martin zahalekal po indiánském způsobu a ozvěna se lámala mezi skalami jako pták narážející na stěny klece.

„Tak co?“

„Paráda,“ řekl jsem. „Ale teď mi ukaž místo, kde ten chlap střílel.“

„Támhle,“ Martin ukázal k velkému vápencovému kamenu, bůhvíkdy vyrvanému z nitra kopce a teď už lehce zarůstajícímu mechem.

„A mířil k tý budce.“

Přibližně padesát metrů od balvanu stála ocelová boudička, připomínající náboj do gigantického děla. Nejspíš provizorní úkryt pro nějakého opožděného střelmistra, který už neměl čas utéct od své nálože dostatečně daleko. Jenže to už bylo všechno dávno, podle břízek uchycených ve skalních puklinách jsem odhadl, že se tady kámen netěží dobrých dvacet let.

„A já byl nahoře,“ ukázal na místo, kde zub lomu ukusoval borový les.

Pustili jsme se do hledání. Martin, který všechno pojal jako báječnou hru na stopaře, prohledával zem kousek po kousku; já na prázdné nábojnice u kamene, kde se střelec opíral, příliš nevěřil. Jen plně automatická zbraň vyhazuje do takové dálky, aby bylo možné, že by je střelec nenašel. Normální opakovačka je poslušně a pomalu vyndá z hlavně a upustí na zem.

A člověk, který připravuje vraždu, rozhodně nenechá pod sebou prázdné nábojnice povalovat.

„Nic tu není,“ řekl Martin zklamaně.

Pronesl jsem jakýsi nesmysl o růžích a trpělivosti a snažil se objevit cíl. Chcete-li si vyzkoušet přednost zbraně, nijak zvlášť nepomůže střelba do tříštícího se kamení. Ideální je terč nebo cokoliv, kde střelba zanechá jasnou stopu, jejíž pomocí lze přesnost korigovat. Mířil k tý budce, říkal Martin. Šel jsem se tam podívat.

Za pancéřovým krytem ležel rozpraskaný dřevěný špalek. Čertvíjak se tady octl, možná před lety nahrazoval zaměstnancům lomu židli, která nestudí tak jako zvlhlý kámen. Deště, mrazy a větry dávno oloupaly ze špalku kůru, dřevo pod ní bylo šedivé a zašlé. Opřel jsem se nohou a špalek se převrátil. Odhalil tím bílou, evidentně nedávno namalovanou značku, kolem které se černaly drobné otvory jako pihy okolo Martinova nosu.

„Našel ste něco?“

„Možná, snad. Koukej, kamaráde, já už na tu tvoji zkratku nejsem, ale ty bys možná dokázal docela rychle doběhnout k nám do chalupy a poprosit strejdu Truhláře, ať mi pošle sekeru. Tu s tím dlouhým topůrkem, ano?“

„Jasně,“ řekl Padouch ochotně a zmizel.

Zůstal jsem sám a z nedostatku jiné zábavy jsem si začal lom prohlížet. Dvě větve úzkých polorozpadlých kolejí, spojených dosud fungující výhybkou, baňatý hornický vozík s chybějící nápravou, mohutné kladivo bez topůrka. Našel jsem několik kovových klínů užívaných ke štípání vápencových kvádrů a sesbíral je, neboť jsem tušil, že by se mohly hodit. Pak jsem se vrátil ke svému děravému špalku a snažil se složit střípky příběhu dohromady.

Třetí muž, to byl kořen celé vyšetřovací rovnice. I poštovní vůz v Ústí přepadli tři chlapi. Jeden z nich, Luboš Sláma, už nežije. Druhý je pravděpodobně v Praze, protože jenom člověk se značnou znalostí velkoměstského prostředí a vrstvy lidí, kterým se říká galerka, mohl zorganizovat přepadení Jana Červinky.

Třetí muž je zdejší. Žije v Karlově nebo v některé z okolních vesnic, tady v opuštěném lomu si před nedávnem zkoušel zbraň, kterou zabil Marii Dobalovou. A pak pomocí silonové šňůry na prádlo i pianistu Billa. Nebezpečný člověk je tenhle třetí muž…

Indiánské zahalekání rozrazilo velebné přírodní ticho a pak se objevil uřícený Martin s velikánskou sekerou.

„Pan Truhlář povídal, že je dost, že ste dostal rozum. Nejlepší polínka do kamen sou prej borový…“

„To má teda smůlu, protože tohle je dub.“

„Buk,“ opravil mě kluk z vesnice a já neměl důvodu nevěřit.

I když z hlediska štípání to bylo asi jedno. Přestože dřevo bylo už staré, sekera se do něj zakusovala jen velmi neochotně a jediné, co jsem dokázal s naprostým úspěchem, bylo zarazit ji tak, že nešla vyndat. Nakonec jsem se představy, že rozštípnu špalek pořádnou chlapskou ránou, vzdal. Nastoupily zrezivělé klínky, které jsem zatloukal do úzké praskliny kladivem bez topůrka. Připadal jsem si jak pračlověk. Zprvu to vypadalo beznadějně, ale častá kapka i kámen proráží, prasklina se pomaličku zvětšovala, až nakonec se zapraštěním, oznamujícím vítězství člověka nad bukem, špalek pukl.

„Jů,“ vyhrkl Martin, „koukejte…“ Jako červ v rozkrojeném jablku se mezi rozervanými léty objevila střela. Opatrně jsem ji vyňal a zabalil do kapesníku. Další štípání už bylo jednodušší a navíc jsem získal potřebnou praxi. Za půl hodiny bylo projektilů pět a k nim polínko s přibližně pěticentimetrovým bílým kulatým puntíkem.

„Co s tím budete dělat?“

„Já nic. Ale zanesu to odborníkům do laboratoře. Mimochodem, Martine, dokážeš držet jazyk za zuby?“

„Jasně!“

„Tak o tom, co jsme tu dneska hledali, radši nikomu nepovídej.“

Jedenáctiletý kluk se zatvářil strašlivě vážně a zvedl ruku k nebi.

„Jako hrob,“ řekl. „Jestli to nevydržím, tak ať je příště škola i vo prázdninách.“

Civilně vyhlížející automobil přijel do vesnice potichounku a nenápadně. Zastavil na návsi, kde skupinka kluků zdolávala na kolech překážkovou dráhu po způsobu cyklotrialu.

„Který z vás je Martin?“

„Já,“ přiznal se Padouch.

„Dokázal bys sehnat tátu nebo mámu?“

„Klidně. Táta dělá támhle v kravíně, mám pro něj zajet?“

„Buď tak hodný.“

O chvíli později si přibližně čtyřicetiletý chlapík v montérkách prohlédl služební průkaz kriminálky, udiveně přitom kroutil hlavou a pak všichni zmizeli za dveřmi vesnického domku.

Vrátil jsem se na jezeďácký dvůr k rozbitému fukaru. Vyndal jsem a rozebral elektromotor. Páchnoucí vinutí bylo beznadějně spálené.

„Tak s tímhle si neporadíme,“ řekl Franta Holoubek. „Ale zejtra jedu do města, tak to hodím do fabriky, ať nám to kluci převinou. A dneska deme domů…“ To se mi hodilo. Slíbil jsem Pepíčkovi, že se tentokrát postarám o večeři já, a protože nám sousedka nedávno přinesla hrnec škvařeného sádla, rozhodl jsem se pro bramborák neboli cmundu.

Šedivá volha dosud stála před Martinovou chalupou, řidič poklimbával s čelem opřeným o volant. Neznal jsem ho, bylo proto zbytečné vyptávat se, nic by mi neřekl. Blížilo se k půl páté, autobus z města měl přijet až za tři čtvrtě hodiny.

Došel jsem do chalupy, zatopil v kamnech a pustil se do brambor. Během let jsem vyzkoušel spoustu kuchyňských vynálezů, od mixérů přes nejrůznější mlýnky, drtiče a roboty, ale ať si kdo chce co chce říká, přece jen nejlepší cmunda je z brambor ručně ustrouhaných na nejobyčejnějším struhadle.

Sporáček se rozehříval, na pánvi prskala lžička sádla, když se ozvalo zabušení na dveře a do místnosti vstoupil kapitán Šebek.

„Dobrej večír,“ zahlaholil ve dveřích, „sakra, tady to voní…“

„Za čtvrt hodiny podávám večeři. Doufám, že jíte bramborák?“

„Jistě.“

Vyšetřovatel usedl za kuchyňský stůl, dlaní pohladil jeho světlounký lipový povrch. „Máte to tu hezký…“

Hořel jsem zvědavostí a obcházení kolem horké kaše mě už netěšilo. „Tak co, jak dopadla expertíza?“ zeptal jsem se rovnou.

„Měl jste pravdu. Projektily jsou ze stejné zbraně jako byla ta, co zabila děvče. Bílej flek na špalku, to je docela obyčejný latex. Mládenci se teď jeli do lomu podívat, jako jestli tam ještě něco nenajdou, ale moc tomu nevěřím. Pachatelé bohužel zřídkakdy ztrácejí navštívenky.“

Nalil jsem bramborové těsto na pánev a rozdrtil mezi prsty pár uschlých listů majoránky. „Takže ten kluk, Martin, je vlastně jediný svědek, co viděl vraha na vlastní oči.“

Šebek pokrčil rameny.

„Byla to velká dálka. Popis chlapa je nulový. Kluk se zajímal mnohem víc o tu pušku.“

„Jenže to přece pachatel neví. Tedy nejspíš neví téměř nic, ale kdyby přeci jen pochopil… Poslyšte, já začínám mít o chlapce strach…“

„Já taky,“ prohlásil kapitán a zářivě se usmál. „Lidí sice nazbyt není, ale vemte jed na to, že si ho dokážeme ohlídat. Na můj vkus už toho mordování bylo trochu moc. Na jeden slušný, přírodními krásami oplývající okres…“

Sesunul jsem zlatavou placku na talíř, přidal omastek a nalil nové těsto. Kapitán se pustil do jídla s náramnou chutí, jen si chvílemi pofoukával popálené prsty.

„Dvě vraždy…,“ uvažoval jsem.

„Pozor, to neříkejte!“

„Proč?“

„Protože v tom druhém případě si dal pachatel spoustu práce s tím, abychom všechno považovali za sebevraždu. Tak na co zdůrazňovat, že jsme mu na špek neskočili. Naopak, jen ať si myslí, že nás krásně vodí za nos, čím bude pyšnější, tím udělá víc chyb.“

Snažil jsem se co nejpřesněji reprodukovat citát z Terezina dopisu.

„Mám dojem,“ řekl Šebek, „že tohle už jsem někde četl.“

„Určitě, je to Zločin a trest.“

„Nic nového pod sluncem,“ konstatoval kapitán a čertví jak by ten souboj klasických výroků trval dlouho, kdyby do chalupy nevtrhl Pepíček. Byl nabit nejčerstvějšími novinkami z města. Okresní hygienik uzavřel hospodu Na vinici kvůli nevyhovující kuchyni, toaletám, a bůhvíco tam ještě našel, takže značná část stálých hostů přešla do hotelu Žlutý pes. Včetně šachistů s jejich pravidelnými středečními schůzkami…

„Fajn, žes na to nezapomněl. Tenhle týden se chystám…“

„Dále,“ pokračoval Truhlář, „se po dlouhé době objevil na pultech samoobsluhy fernetstock. Tak jsem pro jistotu koupil pět lahví.“

Pochvalně jsem zatleskal a připravil před Pepíčka talíř. Povídali jsme si o všem možném, jen ten vyšetřovaný případ se z hovoru jaksi vytratil, a to, že je Jiří Šebek vlastně kapitánem Bezpečnosti, nám připomnělo teprve netrpělivé houkání služebního vozu před domem.

„No jo, tak zase do práce.“ Zvedl se a zamířil ke dveřím. „Mimochodem,“ napadlo ho ještě, „povídal jste, že ten chlapec je jedinej svědek, co si mohl našeho pachatele prohlídnout. Není to tak docela přesné. Už jsme vyslechli všechny cestující z vlaku, co jel okolo. Jeden si všiml chlapíka na břehu řeky. Tedy alespoň to tvrdí.“

„Vy mu nevěříte?“

„Spíš on nevěří sám sobě. Byl totiž pořádně opilý. Takže popis zní jak blábol ze záchytky. Rybář v sutaně…“

„Cože?“

„To je citát ze zaprotokolované výpovědi. Zkrátka ten kořala tvrdí, že chlápek na břehu poď železničním náspem vypadal jako mnich.“

Tereza se objevila v dílně ve chvíli, kdy jsme pomocí jeřábu, přezdívaného kočka, vytahovali těžký dieselový motor z traktoru.

„Slečinko, pozor, ať se nezamažete,“ řekl Franta Holoubek nečekaně vlídně; lidi, kteří tu neměli co dělat, zpravidla dost striktně vyhazoval. „A co byste ráda?“

Musel jsem objektivně uznat, že to neteři sluší. Široká modrá sukně, bílá blůza a v tom pohledná opálená holka.

„Nic moc. Jen si promluvit s jedním Vlkem. To je můj strejček, víte?“

„Má tak někdo štěstí,“ soudil František. „To ke mně patřej jen tři synovci a ani jeden z nich nestojí za nic. No,“ obrátil se na mě, „tak toho nech. Přece nebude dáma čekat…“

„Na tu dámu zapomeňte,“ pravila Tereza odměřeně, „a jen ať si to strejček pěkně všechno dodělá. To má za to, že mi před patnácti lety odmítl spravit koloběžku…“

Na něco podobného jsem si rozhodně nevzpomínal, ale čertví, třeba to byla pravda.

„Trouba,“ odtušil Holoubek, „to asi nevěděl, co z vás vyroste. Nepotřebujete něco vopravit teď?“

„Ne,“ odmítla a obrátila se na mě. „Jen by mě zajímalo, jak se dostanu do toho tvýho doupěte. Doufám, že mě tu necháš přespat?“

„Samozřejmě. A klíč leží nahoře, na pravém sloupku branky.“

„Dobře,“ řekla a zmizela jako přelud, stejně nenápadně a tiše, jako se před chvilkou objevila.

Elektromotor jeřábu s nedbalou ladností vyzvedl dvoumetrákový motor, vyměnili jsme opotřebovanou lamelu spojky a vrátili agregát na místo. Celou tu dobu vrtalo Františkovi něco v hlavě.

„Je to vážně neteř?“ ujišťoval se.

„Vážně.“

„No jo, kamaráde,“ řekl zasněně. „Někdy je to náramně smutný, že už je člověk tak starej.“

Když jsem přišel domů, houpal se Josef Truhlář v rákosové židli s bohorovným výrazem plantážníka z Alabamy, Tereza měla horkem zrůžovělé tváře a upatlanou kuchyňskou zástěru.

„Za deset minut se čepuje aperitiv…“

Za těch pár týdnů, co jsme spolu s Truhlářem v chalupě hospodařili, jsme rozhodně neměli nepořádek. Léta vojny a kasárenského života něco takového prostě nedovolí; ale přesto ruka holčičí po sobě zanechává nesmazatelné stopy. Téměř zbytečný ubrus na stole, polní karafiáty ve vázičce na okenní římse, orientální vůně připravované večeře.

„Páni, co se tu slaví?“

„Příjezd příbuzenstva a první dámská návštěva!“

„Totiž,“ řekla Tereza a zčistajasna se tvářila lehce rozpačitě. „Nejen to. Já tě – vlastně vás oba, přišla pozvat na svatbu.“

„Čí?“ zeptal se Pepíček nesmyslně.

„No přece moji. Teda naši. Bereme se s Honzou pětadvacátýho září.“

„Bravo!“ zařval Truhlář, „tak tohle se musí oslavit.“

Já byl poněkud skeptičtější. „A co tak najednou?“

„To víš,“ pravila vyhýbavě, „tak už to chodí.“

Pepíček naléval temně hnědou tekutinu do malých skleniček.

„Jak se školou?“

„Neboj se,“ řekla, „já to nějak zvládnu.“ Nepochyboval jsem o tom, koneckonců, kdyby lidi nepronásledovalo nic jiného, než že se má čas od času narodit nějaké děťátko, nebyl by svět nijak zvlášť pochmurný.

„Bydlet budete u Honzy?“

„Ne, to nejde. Na tom Smíchově je to maličký. Rodiče, sestra i on, všichni ve dvou pokojích…“

„Tak kde?“

„Na koleji. Teď už to jde, to není jako dřív. Už jsou manželský studentský koleje.“

„To myslíš vážně? V ubytovně, s dítětem?“

„Proč ne,“ řekla trochu vzdorovitě a vypravila se ke sporáku.

Večeře byla pohádková. Nevyznám se v názvech čínské kuchyně, takže nemám nejmenší tušení, jestli to, co jsme jedli, bylo maso kung-pao či švej-ču-žou, nicméně se nám dělaly boule za ušima a zeleninové saláty, které to korunovaly, přiváděly Pepíčka do slastného vytržení.

„Nechtěla byste se sem odstěhovat napořád? Měla byste se tu jako v bavlnce.“

Tereze se vrátila dobrá nálada a zářivý úsměv na tvář.

„Škoda, měl jste přijít dřív. Teď už jsem trošku zadaná. Takže, vážení, pětadvacátýho na smíchovský radnici…“

Pomalu jsem zvedl skleničku a odhodlal se k projevu.

„Poslyš, holka, já myslím, že je to fajn kluk. A že vám to bude společně klapat. A protože se sluší obstarat nějaký svatební dárek a já zrovna nemám náladu shánět po obchodních domech vysavače, tak si vemte ten můj byt…“

„Cože?“

„No ten kvartýr, od kterého máš klíče. Věřím, že se vám tam bude líbit.“

„Strejdo, to přece není možný.“

„Proč ne? Je to družstevní byt a je můj. Můžu ho prodat, darovat, co se mi zlíbí. Tak se neošklíbej a ber…“

Stála nad dřezem plným špinavého nádobí a vypadala udiveně.

Znovu jsem si uvědomil, že je to opravdu pěkná holka.

„Až skončí žňový blázinec, tak si tam pošlu náklaďák pro pár věcí. Knížky, psací stůl, křeslo. Víc se toho sem nevejde, takže zbytek si nechte nebo zahoďte, to už je váš problém…“

„Já, já nikdy nedostala nic tak ohromnýho…“

„Kuš! Ber to prosím tě jako výkupné. Že na tu svatbu nebudu muset. Já tyhle rodinný slavnosti v poslední době dost těžko snáším.“

Podle běžně užívaných pravidel konverzace jsem čekal od neteře nějakou repliku, ale ona neřekla nic, jen si přitiskla utěrku na obličej a čertvíproč začala brečet.

O dvě či tři hodiny později, když si Pepíček stlal na kuchyňské pohovce, neboť svůj pokojík velkoryse přenechal naší návštěvnici, zhodnotil celou situaci svým osobitým způsobem.

„Víš, co se mi na tobě docela líbí?“

„Ne.“

„Že se s rozdáváním moc nesereš.“

Mladý muž, který se objevil ve Lhotě, vzbudil všeobecnou pozornost, dívky od šestnácti do třiceti let dlouho nedokázaly mluvit o nikom jiném.

Takový fešák… Asi bude svobodný, prstýnek na ruce nemá… A všimla jste si, jaký má hezký vztah k dětem, jak se věnuje tomu malému synovci…

Nutno poznamenat, že přibližně pětadvacetiletý strýček se malému Martinovi Padouchovi opravdu věnoval. Spal s ním v jednom pokoji a provázel ho na každém kroku.

Nezdá se vám, mínily časem vesnické dívky, že to trochu přehání? Nic proti tomu, když mužskej blbne s klukama, ale copak nemá nic jinýho na práci?

Odpoledne hrával strýček s místními uličníky nejen fotbal, ale taky na babu, vodníka či lupiče a strážníky, po způsobu olympijských her organizoval nejrůznější sportovní soutěže, učil kluky stopovat lesní zvířata, rozdělávat oheň a orientovat se v kraji podle mapy, zkrátka, o drobotinu ve Lhotě bylo dokonale postaráno a vesnice se podobala pionýrskému táboru. Ženské části obyvatelstva to ale pomalu přestávalo být sympatické.

„Poslechněte, není on ňákej divnej? Do hospody nezajde jak je den dlouhej, v sobotu na tancovačce se ani neukázal. To nebude jen tak. V Újezdě měli taky podobnýho chlápka a nakonec to skončilo u soudu. Dejte na mě, jednou si tohodle strejčka možná odvede kriminálka…“

Jen málo lidí ve vesnici tušilo, jak přesná je právě ta poslední předpověď. Jistě, časem si kriminální služba svého zaměstnance odvede a pověří ho jinými úkoly. Až nebude nutno mít o Martina pražádné obavy. Jednou se v čele místní omladiny objevil i na dvoře naší chalupy. Přitáhli z lesa velikou káru plnou dříví, které si Josef Truhlář lstivě objednal jako zálohu na podzimní blumy. Bylo horko, a tak když nosili špalky do stodoly, sundal si strýček sako a vyhrnul rukávy. Skoro mě překvapilo, že neměl v podpaží zavěšené kožené pouzdro s automatickou pistolí. Jenže on asi žádnou zbraň nepotřeboval. Měřil dobrých sto devadesát centimetrů a opálená předloktí měl tak silná jako normální člověk nohu. Bylo zřejmé, že kdyby chtěl někdo Martinovi doopravdy ublížit, dokázal by ho tenhle svalnatý golem vyřídit stejně snadno jako půlročního králíka.

Uzavření zahradní restaurace Na vinici jídelnu v hotelu u Žlutého psa značně změnilo. Místnost, jindy poloprázdná, byla nabita k prasknutí, ventilátory nestačily odsávat mraky cigaretového kouře. Do monotónního šumění nesčetných hovorů vyhrávala naplno puštěná hudební skříň oblíbené hotelové blues.

Dear Sue, your easy rider struck this burg today

On a south bound rattler side door Pullman car

Seen him here and he was on the hog…

Napadlo mě, jestli si za celá ta léta někdo vůbec všiml, že se v téhle klasické skladbě o žlutém psu vlastně nehovoří. Jakési Zuzaně Johnsonové utekl miláček. Nic víc. A hotel na náměstí v Karlově to vzal za své.

Easy rider’s got to stay away

so he had to vamp it but the hike ain´t far…

Chraplavý Armstrongův hlas se rozléhal docela stejně jako kdysi. Za stolky seděli vojáci ve vycházkových uniformách, jejich přítelkyně měly na sobě pestrobarevné letní šaty. Snad jen sukně se o trochu prodloužily a deska začínala být pořádně obehraná.

Ale takhle to tady vypadalo v době, kdy hotel nemusel získávat hosty tím, že se jiná, oblíbenější restaurace zavře. Nad dveřmi salónku vyhrazeného pro svatby, promoce a jiné slavnostní události byl veliký nápis RESERVÉ. Vešel jsem dovnitř.

„A hele, chalupník se vypravil do města.“

„Tak jak je na venkově? Povídej, kolik zrn zas přišlo nazmar?“

Čím menší město, tím bývá pyšnější na svůj statut.

„Klid, vážení,“ bránil jsem se, „vesnice nikoho neopustí. Nakrmí vás, v zimě opraví chátrající fasády vašich domů, a až se dokonale otrávíte výfukovými plyny, dodá čistý vzduch ve spreji. Ale teď by mě zajímalo, jak dopadl turnaj.“

Vlastimil Pustina vytáhl z aktovky štos průklepů se záznamem nejzajímavějších partií a se závěrečným pořadím dvanácti soutěžících mužstev z celého kraje. Karlovští skončili na třetím místě, což byl bezesporu obdivuhodný úspěch.

„Gratuluju.“

„Není proč, mohli jsme bejt druhý,“ mínil tajemník Sýkora, „stačil bod. A já na něj měl. V koncovce s pěšcem navíc, školácká sehrávka. Jenže jsem byl v hrozný časový tísni a udělal jsem chybu, která mě stála celou partii.“

„Nevadí,“ mínil Pustina, „příště bude lépe.“

Šachistický večer probíhal jako každý jiný. Trochu organizačních věcí a teoretických debat, pak pár kondičních partií, při nichž ti, co skončili dřív, tvořili hloučky kolem šachovnic dosud rozehraných. Ladislav Machala mě porazil ve čtyřicátém tahu a teprve potom objednal sedmičku bílého vína.

„Dlouho jste tu nebyl. Vy jste se vážně pustil do hospodářství?“

„Ale ne,“ vysvětloval jsem, „to je jen taková legrace.“

„Zahrádka jako dlaň a stejně se v ní nejvíc rejpe kamarád Truhlář…“

„Proč ne, je to pěkná zábava.“

Rozhovor zvolna sklouzával do nezávazného povídání, jehož účelem je zabít čas a pokud možno vůbec nic nesdělit. Nemám to rád, a tak jsem místo hudrování na přebytek dešťů a amatérských prognóz o tom, jaký může být letošní podzim, převedl řeč na Luboše Slámu.

„Škoda toho vašeho pianisty.“

„Nebyl můj. Ale líbilo se mi, co umí. Tak už to chodí. Kumštýři bejvaj citlivější než obyčejní lidé.“

„Myslíte?“

„Jakpak by ne. Troubu, co neumí nic jinýho než vypít patnáct piv denně a pak doma zmlátit manželku, nepopadnou hned tak pochybnosti o smyslu vlastní existence.“

„Přeháníte,“ namítl jsem. „To je přece záležitost povahy a ne rozhledu či povolání. Propadnout melancholii nebo depresi může stejně dobře pohůnek od koní jako atomový fyzik…“ Machala pokrčil rameny.

„Nebudu se hádat. Víte, on ten chudák Sláma vlastně umřel dvakrát. Poprvé když se vykašlal na opravdickou muziku a začal břinkat do rozladěnejch pianin v barech, podruhé když mu to asi došlo, a tak se vším skoncoval pomocí silonový šňůry na prádlo…“

Nekrolog jsme tedy měli za sebou. Na uprázdněných šachovnicích se znovu rozestavovaly figury, Pustina bojoval s Poláčkem o třetí místo v klubovém žebříčku, první partie skončila remízou, zatímco v druhé měl bývalý poštmistr značnou strategickou převahu. Na mne vyšel tentokrát tajemník Sýkora, který ve snaze vynahradit si nedávnou porážku z turnaje hrál velmi rychle a přesně. Vzdoroval jsem s největšími obtížemi a zoufale se snažil na šachy soustředit. Nedařilo se mi to. Nevím, jestli znáte ten pocit, že vám nějaká podrobnost zmizela v paměti jako ryba v řece, prostě to, že něco vlastně víte – a přitom si nemůžete vybavit co.

Zatímco tajemník MěNV perfektně útočil na mé královské křídlo, já se snažil v duchu zopakovat všechno, co se stalo od mého příchodu do hotelu Žlutý pes.

Plný lokál, dunící hudební skříň. Ne, to nic, to je samá voda. Pak šachisti, cvakání hodin, hovor o Slámovi. Najednou jsem to měl.

„Třetím tahem mat,“ řekl Sýkora trochu vyčítavě, jako by mě káral za to, že jsem tu beznadějnou pozici už dávno nevzdal.

„Ach ano, pardon, nezlobte se.“

Čert vzal partii. Všechno to bylo bláznivě neskutečné a připadal jsem si jako ve snu. Pokud mi bylo známo, podle oficiální zprávy, kterou vyšetřovatelé poskytli městečku, spáchal pianista Bill sebevraždu. Víc nic. Prosím, Machala se třeba ještě nějak mohl dozvědět, že se jeho idol oběsil, ale jak, ksakru, právě on věděl na čem? Mohl přece použít nejrůznější provazy, dráty, dokonce i kravatu… Ale pan vedoucí doslova říkal, že Sláma se vším skoncoval pomocí silonové šňůry na prádlo!

„Není vám dobře?“

„Ne, děkuju. To je v pořádku. Jen jsem se tak zamyslel.“

Pustina se přátelsky usmál a zamířil k výčepu. Ladislav Machala ho následoval. V nažloutlém světle křišťálového lustru jsem si poprvé všiml, že elegantnímu vedoucímu centrálního průmyslového skladu už také začínají padat vlasy. Světlé kolečko na temeni hlavy připomínalo tonzuru. Ano, takhle zezadu vypadal docela jako mnich.

Noc zalehla město, jehož obrysy nesměle světélkovaly na temné obloze. Opíral jsem se o tabulku autobusové zastávky a byla mi zima. Chladný vítr, jako by chtěl připomenout blížící se podzim, vířil pod pouličními lucernami prach.

Čekal jsem na poslední noční autobus do Lhoty a měl prachmizernou náladu. Není nic příjemného podezřívat přítele. Nebo téměř přítele. Když jsem ho poznal, byl to mladičký, vždy perfektně oblékaný plejboj, k němuž se vžitá představa maloměstského úředníka jaksi nehodila. Živý energický mladík, vzbuzující dojem, že pro něj má den dvakrát tolik hodin než pro normálního člověka. Alespoň podle toho, co všechno stačil stihnout. Práci, šachy, fotbal – TJ Karlov se tenkrát jeho zásluhou dostala až na špici krajského přeboru – členství v řadě spolků a organizací, z nichž nejpodstatnější bylo asi vedení svépomocného stavebního družstva, které za neuvěřitelně krátkou dobu dokázalo pod střechami městských domů vybudovat desítky malebných atypických bytů a ateliérů.

Ladislav Machala. Dnes po letech už trochu usedlejší, méně jiskrný a s řídnoucími vlasy, přesto však člověk, který mi byl a je sympatický. Jak mohl, sakra, vědět o té silonové šňůře…

Autobus, tiše stojící na nedalekém parkovišti, ožil a předjel ke stanici. Se zasyčením se otevřely dveře. Uvelebil jsem se na zadní sedadlo, i když do odjezdu zbývalo skoro deset minut. Pomalu se začínali objevovat další pasažéři. Zaměstnanci textilky vracející se z odpolední směny, flamendři s báječnou náladou, omladina rozjařená z diskoték. Během chvilky se vůz téměř zaplnil a vyrazil. Městská světla se ztratila za zadním oknem, projížděli jsme tichými vesnicemi, kde jen štěkot psa vítal vracejícího se pána.

Nešťastná šňůra mi nešla z hlavy. Myslel jsem na ni v noci, když jsem nemohl usnout a rozevřenýma očima koukal do temného stropu, stejně jako druhý den na jezeďáckém dvoře, kde mi nářadí padalo z rukou jako nešikovnému učedníkovi.

„Nechceš něco ve městě?“ zajímal se František, „jedu tam pro ten motor k fukaru. Už by měl bejt hotovej…“

„Ne,“ řekl jsem automaticky, ale pak jsem si uvědomil, že je všechno lepší než tahle hloupá nejistota. „Ale mohl bys mě vzít s sebou…“

„Klidně. Ve dvě vyjedem, jo?“

Nakonec se to všechno ještě dost protáhlo. V Karlově jsme se objevili o půl čtvrté, chodníky byly plné lidí vracejících se z práce, nový plavecký stadión praskal ve švech a vilová čtvrť za nádražím teple dýchala líným letním odpolednem. Číslo čtrnáct byla patrová vila strohého konstruktivistického stylu třicátých let. Trochu mě to překvapilo, nevím proč, vždycky jsem automaticky předpokládal, že Machala bydlí v některém z těch půdních bytů, které jako předseda družstva stavěl.

Zazvonil jsem. Po chvíli dostatečně dlouhé na to, abych ocenil pečlivě udržovanou zahrádku před domem, se ve dveřích objevila elegantní dáma v kalhotovém kostýmu.

„Přejete si?“

„Rád bych mluvil s panem Machalou.“

„Manžel tu ještě není, ale určitě přijde každou chvilku. Pojďte prosím dál…“ Mile se usmála a já pochopil, že tahle paní je třída. Vybrané chování a nesporný půvab, přestože už jí jistě bylo přes čtyřicet. Vlídně mě uvedla do rozlehlého pokoje a zeptala se, co budu pít. Rozpačitě jsem řekl, že je mi to jedno, a ona navrhla skotskou. Připadal jsem si jak ve filmu o životě horních deseti tisíc, a nebylo mi to moc příjemné. Samo zařízení místnosti, ve které jsem seděl, rozhodně neodpovídalo platu skladníka, byť to časem dotáhl na vedoucího největšího průmyslového skladu v okrese. Starožitný nábytek, perské koberce, všude na skříňkách hrníčky a džbánky, nad nimiž by jásalo srdce sběratele. Barevný televizor s pobočnou skříňkou, zvanou video, se v tom vyjímal až neslušně moderně.

„Máte to tu hezké,“ řekl jsem.

„Ále,“ odbyla to mávnutím ruky, „to stavěl ještě můj otec. On byl architekt, víte?“

Nevěděl jsem, ale snažil jsem se tvářit tak, aby to nebylo znát. Paní Machalová asi vycítila mé rozpaky a rozpovídala se o jakýchsi problémech s vytápěním domu. S jistým uspokojením jsem zjistil, že i majitelé vil mohou mít podobné starosti jako docela obyčejní nájemci činžáků.

Machala přišel domů okolo páté, obřadně políbil ženu na obě tváře, mě pozdravil a zavedl do trucovny, jak nazýval pokojík, ve kterém by mohla zasedat správní rada spojených oceláren.

„Co vás přivedlo?“

Měl jsem připraveno několik strategických plánů jak nenápadně a rafinovaně kočírovat rozhovor, ale nakonec jsem se pustil rovnou k věci.

„Vlastně nic, já totiž mířil na kriminálku. Jenže tam mi řekli, že můj známý přijde nejdřív za dvě hodiny, a tak jsem neměl co na práci…“

„Dobře, že jste se stavil,“ řekl Machala, odsunul v knihovně několik svazků a vyndal láhev podobnou té, z níž nalévala jeho manželka. Vskutku úctyhodně zásobený dům.

„A jen tak mimochodem, jak probíhá vyšetřováni?“

„Ani nevím, ale moc se to nehýbe.“

Nažloutlá skotská příjemně zavoněla.

„Taky to nemaj ty kluci esenbácký lehký,“ soudil Machala.

Bylo na čase nasadit důvěryhodný výraz, protože to, co jsem se chystal povídat, zrovna moc pravděpodobně nevypadalo.

„Teď se to možná změní.“

„Ale?“

„Myslím, že jsem narazil na takovou stopu, chápete? Úplně nečekaně, ale náhoda – jak říkává poštmistr Poláček – je někdy blbec.“

„Jakou stopu?“

„Když já bych o tom asi neměl mluvit…“

Hostitel mlčel. Zvědavost sice projevil, ale zase nijak zvlášť velkou, protože se zeptal a dál už na vysvětlení nenaléhal. Vůbec se nesnažil usnadnit situaci.

„Tedy, ale musíte mi slíbit, že to nebudete vykládat dál.“

„Ovšemže ne.“

„Tak tam u nás, kousek od Lhoty, je starý pískovcový lom.“

Ladislav Machala se pomalu napil, zádumčivě mě pozoroval přes okraj skleničky, ale neříkal nic.

„A nedávno tam řádili vyšetřováci. Prý hledali nábojnice a projektily, co měly souviset s vraždou toho děvčete. Říkám jen, co se ve vsi vypráví, může to být pravda a nemusí.“

Machala pokrčil rameny a položil prázdnou skleničku zpátky na stůl.

„No, zrovna dneska mi mladý Pařízek – znáte ho?“

„Neznám,“ pravil hostitel a měl pochopitelně pravdu. Spolkl jsem přiznání, že já taky ne, neboť jsem si ho právě vymyslel. Jenže nebyl čas na žertování.

„On je blázen do fotografování. A před několika týdny právě v tom lomu viděl chlapa s puškou.“

„Cože?“

„Vážně. Zní to možná podivně, ale ten kluk fotografuje králíky, krtky, jeleny, prostě přírodu. Tam v lomu hnízdí nějaký vzácný pták, druh už jsem zapomněl, ale je plachý a musí se na něj opatrně. Tak se Pařízek ukryl nahoře ve skalách a skoro ve stejnou chvíli, kdy mohl mít snímek samičky krmící rozčepýřená mláďata, se tam objevil ten pistolník a ptáčky vyplašil.“

„Počkejte, to snad ne. Copak je něco takovýho možný? Proč to neohlásil?“

„Na vsi,“ prohlásil jsem, „to nic zvláštního není. Tam je každý druhý chlap členem mysliveckého sdružení, a když si někdo potřebuje vyzkoušet pušku, kam by šel jinam než do opuštěného lomu? Zkrátka, Pařízek měl vztek, ale potom ho napadlo, že to, co pozoruje, také stojí za snímek. Střelec ležící v malebně osvětleném kamení. Zkoušel to – jak povídá – hodně zaclonit a dlouho exponovat, aby měl na obrázku i oheň vylétající z hlavně.“

„Jak to dopadlo?“

Pokrčil jsem rameny a řekl, že nevím. Potom jsem vytáhl z kapsy cívku exponovaného filmu, který se svou stařičkou flexaretou nacvakal Pepíček Truhlář, když jsme se do Kromětic stěhovali. Chtěl mít zvěčněnou chalupu tak, jak vypadala předtím, než jsme na ní začali pracovat. K jeho cti budiž poznamenáno, že tím jeho dokumentaristická vášeň skončila, o vyvolání negativu se už nepokoušel.

„Jo, on to ještě neudělal,“ pochopil Machala. „To je ohromně zajímavý. Tady možná máte důkaz usvědčující vraha… Tedy i když – na tu vzdálenost asi stejně nebude k poznání…“

„Bude,“ řekl jsem. „Pařízek měl teleobjektiv a zacházet s ním umí mistrovsky. Ukazoval mi snímek veverky, na jejímž kožíšku je vidět každý chloupek. A přitom to fotografoval skoro ze stometrové vzdálenosti.“

Machala sám sobě znovu dolil alkohol. Já už nepil, chtěl jsem mít hlavu jasnou.

„Poslyšte, vy nejste zvědavej? Vy byste si ten film nechtěl prohlídnout?“

„Ale chtěl,“ připustil jsem.

Ladislav Machala chvíli mlčel, ale na židli sedět nevydržel. Vstal a začal se procházet po místnosti sem a tam.

„Já tu mám komoru,“ řekl po chvíli.

„Ano?“ poznamenal jsem neutrálně.

„Je to otázka půlhodiny…“

Fotokomora mě pravda trochu zaskočila, a tak jsem o návrhu přemýšlel. Nabízelo se vlastně kompromisní řešení. Buď vedoucí skladu poctivě vyvolá negativ kromětické chalupy, já se omluvím, že šlo o omyl, a odejdu téměř přesvědčen, že jsem neoprávněně podezříval člověka, jehož chování je poctivé a přirozené. Nebo je-li opravdu vinen – nutně se pokusí film zničit. Co je jednoduššího, než že si splete vývojku s ustalovačem a pak se zoufale nešťastným výrazem vytáhne z lázně zcela nepoužitelný pás filmu. Já budu vědět, proč to udělal, budu mít o důkaz víc, jenže zas tu ještě bude chybět kousek ke stoprocentnímu přesvědčení, pořád zůstane místečko k pochybám. Ne, když už jsem začal, musím celou roli dohrát do konce.

„Dobře,“ řekl jsem, „můžeme to zkusit.“

Sestupovali jsme po úzkých betonových schodech kamsi dolů, k základům domu. Železné dveře kotelny, garáž s obvyklým pachem rozlitého oleje a docela za tím místnost bez oken, s podlahou pokrytou linoleem. Ladislav Machala cvakl vypínačem a stropní světlo ozářilo docela hezky zařízenou fotolaboratoř. V koutě zvětšovák a bubnová leštička, podél zdí nízké skříňky a na nich misky s chemikáliemi. S trochou nostalgie jsem si vzpomněl na svou někdejší temnou komoru, provizorně zařízenou v nevelké koupelničce. Tam jsem se nemohl ani otočit, kdežto tady se dalo docela klidně i jezdit na kole.

Machala připravoval tank na vyvolávání a já si prohlížel obrázky na stěnách. Byly to vesměs zarámované a zasklené portréty paní domu. Kdysi, pradávno, když mě tatínek učil hrát mariáš, kladl mi na srdce jednu důležitou radu. Nikdy si s kartama nesedej zády k oknu, jinak se vrátíš domů oškubaný jak velikonoční kuře. Sklo si totiž rádo hraje na zrcadlo, bez ohledu na to, zda je v okenním nebo v obrazovém rámu.

„Tak můžeme začít.“

„Ne,“ rozhodl jsem, „nezlobte se, ale já si to rozmyslel. Na chvilku mě přemohla zvědavost, ale tohle by mi na kriminálce nikdy neodpustili…“

„Ale ne,“ řekl zklamaně, „to přece nemyslíte vážné?“

„Bohužel.“

„Škoda,“ prohlásil zvláštním tónem, v němž, zdálo se, zaznívala výhrůžka. Otočil jsem se ke stěně a začal si prohlížet tvář paní Machalové. V zaprášeném skle se odrážela postava mého partnera, viděl jsem, jak se sklání nad skříňkou, do které vrací svazek nepoužitých papírů, jak odtud něco vytahuje, chvilku trvalo, než jsem pochopil co, ano, provaz, šňůra na prádlo, pro velký úspěch opakováno.

„Vaše paní je velmi krásná,“ řekl jsem.

Pomaličku se blížil. Vím, že to možná vypadá vychloubačně a hazardérsky provokovat k útoku chlapa o dvacet let mladšího, ale rád bych vysvětlil, že v tom z mé strany mnoho odvahy nebylo. Mám za sebou bezpočet kursů armádní sebeobrany a boje zblízka, je to krutá, ale velmi účelná záležitost. Milý pan vedoucí se svým provázkem měl jen velmi málo naděje, že z takového konfliktu vyjde jako vítěz. V zaskleném obrázku jsem viděl každý jeho pohyb. Když se pokusil hodit mi šňůru přes hlavu, strhl jsem ji a obrátil se.

Nebyl to hezký pohled na tvář pokřivenou zlostí. Snad vteřinu, možná dvě, se nedělo nic, pak Machala hmátl za sebe, popadl těžkou železnou ořezávačku fotopapírů, ale dřív, než se mohl rozpřáhnout, jsem sebou plácl o zem. Překvapilo ho to a zaváhal. Nártem levé nohy jsem se zapřel za jeho patu, pravou pokrčil a vší silou kopl proti napnutému kolenu. Ozvalo se nepříjemné praštění trhajících se vazů, Ladislav Machala strašlivě zaječel a zřítil se na podlahu. Hra byla dohraná.

Nevšímal jsem si hystericky pořvávaných nadávek, vstal jsem, vyšel z fotokomory a po úzkých betonových schodech se vrátil do obytné části domu.

„Potřebujete něco?“ zeptala se s úsměvem paní Machalová.

„Rád bych si zatelefonoval,“ řekl jsem a potom vytočil číslo kriminálky.

Při pohledu zespodu odhaloval železniční most vnitřnosti z nejrůznějších potrubí a kabelů, mezi kolejemi a ocelovými traverzami prosvítala obloha. Na lávce pro pěší se shromáždil hlouček zvědavců, kteří upřeně koukali na hladinu řeky. Čas od času mohli zahlédnout širokou černou ploutev nebo obrýlenou hlavu zabalenou do neoprénu.

Vojenští potápěči už do vyšetřování zasahovali podruhé.

„Co vlastně hledají?“

Spolu s kapitánem Šebkem jsme seděli na malém dřevěném platu ve stínu mostní konstrukce.

„Zbraň,“ řekl. „Kulovničku Hornet s upravenou skládací pažbou a s tlumičem, našroubovaným na konci hlavně.“

Armádní nafukovací člun se odpoutal od kamenného pilíře a zamířil ke břehu, kde bafající kompresor doplňoval ocelové láhve stlačeným vzduchem.

„Totiž,“ pokračoval Šebek, „řada lidí si myslí, že přiznání obviněného uzavírá celé vyšetřování. Nesmysl. Výpověď se dá kdykoliv odvolat a soudní jednání může snadno narazit na nedostatek důkazů. Proto vždycky hledáme něco nesporného a jednoznačného, jako třeba tuhletu flintu. Machala tvrdí, že ji po vraždě hodil z mostu do řeky. Když ji najdeme, budeme mít něco, čemu se před lety říkalo korunní důkaz.“

Obtížnost celého hledání spočívala v tom, že řeka pod jezem byla kalná, přenosné reflektory příliš nepomáhaly, a tak potápěči slepecky prohmatávali dno centimetr po centimetru. Zdálo se, že to všechno bude trvat pořádně dlouho.

„Jak to tedy doopravdy bylo?“ zeptal jsem se.

Kapitán si pohodlně lehl na záda a začal vyprávět. Jeho hlas podbarvovalo šumění splavu.

„Většinu toho znáte, jen se to pokusím dokreslit z našeho hlediska. Předpokládali jsme, že celá historie má kořeny v přepadení bankovního vozu v Ústí, a tak jsme probírali desítky a stovky lidí, kteří mohli mít k tomu místu nějaký vztah. Machala měl. Teta, za kterou jezdíval v dětství na prázdniny, tam dělala poštovní doručovatelku. Teď už je sice v penzi, ale zase ne tak dlouho, aby nemohla celkem přesně popsat způsob, jakým se z jednotlivých odboček svážejí peníze. Tenkrát Ladislav Machala vedl svépomocné stavební družstvo, zašantročil víc než třikrát sto tisíc korun, a jakákoliv hospodářská kontrola ho mohla obratem ruky poslat za mříže. Sháněl peníze kde se dalo a při jedné návštěvě stárnoucí poštovní tetičky narazil na Slámu, který měl podobné potíže. Třetí ve hře, jistý Petr Kajetán – včera byl zadržen v Praze – se do party dostal proto, že měl doma nelegální sbírku zbraní. Od německých automatů až po lehkej kulomet.

Přepadení se povedlo a nad případem se zavřela voda, tedy alespoň zdánlivě. Život šel dál. Machala zahladil zpronevěru, usadil se a velmi výhodně oženil s dcerou architekta Pence. Sláma se pokoušel komponovat, Kajetán vytloukal pražský hospody a snil o tom, že jednou někde sežene kolt s výrobním číslem jedna, což je mezi sběrateli zbraní cosi podobnýho jako modrej Mauritius.“

Čumilů na železničním mostě přibylo a ani dunící vlak ve dvanáct třicet je neodtrhl od zajímavé podívané. Na zrcadlově lesklé hladině označovaly vějíře bublinek místa, kde pod vodou pracoval akvalung.

„A potom všechno zamotalo to děvče.“

Nechtěně se mi před očima objevil obrázek rybářské lodičky, širokého letního klobouku a rudých teček odkvětajících vlčích máků.

„Mladá učitelka a plejbojský dodavatel nedostatkovýho zboží, vztah jak z blbýho románku. Všechno ovšem pečlivě ukrytý před klevetivými jazyky maloměsta.“

„Ona byla těhotná s ním?“

„Pochopitelně. Jenže Machala to přelétavý dobrodružství vůbec nebral vážně. Ani ho nenapadlo, aby opustil svou exkluzivní vilu a šel pěstovat králíky do cizí chalupy někde v Petrovicích. A měl jste naprostou pravdu s tou venkovskou hrůzou před potupnou rolí svobodný matky. Proto si Marie vybrala Holana.“

Příběh začínal mít logiku. Dobře by se poslouchal, kdyby člověk neznal jednající osoby. Uplakanou Mariinu mámu nebo otce, skrývajícího smutek za výbuchy hněvu.

„Náměstek Holan slečnu Dobalovou miloval napůl bláznivým a napůl otcovským vztahem stárnoucího padesátníka, byl ochoten okamžitě se rozvést a vzít si ji, bez ohledu na to, že bude vychovávat cizí dítě. Ostatně, s tím už měl jistý zkušenosti…“

Kompresor zmlkl a po železničním mostě projížděl další vlak.

„Snad by to všechno i tak dopadlo, kdyby se tu neobjevil Luboš Sláma. Řadu věcí se už ani nikdy nedozvíme. Například, jestli se tu pianista ocitl náhodou, nebo zda si záměrně vybral místo, kde pracovala jeho bývalá dívka. Těžko odhadnout, kolik toho Marie věděla o loupeži v Ústí, i když z několika zachovaných dopisů a z Machalovy výpovědi soudím, že velice málo. Ale to předbíhám. Sláma v Karlově, to už dávno nebyl barový bohém uplynulých let, ale spíš osamělý chlap, který si dobře uvědomoval, co všechno v životě zvoral. A nerezavějící stará láska ho zrovna moc potřebovala. Pokud byl Holan východiskem z nouze, byl Sláma člověk, kterého stále ještě měla ráda. Zkrátka, osudy se nám propletly a nakonec sešly jak v hollywoodským filmu, chyběl už jen polibek stvrzující happy end. Až na to vesnický pomlouvačný prostředí.

Žádat Machalu o alimenty běžnou soudní cestou by byla ostuda a on sám se k dobrovolnému placení pochopitelně neměl. Tak náš nadaný pianista vymyslel lest. Sepsal dopis požadující dost značnou finanční částku, pohrozil prozrazením ústecké loupeže a na dotvrzení slov vložil do obálky několik sice bezcenných, ale uloupených a usvědčujících tiketů od sportky.

Jsem přesvědčen, že Marie Dobalová neměla tušení, co vlastně Machalovi nese, snad ji jen trochu překvapilo, jak ochotně a mile se k ní najednou bývalý milenec choval. Prý – to tvrdí on – vyplatil děvčeti dvacet tisíc na ruku a pak se rozjel do Prahy. Seřval Kajetána, o němž si myslel, že tajemství vyžvanil v opilosti někde v hospodě, vypůjčil si z jeho arzenálu skládací pytláckou kulovnici a doma čekal na další vyděračskou návštěvu. Nevěřil, že jednou splátkou je věc vyřízená.“

„To ho nenapadlo, že vítr vlastně fouká od Slámy?“

„Ne, aspoň zpočátku ne. A pianista si časem uvědomil, že možná žádal příliš málo, vždyť všechno proběhlo tak jednoduše a hladce, vzal papír, sepsal Mariiným jménem další dopis, který už stačilo poslat poštou.“

Od jezu k nám zaznívaly útržky hlasů, potápěči se rozhodli pracovat s magnetem. Zatím tahali jen zrezivělé kusy nádobí a zbytky traverz válejících se na dně patrně už od časů, kdy se železný most stavěl.

„Ladislav Machala už nemínil zaplatit ani halíř. V lomu u Lhoty si zbraň vyzkoušel a pak vylákal svou oběť na schůzku podvrženým lístkem. Stroj, na kterém byl naklepán, je stará zetka jeho paní… Potom děvče zabil. Netušil, že se jedná o tragický omyl a že uvádí do pohybu lavinu, která ho nakonec zavalí. A jedním z těch náhodnejch kamínků jste byl i vy.“

Kapitán mi nepřiřkl příliš důležitou roli, ale byl jsem spokojen. Drobný, lavinou stržený kámen je rozhodně lepší než balvan, co všechno pokazí.

„V době, kdy Sláma poprvé chodil se studentkou Dobalovou, bydlel v pražském podnájmu právě u Petra Kajetána. A když už byl ten váš mládenec Červinka jen kousíček od toho, aby to zjistil, spojil se Kajetán s Machalou, protože se mu to čmuchání vůbec nelíbilo. O vraždě v Karlově sice nic nevěděl, ale vzpomínka na poštovní vůz naháněla strach. V tu chvíli pan vedoucí průmyslového skladu pochopil všechno.“

Dost silně jsem si oddechl, bál jsem se totiž, že jsem tragédii uvedl do pohybu tím, jak jsem v klubu ukazoval starý novinový snímek s pianistou a smějící se Marií. Ale to bylo naštěstí až později.

„Machala potřeboval pár dní času a Kajetán to zařídil, jak nejlépe uměl. Potlučený mladík skončil v nemocnici a Luboš Sláma ve smyčce, která měla vzbuzovat iluzi sebevraždy.“

Znovu jsem si vzpomněl na scénu, kterou jsem zažil po otevření dveří loveckého srubu, a nebylo to pomyšlení příjemné.

„A v našich vyšetřovacích verzích se Ladislav Machala pomalu stával podezřelým číslo jedna.“

„Vy jste to tedy věděli?“

„Prakticky ano. Jenže vědět je málo, potřebovali jsme důkazy. Vztah s mladou učitelkou, nepřesný popis opilého trampa, tetička z ústecké pošty a staré zázračně zahlazené manko ve stavebním družstvu, to všechno byly jen indicie, které nestačily ani na příkaz k zadržení. Výpověď vesnického kluka nám také moc nepomohla, ale bylo jasné, že ať je vrah kdokoliv, zašel tak daleko, že už nemá co ztratit. Proto jsme malého Martina hlídali a vás vlastně taky…“

Měl jsem chuť něco namítnout, ale kapitán pokračoval.

„O vaší návštěvě v Machalově vile jsme věděli okamžitě, ale nezdálo se pravděpodobné, že vás bude zabíjet na perském koberci před očima usmívající se manželky. Koho by napadlo, že s ním polezete do sklepa? Vlastně bych vám měl pořádně vynadat…“

„Proč?“

Kapitán pokrčil rameny jako že škoda slov, vytáhl krabičku cigaret a já neodolatelně zatoužil po tak dlouhé době udělat chybu. Natáhl jsem ruku a Šebek pochopil. Po prvním doušku se mi zamotala hlava stejně jako kdysi dávno, v dětství, a kraj se mírně rozplynul jako barvy na Terezině obrázku. Hlasy od řeky mi připadaly silnější a hlouček lidí nahoře na mostě strnul vzrušením.

„Dobrý… podej, kde to bylo?“

Nafukovací člun mířil ke břehu, žabí muž se vznášel ve vodě na zádech a jen lehounce kopal nohama. Potom člun přirazil k našemu platu a mladičký důstojník podával Šebkovi kus železa, z něhož ještě kapala voda.

Odhodil jsem cigaretu, která mi nechutnala, a její hořící konec zasyčel v proudu řeky.

„Ukažte…“ Šebek opatrně převzal zbraň. Byla zašlá a studená, silně začínala rezivět. Sklápěcí pažba, úzká hlaveň a široce rozšířený tlumič. Martinův obrázek, načrtnutý do prachu, byl docela věrný.

Vojenští potápěči začínali balit a já koukal na to, čemu se u soudu říkávalo korunní důkaz.

Do odjezdu autobusu zbývalo půldruhé hodiny, a tak jsem si zašel na kafe ke Žlutému psovi. Pepíček Truhlář na mě zamrkal od recepčního pultu a oznámil, že bude za chvilku volný.

Venku se stmívalo a já si uvědomil smutek krátících se dní. Není to tak dávno, kdy po sedmé ještě svítilo sluníčko.

Káva byla horká a voňavá, z nudy jsem pročetl krajské noviny od první stránky až po rubriku inzerátů, ale o vyřešené dvojnásobné vraždě v Karlově tu nestálo nic. Možná později, až se bude celý případ projednávat u soudu. Ale vzal to čert…

„Můžem vyrazit,“ řekl Truhlář a zmuchlal mou účtenku. „Máš zaplacíno.“

Vydali jsme se na autobusové nádraží. Chvilku to trvalo, než Pepíček zase promluvil, ale celou tu dobu to v něm bublalo jak v sopce před výbuchem.

„Tak jsem s tím praštil,“ vyrazil ze sebe konečně.

„S čím?“

„S tím zatraceným pinglováním. Kamaráde, mně je jako bych omládl o deset let.“

Schválil jsem to.

„Kristepane, jak mě to tam v poslední době bralo nervy! Ale to už je pryč. Slíbili mi na statku.“

„V družstvu,“ opravil jsem ho.

„No tak v družstvu, že tam můžu dělat v živočišný výrobě. Krmiče nebo co. Ani nevíš, jaká to bude úleva pro změnu vobsluhovat krávy…“

„Taky to není žádná legrace.“

„Nevadí, já už se vůbec ničeho nebojím.“

Autobus přijel přesně v devět patnáct a my jsme byli jedinými pasažéry.

„A eště něco,“ pokračoval Pepíček, „tohle sem jim tam nenechal.“ Vytáhl z aktovky malou, zašlou a příšerně obehranou desku.

YELLOW DOG BLUES

Vzal jsem černý kotouček do rukou. Píseň o tulákovi, který střídá města a kraje na nápravě Pullmanova vagónu, jako by marně hledal a nemohl najít ztracený domov.

Některá slovíčka, obestřená krásnou atmosférou dětství, se k člověku ve stáří vracejí stejně jako vzpomínky.

Autobus se pomalu blížil k nevelké chaloupce na okraji Kromětic. A já věděl, že mě veze domů.