Jan Pišta

Arabela & spol

ŘEZNÍCI paní Arabelly

Strávil víkend v mrazicí komoře v zadní části Pughova řeznictví. Bylo pondělí ráno. Dveře byly ještě zavřeny. Dávno už o sobě nevěděl. Už v sobotu večer přestal bušit pěstmi do dveří a křičet o pomoc. Brzy ho unavily zoufalé a bezmocné pokusy udržet se při vědomí poskakováním a máváním rukama. Byl už zcela vyčerpaný a jeho mozek byl otupený následkem nedostatku kyslíku. Ležel na dlaždicové podlaze pod visícími kusy mraženého masa. Do neděle do rána zmrzl.

Na druhé straně dveří naléval Joe Wilkins instantní kávu do dvou velikých šálků. Bylo teprve osm hodin a krám se otevíral až o půl deváté. Joe byl vedoucím Pughova řeznictví. Bylo mu čtyřiačtyřicet let, měl nejvyšší řeznickou kvalifikaci. Se svými černými vlasy a staromódními kníry ve stylu Clarka Gablea, se svýma stále usměvavýma očima a vždy pohotovým vtipem si dovedl získat přízeň a důvěru zákazníků.

Druhý šálek byl určen Frankovi, řeznickému pomocníkovi. Frankovi bylo osmnáct a hodil se na těžkou práci. O sobotách večer si přivydělával jako vyhazovač ve Staceyho diskotéce na protější straně ulice. Když přivezli maso z jatek, Frank odnášel vepřové boky na zádech s takovou lehkostí, že to vypadalo, jako by byly z polystyrénu. Děvčata od Woolwortha ze sousední budovy přicházela často o polednách do obchodu a loudila na Frankovi, aby je svezl na motorce. Franka vždycky přivádělo do rozpaků, když si Joe Wilkins kvůli tomu z něho tropil šprýmy.

Frank sundal koženou bundu a oblékl si čistou zástěru. Joe už měl na hlavě svůj slaměný klobouk. Útrpně sledoval, jak Frank nemotorně zápolí s tkanicemi zástěry a uvazuje je tak volně, že mu zástěra bezpečně spadne, jen co se natáhne pro kus masa visícího na háku.

„Další těžkej víkend máme za sebou, co, mladej?“

„Mně se nezdál extra těžkej,“ řekl Frank, vzal svůj šálek kávy a postavil jej na špalek. „Spíš normálka.“

„To rád slyším. Vypadá to ale, že máme před sebou perný ráno.“

Frank se zamračil.

Joel luskl prsty. „Tobě, mladej, opravdu nepřipadá tohle ráno nějaký divný? Nebo ses tady ještě pořádně nerozkoukal?“

Frank se rozhlédl po krámě. „Maso ještě není vyložený.“

„Správně. A proč není vyložený?“

„Není tu Percy.“

„Zase správně. Jsem rád, že jsem se zmejlil, co se týče tvýho dlouhýho vedení. Tobě to, člověče, pálí, že by ses báječně uplatnil v nějakým tom televizním kvizu. Proč bys měl zbytek života prošustrovat věšením flákot na háky, když si můžeš nahrabat milióny dřepěním v plyši a pálenejma odpověďma na otázky? Nuže tedy, pane Dobsone, co si myslíte, že se stalo Percymu? Správná odpověď obnáší pět stováků a dovolenou pro dva na Bahamskejch ostrovech.“

„Nemám ponětí,“ odpověděl Frank.

„Ty to doopravdy nevíš? Mladej, to si musíš trochu namáhat tu svou makovici.“

„Třeba zase spad z kola.“

„To už zní líp,“ řekl Joe a začal vytahovat ze zásuvky za pultem nože, které se chystal nabrousit. „Nejdřív uděláme vejlohu, co ty na to?“

Frank dopil kávu a začal se shánět po smaltovaných podnosech, na nichž se maso vykládalo ve výloze.

„S tím Percym asi máš pravdu,“ řekl Joe. „Už je drobet starej na to, aby jezdil na kole. Každej den šlapat deset kiláků, ještě k tomu v takovým počasí, když je náledí a šoféři jezděj jako blázni, to už není nic pro Percyho. Minulej tejden ho, blázna starýho, srazili do příkopu.“

„Kam Percy ukládá ty tácy?“

„Jaký tácy?“

„Přece ty, co se na nich vystrkuje maso do vejlohy.“

„Nejsou tam?“ Joe položil nůž a šel za Frankem. „Nikdy jsem se nekoukal, kam je dává. Musej mít svý místo. Vždycky když ráno přijdu, jsou už vyložený. Podívej se za mrazák! Jsou tam? Dobrý. Čert ví, proč je schovává zrovna tam.“

„Asi aby se na ně neprášilo,“ řekl Frank.

„Nejspíš máš pravdu. Trochu je utři, mladej. Tak mě napadá, že Percy se musí každý ráno, než přijdeme do krámu, zatraceně ohánět. Je tady vždycky už v šest naprosto pravidelně. Co ty na to? Musí vstávat už v pět hodin. Řekni, moh bys to dělat šest dní v tejdnu? A není to o nic lehčí, když je člověk starší. Percymu už musí bejt skoro sedumdesát.“

„A co tu vlastně dělá, než my přijdeme?“ zeptal se Frank.

„To sis nevšim, že je tady vždycky všecko tip top?“

„Já myslel, že tu zůstává večír po zavření krámu.“

„To taky, ale ráno je tady vždycky spousta prachu. Percy dá všemu ten právej glanc. Vypucuje tácy, vytáhne maso z chladírny, rozvěsí drůbež, otevře velkou konzervu s játrama, srovná ceny s ceníkem a vyloží cenovky a umělou petržel, vybalí čerstvý vejce a balíčky s nádivkou a chlebovou omáčkou. Doufám, žes mě dobře poslouchal, protože tohle všecko musí bejt hotový, než otevřeme krám.“

Frank se zachmuřil. „Vy chcete, abych tohle všecko udělal já?“

„A kdo jinej?“ řekl Joe rozhodným hlasem. „Je jasný, že Percy už to dneska neudělá, a já musím naporcovat maso na rozvážku.“

„Nepamatuju se, že by jeden den nepřišel do práce, aspoň za ten rok, co tady dělám,“ řekl Frank, který se stále nemohl smířit s tím, jaké neštěstí ho postihlo.

„Nezmeškal jeden den za dvacet let, co dělám v tomhle krámě já. Maká od sedmi ráno do sedmi večer, šest dnů v tejdnu. A přitom to už dávno není práce pro něho. To je práce pro kluka, jako ses ty. On tady dělá práci, která by správně patřila tobě. Každej jinej kromě Percyho by s tím už dávno praštil. Pořád v jednom kole, uštvanej a upocenej. A abys věděl, ještě nikdá si nikomu na nic nestěžoval, ani mně ani panu Pughovi ani nikomu jinýmu. Přece jsi ho už tolikrát viděl sehnutýho pod tíhou flákot na zádech. Člověk v jeho věku by takovou práci neměl dělat. To jenom na vysvětlenou, jak se věci máj. Je to vykořisťování, lepší slovo na to neznám.“

„Tak proč to teda dělá? Je už dost starej na to, aby šel do penze.“

Joe zavrtěl hlavou. „Ten by byl nešťastnej. kdyby neměl do čeho píchnout. V tomhle krámě strávil svý nejlepší léta. Byl tu zaměstnanej ještě předtím, než to tady pan Pugh koupil. Tehdy to patřilo Slaterovi. Percy by ti moh povídat o starejch časech v tomhle kvelbu. On si moc považuje, že tady dělá.“

Frank pokrčil rameny a odešel dozadu, aby přinesl několik kusů masa, které zůstaly od soboty. Skladovací prostory sestávaly ze dvou komor, chladírny a mrazírny. Frank otevřel dveře do chladírny a začal vytahovat skopové kýty. Měl co dělat, aby do půl deváté udělal výlohu.

Joe stále brousil nože a přitom vyprávěl o křivdách páchaných na Percym: „Šéf nemá pro jeho práci ani trochu pochopení. Percy je zneuznanej dříč, kterej pro tenhle krám obětuje první poslední. Je to z jeho strany slepá oddanost, ale dalo by se taky říct úplná blbost. Jestli si myslíš, že šéf dovede jeho práci ocenit, tak ses na úplným omylu.“

„Stejně tady věčně není,“ usoudil Frank a podpořil tak Joea v jeho horlení proti jejich zaměstnavateli.

„To je fakt. Na druhý straně je ovšem třeba uznat, že pan Pugh musí sledovat cvrkot na trhu a chodit na jatka vybírat maso. To mu ale nemůže zabrat celej den. Rozhodně by se měl v krámě ukázat častějc.“

Frank se lišácky zašklebil. „Třeba by se to někomu nezamlouvalo.“

„Koho tím myslíš?“ zeptal se Joe pohoršeně.

„Přece nás dva,“ vysvětlil Frank. „Ani já ani vy bysme určitě nebyli radostí celí bez sebe, kdyby nám šéf od rána do večera funěl za krkem.“

Joe mu odměřeně odpověděl: „To teda mluvíš jenom za sebe. Já se za svou práci stydět nemusím.“ Odložil nůž a přistoupil k výloze, aby poopravil aranžmá masa ve výloze, do níž Frank před chvílí vyložil skopové kotlety. „Máš ty vůbec ponětí, jak rozložit maso na tácu, aby to lidi přilákalo?“

„Měl jsem naspěch, přece víte.“

„Práce kvapná málo platná. Proto je Percy v krámě každej den tak brzo. Marná sláva, Percy je uměleckej aranžér masa. Jeho vejlohy jsou jako vystřižený. Moc by mě zajímalo, co se s ním stalo.“

„Třeba je v pánu.“

Joe vrhl na Franka pohled plný nelibosti. „Něco takovýho bys ani neměl vyslovit.“

„Možný to ale je. Pořád padá z kola. Co když leží ve špitále?“

„To by sem někdo zavolal.“

„A třeba opravdu v noci umřel,“ trval Frank na svém. „Třeba leží v posteli. On přece žije sám, že?“

„Kecáš nesmysly, mladej.“

„Napadá vás něco lepšího?“

„Ještě jednou něco takovýho řekneš a já se postarám, abys dostal padáka. Přines kuřata. Já si vemu na starost tohle.“

„Myslíte mražený kuřata, pane Wilkins?“

„Myslím ty kuřata, co šéf koupil rovnou na farmě. Hned ti povím, jestli budem potřebovat nějaký mražený.“

„Neměli bysme přece jen zavolat do špitálu, pane Wilkins? Bylo by možná dobrý se zeptat, jestli Percy třeba neměl úraz.“

„K čemu by to bylo dobrý?“

Frank přinesl z chladírny sedm kapounů a rozvěsil je ve výloze.

„Víc jich v chladíme nebylo. Mám přinýst ještě nějaký mražený?“

Joe zavrtěl hlavou. „Je přece pondělí, no ne? To po drůbeži není zrovna velká poptávka.“

„Budeme je potřebovat na zítra. Musej rozmrazit. Tenhle tejden žádný čerstvý z farmy nedostaneme. Pan Pugh má přece dovolenou.“

Joe se zamyslel nad sortimentem zboží ve výloze. „Něco tam chybí, mladej.“

Frank čekal.

„Máš pravdu,“ řekl Joe. „Bez mražený drůbeže se neobejdeme.“

„Máte klíč?“

„Klíč?“

„Na dveřích mrazírny je přece visací zámek.“

Joe šel dozadu a prohlédl si dveře. Mrazírna byla opravdu zavřená na těžký visací zámek prostrčený v železné skobě. „Ten starej trouba. Proč to musí mít takhle zalígrovaný?“ řekl mrzutě.

„Je tam spousta masa,“ Frank se pokusil Percyho bránit. „Máte ten klíč?“

Joe zavrtěl hlavou. „Percy ho asi bere s sebou domů.“

Frank zaklel. „Co budeme dělat? Musíme se tam nějak dostat. Nejde jenom o kuřata. Je tam taky to novozélandský maso. A taky skoro všechno skopový.“

„Přece jen bysme se měli po tom klíči ještě poohlídnout, třeba tady někde je,“ řekl Joe a otevřel jednu ze zásuvek pod pultem.

Klíč tam však nebyl.

„Moh bych se pokusit zámek přepilo vat, vaším starým pilníkem,“ navrhl Frank.

„Nic takovýho, mladej. To bysme mohli poškodit dveře. Musíme šetřit majetek pana Pugha. Mám ve voze brašnu s nářadím a v ní pilku na kov. S ní to půjde líp.“

Odešel a za malou chvilku se vrátil s pilkou. Vzal visací zámek pevně do ruky a Frank ho začal přepilovávat.

„Tolik trablů kvůli Percymu,“ řekl Frank. „Já bych toho starýho parchanta uškrtil.“

„Třeba to vůbec není jeho vina,“ mínil Joe. „Pan Pugh mu asi nařídil, aby dal na dveře ten visací zámek. Má ze šéfa strašnej strach. Skáče, jak on práská bičem. V sobotu, když tys rozvážel maso po domech, dost nevybíravě se na něho utrhoval. Vůbec se mi to nelíbilo.“

Frank piloval dál. „O co šlo?“

„Tos tu přece ještě byl, když se pan Pugh najednou přivalil jako velká voda. Že prej se chce přesvědčit, jak nám to tady odsejpá, než si vyrazí na tejden na Mallorku. To bylo ještě předtím, než jsi začal s rozvážkou.“

„Předtím si zrovna výzvěd letenky v cestovní kanceláři.“

„Jo. Myslel bys, že bude blahem celej bez sebe, když má před sebou nádhernej tejden plážování na Baleárách. Ale kdepak pan Pugh. Zastihl Percyho zrovna ve chvíli, když ukládal neprodaný odřezky.“

„Na tom přece není nic špatnýho, nebo jo?“

„To víš, že ne. Kámen úrazu byl v tom, že nenechal za sebou zavřený dveře. Všichni to tak děláme, ale Percy měl tu smůlu, že byl při tom přistiženej. Měl jsi slyšet šéfa, jak mu nadával, jak zuřil, jak vykřikoval, že proud je drahej a že jeho personál je tak línej, že nechává klidně unikat chladnej vzduch. Prej by Percyho asi ubylo, kdyby za sebou párkrát zavřel a otevřel dveře. Tohle tady vykládal a taky něco o kubickejch metrech vzduchu a tepelnejch jednotkách, jako kdyby to Percy dělal úmyslně.“

„Ještě trošku a zámek se poddá,“ hlásil Frank. „Pozor, abych vás nepořezal.“

Ostří pilky se zakousávalo do masivního kovového oblouku.

„Bez obav,“ řekl Joe. Musel dokončit své vyprávění. „Říkal Percymu, že už je na tu práci starej a že prej by měl jít do penze. Percy ho začal ujišťovat, že je ještě úplně fit. Říkám ti, Franku, mně to bylo tak trapný, že jsem to nemoh poslouchat. Tak jsem je tam nechal samotný a šel jsem domů.“

„Nejdřív vytáhněte ty mražený kuřata,“ řekl Frank, když sundával visací zámek ze skoby.

„Musel bys jít kraj světa, abys našel většího držgrešle, než je pan Pugh,“ pokračoval Joe, zatímco Frank tlačil do dveří mrazicí komory. „Takhle zacházet s člověkem, kterej tady dělal, celej život, a to všechno jenom kvůli pár pencím za elektriku, když všichni víme, že mu ten kšeft vynáší tolik, aby si moh sem tam vyrazit do Španěl … Stalo se něco?“

Frank vešel do mrazicí komory a vydal ze sebe podivný výkřik.

Joe nahlédl dovnitř a spatřil ho, jak stojí nad skrčenou mrtvolou pokrytou jinovatkou. Šel blíž a sehnul se, aby se podíval mrtvému do tváře, která byla potažena ledovou vrstvou.

Byla to tvář pana Pugha.

Joe položil Frankovi ruku na rameno a řekl: „Pojď pryč, mladej. Tomu už nikdo nepomůže.“

Vytáhl odněkud malou láhev whisky a nalil Frankovi. Potom oba chvíli beze slova seděli a tupě hleděli na dveře mrazírny.

„Musíme zavolat policii,“ řekl Frank.

„Hned tam brnknu.“

„Musel tam bejt celej víkend.“

„V ty zimě brzo ztratil vědomí,“ usoudil Joe. „Za pár hodin byl mrtvej.“

„Jak se to mohlo stát?“

Joe hleděl do prázdna a neříkal nic.

„Dveře přece mají kliku zevnitř,“ uvažoval nahlas Frank. „Normálně může každej otevřít zevnitř a vyjít ven. Ta klika mu ovšem nebyla nic platná, protože zvenčí byl zalígrovanej na visací zámek. Někdo ho tam musel zavřít. Musel to bejt Percy. Ale pročpak by, pane Wilkinsi, dělal Percy něco takovýho?“

Joe pokrčil rameny a mlčel.

Frank si na svoji otázku odpověděl sám: „Asi ztratil hlavu, když mu šéf začal vyhrožovat, že mu dá padáka. V tom strachu žil už několik let. Musel pana Pugha nějak přesvědčit, že je nutný, aby šel do mrazírny, a potom ho tam zamknul. Tuším, jak to navlíkl. Řekl panu Pughovi, že klika se zevnitř špatně otvírá a že radši nechá dveře otevřený, protože si tam připadá jako uvězněnej. Pan Pugh na něho nejspíš spustil, že to jsou hrozný vejmluvy, a šel dovnitř, aby mu ukázal, jak se dá s klikou snadno zacházet.“ Frankova tvář se najednou roztáhla v úsměvu. „Pane Wilkins, já se asi neudržím smíchy.“ Napětí trochu polevilo. „Já ti povím něco ještě srandovnějšího,“ řekl Joe. „Proč myslíš, že Percy dneska ráno nepřišel?“

„To je přeci jasný. Věděl, že otevřeme mrazírnu a najdeme tam mrtvýho pana Pugha.“

„Asi máš pravdu. Ale kde by moh jenom bejt?“

Frank se zamračil a pokrčil rameny. „Nejspíš doma.“

Joe se zakřenil a řekl: „Nebo na Mallorce.“

„To snad ne!“ Frank se rozesmál. „Ten vykutálenej starej drban!“

„Když sem šéf v sobotu přišel, měl s sebou velikou hnědou obálku s letenkama.“

„To si pamatuju. Tu obálku jsem viděl. Položil ji na pult vedle pokladny.“

„A kam se asi poděla?“

„Člověk ho nakonec musí obdivovat,“ řekl Frank. „Teď nejspíš sedí na terase nějakýho nóbl hotelu, objednává si snídani a v duchu si představuje, jak se tady dobejváme k mraženýmu panu Pughovi.“

„Radši zavolám na policii,“ řekl Joe a zamířil k telefonu.

„Tak mě napadá, kdyby poldové nevěděli, že jsme museli upilovat ten visací zámek, nikdy by nevypátrali, co se tady doopravdy stalo,“ zamyslel se Frank. „Panu Pughovi se přece mohlo udělat zle a v mrazírně mohl omdlít. Poldové by to brali jako nešťastnou náhodu nebo něco podobnýho.“

„A Percy by byl z toho venku,“ řekl Joe rozvážně. „Stejně to není žádnej vrahounskej typ. Pro nikoho není nebezpečné.“

„Co kdybych ten zámek ztopil,“ nabídl se Frank. „Schovám ho do korby na svým motocyklu a v poledne ho vyhodím.“

„Hlavně musíme poldům říkat pořád to samý. Prostě jsme otevřeli dveře a našli ho tam mrtvýho,“ řekl Joe.

„Vždyť je to nakonec pravda,“ souhlasil Frank. „O visacím zámku nemusí padnout ani slovo. Tak platí? Chudák starej Percy. Uděláme pro něho dobrej skutek.“

„Dobrá,“ řekl Joe. „Ujednáno.“

Spiklenecky si podali ruce. Joe potom zvedl sluchátko a vytočil číslo policejního okrsku. Frank odnesl visací zámek ke svému motocyklu, který měl zaparkovaný ve dvoře za krámem, a schoval jej pod brašnu s nářadím.

Policejní vůz zastavil před obchodem asi pět minut poté, co Joe zavolal. Seržant s bradkou spolu s konstáblem vešli dovnitř. Joe otevřel mrazírnu a ukázal jim tělo pana Pugha, přičemž Frank popsal, jak je nalezli. O visacím zámku neřekl ani slovo. Joe Frankovu výpověď potvrdil.

„Takže to tedy vypadá, že tělo tam leželo od chvíle, kdy jste v sobotu zavřeli krám,“ řekl seržant, když se vrátili do teplejšího vzduchu v krámě. „Říkáte, že pan Pugh sem přišel až pozdě odpoledne. Proč?“

„Chtěl si bejt jistej, že je tady všecko v pořádku, než si vyrazí na dovolenou,“ řekl Joe.

„Měl odletět na tejden na Mallorku,“ dodal Frank.

„Šťastný člověk,“ usoudil konstábl.

Seržant mu věnoval shovívavý pohled. „Těšil se pan Pugh dobrému zdraví?“ zeptal se Joea.

„V poslední době byl takovej bledej,“ odpověděl Joe. „Neměl to lehký, byl pořád v jednom kole.“

„Tu dovolenou potřeboval jako sůl,“ řekl Frank, který hned pochopil, kam Joe míří.

„Určitě nebyl omráčený,“ řekl seržant. „Musel to být kolaps. Soudil bych na srdeční infarkt. Doktor nám to poví. Kousek odtud je ambulance. Doporučuji vám, abyste obchod na pár hodin zavřeli. Musím zaprotokolovat vaši výpověď. Byl tu v sobotu ještě někdo?“

„Jenom Percy pan Maddox,“ odpověděl Joe. „Dneska ráno nepřišel. Něco říkal, že chce požádat pana Pugha o pár dní volna.“

„Budeme muset vyslechnout i jeho. Máte jeho adresu?“

„Říkal mi, že se chystá odjet z města,“ řekl Joe.

„Promluvíme si s ním později. Kdo z vás dvou v sobotu odcházel poslední?“

„Určitě Percy,“ řekl Joe.

„Vždycky zůstává v krámě poslední,“ vysvětlil Frank.

„Uklízí tady?“ zeptal se seržant.

„Je tady od toho,“ odpověděl Joe. „Dělá tady už celý léta. Je to už starší člověk, trochu pomalej, ale rád je někomu užitečnej. Každej den večír ukládá zboží.“

„Do mrazírny?“

Joe zavrtěl hlavou. „Zásadně nedáváme zpátky do mrazírny maso, který už bylo jednou v krámě. To se dává do chladírny.“

„Takže mrazírnu vůbec nemusel otevírat?“

„To je dost nepravděpodobný,“ řekl Joe. „Taky kdyby to udělal, našel by tam pana Pugha, no ne?“

Potom vyslechli Franka. Neřekl nic, co by mohlo ublížit Percymu. Vysvětlil jenom, že viděl pana Pugha v sobotu v podvečer přicházet do krámu, brzy potom co on Frank začal s rozvážkou masa po domech. Pokud jde o dnešní ráno, otevřel dveře mrazírny a našel pana Pugha na podlaze mrtvého. Konstábl sepsal jeho výpověď, přečetl mu ji a Frank ji podepsal. „Nedáte si kafe a čerstvý koblihy?“ zeptal se policisty. „Vždycky po ránu si dáváme koblihy. Kupuju je touhle dobou u Jonquilů. Jezdím pro ně na motorce, a když je přivezu, jsou ještě teplý.“

„To zní lákavě,“ řekl seržant a dal ruku do kapsy. „Kolik stojí jedna?“

Frankovo nitro zalil libý pocit úlevy, když vytáhl motocykl na ulici a nastartoval. Rozjel se do kopce směrem k pekařskému krámu. Na chvíli zastavil před lahůdkářstvím, které zrovna bylo v adaptaci. Stála před ním násypka, do níž byly naházeny zbytky stavebního dřeva a sutě. Frank vytáhl visací zámek zpod brašny s nářadím a hodil jej do násypky. U pekaře koupil sáček koblih a vrátil se do krámu.

Venku už stála sanitka. Když se Frank přiblížil, jeden z členů posádky zrovna zavíral zadní dveře, potom obešel vůz, nastoupil a sanitka odjela. Pár čumilů se rozešlo.

Když Frank vstoupil do krámu, Joe už vařil kávu a bavil se s policisty o fotbale.

„Měli bychom už jít,“ řekl seržant Frankovi. „Vaše výpovědi máme sepsány, mrtvolu odvezli, teď ale ještě musíme sníst ty koblihy.“

Frank jim je podal.

„Opravdu jsou ještě teplé,“ řekl seržant. „Doufám, že jste nepřekročil dovolenou rychlost.“

Frank se usmál.

Policisté dopili kávu, dojedli koblihy a odešli.

Frank ze sebe vydal hluboký výdech úlevy.

Joe vytáhl kapesník a setřel si pot z čela. „Zahodils ten zámek?“

Frank přikývl.

„To je dobře,“ řekl Joe. „To je moc dobře, Franku.“

„Soudil bych, že každej z nás má u Percyho jedno pivo,“ řekl Frank.

„To nejmíň,“ řekl Joe.

„Přece jsme ho do toho nemohli namočit,“ mínil Frank.

Otevřeli krám. Zákazníci, které předtím odradila stažená roleta, se houfně vraceli. Všichni se chtěli dovědět, co tu hledala policie a jestli na nosítkách pod plachtou bylo opravdu lidské tělo. Joe i Frank neustále museli opakovat, že nic nevědí. Dotazů přibývalo, fronta se prodlužovala.

„Proč se nezeptáte mne?“ vykřikovala jedna dáma, jež byla notoricky známa hlasitým sdělováním svých názorů. „Pod tou plachtou byl přece ten stařík, co v krámě zametá podlahu. Už byl na tu práci starý.“

„Jestli myslíte Percyho Maddoxe, tak jste na omylu,“ pravila žena, která stála za ní. „S Percym je všechno v pořádku. Zrovna támhle přijíždí na kole.“

Joe překvapením upustil sekáček na maso. Užasle vyhlédl výlohou na ulici. Frank překvapením dlouze hvízdl.

„Starej blázen!“ řekl Joe vztekle. „Jak si to představuje? Má přece bejt ve Španělsku.“

Oba hleděli výlohou, jak Percy zastavuje před krámem, sestupuje z kola a míří s ním do průchodu v domě. Po chvíli se objevil v krámě, drobný, plešatý, ustrašeně působící mužík v omšelém šedivém obleku. Sundal zástěru z háku a začal si ji přivazovat. „Dobré ráno, dámy,“ pozdravil frontu zákaznic. Potom se obrátil k Joeovi a řekl mu: „Dobrej den, Joe. Neměl bych srovnat maso ve výloze? Moc jste se s tím nevyznamenali.“

„Jak to, že ses tady?“ zeptal se ho Joe.

„Omlouvám se za zpoždění,“ řekl Percy. „Trochu mě zdrželi na policii.“

„Tys byl u policajtů?“ ptal se Joe ostrým hlasem. „Cos jim nakecal?“

Frank najednou řekl: „Poslyš, já jsem si to rozmyslel. Ten visací zámek radši přivezu zpátky.“ Začal rozvazovat zástěru.

Joe ho však předběhl. „Ty zůstaneš tady,“ řekl. „Já pro něj půjdu.“

„Přece nevíš, kde jsem ho nechal,“ namítl Frank. To však už Joe neslyšel. Vyběhl z krámu a zmizel v ulici za rohem.

Daleko se nedostal. Náhle se odněkud vynořili dva policisté, každý ho z jedné strany uchopil v podpaží a společně ho usadili v hlídkovém voze, který právě vyjel z postranní ulice s rozsvíceným modrým světlem.

„Kdo je, prosím, na řadě?“ zeptal se Percy, který zaujal Joeovo místo za pultem.

Asi o hodinu později, když se už proud zákazníků rozešel a oba řezničtí pomocníci zůstali v krámě sami, zeptal se Frank Percyho: „Co bude s Joem?“

„Nejspíš mu položej pár otázek,“ odpověděl Percy. „Víš přece, že našli pana Pugha mrtvýho.“

„To já jsem ho našel.“

„Takže to byl Joe, kdo zabil pana Pugha.“

„A my jsme si mysleli, že jste to byl vy.“

Percy zamžikal očima. „Já, synku?“

„Když jste dneska ráno nepřišel, měli jsme za to, že jste odletěl do Španělska na letenku, kterou pan Pugh nechal ležet na pultě.“

„Proč bych měl po všech těch letech pana Pugha zabíjet?“

„Přece protože byl na vás pořád tak zlej a že pro vás neměl ani slova uznání. Joe říkal, že vás vykořisťuje.“

„To že říkal?“

„Vyprávěl mi, jak vám pan Pugh v sobotu nadával, že jste nechal otevřený dveře u mrazírny. Říkal; že mu to bylo trapný poslouchat a že proto odešel domů, zatímco pan Pugh vám pořád nadával.“

Percy zavrtěl hlavou. „To není pravda, synku. Já jsem v pátek odešel dřív než Joe. Pan Pugh mi říkal, že musí s Joem udělat inventuru a že bude lepší, když u toho nebudu. Víš, měli jsme na Joea už delší dobu podezření. Účetní knihy nebyly v pořádku, moc věcí v nich nesouhlasilo. Rozhodli jsme se s panem Pughem, že budeme celej tejden Joeovo hospodaření bedlivě sledovat a na konci tejdne mu ukážeme, jak to tady vede.“

Frankovy oči se rozšířily. „Pan Pugh a vy?“

„Je to tak, synku. Neměls to vědět ani ty ani Joe. Pan Pugh mě loni, k třicátýmu výročí mýho zaměstnání v tomhle krámě, udělal svým partnerem. To bylo od něho hezký, že? Řekl jsem mu, že nechci dělat šéfa a taky že nechci naštvat Joea, a proto jsme se dohodli, že naše partnerství udržíme v tajnosti, že to zůstane jenom mezi panem Pughem a mnou a že budu dělat to, co dovedu nejlíp. Trochu se vo teď zašmodrchalo, když jsem jedinej partner, kterej to přežil, a tak si to svý tajemství přece nemůžu nechat pro sebe, no ne? Ten kšeft od teďka patří jenom mně, já jsem tady šéf.“

Frank pokyvoval hlavou a snažil se v ní všechno srovnat. „Tak to vy jste na Joea poslal policajty?“

Percy přikývl. „Nic takovýho jsem ale nezamejšlel. V posledních dnech bylo všecko drobet zmatený. Včera ráno ke mně domů přijel Joe. Že prej pan Pugh změnil svý plány a do Španělska nepojede, protože čeká účetní revizi. Joea prej pověřil, aby tu letenku předal mně. Uvěřil jsem mu. Myslel jsem, že mě šéf chce mít z cesty, abych byl ušetřenej nepříjemností.“

„Jestli to nebyl Joe, kdo vás chtěl mít z cesty,“ řekl Frank. Vybavil si události dnešního rána. Připomenul si, jak se ho Joe pokoušel ošálit, jak se snažil svůj zločin zastřít předstíráním soucitu s Percym, který ve skutečnosti byl čistý jako lilie. Skoro mu to vyšlo. Policisté odešli přesvědčeni, že pan Pugh zemřel nešťastnou náhodou. Vůbec nevzali v úvahu možnost, že by mohlo jít o vraždu, a proto je ani nenapadlo Joea z něčeho takového podezírat. A teď byl ve vazbě. „Když jste Joea nepodezíral ze žádnejch nekalejch úmyslů,“ zeptal se Frank Percyho, „tak proč nejste ve Španělsku? Proč jste vůbec chodil na policii?“

Percy zvedl ze země Joeův slamák. „Znáš mě přece, synku. Celý léta jsem neměl dovolenou, natož abych sám jezdil do ciziny. Vůbec nemám pas. Tak jsem zašel na policii, abych se zeptal, kde ho dostanu, a…“ podal slamák Frankovi. „budu potřebovat novýho vedoucího, nemyslíš?“

Peter Lovesey

VÝKOP

„Potřebuju sekyru.“

Všichni přítomní v obchodě potřebami pro zahrádkáře se obrátili, aby si prohlédli člověka, který potřebuje sekyru. Svým oblečením se velmi lišil od ostatních zákazníků, kteří na sobě měli modré či béžové gabardénové bundy a pomačkané kalhoty. Nový zákazník měl proužkované sako a vybledlé džínsy. Jeho dlouhé světlé vlasy byly vzadu svázané koženou tkaničkou. Na uších měl stříbrné náušnice a kolem krku náhrdelník z dřevěných korálů.

Majitel obchodu pan Padmore se řídil zásadou, že ke všem zákazníkům musí zachovávat stejnou míru zdvořilosti. Ten muž byl v jeho krámě poprvé, párkrát ho však potkal na ulici. „Sekeru? Máme velký výběr seker. Záleží na tom, k čemu ji potřebujete, máme na skladě různé velikosti.“

„Kolik stojí tahle?“

„Ta veliká? Topůrko akorát do ruky a ostrá je jako břitva. Jedenadvacet padesát.“

Muž ji vzal do ruky a potěžkal. Potom sevřel topůrko oběma rukama a rozmáchl se. Pana Padmora napadlo, že jí chce mrštit po jeho expozici dekorativních sádrových zvířátek. Muž však topůrko soustředěně přejížděl po celé jeho délce a nakonec osahal i čepel.

„Vezmu si ji.“

Položil sekeru na pult a ze zadní kapsy vytáhl hrst zmačkaných bankovek.

Pan Padmore na něho vrhl šibalský pohled. „Mám ji zabalit? Mohli by vás zavřít, že ohrožujete své okolí.“

„Není třeba. Bydlím hned za rohem.“

„Opravdu?“ zeptal se pan Padmore bezděčně, když přepočítával peníze. „To bych vás měl znát.“

„Asi sotva. Ve vašem kšefte jsem poprvé.“ Jeho světle modré oči se na pana Padmora upřeně zadívaly. „Nezajímám se o zahrádkaření. Je mi to odporný.“

Pan Padmore se obával, aby jejich rozhovor nevyústil do situace, v níž by mu musel dát za pravdu, že má rovněž odpor k zahrádkářství. „Je to práce náročná na čas. člověk se jí musí odevzdat úplně.“ Potom ještě znalecky dodal: „Není nad pořádný, starodávný krb, u kterého se dá v pohodě přečkat zima.“

Muž, který si koupil sekeru, na něho tázavě pohlédl.

„Měl jsem za to, že sekeru potřebujete na štípání dříví,“ vysvětlil pan Padmore.

„Nic takového,“ řekl úsečně, vzal sekeru z pultu a opustil krám.

Když za ním zaklaply dveře, pokusil se pan Padmore překlenout vzniklé napětí. „Tak nač si tu sekeru kupoval? Snad ne aby nadělal ze sousedů sekanou?“ Potom se obrátil k dalšímu zákazníkovi, který si přišel pro hyacintové sazenice.

Uprostřed krámu, v místě, kde končila páně Padmorova výstavka zahradního nábytku, stál jeden z jeho stálých zákazníků. Byl na pokraji zhroucení. Jmenoval se Gilbert Crawshaw a obýval domek v sousedství muže, který si právě koupil sekeru. Při posledních slovech pana Padmora se otřásl hrůzou.

Crawshaw byl vysoký, což byla jeho přednost, měl však úzká ramena, což byl naopak jeho zjevný nedostatek. Měl šedivé vlasy a na očích brýle v černém rámečku s bifokálními skly. Bylo mu jedenapadesát let a byl pracovníkem finančního referátu správy hrabství, kde zaujímal postavení staršího administrativního úředníka. Na společenském žebříčku se nedostal příliš vysoko a náplní života se mu stalo jeho manželství, v němž se cítil nadmíru spokojeně. Joan pro něho měla pochopení, pečovala o dům a byla to navíc dobrá kuchařka. Byla o deset let mladší, což mělo přímo blahodárný vliv na jeho sebevědomí.

Obývali nájemný domek na Jubilee Road, což byla tichá ulice v dobré čtvrti se všemi nezbytnými obchody poblíž. V okolí rostly jako houby po dešti nové domy, které realitní agenti popisovali jako exkluzivní, splňující nejvyšší nároky. Crawshaw měl nárok na nájemný domek, neboť byl zaměstnán na správě hrabství. Velmi mu záleželo na tom, aby bydleli právě na Jubilee Road. Naplňovalo ho pocitem uspokojení, že se svým životním stylem přiblížil standardu obvyklému v elegantních čtvrtích honosných soukromých domů.

Zahrada, kterou udržoval s úzkostlivou péčí, se mu stala přímo smyslem života. Byl to čtvercový trávník obklopený květinovými záhony. Každé jaro nakupoval u pana Padmora sazenice a záhony osazoval neměnným způsobem. V zahradě nerostl žádný plevel a po listech se neplazili slimáci. Půda byla postřikována a hnojena doporučenými preparáty z Padmorova obchodu.

Pro Crawshawa bylo skutečným šokem, když se do sousedního domu nastěhovali před osmi měsíci noví nájemníci. Starý manželský pár, který tam bydlel před nimi, tu prožil třicet let. Byli to klidní, slušní lidé, kteří se starali o své věci a nechovali žádná domácí zvířata. V posledních letech už nevěnovali zahradě náležitou péči a televizi nechávali puštěnou až příliš hlasitě, ale pro slabůstky stáří je přece nutno mít pochopení.

Noví obyvatelé domu, Stockovi, nebo aspoň on se jmenoval Stock, naopak představovali velmi rušivý živel. Jednou v sobotu přijel v dodávkovém voze spolu s několika přáteli, kteří měli stejně dlouhé vlasy a na nohou stejné sandály jako oni. Crawshaw zrovna venku rozhazoval ptačí zob. Neodolal zvědavosti a vyšel nahoru do ložnice pro hosty, odkud se mu přes síťové záclony naskýtal výhled do zahrady sousedního domu. Nabyl dojmu, že se tam nastěhovali bez dovolení. Veškerý svůj nábytek přivezli v malé dodávce. Tvořily jej všeho všudy dvě matrace a několik polštářů, postel žádná. Přivezli s sebou pár pokojových rostlin, jaké v zahrádkářském obchodě pana Padmora ještě nikdy neviděl.

Na druhý den zašel Crawshaw na bytový referát, který sídlil na stejné chodbě jako jeho kancelář, aby zjistil, zda je dům řádně pronajat. Tak se dozvěděl, že ten muž se jmenuje Stock a že je pravoplatným nájemníkem domu. Byl mu přidělen, protože nemá střechu nad hlavou, je nezaměstnaný a jeho žena je v šestém měsíci těhotenství.

„Jeho žena?“ opakoval Crawshaw. „Možná že se mýlím, ale pokud vím, nenosí snubní prsten.“

„Dneska přece nikdo nedělá rozdíl mezi zákonnou manželkou a družkou,“ vysvětlila mu úřednice bytového referátu. „My dva s tím třeba nemusíme souhlasit, pane Crawshawe, ale takové jsou už předpisy.“

Večer pak Crawshaw vyprávěl Joan, co se dověděl.

„Vím to,“ řekla mu. „Odpoledne jsem s nimi mluvila.“

Joan mluvila tiše a nevtíravě, což Crawshawovi za normálních okolností vyhovovalo, ale někdy ho to dokázalo vyvést z míry. Nikdy si nebyl jist, zda svým zcela samozřejmým sdělováním překvapivých skutečností mu nechce způsobit šok.

„Ty jsi s nimi mluvila?“

„Napekla jsem koláče a pozvala jsem je. Musíme být přece k sousedům přívětiví, Gilberte. Oni mě potom pozvali k nim na kávu.“

„A tys tam šla?“

„Ovšem,“ odpověděla klidně. „Jsou to chudáci, nemají ani jednu židli a tak jsem seděla na zemi na polštáři. Jsou to jinak velmi milí lidé.“

„Nemělas tam chodit,“ řekl Crawshaw. „Někdy se chováš velmi nepředložené. Nevím vůbec, co jsou ti lidé zač.“

„Kdyby bylo po tvém, nikdy bychom se to nedověděli,“ namítla.

Crawshawova obvykle bledá tvář rudla. „Zakazuji ti, Joan, výslovně ti zakazuji, abys napříště udržovala jakékoli styky se Štočkem a jeho ženou.“

Za celých patnáct let jejich manželství s ní takto nemluvil. Nebyla schopna ze sebe vypravit jediné slovo.

V následujících měsících Crawshaw bedlivě sledoval, co se u sousedů děje. Dosti často se tam pořádaly večírky. Při jednom z nich dokonce napočítal šestapadesát hostí, přičemž někteří zůstali v domě celou noc. Tím číslem si byl jist, protože sledoval každého, kdo odchází. Asi v půl druhé hudba ustala a v domě zůstalo ještě přinejmenším deset hostí. Byl si jist, že když nezní hudba, určitě se tam děje něco nekalého. Joan podotkla, že může být rád, že se konečně vyspí. On však nemohl usnout.

Jednoho letního večera se Crawshaw rozhodl jít domů přes park, což bylo u něho neobvyklé, protože jinak chodíval Masonovou a Hlavní ulicí. Znamenalo to, že musel projít podchodem pod železničními kolejemi. Když sešel pod viadukt, upoutal ho zpěv nějaké ženy. Měla neobyčejně zvučný hlas a Crawshawovým uším zněl velmi lahodně. Ovšem jenom do chvíle, kdy zjistil, kdo je ta žena a kdo ji doprovází na kytaru.

Sumář a zpěvačka byli jeho sousedé.

Ona držela v náručí dítě, které měla k tělu navíc připoutané popruhy. Vedle ní na kamenné dlažbě seděl Stock a mezi roztaženýma nohama mu ležela dřevěná miska vyzývající kolemjdoucí, aby do ní hodili mince. Stock na něho zakýval, ale Crawshaw ho se škrobeným výrazem ve tváři ignoroval. O milodaru nemohla být z jeho strany samozřejmě vůbec řeč.

„Dovedeš si představit, jak mi bylo?“ zeptal se Joan, když se vrátil domů. „Naši sousedé žebrají o peníze na veřejném místě!“

„To přece není žebrání,“ namítla Joan.

„Že to není žebrání?“

„Vydělávají si na živobytí přece docela počestně.“

„Je to ponižující. Co bys asi říkala, kdybych já stál v podchodu a brnkal na kytaru?“

„Byla bych mile překvapena a nejspíš bych na tebe byla pyšná, když to chceš vědět,“ řekla Joan spíše pro sebe než svému manželovi.

Ostatně na tom nezáleželo, protože Crawshaw ji vůbec neposlouchal. „Musíme to oznámit sociálnímu referátu. Stock ztrácí nárok na podporu v nezaměstnanosti, když má vlastní zdroj příjmů,“ usoudil.

„Nepleť se do toho, Gilberte,“ řekla Joan skoro naléhavě.

Drahého dne přišel do práce časně ráno, dříve než jindy. Úřední hodiny pro veřejnost ještě dávno nezačaly. Na sociálním referátu našel jedinou úřednici. Využil příležitosti a uvědomil ji o nedůstojném počínání svého souseda. Poděkovala mu a ujistila ho, že se Stocka na jeho vedlejší příjmy zeptá, nicméně že příležitostné drobné příjmy nelze přesně vyčíslit. Crawshaw namítl, že by nebylo vhodné žádat o informaci přímo Stocka. Jeho případ by se měl stát předmětem úředního šetření se všemi náležitostmi. Připomenul také bujaré večírky, které se ve Stockově domě konají. „Jednou jsem napočítal šestapadesát hostí. Jestli si někdo může dovolit něco takového, určitě mu na to nestačí podpora v nezaměstnanosti.“

Úřednice ujistila pana Crawshawa, že udělá všechno pro to, aby bylo spolehlivě zjištěno, zda pan Stock nemá nezákonné zdroje příjmů. Crawshaw ji však už neposlouchal.

To všechno se odehrálo předtím, než byl Crawshaw svědkem Stockova podivného nákupu v Padmorově obchodě.

„Povídám ti, že kupoval sekeru,“ opakoval již poněkolikáté své ženě, když se vrátil domů. „Padmore říkal, že se s ní zřejmě chystá na sousedy.“

„To přece nemohl myslet vážně, Gilberte. Určitě jenom žertoval.“

„Pěkné žerty. Mně to vůbec k smíchu nepřipadá.“

Joan si povzdechla a zavrtěla hlavou. „My lidé nejsme příliš tolerantní tvorové. Stockovi se oblékají jinak než většina z nás, a to už je důvod k nevraživosti. Je to primitivní instinkt, pozůstatek diluviálních časů v nás.“

Crawshaw se nasupil. „Nemusíš mi dělat přednášku. Poznám přece, s jakou cháskou mám co do činění.“

„Takové výroky tě vůbec nejsou hodný, Gilberte. Myslela jsem, že jsi tolerantní člověk.“

„Tolerance není namístě, když si na tebe někdo brousí sekeru.“

„Nedělej z toho melodram. Copak jsme se dopustili něčeho, čím bychom si mohli pana Stocka popudit?“

Crawshaw se otočil a vyhlédl z okna. Vybavil se mu rozhovor s úřednicí sociálního referátu. Joan se ho pokoušela odradit od jeho úmyslu podat na sousedy udání. Shledal, že nemá smysl vyprávět jí něco o společenské povinnosti. Nebyla schopna překonat meze morálky školáků, mezi nimiž jsou žalobníčkové pokládáni za vyvrhele.

Došel k závěru, že vůbec nemá smysl přetřásat tu záležitost před Joan.

Nepadla o ní mezi nimi zmínka až do pozdního odpoledne, kdy Crawshaw odešel do zahrady posekat trávu. Používal starší typ sekačky opatřený válečkem, který na trávníku zanechával úhledný proužkový vzorek. Několikrát si v Padmorově obchodě prohlížel novější typ sekačky s rotujícím kotoučem, aby nakonec shledal, že zůstane u osvědčeného staršího.

Přejížděl trávník sekačkou sem a tam, když najednou zaslechl podivný zvuk. Nejdříve si myslel, že se mezi lopatky v sekačce dostal kámen. Zvuk však neustával, ani když na chvíli přestal. Doléhal sem z vedlejší zahrady a zněl jako údery parního buchaní.

Plot, který odděloval obě zahrady, byl vysoký dva metry. Crawshaw se proto musel odebrat na své obvyklé pozorovací stanoviště v ložnici pro hosty, aby zjistil, co se v sousedství děje.

Joan už stála za záclonou. „Vidíš?“ zeptala se ho, když k ní přistoupil. „Říkala jsem ti, že se nemáme čeho obávat.“

Crawshaw užasle hleděl na Stocka, jak poráží jediný strom v zahradě.

„To je odporné,“ řekl.

„Přeháníš, Gilberte,“ řekla Joan. „Venku je přece dusno a při práci se člověk pořádně zapotí. Nemůžeš mu mít za zlé, že si ve vlastní zahradě svlékl košili. Na tom přece není nic odporného.“

„Pozoruji, že tebe to vůbec nepohoršuje,“ řekl Crawshaw významně.

Joan zrudla a zepala se: „Co tím chceš naznačit?“

„Jestli to chceš opravdu vědět,“ řekl Crawshaw blahosklonně, „pak jestliže jsem se vyjádřil, že je to odporné, vůbec jsem to nemínil jako výraz pohoršení nad tím, že si svlékl košili. To ty sis to tak vyložila. Za odporné pokládám, že poráží jabloň. Pokládám to za nesmyslný vandalismus. Ten strom je poslední hezká věc, která v té jejich zpustošené zahradě zbyla, a oni ho ničí.“

Joan mlčela. Dávala tak najevo, že se cítí uražena jeho chováním.

„Jestli ten strom padne na náš plot,“ pokračoval Crawshaw, „bude mít pan Stock co do činění s mým advokátem.“

„Aspoň víme, proč si pořídil tu sekeru,“ přerušila Joan po chvíli mlčení. „Vidíš, že si ji nekoupil na tebe,“ dodala, když její manžel nereagoval.

„Dokončím ten trávník,“ řekl Crawshaw. „Ty si tady klidně zůstaň. Můžeš dál poulit bulvy na toho lidoopa.“

„Neměl bys tak mluvit, Gilberte,“ ohradila se Joan. On však už byl na cestě dolů.

O chvíli později vzhlédl Crawshaw od sekačky a viděl, jak se koruna stromu chvěje a naklání. Zastavil se, aby sledoval, na kterou stranu spadne. Plot zůstal nedotčen. Jabloň padla na opačnou stranu.

„Vandal,“ hlesl a pokračoval v práci. Po chvíli však musel zahradu opustit a uchýlit se do domu. Stock rozdělal pod poraženým stromem oheň. Kouř se valil do Crawshawovy zahrady.

„Je to listnatý strom,“ poučil ženu, když opět stáli u okna v ložnici pro hosty. „Špatně hoří. Kouř zaplaví okolí široko daleko. Ten člověk je úplně bezohledný.“

Během týdne Stock rozdělal oheň ještě několikrát, zpravidla v podvečer, kdy se Crawshaw vracel z úřadu. Až o víkendu se strom úplně proměnil v popel.

V sobotu se Crawshaw znovu vypravil do zahrádkářského obchodu. Potřeboval nějaký prostředek na odstranění mechu, který se objevil na několika místech trávníku. Pan Padmore sáhl na jednu z polic za pultem a položil před Crawshawa balíček.

„Výsledek je zaručený,“ ujistil ho. „Jeden sáček stačí na pět litrů vody. Je to ale stejně zvláštní, že jste přišel. Po ránu tady byla o vás řeč.“

„V jaké souvislosti?“ zeptal se Crawshaw nejistě.

„Nic osobního. Byl tady váš soused. Ten vlasatec. Bydlí přece vedle vás, ne?“

Crawshaw přikývl.

„Tak jsme přišli na vás,“ řekl pan Padmore.

„On mluvil o mně?“

Pan Padmore jako by tu otázku přeslechl, pohled jeho očí však prozradil, že pochopil její smysl. „Vy spolu moc dobře nevycházíte, že?“ zeptal se.

„Nepřicházíme spolu příliš do styku,“ odpověděl Crawshaw opatrné.

„Já jsem to poznal, pane Crawshawe, že mezi vámi něco neklape.“

Crawshawovi se vůbec nelíbil Padmorův tón. Byl však natolik zvědavý, že rozhovor nepřerušil. „Nedovedu pochopit, co vlastně můj soused pohledává ve vašem krámě. Po celou dobu, co tady bydlí, jsem nepostřehl, že by měl zájem o zahradu.“

„Koupil si rýč,“ sdělil mu pan Padmore. „A před týdnem sekeru.“ Šibalsky na Crawshawa zamrkal. „Pozor na něj, pane Crawshawe.“

„Vám to nic neříká? Na co asi potřebuje rýč, když ne na zahradnickou práci? Nejspíš chce něco zakopat.“

Když se Crawshaw vrátil domů, vypověděl Joan všechno, co mu řekl pan Padmore.

„A ty to bereš vážně?“ zeptala se. „Gilberte, co se to s tebou děje?“

„Se mnou je všechno v pořádku.“

„Ty asi trpíš stihomamem nebo něčím takovým.“

Crawshaw ji vzal za paži. Sevřel ji tak silně, že bolestí vykřikla. „Teď mě poslouchej,“ řekl ostře. „Jestli se tady někdo chová podivně, tak je to ten obejda z vedlejšího domu. Já určitě nepůjdu prosit o almužnu na sociální odbor ani nebudu dřepět v podchodu se žebráckou miskou mezi nohama. Já neporazím zdravé ovocné stromy ani nezamořuju prostředí dýmem. To si laskavě uvědom, než na mně začneš zkoušet tu svoji pseudopsychologii.“

„Ty mne urážíš, Gilberte,“ řekla Joan.

Odpoledne pak sledovali Stocka, jak rýčem dobývá ze země kořeny jabloně.

„Jsi spokojený?“ zeptala se Joan.

Crawshaw neodpověděl, proto odešla domů a zapnula televizi.

Když se na druhý den ráno probudila, překvapilo ji, že její manžel už není v posteli. Podívala se na hodinky. Bylo osm hodin. Patřilo mezi Crawshawovy železné návyky, že v neděli ráno zůstával v posteli do čtvrt na devět, kdy přicházely noviny. Joan přes sebe rychle přehodila župan. Tušila, že se děje něco znepokojivého.

Našla svého manžela v ložnici pro hosty, jak upřeně hledí z okna. V jeho zádech a pažích bylo cítit napětí.

„Co se děje, Gilberte?“

„Uvidíš sama,“ ozval se slabým, sotva slyšitelným hlasem.

Stoupla si vedle něj a vyhlédla do sousedovy zahrady. Nikdo tam nebyl. Na místě, kde dosud stála jabloň, zela veliká jáma. Byl to spíše příkop, víc než dva metry dlouhý, asi metr široký a nejméně půl druhého metru hluboký.

„Co tím sleduje? Nějaké vysvětlení přece musí být,“ mínila Joan.

„Je to hrob,“ zašeptal Crawshaw.

„To sotva,“ namítla Joan. „Pojď se radši nasnídat.“

Crawshaw se však od okna nehnul. Joan sešla dolů do kuchyně, aby uvařila kávu. Přinesla mu ji nahoru, ale on se jí ani nedotkl. Vůbec na ni nepromluvil.

V sousední zahradě Stock pokračoval v načaté práci.

Kolem jedenácté hodiny se Joan rozhodla, že si pohovoří se sousedkou. Vzala s sebou zbytek jemné vlny, která jí zůstala z doby, kdy pletla svetřík pro děcko své neteře. Jistě se paní Stockové bude hodit pro jejich ratolest.

Paní Stocková s povděkem přijala její pozornost a pozvala ji na kávu. Když ji uvařila, zavolala také svého manžela, který stále pracoval na zahradě. Ani se nemusela ptát, sám jí vysvětlil smysl svého počínání.

Když se Joan vrátila domů, její manžel stále setrvával u okna v ložnici pro hosty. Byl ještě v pyžamu. Patrně vůbec nevzal na vědomí, že odešla na návštěvu k sousedům.

„Je to úplně jinak, než si myslíš,“ sdělila mu jemně. „Mluvila jsem s nimi. Mají strach z jaderné války. Pan Stock staví kryt.“

Crawshaw neodpověděl. Asi o hodinu později, když se Joan chystala dát hovězí pečeni do trouby, zaslechla za zády jeho hlas. Leknutím skoro upustila pekáč.

„To je ale pitomost stavět si na zahradě protijaderný kryt.“

„Snad,“ připustila Joan, „na druhé straně to ale ukazuje, jakou má starost o bezpečí své rodiny. Ten kryt prý bude dost veliký, že bychom se v něm směstnali i my dva, když bude třeba.“

„Já na něj kašlu, jestli mu jde o to, aby mě získal za pomocníka.“

„Jsem si jista, že od tebe nic takového nečeká,“ řekla Joan.

Při obědě se Crawshaw vrátil k tématu. „Určitě na to nemá stavební povolení.“

„Záleží na tom?“

„To víš, že na tom záleží. Takovou stavbu nelze provádět bez povolení stavebního inspektorátu. Pod zemí vede potrubí, kabely a kdovíco ještě. Navíc nelze vyloučit, že naruší základy našeho domu.“

„Bavme se radši o něčem jiném, Gilberte.“

„Nejdřív musím přijít tomu všemu na kloub. Zítra zajdeš na stavební inspektorát a zjistíš, jestli mu bylo vystaveno řádné povolení.“

„Ty chceš, abych tam šla já? Proč já?“

„Protože mne tam všichni znají. Nemusíš se vůbec představovat. Každý má právo nahlédnout do jejich záznamů.“

„Tak proč to neuděláš sám?“

„Snad bys měla vědět, že jsem už na jejich případ upozornil sociální referát. Mohlo by to působit dojmem, že jsem vůči svým sousedům zaujatý.“

„Spíš nechceš, aby se o tom vědělo,“ podotkla tiše Joan.

Crawshaw odložil vidličku a nůž. I když skoro šeptal, jeho hlas zněl naléhavěji než křik. „Uděláš, co ti říkám. Jestli mi nevyhovíš, musíš počítat s následky.“

Znělo to zlověstně. Nikdy vůči ní nepoužil násilí, znala ho však natolik dobře, že se musela obávat jeho odvety. Nesnášel odpor, s tím musela vždy počítat.

Ráno příštího dne splnila jeho příkaz a vydala se na stavební inspektorát, aby se dotázala, zda bylo vydáno stavební povolení na stavbu protijaderného krytu v domě Jubilee Road 9. Nesmírně se jí ulevilo, když se dověděla, že bylo vydáno řádné stavební povolení. Úředník jí dokonce předložil plán opatřený razítkem Rady hrabství a podpisem hlavního stavebního inspektora.

Doufala, že výsledek její návštěvy na stavebním inspektorátu vrátí jejímu manželovi pocit jistoty, ale mýlila se. Když mu večer oznámila, co se dověděla, pokrčil rameny a vrátil se do ložnice pro hosty, aby přihlížel, jak Stock postupuje s prací.

Po celé léto trávil Crawshaw denně dlouhé hodiny u okna v ložnici pro hosty. Joan se s ním potkávala až pozdě večer, kdy pro tmu už nebylo nic vidět. Jejich zahrada zatím pustla. V trávě se rozbujely sedmikrásky a pampelišky. Květinové záhony chřadly ve výhni posledních srpnových dní.

Joan často přicházela do styku se Stockovými. Vždycky se k ní chovali přátelsky. Dověděla se, že kryt bude dobudován koncem podzimu. Hrubá stavba už byla hotova, nyní bylo třeba provést vnitřní stavební úpravy, aby byl kryt obyvatelný.

Jednoho říjnového večera sešel Crawshaw dolů a řekl: „Musíš se s nimi pořád vybavovat?“

„Na tom přece není nic protizákonného, Gilberte,“ odpověděla mu. „Musíš připustit, že v poslední době s tebou vůbec není řeč.“

Ignoroval její výtku. „Jak jsou se stavbou daleko?“

„Ty to přece musíš vědět líp.“

„Je pořád pod zemí. Nemám přehled, co tam dělá. Není nic vidět.“

„To tě musí přivádět k šílenství.“

„Nech si ty jízlivosti, Joan. Přece se s nimi stýkáš. Pověz mi, jak jsou daleko.“

„Proč se jich nezeptáš sám? Měl bys s nimi konečně promluvit. Stačí pár zdvořilých slov, Gilberte. Jsou to hodní lidé.“

Upřeně se na ni podíval a neřekl nic. Poprvé po několika měsících začínala mít dojem, že na krunýři zatvrzelosti se objevují trhliny.

O několik dní později se jí jednou večer zeptal: „Už přestal kopat?“

Joan klidně odpověděla: „Neptala jsem se na to.“

„Bylas uvnitř? Ukázali ti ten kryt?“

„Gilberte, ten jejich kryt mě přece vůbec nezajímá. Kromě toho si jsem naprosto jista, že pan Stock ti rád stavbu ukáže, když ho o to požádáš.“

„Vypadá to, že kryt neustále rozšiřuje,“ usoudil Crawshaw. „Pochybuji, že by mi ho chtěl ukázat.“

„Ty si zřejmě myslíš, že se pořád ryje v zemi jako krtek a že už je určitě pod naší zahradou. Proto nám asi také uhynuly plaménky, že?“

Crawshawovy oči se rozšířily. „Plaménky uhynuly?“

Joan sama nedovedla pochopit, co ji přivedlo ke zmínce o plaméncích. Uvědomila si, že to neměla říkat. Plaménky samozřejmě zahubilo pražící slunce a především to, že je nikdo nezaléval. Gilbert si vůbec nevšiml, že vadnou. Teď v tom nepochybně bude vidět důkaz invaze z podzemí.

Příští den si vzal v zaměstnání volno. V jeho životě to bylo něco zcela mimořádného. Za celou dobu své úřednické kariéry zmeškal pouze několik dní, když byl nemocný. Vstal časně ráno. Už v osm hodin byl v zahradě s rýčem a trakařem. Joan se zprvu domnívala, že se chystá odstranit rozbujely plevel. Brzy však poznala, že jeho úmysly jsou úplně jiné.

Začal kopat jámu.

Nejdříve rozryl záhon s uhynulými plaménky, který přiléhal k plotu oddělujícímu jeho zahradu od Stockovy. Před polednem se jáma začala měnit v příkop. K večeru se již táhl podél celého plotu. Keře a mladé stromky, o něž Crawshaw po léta úzkostlivě pečoval, vzaly za své. Nyní tlely v hromadách hlíny. Pracoval jako posedlý.

Asi ve čtyři hodiny za ním přišla Joan a řekla mu: „Úplně zničíš naši zahradu, Gilberte.“

Crawshaw pokračoval v kopání. Byl až po prsa v příkopě. „Je to lepší, než kdyby ji zničil někdo jiný.“

„K čemu to všechno?“

„Chci se přesvědčit, kam až sahá ten zatracený kryt.“

„Do naší zahrady nezasahuje, Gilberte.“

„Uvidíš, že zasahuje.“

„Ukázali mi plány,“ řekla Joan. „Plány!“ řekl Crawshaw popuzeně a odplivl si do příkopu.

Joan pohlédla na vedlejší dům a viděla, že pan a paní Stockovi stojí u okna své ložnice a sledují je. Oni neměli síťové záclony. Odběhla do domu.

Crawshaw se vrátil ze zahrady až po osmé hodině. Venku už byla tma a padal déšť. Šaty i tělo měl pokryté blátem. Stál ve dveřích kuchyně a v ruce držel kabel elektrického vedení s přípojkou. „Zastrč to do zásuvky,“ nařídil jí.

„Ty budeš ještě dnes kopat?“ zeptala se Joan nevěřícně.

„Je tma. Potřebuji světlo.

Dostaneš zápal plic.“

„Tak zapneš to? Nemám čas na dlouhé řeči.“

Povzdechla si, vzala od něho kabel a zastrčila jeho konec do zástrčky. „Proč, Gilberte? Aspoň mi řekni, proč?“

Zasmál se.

Smích byl u něho něčím zcela neobvyklým a Joan proto vůbec neuklidnil.

Crawshaw samolibě řekl: „Už jsem na to přišel. Zjistil jsem, že horní roh krytu vede skoro půl metru pod naší zahradou. Věděl jsem, že na to přijdu, až se dostanu dostatečně hluboko. Teď na to půjdu s perlíkem a sochorem. Ten kryt možná odolá nukleárnímu výbuchu, mne to ale nezastaví, abych uplatnil svá práva jako řádný nájemce tohoto pozemku. Chceš mě snad zastavit?“

„Dělej, co pokládáš za správné, Gilberte,“ odpověděla tiše Joan.

Sotva odešel do zahrady, vyšla z domu a zaklepala u Štočku. Pan Stock, který jí přišel otevřít, ji uvítal slovy: „Zdá se, že by vám prospěla kapka něčeho ostřejšího.“

Pozvali ji do pokoje. Byli k ní velmi milí. Nabídli jí sklenku sherry. Pocítila k nim vděčnost. Pokusila se jim vysvětlit důvod manželova počínání. „Gilbert na něco narazil. Je přesvědčen, že je to váš kryt.“

Pan Stock zavrtěl hlavou. „To není možné. Mezi koncem krytu a vaším plotem je nejméně půl metru. Na vaší straně není v zemi nic kromě kanalizace a hlavního elektrického kabelu. Viděl jsem plány. Proboha, jestli ho to zasáhne.“ Vstal a zamířil k oknu. Než k němu stačil dojít, zhasla všechna světla.

V zahradě vedlejšího domu přestalo navždy svítit světlo pro Gilberta Crawshawa.

V temnu obývacího pokoje Stockových se Joan odvážila vydechnout. Nikdo by nepoznal, že je to spíše výdech úlevy než lítosti. Byla volná.

I ona viděla ty plány.

Peter Lovesey

BŘIŠNÍ TANEC

To všechno se stalo proto, že jsem se jednoho dne přihlásila na gymnastiku. Chodím tam už dva roky a mezitím jsem se stala hlavní oporou naší skupiny. Po rozvodu s Mikem jsem žila sama v Kingstonu a propadala plačtivým náladám. Nyní si každou středu večer obléknu cvičební úbor a stávám se živoucí součástí lidského rodu. Gymnastika působí jako terapie, mohu ji vřele doporučit každé osamělé ženě.

Upřímně řečeno, v tělocvičně jsem se cítila skvěle také z jiných důvodů. Mám docela hezkou postavu a na mé sebevědomí přímo blahodárně působí závistivé pohledy ostatních dívek. Všechny jsme dívky, alespoň si tak říkáme mezi sebou, zatímco pro naši cvičitelku jsme studentky. Přitom nejmladší z nás je šestadvacet let. Fyzické proporce mnohých cvičenek, které každou středu o půl sedmé v šatně odkládají svůj oděv, je třeba na vlastní oči vidět, aby člověk uvěřil, že něco takového může existovat. Jsme pestrá směsice žen různého věku, ale všechny bez výjimky se měníme v hejno rozjívených dětí. Některé z tělnatějších dívek mi říkají, že moje ztepilá postava jim dodává odvahu ke cvičení. Mé dlouhé nohy se ve cvičebním úboru znamenitě vyjímají. Mám plná, pevná ňadra a jsem neobyčejně štíhlá v pase. Můj exmanžel Mike říkával, že mám nejvyzývavější zadek v Surrey. Jak jsem se později dověděla, byl na tyto věci vyhlášený expert.

Druhá polovina cvičení bývá věnována břišnímu tanci. V půl sedmé, když jsme už všechny rozjařené a rozchichtané, pustí naše cvičitelka Angela gramofonovou desku s arabskou hudbou a my začneme kroutit boky jako harémové tanečnice. Díky svému pružnému a vláčnému tělu to vydržím ze všech nejdéle. Ostatní dívky dříve nebo později odpadnou, utvoří kolem mne kruh a tleskají, zatímco já se svíjím v orientálním opojení smyslů. Je to báječné. Nemohla jsem tušit, jaké to bude mít následky.

Když jsem jednou skončila své parádní číslo, Angela mě požádala, abychom si mohly o samotě promluvit. Byla to vynikající cvičitelka a udržovala si od nás odstup, což jsme všechny respektovaly.

„Už jsi někdy tančila před obecenstvem?“

„Něco takového jako tady?“ zasmála jsem se. „Co tě vede.“

„Nejsi špatná. Máš hezkou, velmi pružnou figuru. A k tomu ještě tmavé vlasy a zasněný pohled. Když na sebe vezmeš vhodný kostým, bude z tebe opravdová břišní tanečnice. Ale proč ti to všechno říkám. Můj přítel Duncan je předsedou organizačního výboru letošního dobročinného bazaru. Snad je ti známo, že tam každý rok máme vystoupení. Duncan na mne někdy čeká po cvičení. Před týdnem tě náhodou viděl oknem, když jsi tančila břišní tanec.“

„Pěkný trapas.“ Cítila jsem, jak mi tvář zalévá ruměnec.

„Naopak, strašně ses mu líbila. Byl tak nadšen, že přišel s myšlenkou požádat tě, abys na bazaru vystoupila sólově. Oblečeme tě do korálků a sifonu a dostaneš umělecké jméno, třeba Jasmína. Mohu ti zaručit, že budeš senzací bazaru. Je to pro dobročinné účely, na pomoc starým lidem. Přece neodmítneš, nebo snad ano?“

Samozřejmě jsem protestovala, ale nakonec jsem se nechala přesvědčit. Připouštím, že mně to v hloubi duše lichotilo.

Měla jsem pět týdnů, abych se na vystoupení připravila. Angela mi půjčila desku s arabskou hudbou a každý večer po návratu z práce se můj pokoj proměnil v orientální budoár. O víkendu jsem si sama ušila kostým. Naštěstí jsem měla bikini broskvové barvy. Koupila jsem si je, když jsme se s Mikem chystali na dovolenou na Kanárské ostrovy. Ty staré plavky se staly základem mého kostýmu. Z kusu sifonu jsem vyrobila průhledné harémové kalhoty, jež zvýraznily mé ladné boky. Koupila jsem kus saténu a z něho jsem si ušila rozkošný živůtek s krátkými rukávy a odvážným výstřihem. Angela mi dala krabici skleněných a zlatých korálků, které jsem umně pospojovala a vytvořila nádherný diadém. Zbylými korálky jsem přizdobila sifonové kalhoty. Potom jsem si vyčesala vlasy a temně podmalovala oči, aby můj pohled zpod roušky byl co nejdémoničtější. Zbývalo mi jen si koupit velikou dózu s krémem, který tělu dodá bronzovou barvu.

Dva týdny před dobročinným bazarem mne Angela pozvala na večeři. Byla to jediná možnost, kdy jsem jí mohla předvést svůj kostým. Duncan tam byl také. Působilo to dojmem, že u ní bydlí, i když se o tom nezmínila. Byl zaměstnaný jako malý šéf ve velkoobchodě. Byl to energický, výmluvný mladý muž docela ucházejícího zevnějšku, který ho přímo předurčoval pro funkci předsedy organizačního výboru. Určitě musel být výkonný i v posteli. Mnohými rysy se však podobal Mikeovi a to mne od něho odpuzovalo. Stejně jako můj exmanžel byl okázale netečný vůči všemu, co mu bylo řečeno.

Když sklidili ze stolu, šla jsem se do Angelina pokoje převléknout. Kostým se oběma líbil. Angela pustila desku s hudbou, která byla spíše španělská než arabská, a já jsem začala předvádět své taneční číslo, které jsem obohatila o několik nových dráždivě smyslných pohybů. Oni dva se vžili do rolí chlípných šejků, kteří mne povzbuzují nadšenými výkřiky. Všichni jsme se báječně bavili.

„To je senzační! Určitě to bude vrcholná atrakce bazaru,“ ujistil mě Duncan a vzal mě za ruku.

„Bude to prostě bomba,“ prorokovala Angela. „Barvy báječně ladí. A kde ses tak nádherně opálila? Mám pár zlatých náramků, dám ti je. Zvýrazní ti zápěstí i kotníky a budou se dobře vyjímat na tvé snědé pokožce.“

„Já jsem taky dostal nápad,“ hlásil Duncan.

„Aby ne,“ řekla Angela. „Při takové podívané napadají různé věci.“

„Mluvím úplně vážně, Angelo. Napadlo mne, že by se na tom daly vy třískat pěkné peníze. Po skončení čísla vyhlásíme aukci. Jasmína zatančí břišní tanec tomu, kdo nejvíc zaplatí, na místě, které si sám určí.“

„Moc se mi to nelíbí,“ namítla jsem.

„Bude to úplně férová záležitost. Jako hlavní organizátor bazaru tě můžu ubezpečit, že všechno proběhne v únosných mezích. Je to přece dobročinná akce. Stačí, aby v publiku bylo pár známých makléřských typů, a vyženeme to až na padesát liber.“

„A padesát liber na pomoc starým lidem není přece málo,“ řekla Angela. „Vždyť je to jenom tanec, drahoušku. A ty přece máš ráda staré lidi, že?“

Je to vlastně pravda. Poznala jsem, že staří lidé mají v sobě víc skutečného kouzla než namyšlení, arogantní suverénové, jako jsou Mike nebo Duncan. „Musíš mi slíbit, že mě k tomu člověku, co si mě vydraží, doprovodíš,“ zdráhavě jsem souhlasila. Vůbec se mi nezamlouvala představa, že bych měla předvádět břišní tanec nějakému chlípníkovi, který se vžil do představy, že je král Faruk.

„Platí,“ řekl Duncan. „Postarám se, abys byla zlatým hřebem programu. To nám zaručí rekordní tržbu. Staří lidé budou organizačnímu výboru vděční, za to ti ručím.“

„Měl bys myslet na to, jak se zavděčit svému nejbližšímu okolí,“ pravila Angela se záhadným úsměvem. „Umyj nádobí, já zatím Jasmíne pomůžu z kostýmu. A hlavně nic nerozbij.“ Když jsme byly v ložnici samy, svěřila se mi: „Budu ráda, až to bude za náma. Baví se pořád jenom o tvé produkci, i v posteli. Je tím předsedou poprvé a strašně touží po fantastickém úspěchu.“

„Na tom přece není nic špatného,“ namítla jsem.

„Rozhodně by mu víc prospělo, kdyby tu energii vynaložil na postup v zaměstnání. Dala jsem mu na srozuměnou, že o manželství zatím nemůže být řeč, protože vydělá míň peněz, než dám já dohromady přes den ve škole pokřikováním na školačky a večer na zvadlé paničky. Promiň, nemyslela jsem to osobně.“

„ S tím manželstvím ti to naprosto schvaluju, Angelo. Musíš si to pořádně rozmyslet, než mu dáš slovo.“

„Mám ho opravdu ráda, ale nesmíme jim to příliš ulehčovat, že?“

Program letního dobročinného bazaru jsem našla ve schránce na dopisy dva týdny před stanoveným datem. Duncan splnil svůj slib. Byla jsem hlavní atrakcí programu. Stylisticky to bylo sice trochu přehnané, ale tak už se píší reklamní texty. Stálo tam:

ZLATÝ HŘEB PROGRAMU!

UPRCHLICE ZE SULTÁNOVA SERAILU

BŘIŠNÍ TANEČNICE

JASMÍNA zvaná ZÁZRAK ORIENTU

se uvolila vystoupit na našem dobročinném bazaru.

Vstupné 20 pencí.

Po produkci veliká aukce!

KDO DÁ VÍC ZA UHRANČIVOU KRÁSKU JASMÍNU?

MŮŽE PATŘIT I VÁM!

To samozřejmě vyvolalo široký zájem. Týž den odpoledne mi zavolal Duncan. Místní noviny prý žádají moji fotografii v kostýmu Jasmíny. Duncan byl jako opojený. Pro dobročinný bazar to nemohla být lepší reklama. Pochopitelně jsem trvala na tom, že mé skutečné jméno nebude uváděno.

Večer jsem si kostým vzala na gymnastiku. Dostavil se fotograf, aby se mnou udělal pár snímků. Pro ostatní dívky to bylo neobyčejně vzrušující. Mé sebevědomí povážlivě stouplo. Angela přetáhla cvičení o čtyřicet minut, aby docílila dokonalého souladu mých pohybů s hudbou. Vzhledem k náročné přípravě sólového čísla jsem nebyla zařazena do skupinového vystoupení.

Výsledek bazaru předčil Duncanova nejsmělejší očekávání. Všechno dopadlo báječně, bylo úplně vyprodáno a na bazaru se nepřiživovaly žádné přidružené pouťové atrakce. O svém vystoupení se nebudu příliš šířit, z hlediska příběhu je ostatně nepodstatné. Snad jen to, že stan, v němž jsem vystupovala, byl tak přecpán obecenstvem, že mi pro předvedení břišního tance zbyla plocha sotva třikrát tři metry. Ovace byly mohutné. Lidé přitom vykřikovali slova, která bych se styděla dát na papír. Jejich obsah byl však pro mne lichotivý. Tančila jsem na obě strany singlu Arabská noc. Svíjela jsem se a nakrucovala, až mě z toho rozbolel žaludek. Bouřlivý potlesk nebral konce.

Potom přitáhli stůl, na který mě, úplně vyčerpanou, vysadili. Duncan se postavil na židli, aby řídil aukci.

Byl to pro mne zážitek. Nabídky stoupaly rychle od desíti liber k padesáti. Duncan mi pošeptal, abych zavrtěla boky. Nabídnutá částka okamžitě vyletěla na sedmdesát liber. Hlavními soupeři v úsilí o získání mých půvabů byli místní řezník, u kterého mimochodem nakupuji, a pár výrostků v kožených bundách, kteří zřejmě utvořili syndikát, do něhož každý z nich přispěl určitým obnosem. Naštěstí odpadli. Řezník zvýšil nabídku na pětaosmdesát liber. Potom Duncan zvedl kus papíru.

„Dámy a pánové, dostali jsme písemnou nabídku od osoby, která si nepřeje prozradit svoji totožnost. Nabízí rovných sto liber. Dá snad někdo z vás víc? Dejme tomu sto pět liber?“

Řezník zasmušile zavrtěl hlavou.

Tak jsem byla prodána za sto liber.

„Co je ten člověk zač?“ zeptala jsem se Duncana.

„To nevím. Hlavně že zaplatil. V obálce je stovka. Až to zjistím, dovíš se to také.“

V příštích čtyřech dnech jsem se však nedověděla nic nového. Stále jsem musela myslet na soukromé vystoupení, které mne čeká. V noci jsem ani oko nezamhouřila. Mísil se ve mně strach a vzrušení. Někdo zaplatil sto liber za to, že před ním budu chvíli tančit. Vybavila jsem si všechny zámožné muže z okolí, od obchodníka starým železem po starostu. Kdo z nich si asi předplatil můj břišní tanec?

Ve středu mi konečně zavolal Duncan. Tajemný muž, který mne vydražil, určil místo a čas mého vystoupení. Jakýsi dům v Esheru, sobota odpoledne. Zeptala jsem se Duncana, o koho jde. Stále nic nevěděl. Byl mu prý pouze předán vzkaz. Samozřejmě, že mě tam v sobotu odveze svým vozem a bude dbát o to, aby všechno proběhlo na úrovni. Doporučil mi, abych se oblékla do kostýmu a přes něj přehodila plášť.

Večer na gymnastice jsem se Angely zeptala, jestli už něco ví. Věděla tolik, co já. Říkala, že jí už celá ta záležitost leze na nervy. Měla jsem pocit, že se na Duncana zlobí, že hodlá obětovat sobotní odpoledne, místo aby je strávil s ní. V přítomnosti ostatních dívek pronesla cosi, co mi připadalo jako mizerný vtip. Dala se slyšet, že své nové boty jsem dostala jako dar od řezníka.

V sobotu bylo velké vedro. Obyvatelé předměstské ulice, kde jsem bydlela, sekali před svými domky trávníky a čistili auta. Já jsem stála před zrcadlem a prohlížela svůj oslňující, poloobnažený zjev. Přemítala jsem, do jaké podivné historie jsem se zapletla. Po chvíli zazněla z ulice houkačka. Rychle jsem hodila přes ramena plášť, vzala gramodesku a spěchala k Duncanově obstarožní cortině.

„Všechno v pořádku, poklade?“

„Ano,“ odpověděla jsem stroze. Určitě by si to důvěrné oslovení nebyl dovolil, kdyby byla nablízku Angela. Popuzovalo mě to. Byla jsem nervově dosti přetažená.

Když jsme vyjeli z Kingstonu po portsmouthské silnici, způsob jeho konverzace ve mně vyvolával stále narůstající nejistotu.

„Ve zdejším plátku tě vynášejí do nebe. Neotiskli zrovna nejlepší fotku. Proč tam nedali tu, co jsi na ní celá? Zatajit před lidma tvoje nádherný nohy, to je zrovna zločin. Není ti horko? Můžeš si svlíknout ten plášť už teď, jestli chceš.“

Neposlechla jsem ho. „Ozval se ti ten člověk ještě jednou?“ zeptala jsem se ho. „Už o něm něco víš?“

„Nic podstatného. Je to asi nějaký bohatý poustevník. Bydlí ve čtvrti pracháčů, pozná se to podle adresy.“

Projeli jsme Esherem a minuli dostihové závodiště. Po necelých dvou kilometrech jízdy po oxhottské silnici jsme zahnuli do tiché uličky zastíněné mohutnými stromy.

„Je to trochu z ruky,“ řekl Duncan. „Ještě kilometr, víc sotva.“

Přetáhla jsem si plášť pevně přes nohy. Sílilo ve mně podezření, že Duncan přede mnou něco tají. Měla jsem dojem, že ví úplně přesně, kam mě veze. Co když ten tajemný muž, který nabídl nejvyšší částku, je on sám? Do čeho mě chce zatáhnout? Jako vystrašená školačka jsem promýšlela, co udělám, až zastaví.

„Jsi nervózní?“ zeptal se. „Mám v přihrádce na rukavice lahvičku brandy. Napij se, jestli máš chuť.“

„Ne, díky.“

„Jestli chceš, na moment zastavím.“

„Už abych to měla za sebou.“

Po chvíli jsme zastavili před bránou z tepaného železa, vysokou asi tři metry.

„Jsme na místě. Zahal si radši tvář, drahoušku. Já zatím otevřu bránu.“

Připadala jsem si jako malá, ustrašená holčička a měla jsem sto chutí vyskočit z auta a utíkat pryč. Uvědomila jsem si však, že na štěrkové cestě bych si brzy rozdrásala chodidla do krve. Měla jsem jen saténové střevíčky. A tak jsem si poslušně zahalila tvář závojem.

„Nechám bránu otevřenou. Pro případ, že budeme muset utéct,“ řekl Duncan se smíchem. Alejí projel k velkolepému domu z bathského kamene, téměř úplně porostlému břečťanem. Chvěla jsem se.

„Nech plášť ve voze,“ doporučil mi Duncan.

Zula jsem si střevíčky.

U dveří bylo tlačítko zvonku, Duncan se však nenamáhal je stisknout. Vzal za kliku a dveře se otevřely. Šel najisto. V té chvíli jsem už nepochybovala, že jsem padla do léčky. Uvnitř nikdo nebyl.

„Nemůžeme přece vstoupit bez vyzvání.“

„Proč ne? Jsme přece očekáváni.“ Pevně mi přitiskl ruku na záda a vtlačil mě dovnitř. Hned ji zase stáhl, setkal se totiž s mým rozhodným odporem.

Interiér byl nádherný. Vypadalo to tam jako v maurském paláci. Paravány s dřevořezbami, v oknech vitráže, na podlaze rudozlaté koberce. Na jedné stěně sbírka zakřivených šavlí a dýk, na druhé tapiserie.

Vypadalo to, jako by dům byl neobydlený.

„Duncane, co má tohle všechno znamenat?“

Pokynul mi. „Pojď nahoru. Uvidíš.“

„Nepůjdu.“

„Jak myslíš. Počkej tady. Dej mi tu desku.“

Podala jsem mu ji. Znovu se ozvalo pokušení utéct. Bosá a v tomhle kostýmu bych daleko nedoběhla. Byla jsem zcela přesvědčena, že jsem se stala obětí rafinovaných úkladů, jejichž cílem bylo dostat mě do postele. Duncan se to snaží nastrojit tak, aby to nevypadalo jako znásilnění, ale jako svedení. Tím ve mně ovšem jen utvrdil odpor vůči němu.

Z prvního patra zazněly tóny Arabské noci.

„Všechno je v pořádku,“ řekl Duncanův hlas. „Tvůj ctitel se tě už nemůže dočkat.“

Stál nahoře u zábradlí a hleděl dolů.

„Mám jít nahoru?“

„Ovšem.“

„Nejdřív pojď ty dolů!“

„Jak je libo.“ Sešel dolů do haly. „Mám dojem, že mi nevěříš. Všechno je ale v nejlepším pořádku. Běž nahoru a předveď mu ten svůj taneček. Já počkám dole. V zahradě je bazén, shora je tam vidět oknem. Budu tě tam čekat. Zavolej mi, až bude po všem.“

Poprvé od okamžiku, kdy jsem vstoupila do tohoto domu, jsem Připustila možnost, že tajemný muž, který za můj břišní tanec zaplatil sto liber, v tomto domě opravdu je. „Proč musím jít nahoru?“

„Protože gramofon je tam. A kromě toho je ten chudák upoutaný na lůžko. Běž nahoru a postarej se o něj. Už se tě nemůže dočkat.“

Byl to asi důvěrně známý zvuk Arabské noci, který způsobil, že jsem v sobě překonala všechny zábrany. Šla jsem po schodech nahoru. V polovině schodiště byl výklenek s otevřenou šperkovnicí, v níž byl rozložený náhrdelník vykládaný lazuritem. Určitě pocházel ze starého Egypta. Šla jsem dál.

Hudba se linula z pootevřených dveří prvního pokoje u schodiště. Zaváhala jsem, jestli mám zaklepat. Připadalo mi to nevhodné. Přikradla jsem se ke dveřím, zastavila se, rozhlédla jsem se a vtančila dovnitř v rytmu hudby.

Rozlehlému pokoji se stěnami vykládanými dřevem dominovala postel s pelestí ve tvaru tulipánu, který byl tak oblíbený u orientálních řezbářů. Uprostřed postele seděla droboučká postava, vypadala skoro jako včela. Byl to starý pán ve smokingu prošívaném zlatem. Měl sněhobílé vlasy, jeho tvář zdobil jasný pohled a milý úsměv. Podle hudby radostně pokyvoval rukama.

Sálala jsem žárem, který ho uváděl do stavu blaženosti.

Sotva jsem začala tančit, hudba na okamžik ustala. Zaváhala jsem. Pak jsem se dověděla důvod. Starý pán měl gramofon vedle postele. Právě natáhl ruku a vrátil zvukovku na počátek desky.

Udělala jsem na něj raráškovský cukrblik. Pokyvoval rukou a poklepával prsty o hranu postele. Vyhlédla jsem z okna. Duncan se slunil u bazénu. Měl na sobě jenom šortky.

„Co dělá?“ zeptal se starý pán sametovým hlasem.

„Opaluje se.“

Usmál se. „Vlastně bych se s vámi neměl bavit. Zaplatil jsem jenom za břišní tanec.“

„To nevadí.“

„Líbí se mi, jak tančíte. Před dávnými lety, ještě před válkou, jsem viděl mnoho břišních tanečnic. Pracoval jsem na velvyslanectví v Káhiře. Měl jsem vždycky slabost pro břišní tanečnice.“

„Určitě byly lepší než já. Já jsem jenom imitace.“

„Velmi zdařilá imitace, má drahá. Je rozkoš se na vás dívat. Dlouho to ale nevydržím. Zlobí mě tlak. Před týdnem se mi ztratily prášky a ne a ne je najít.“

„Mohu vám pro ně zajít do lékárny?“

„Už jsou na cestě. Moje hospodyně mi je dnes přinese. Duncan mi je také slíbil, ale asi na to zapomněl.“

„Zapomíná.“

„Duncan je ale pašák, že vás sem přivezl. Já jsem jeho strýc Norman, jistě vám to řekl.“

„Ne.“

„Opravdu vám to neřekl? Někdy je roztržitý. Je to ale můj jediný příbuzný. Velmi se o mne stará. Všechno po mně samozřejmě zdědí. Ale co je s vámi? Vy máte trému?“

Stáhla jsem se na samý okraj postele. Strýc Norman na mě pohlédl a jeho tvář viditelně zrůžověla.

„Už abych měl ty prášky. Bez nich nejsem ve své kůži.“

„Neměla bych se po nich podívat?“

„To nemá smysl, má drahá. Když se ztratily, Duncan převrátil celý pokoj vzhůru nohama a nenašel je. Za chvíli budu zase v pořádku. Ty prášky jsou proti vysokému krevnímu tlaku. Duncan říkal, že pohled na břišní tanec mi může uškodit, ale já své srdce znám líp než on.“

Poslouchala jsem ho s rostoucí hrůzou. Můj břišní tanec mohl strýce Normana zabít. On to dobře věděl a zcela nepochybně to ví i Duncan.

Vstala jsem.

„Kam spěcháte, má drahá? Přece ještě nepůjdete.“

„Chci jen do koupelny.“

„Ach tak. Musíte jít až na konec chodby. Jsou to poslední dveře. Ale vrátíte se, že?“

Pádila jsem po schodech dolů. Otevřenými dveřmi jsem zahlédla, že za Duncanovou cortinou mezitím zaparkoval další vůz. Asi domovníkův, napadlo mě. To bylo v téhle chvíli vedlejší. Všechno se ve mně bouřilo. Najednou jsem pochopila, oč tady jde, jedno zapadalo do druhého. Starý pán žijící vzpomínkami na břišní tanečnice z Káhiry, Duncan, který mě tajně pozoruje při gymnastice, dobročinný bazar, aukce, zmizelé prášky. To všechno dohromady se rovnalo vraždě. A Duncan zdědí ten obrovský dům i s jeho poklady a ožení se s Angelou. I když dávala svoji rezervovanost vůči mužům až příliš najevo, přesto už byla skoro ruka v rukávě.

Duncan ležel na břiše u bazénu.

„Duncane!“

Obrátil se a sedl si. „Stalo se něco?“ zeptal se spíše lhostejně.

„Ne to, na co čekáš.“

Vstal.

„Ty zmetku,“ řekla jsem mu. „Snažil ses ho zabít.“

„O co jde?“ zeptal se. „Srdíčko to nevydrželo? V tomhle jedeme oba. Bude lepší, když všechno vyklopíš.“

„Je to tvůj strýc. Budeš po něm dědit. Tos mi neřekl.“

„A co má být? Ani Angela to neví. Je to moje věc.“

„Proto jsi uspořádal tu dražbu.“

Duncan mě vzal za zápěstí. „Tak dost. Jdem nahoru, ať víme, co se stalo.“

„Ne!“

Táhl mě za sebou.

„Nech mě být!“

„Jestli nezhebl, budeš tancovat ten svůj zatracený břišní tanec tak dlouho, až se někdo sesype. Buď ty, nebo on. Hni sebou!“ A pak mi dal facku.

Dovlekl mě až k domu. Začala jsem křičet. Zakroutil mi ruku a tlačil mě před sebou. Kopal do mě bosýma nohama a nutil mě stoupat po schodech nahoru.

„Pusť mě!“ křičela jsem. „Proboha, Duncane, pusť mě!“

Když mě dostrkal až nahoru, chytila jsem se zábradlí a vší silou jsem se ho snažila setřást.

Sevření naráz povolilo a Duncan ze sebe vydal strašlivý křik. Ztuhla jsem v úžasu. Z prsou se mu valila krev. Proklála ho dýka, jeden z těch dekorativních ostrých předmětů visících na zdi v hale.

Udělala to Angela. Hleděla mu do tváře a stále vykřikovala: „Já jsem to věděla! Já jsem to věděla!“

Duncan se zapotácel. Angela do něho strčila. Díky svému povolání měla velkou sílu. Duncan se zřítil po schodech dolů. Ani se nepohnul. Zlomil si vaz, jak ukázalo ohledání mrtvoly.

Angela se ke mně přitiskla. Obě jsme byly zmatené z toho, co se stalo. Stkala a mezi vzlyky přerývaně mluvila:

„Věděla jsem, že se do tebe zbláznil. Jela jsem za vámi svým vozem. Věděla jsem, jaké má spády, věděla, věděla.“ Propadla hysterii.

Samozřejmě že byla úplně vedle. Zabila muže, který ji miloval, který mohl být zámožný a který si ji chtěl vzít. Vzhledem k okolnostem byla odsouzena ke dvěma letům vězení. Trest si nyní odpykává v hollowayské věznici.

A strýc Norman? Ze šoku se záhy vzpamatoval. Daří se mu skvěle. Pravidelně bere prášky a dvakrát týdně si dopřává potěšení z pohledu na břišní tanec, který mu na hudbu Arabské noci předvádí jeho manželka.

Peter Lovesey

UNISEX

Jakpak si to dneska budete přát, pane? To je hrůza, jak ty vlasy rychle rostou, že? Řekl bych, že to chce jenom tak trochu podstříhnout. Ne jako za starejch časů. Pamatuju, jak to bylo za války, když odváděli brance. Já byl tenkrát u Královskejch vzdušnejch sil ve výcvikovým táboře. Ke mně ty bažanty posílali hned potom, co je zheftla odvodní komise a prohlídli doktoři. Když prošli mejma rukama, nebyla už pro ně cesta zpátky. Patnáct hlav za hodinu, to byla tenkrát moje norma. To bylo halt to válečný vypětí, víme. A všecko výhradně nůžkama a strojkem. Žádná elektrika. A můžete na to vzít jed, že jsem nikdy nikoho nepořezal, a když už, tak jsem měl vždycky po ruce kamenec.

Nevadí vám, že při práci mluvím? Upozorňoval jsem na tuhle svoji slabost zdejší šéfy, když jsem jim nabízel svý služby, tak mi nemějte za zlý, že nejsem zrovna jako putička. Mám strašnou slabost pro klábosení s lidma. A lidi zase nemají rádi holiče, co mlčej, že jo. Povídání tak nějak patří k holičskejm úkonům. Míval jsem zákazníky dneska bych jim měl spíš říkat klienti co mi sami rovnou řekli, že ke mně přišli na kus řeči. Se mnou je to drobet jednostranný, protože většinou pořád jenom mluvím já. To byste ale nevěřil, kolik se toho můžete dovědět, když jenom posloucháte. O politice, o sportu, o včerejším programu v televizi, o cestování kdovíkam. Já sám jsem nikdy v cizině nebyl, zato moje žena je na cestování opravdický expert. Znáte ty ženský, co se válej v posteli a hltaj román za románem? Tak moje žena Brenda místo toho čte turistický průvodce, brožury a prospekty. Má jich kolem postele narovnanou celou hromadu. Dovíte se od ní, jaká je zrovna teplota v Torremolinos, kde se dá spatřit africkej slon nebo jak smlouvat s gondoliérem v Benátkách. Od Brendy jsem se vždycky dověděl něco novýho. Je jí pětašedesát a doteď nebyla dál než v Clacktonu, ale nikde na světě byste s ní nezabloudil. Její životní sen vždycky byl podívat se do Číny. Říkal jsem jí, zapomeň na Čínu, pojedeme radši na Costa Brava, ale kdepak, ona si prostě umínila, že spatří Velikou čínskou zeď a pandy, ty roztomilý černobílý čínský medvídky. Tak jsem pár let dával libru k libře, až jsem něco našetřil a loni v létě jsme se tam už skoro vypravili.

Vždycky mě to přivádí až k zuřivosti, když si na to vzpomenu. Přihlásil jsem nás oba na zájezd do Číny, zaplatil zálohu a jí jsem neřekl nic. Mělo to pro ni bejt překvapení. Až jsem jí jednou jen tak jakoby mimochodem řekl, že se bude muset nechat očkovat. Byla z toho úplně pař. Za celý život jsem ji neviděl tak vzrušenou, tak šťastnou. A co myslíte, že se stalo? Přišlo to jako blesk z čistého nebe. Katastrofa.

Ten zástřih vepředu vám vyhovuje? Anebo myslíte, že to mám ještě trochu zabrat? Jak je libo, můžu vás ostříhat docela nakrátko anebo vám můžu udělat elegantní patičku do čela, zase se to teď nosí. Myslím si, že to můžu klidně vzít ještě aspoň o dva centimetry. Souhlasíte?

Jak jsem řekl, byla to hotová katastrofa. Vůbec mi nebudete věřit, co se stalo. Musím podotknout, že od pětačtyřicátýho roku, co mě propustili z armády, jsem pracoval pořád v jednom a tom samým krámě. Taková správná staromódní oficína to byla, nad vchodem parádní znak holičskýho cechu, vevnitř tři otáčecí kožený křesla s opěrkama pro hlavu. A taky lavice, na který seděli zákazníci, čekali, až přijdou na řadu, a četli Picture Post a Everybodys. Krám hezky voněl brilantinou. Tu dobu si vy už vůbec nemůžete pamatovat, pane, to jste ještě nebyl na světě. Měl jsem dva pomocníky a kromě toho ještě kluka, co zametal krám. A spoustu stálejch zákazníků. Některý z nich jsem znal ještě z doby, když je jejich mámy ke mně nosily v náručí a usazovaly na prkýnko položený přes opěradla křesla. Měl jsem v těch končinách monopol na pánský stříhání, byl jsem jedinej holič v Battersea High Street. Naproti přes ulici byl dámskej salón Sally Annes a dohromady jsme v ty ulici a blízkým okolí měli holičský a kadeřnický služby úplně v rukách. Nikdy jsem se z toho nesnažil těžit. V naší živnosti je vždycky dobrý nechat na hlavě, to je taková moje slovní hříčka, račte odpustit. Když ovšem zákazníci neskrblili na dýšku, to už byla jejich věc.

Můj šéf, starej Smithy, šel do penze, když mu bylo dvaašedesát, a já jsem pak ten krám od něho koupil. Pořídil jsem si pár chromovanejch věciček a trošku víc jsem to tam zelektrifikoval, ale původní charakter provozovny jsem zachoval, jistě chápete, co mám na mysli. Byl jsem hrdej na to, jak jsem se zařídil. Holičství je počestný a úctyhodný řemeslo, dokonce Shakespeare se o něm párkrát pochvalně zmiňuje. „Musím k holiči, panáčku, neboť se mi zdá, že mám tvář báječně chlupatou, a já jsem jak choulostivý osel, že když mne jenom chloupek zašimrá, musím se škrábat.“

Překlad J. V. Sládka

To je Sen noci svatojánský. Neřekl byste do mě, že jsem taky znalec divadla, co? Zjev někdy může mejlit. Vezměte třeba vás. Neračte se urazit, ale kdo by se nadál, že se potká s člověkem vašeho formátu zrovna tady?

Ale abych to nezamluvil, jednou v červenci takhle zrána, když v krámě zrovna nebyl žádnej zákazník, jsem jenom tak postával a hleděl ven. Uvědomil jsem si najednou, že naproti se něco změnilo, že tam není něco, co tam dřív bylo, a to něco byl vývěsní štít nad salónem Sally Anněs. Nikdo se neobtěžoval sdělit mně, že ten podnik změnil vlastníka. Na tom by ovšem ještě nebylo nic tak divnýho, protože jenom co já pamatuju, v tom krámě se vystřídalo sedm majitelů. Kdepak, v dámskejch salónech byste marně hledal tu kontinuitu, co odjakživa panuje v pánskejch.

Mírně se nakloňte, pane. Fajn.

V průběhu toho dne i toho následujícího jsem sledoval, jak tam pár chlápků má náramně napilno. Starej reklamní poutač byl nadobro pryč a na jeho místě se skvěl novej. Byly na něm takový ty moderní malůvky, tmavý brejle, bílý rukavičky, cylindry. Všecko nově vykachlíkovaný, veprostřed jasně červený dveře, co se automaticky otevírají. Napadlo mě, že pro Battersea je to drobet, přehnaný, halt jsem asi staromódní. Ten právej šok měl ale teprve přijít.

Nemusím vám snad vysvětlovat, že dámský účesy jsou obzvláště bujně rostoucí obor, jestli snesete ještě jednu mou slovní hříčku. Stačí, když se trochu rozhlédnete a zjistíte, že dámský salóny zrovna bujej, jako houby po dešti. Co jich u nás za posledních deset let přibylo! V ty branži je teď zatraceně tvrdá konkurence. Jenom ty jména, co si pro ty svý vlasový studia, jak se tomu teď taky říká, navymýšleli. Je to někdy až k smíchu. Přívětivý přeliv. Bublinky a kudrlinky. Kam na to jen chodí, to je pro mě záhada. U Bermondseyský silnice je podnik, co se jmenuje Génius kadeří. Ale co mi úplně vyrazilo dech Nápravné vlasové zařízení. Co vy na to?

Nevrťte hlavou, pane. Nerad bych vás řízl do ucha, opravdu nerad.

Kadeřnictví na protější straně ulice se teď jmenovalo Toppers. Klid, teď už mě musíte nechat domluvit. Musím vám to dovyprávět. Jenom si to vyslechněte, tady přece nemáte kam spěchat. Jak jsem vám už říkal, díval jsem se, jak se ti chlápkové tam naproti tak tužej. Úplně nahoře teď byly hodně nápadný černý písmena na stříbrným podkladě hlásající nový jméno toho kšeftu, všecko se jenom blejskalo. Vypadalo to docela hezky, napadlo mi, že Toppers zní rozhodně líp než Sally Annes a hodí se sem. Dobře vymyšlený, opravdu. Všecko nasvědčovalo tomu, že dámy z Battersea na to zaberou. Potom jsem si všiml ještě jednoho slova pod tím, který bylo napsáno docela malejma písmenama. Musel jsem vyjít na chodník, abych si to mohl přečíst. To slovo bylo Unisex.

Jako bych dostal ránu mezi oči, když jsem si to přečetl. Unisex. Tak oni se montujou taky do mýho oboru. A zrovna naproti mýmu krámu. Po skoro čtyřiceti letech! Tak jsem za nima šel a zeptal jsem se, co se to tady k čertu děje. Ten mladší mi řekl, že dělaj to, co si u nich objednal zákazník. Byli od nějaký firmy, co zařizuje ty moderní krámy. Jestli prý mám nějaké námitky, ať se obrátím na vedení provozovny, už v pondělí otvírají.

Vedení! Víte, koho udělali šéfem v ty provozovně? Mladou holku, hádal bych jí tak sedmnáct let, nejvejš osmnáct, víc určitě ne. Vypadala jako školačka za školou. Kromě ní tam bylo ještě pět takovejch. Jediný, čím se ta šéfová od těch ostatních lišila, bylo, že žvejkala žvejkačku. Ten krám jí přirozeně nepatřil. Nedovedla mi ani říct, kdo je majitelem. Dostala instrukce od chlápka jménem Stan, kterej si prý každej večír přijde zkasírovat tržbu. Řekl jsem jí, že bych si s ním rád pohovořil. To že asi půjde dost těžko, Stan je prostě nepolapitelnej.

Přesto jsem se párkrát pokoušel ho lapit, ale marně. Nakonec jsem si řekl, že nemá cenu si dělat zbytečný starosti a že bude lepší, když se obrátím na obchodní komoru. Tak jsem to udělal. A výsledek? Sladký řečičky, nic víc. „Všichni se přece musíme potýkat s konkurencí,“ řekli mi. „To je prostě svobodné podnikání. Váš podnik dlouho dobře prosperoval. Dny oddělených salónů pro pány a dámy jsou ale sečteny. Neuvažoval jste někdy rozšířit sféru svého působení o dámské kadeřnictví?“ Víte, co jsem jim na to řekl? Nemám nic proti dámskej salónům, ale já jsem holič a jako holič umřu, na starý kolena se nebudu učit dělat trvalou!

Žádnýho zastání jsem se nedočkal. Bylo mi jasný, že se s tím vším budu muset vypořádat sám. Nakonec jsem si řekl, že se svejma cenama můžu do konkurence klidně jít, že pořád odvádím dobrou práci. Nenabízím sice nic extra, žádný fajnovosti, ale kolik zákazníků zrovna stojí o to, abyste jim vlasy pajcoval šampónem a sušil fénem? Je fakt, že jsem ztratil pár mladších zákazníků. S tím jsem musel počítat. Nebylo to ani tak proto, že je naproti líp ostříhali, jako spíš proto, že se tam mohli vykecávat se svejma vrstevnicema.

Za pár měsíců jsem se s novou situací celkem vyrovnal a měl jsem zase docela dobrej pocit. Ten jejich unisex mě nijak nezruinoval a v konkurenci s ním jsem si vedl docela obstojně. Aspoň jsem si to namlouval.

Jednou večer, bylo už půl sedmé a já jsem zrovna vyvěsil tabulku Zavřeno a chystal jsem se zavřít krám, zastaví u chodníku cortina, z ní vystoupí chlap jako hora a hned si to hasí rovnou ke mně. „Hrozně lituju,“ řekl jsem mu, „ale zrovna zavírám.“ Nevypadal na to, že by zrovna moc naléhavě potřeboval stříhání. Měl totiž hlavu holou jako nemluvně. „To je správný, že zavíráš, starouši. Vidím, že cejtíš, odkud vane vítr.“ Řekl jsem mu: „O co vám jde?“ a on na to: „Vo to, cos právě teď řek. Že zavíráš. Blahopřeju ti k zaslouženýmu odpočinku. Což takhle už od příští soboty?“ Vlezl za mnou až do krámu a nechal se slyšet: „Není to špatnej flek. Je to tu dost zchátralý, ale je to na dobrým místě. Měli by vám udělat dobrou cenu.“ Nelíbí se mi, když se mnou někdo mluví takovým tónem. Pokusil jsem se o nenucenej úsměv a řekl jsem: „To bude asi nějaký omyl. Do penze se mi zatím nechce.“ Na to on tiše řekl: „Už je to rozhodnutý. Bude lepší, když hned zítra dáš do výlohy oznámení, že se to tady zavírá. Měl bys včas informovat stálý zákazníky. A sežeň si nějakýho realitního agenta, aby ti to sepsal.“ Zeptal jsem se ho: „Kdo vás za mnou poslal?“ Nechtěl mi to říct a tak mu povídám: „A co když to vůbec nechci prodat?“ On jenom pokrčil rameny a řekl: „Otázka vůbec nestojí, jestli ty chceš nebo nechceš, starouši.“ Potom vyšel ven, nastoupil do vozu a odjel. Už jsem ho pak nikdy neviděl.

Asi vás bude zajímat, co jsem udělal potom. Nečekejte, že vám budu povídat, jaký jsem prožíval vnitřní drama. Prostě jsem to ignoroval. Počínal jsem si, jako by se nic nedělo. Přišla sobota a nestalo se nic. V neděli se Brendě udělalo trochu špatně, měla už za sebou všecko to očkování kvůli našemu výletu do Číny. Tak jsme ani nevyšli z domu. Ne, úplně tak to nebylo. Po obědě jsem si zaskočil do hospody na skleničku a tam jsem narazil na Humpreye Lawsona, co má obchod s gramodeskama hned vedle mýho krámu. Zeptal se mě, co prý to budu v kšefte provádět za adaptace. Koukal jsem na něj udiveně: „Jaký adaptace?“ Dnes ráno prý šel do kostela postranní ulicí souběžnou s Battersea High Street a do dvorku za mým krámem zrovna zajížděla míchačka na cement. Řekl jsem mu, že se musí jednat o omyl, protože žádný úpravy ve svým závodě provádět nehodlám.

Pustil jsem to úplně z hlavy. Když jsem ale v pondělí ráno vzal za dveře krámu, vůbec jsem je nemohl otevřít. Na podlaze v krámě i v přístěnku byla skoro metrová vrstva cementu tvrdého jako kámen. Takhle ti gauneři odrovnávají konkurenci! Násilím otevřeli okno přístěnku a do krámu nechali z míchačky proudit nejmíň tunu tekutýho cementu. Musel jsem zavolat hasiče, aby mi Pomohli vyrazit dveře. Když jsem se pak dostal dovnitř, bylo to, jako bych vstoupil na nějaký pódium. Hlavou jsem se dotýkal stropu Veškerý vybavení mýho krámu bylo zničeny Křesla skříňky, umyvadla, dokonce i zrcadla. Zruinovali mé. Musel bych zaplatit pěknou fůru peněz, abych krám dal do stavu, v jakým bych ho mohl prodat.

Zrušili jsme cestu do Číny a zavřeli živnost Nejhůř to nedá Brenda. Myslel jsem, že jí pukne srdce. Její čínské sen se už nikdy nesplní. Krám byl zpustošenej. Moji stálí zákaznici museli změnit svý zvyklosti. Naproti u TopperU okamžitě zvedli ceny na dvojnásobek Příjem zákazníků jen po předběžném objednaní, použití speciální sušičky vlasů za šedesát pencí navrch. Když jsem si uvědomil, co se mi stalo a proč se to stalo, skřípal jsem zuby vztekem. Nebyl jsem ale jediný, koho takhle připravil, o živnost.

Takový věci se daly po celým Londýně. Jeden z těch nabobů v East Endu si usmyslel, že zřídí řetěz těch unisexovejch kšeftů. Vyrojily se pod spoustou legračních názvů, ale forma byla vždycky stejná - urvat místo na hlavní ulici, vyštafírovat krám, za pár babek najmout pár holek a potom začít terorizovat každého, kdo nepřistoupí na jejich podmínky a udělat o víkendu návštěvu, jako to udělali mně.

Copak to děláme, pane? Nevrťte hlavou zrovna vám přejíždím břitvou po krku. Tahle břitva je jedna z mála věci, co, mi z mýho krámu zůstaly. Kromě ní ještě jedny nůžky a hřeben. Je sice stará jak Metuzalém, ale zarovnávat s ní kotlety, to je jedna radost. Krk na to dám, že s takovou fajnovostí řemesla se v těch unisexovejch salónech nesetkáte. Tahle břitva je zárukou nedostižnejch výsledků. To je zvláštní, mám teď k posledním zbytkům z mýho krámu daleko bližší vztah, než když patřily k živnosti. Pořád je nosím s sebou v týhle brašničce, ani na chvíli je nesmím ztratit z dohledu.

Nejspíš máte za to, že všechny ty pohnutý události strašně poznamenaly můj život. Nebyl to ale můj život, co zničily. Já jsem nakonec nedopadl nejhůř. Vůbec nejde o to co cítím.

Nejvíc to všechno zasáhlo Brendu. Její život. Ona tak strašně toužila po ty cestě do Číny. Pochopte, byla to její životni touha. Od tý doby je z ní úplně jinej člověk. Je úplně na dně. Nic ji nezajímá. Jenom sedí a celej den hledí do prázdna. Chodí po doktorech, psychiatrech … Asi by jí bylo líp v nějakým tom nervovým sanatoriu, chudince.

Pokud jde o mne, já jsem se nakonec zařídil docela dobře. Pro holiče se vždycky práce najde, a když zákazníci zrovna nechodí za váma, musíte vy prostě jít za nima. Nejdřív jsem se zajímal o práci v nemocnici, ale tam už bylo všecko obšancovaný. Rozdělili si to mezi sebou holiči, co přišli o živnost dřív než já.

Víte, po Londýně choděj celý zástupy holičů, který zničil ten parchantskej nabob. Poldové pár těch jeho ostrejch hochů sice sebrali, ale nám už práci nikdo nevrátil. Začínat znova prostě nešlo. Většina z nás neměla žádnej kapitál. Přede mnou ať nikdo nemluví o spravedlnosti. Víte, jak to dopadlo, když se můj případ dostal k soudu? Topper musel zavřít krám a teď je Battersea High Street prostě bez holiče. Moji staří zákazníci teď musej jezdit tři kilometry autobusem, když se chtěj dát ostříhat. Prostě cvokárna. Abych vůbec něco dělal, začal jsem se zajímat o práci ve věznici. Napadlo mi, že vězni potřebujou stříhání jako každej jinej, a byla to správná úvaha. Tu práci jsem dostal.

A tak jsem tady. Za posledních šest měsíců jsem to dotáhl na čtyři dni v týdnu. Navštěvuju teď tři věznice, včetně tyhle. Aspoň něco. Žádný dýška, samozřejmě. Moji klienti naopak čekaj, že já jim přinesu cigarety. Ne, bohužel, nemohu vám sloužit. Dneska s sebou zrovna žádný nemám.

Pracovat ve vězení je moc zodpovědná práce. Tady je všecko otázka důvěry. Když procházím bránou, vždycky mě prošacujou a nikdy u mě nic nenajdou, leda paklík cigaret, o kterejch můžu směle prohlásit, že jsou pro mou osobní potřebu, a samozřejmě my holičský nářadíčko. Byl bych taky blázen, kdybych sem nosil něco jinýho, no ne? Chci říct, kdybych se sem snažil propašovat bouchačku nebo drogy nebo podobnej nesmysl. Poznal jsem, že s většinou trestanců je rozumná řeč. Když mezi nima najdu posluchače, mluvím a mluvím, a když poznám, že můj klient má potřebu se vypovídat, dopřeju mu to a pro změnu poslouchám já. Většinou mi o sobě řeknou všechno. Je to pro ně způsob úniku, strávit dvacet minut s holičem. Něco jako spojení se světem za branama kriminálu.

Někdy si říkám, že jsem tady něco jako sociální pracovník. Dělám tu práci co nejvíc civilizovaně, jak mi to jenom podmínky dovolej. Jsme v tyhle místnosti jenom sami dva, bachaři jsou za dveřma. Když jsem tu práci dostal, řekl jsem si, že tu mám určitý poslání, že musím dostat svýho člověka a že ho taky dostanu. Výhoda mý práce tady je v tom, že nemám nikoho za zádama a přitom mám v ruce různý ostrý předměty. Další pán na holení přijde teprve potom, až jsem hotov s tím předcházejícím.

Koukněte se do zrcadla, jak jsem vás vyfešákoval. Fajnová prácička, to musíte uznat. A vzadu? Taky dobrý, že? Ne, ještě nevstávejte, pane. Ještě na vás musím udělat pár kosmetickejch úprav břitvou. Kotletky uděláme spíš jako do ztracena, že? Chlapík jako vy je přece zvyklý vždycky vypadat tip top. Gentleman každým coulem. Trochu toho o vás vím, pane. Je toho vlastně dost. Člověk se ledacos doví od ostatních zdejších klientů. Vím, za co jste tady. Šest měsíců za vymáhání peněz pod hrozbou, není-liž pravda?

A ještě vám o vás něco povím. Až do dneška jsem vůbec neměl ponětí, jak vypadáte. Vy jste mě taky neznal. Nepředpokládám, že byste někdy o mně slyšel, jsem příliš malej pán pro tak velký zvíře, jako jste vy. Ten chlápek, co k mýmu krámu tenkrát v sobotu večer přijel s tou míchačkou na beton, byl jeden z vašich ostrejch hochů, jeden z mnoha. Určitě byste mi ani nedovedl říct, kterej z nich to byl, kdybych se vás na to zeptal. Ale on mě taky vůbec nezajímá. Šel jsem po člověku, co těm ostrejm hochům dává příkazy. Holičská profese má něco do sebe. Šmikšmik, informace sem, informace tam. Dovedu stejně dobře poslouchat jako mluvit. Vy jste si trochu posypal hlavu, práskl jste pár svých lidí a poldové vám za to nepřišili obvinění z násilnejch činů, za který byste si poseděl mnohem dýl.

Prostě vám chci říct, že tenhle kriminál je až moc dobrej pro typy, jako jste vy, pro takový, co ničej lidský životy. Necukejte sebou, pane, já vás přece nechci uškrtit. To by nebylo v holičským stylu. Já jsem jenom trochu utáhl šňůrku, co vám drží pelerínku kolem krku. Nebudete to skoro ani cejtit. Zrovna dneska ráno jsem si tu břitvu speciálně nabrousil. Jak jsem říkal, je zárukou nedostižnejch výsledků.

Peter Lovesey

POZVÁNÍ NA VEČÍREK

Spisovatelka kriminálních románů Lavinia Quanová, jež byla obdařena zjevem natolik majestátným, že jej sotva bylo možno přehlédnout, se dala do řeči s Justinem Fletcherem, který psal do nedělní přílohy jednoho listu recenze knižních novinek v tomto literárním žánru. „Právě s vámi bych ráda vyměnila pár slov,“ řekla. „Chci vám sdělit, že jsem dvacet let nezměnila svůj styl psaní a že tak nemám v úmyslu učinit jenom kvůli nějaké kritice v novinách.“

„To je pochopitelné,“ řekl Fletcher ohleduplně. „Proč měnit recept, který poskytl potěchu tolika čtenářům a vám vynesl pohádkové honoráře?“ Samolibá čarodějnice, pomyslel si. Dokonce když proměnila svého inspektora Fotherbyho ve značně křečovitého exhibicionistu, nezachránilo to její knihy před okázalou suchopárností. „Doufám, že vás moje recenze z poslední neděle příliš nezarmoutila.“

„Napsal jste, pane Fletchere, pamatuji si to doslova: pořád ten stejný starý recept, neokořeněný ani špetkou něčeho nového.“

Odkašlal si. Proč ho, k čertu, vlastně zvala na ten večírek, když se jí tak dotkla jeho recenze? „Chápu vás. Ta formulace vyzněla poněkud drsněji, než jsem zamýšlel. Ale vy zase pochopte mne, slečno Quanová. Jako kritik jsem povinen podporovat nové trendy, které se v kriminálním žánru objevují. Upřímně řečeno, ten váš svět večírků ve venkovských sídlech a úctyhodných, šlechetných detektivů už nějak vyšel z módy.“

„Moje romány vycházejí ze skutečnosti, pane Fletchere, a rovněž mé postavy.“ Slečna Quanová se významně rozhlédla po místnosti.

Proboha, ovšem! Jak jen si toho mohl nevšimnout! Tento dům byl přece venkovské sídlo z jejích románů. Lidé postávající kolem něho jako by vystupovali ze stránek knih, všichni stejně podezřelí v nějakém záhadném případu vraždy. Hovořil už asi s polovinou 2 nich a zatím ho tato souvislost vůbec nenapadla. U francouzských oken rozmlouval plukovník s vikářem. Pod lustrem se bavili výstřední profesor s nepostradatelným doktorem s tikem v oku. Svět románů slečny stále existoval tady, v bukolickém Sussexu, udržovaný stejně pietně jako faraónova hrobka. Byl tu dokonce stylově olivrejovaný majordomus, patrně příležitostný, angažovaný přes nějakou agenturu, v ruce podnos s alkoholickými nápoji.

Fletcher se vzpamatoval. „Vaše postavy, slečno Quanová? Ovšem, jsou vzaty ze života. Vaše zápletky a jejich rozuzlení jsou však bohužel snadno průhledné.“

Zamračila se. „Opravdu? Můj poslední román jste ztrhal, protože jste jej shledal nepravděpodobným. Pamatujete si, co jste napsal? Já ano. Slečna Quanová dovede vylovit ze své krabice vystřihovánek papírových figurek podezřelých libovolného vraha. Po více než dvou desítkách románů mne její poslední opus zanechává dokonale lhostejným. Musím však ostře protestovat, jestliže ode mne žádá, abych uvěřil, že všech patnáct jejích podezřelých je rovným dílem vinno. To bylo od vás kruté, pane Fletchere. Odradil jste od mé knihy tisíce jejích možných čtenářů. To, jak jste bezohledně odhalil rozuzlení příběhu, je neodpustitelné.“

Fletcher na ni udiveně pohlédl. Už toho začínal mít dost. Chce-li slyšet pravdu, má ji mít. „Váš příběh je opravdu nepravděpodobný. Patnáct osob chovajících nenávist k jedinému člověku a posedlých myšlenkou sprovodit ho ze světa? To je čirá fantazie. Každý autor detektivek ve větší či menší míře pracuje s bizarními a absurdními prvky, rozvíjení děje však musí mít svoji logiku. A tu právě vaše kniha postrádá. Proto jsem na tu knihu napsal negativní kritiku.“ Usmál se. „Přesto však jsem přesvědčen, že vaši věrní čtenáři tu knihu rychle skoupí.“

„ O to přece vůbec něj de,“ řekla slečna Quanová ledově. Potom náhle nasadila přívětivější tón. „Pijete vůbec něco? Nepozvala jsem vás za účelem literární polemiky.“

„Nejde přece o žádnou polemiku,“ řekl Fletcher blahosklonně. „Není ale na škodu, když se některé otázky občas provětrají.“ Vzal si sklenku whisky z podnosu, který majordomus třímal v rukou a na němž byl k mání široký výběr alkoholických nápojů štědře dávkovaných ve vysokých sklenkách z broušeného skla. Nepříznivé kritiky tu dámu rozhodně nepřivedly na mizinu.

Slečna Quanová si vzala sklenku madeiry a postavila ji na krb.

„Říkal jste, že můj příběh je nepravděpodobný. A co když vám teď, pane Fletchere, řeknu, že jsem vymyslela novou zápletku, domnívám se, že podstatně rafinovanější, přesto však se stejným rozuzlením, totiž že patnáct lidí se spojilo v nenávisti k jednomu člověku s cílem ho zavraždit.“

Hlasitě se rozesmál. „To je Julius Caesar, že? Ale to přece není žádná detektivka, pokud mě paměť nešálí.“

„Ne,“ řekla slečna Quanová ledově. „Je to moderní látka.

Zcela současná.“

Fletcher si náhle uvědomil, že hlas slečny Quanové je jediný, který zní v místnosti. Všichni ostatní hosté na ně strnule hleděli a se sklenkami v rukou naslouchali.

Její hlas zněl téměř zlověstně. „Kdybych vám teď řekla, že jsme se tady dnes večer sešli, abychom byli přímými účastníky vraždy, věřil byste tomu, pane Fletchere? Je nás tady patnáct včetně majordoma, a ani on rozhodně nechce být opomenut.“

Ve Fletcherově úsměvu byl patrný neklid. „Oč jde? To je nějaká hra?“

„Ne tak docela. Pozvali jsme vás sem proto, aby bylo učiněno zadost spravedlnosti. Domníváte se patrně, že. hosté na tomto večírku jsou moji sousedé. Není tomu tak. Vikář přišel až z Cornwallu, kde působí. Vy ho budete znát spíše jako Arnolda Dellara, autora románu Rána pro biskupa. Vzpomínáte si, co jste ve své recenzi o této knize loni v říjnu napsal?“

Vikář sám přednesl text kritiky svého díla. Znělo to, jako by kázal. „Moderně střižená Vražda v katedrále. V mechanismu rozvíjení zápletky to chrastí jako v kostelní pokladničce na milodary. Použité vycpávky by stačily na vyčalounění všech lavic v chrámu svatého Pavla.“ Nikdo se neusmíval.

„Ani zde přítomného plukovníka jste neušetřil svých jedovatostí,“ pokračovala slečna Quanová. „Krvavý brigadýr byla jeho první detektivka a díky vám zůstane i jeho posledním dílem. Ano, my všichni jsme spisovatelé, kterým jste těžce ublížil svými pohoršlivými kritikami. Včetně majordoma. Pamatujete se na Kredencem v kredenci?“ Až příliš dobře. Fletcher přikývl. Situace se mu líbila stále méně.

„Nebudu vás unavovat výčtem všech knih, které jste ve svém sloupku zatratil, pane Fletchere, a které přitom pro jejich autory znamenaly velmi mnoho. Vraťme se však k jádru našeho sporu.“

Čert mu to byl dlužen. Cítil, jak mu po zádech stéká studený pot.

„Jako něco zcela absurdního jste zavrhl představu patnácti lidí usilujících zavraždit jedinou osobu. Rozhlédněte se kolem sebe, pane Fletchere. Pochybujete o naší schopnosti spáchat zločin? Nejsme snad na slovo vzatí odborníci? A nemáme snad dost motivů pro vraždu? Jestliže vy jste v sobě nenašel ani trochu úcty k drahocenným hodinám vynaloženým k vytvoření literárního díla a výsledek našeho autorského usilování jste nevybíravě pošpinil, Pak zcela nepochybně máme motiv, věřte tomu.“

Byl připraven uvěřit čemukoli.

„Jako znalci vám, pane Fletchere, prozradím, jak se naše zápletka rozvíjí. Každý z nás je samozřejmě dostatečně zběhlý, co se týče vlastností smrtících jedů. Moji hosté místo obligátních lahví s alkoholem přinesli ampulky se strychninem, kyanidem, digitalisem a jinými jedovatými látkami, které se jim podařilo získat. Každý přinese něco takové je přece pravidlo na moderních večírcích, že? Do každé ze sklenek na majordomově podnosu jsme přidali špetku smrtícího, rychle působícího jedu. Vy jste si vzal whisky, jak jsem si všimla, a ještě jste ji neokusil. Nemohu vám říci, co jsme dali právě do ní, poznáme to až z vaší reakce. Tak co, napijete se?“ Slečna Quanová graciézně luskla prsty, jako by si na něco vzpomněla. „Jako znalec byste jistě rád nahlédl do technologie přípravy jedovatých látek, o tom byste měl být samozřejmě informován. V naší skupině máme přece nejen lékaře, ale i vikáře, víc vám říkat nemusím. Tak se napijte, pane Fletchere.“

Pohlédl na nažloutlou tekutinu ve sklence. Byla to šílená myšlenka. Čirá fantazie. Poněkud krutý žertík, jaké jsou na některých večírcích zvykem. Pohledem přejel tváře, které ho sledovaly. Slušní, nevýbojní lidé, všichni se těšící obecné vážnosti. Mohl by se lékař nebo vikář podílet na něčem takovém? Určitě jde jenom o pečlivě připravený žert. Ať jdou všichni k čertu.

Pozvedl sklenku. „Takže tedy, dámy a pánové, ať žije zločin!“ zvolal s navracejícím se sebevědomím. „Samozřejmě, pouze literární!“ Bez dalšího rozmýšlení naráz vypil celý obsah sklenky a rozhlédl se po pokoji.

Nikdo jiný sklenku nepozvedl.

James Holding

DETEKTIV Z KNIHOVNY

Poručík Randall mi v úterý zavolal do mé kobky v městské knihovně, zrovna když jsem dojídal oběd.

„To je Hal?“ zeptal se. „Už jsem si myslel, že někde laškuješ s čtenářkama.“ Randall se dosud nesmířil se skutečností, že jsem odešel od policie a stal se knihovním detektivem. Říkal mi fízl knihomol. Zabýval jsem se pátráním po ztracených a odcizených knihách, případně vymáháním nevrácených svazků z městské knihovny.

„Knihomol se taky musí někdy najíst,“ řekl jsem. „O co běží?“

„Jako vždycky. O vraždu.“

„Nejmíň týden jsem nikoho nezavraždil,“ zašpásoval jsem.

Jeho hlas ochladí. „Jde o vraždu jednoho mladíka. Dnes ráno ho vylovili z řeky. Kulka v hlavě, stopy mučení.“

„To je mi líto,“ řekl jsem. Už jsem pomalu zapomínal na slasti policejní služby. „Stopy mučení, říkáte?“

„Jo. Popáleniny od cigaret po celém těle. Potřebuju informaci, Hale.“

„Jakou?“

„Říká ti něco Komplex Damion?“

„Samozřejmě. To je přece špionážní román, co loni vyšel.“

„Myslel jsem si, že je to nějaká knížka.“ V Randallově hlase zaznělo uspokojení. „Druhá otázka. Máte tu knihu?“

„Ovšem. Dokonce v několika výtiscích.“

„Každý má jiné číslo?“

„Jistě. Proč?“

„Mohl bys mi zjistit, jestli některý z těch výtisků má tohle číslo?“ Bylo slyšet šustění papíru. „ES 4187.“

„Už si to píšu,“ řekl jsem. „Ozvu se vám za deset minut.“ Náhle mi to číslo připadalo povědomé, a proto jsem se opravil. „Počkejte radši u telefonu, hned vám to zjistím.“

Vytáhl jsem ze zásuvky seznam opožděně vrácených knih ze včerejška a rychle jsem jej prolétl. „Trefa,“ řekl jsem do telefonu. „Zrovna včera dopoledne jsem tu knihu přinesl. Máte o ni zájem? Chcete ji mít?“

„Chci.“

„K čemu vám bude dobrá?“

„Třeba jako důkaz.“

„Do případu s mučením?“

Ztratil trpělivost. „To je naše věc. Hlavně mi sežeň tu knížku. Všechno ti řeknu, až si pro ni přijdu.“

„Dobrá, poručíku. Kdy přijdete?“

„Za deset minut.“ Z jeho hlasu zaznívala posedlost.

Položil jsem sluchátko a zavolal Ellen do registrace výpůjček. „Poslyš, drahoušku,“ řekl jsem jí, protože šílí, když slyší to oslovení, a protože když šílí, vypadá velmi rozkošně, „našla bys mi Komplex Damion, signatura ES 4187? Včera jsem to přinesl.“

„Komplex, Damion?“ zapsala si číslo. „Zavolám ti, Hale.“ Neznělo to příliš odměřeně. Ledovec snad konečně začínal roztávat. Za posledního půl roku jsem se jí sedmnáctkrát zeptal, jestli si mne vezme. Stále se rozmýšlela.

Zavolala za dvě minuty. „Už je zase pryč,“ oznámila mi. „Byla vypůjčena na průkaz číslo 3888 včera, sotva jsi ji přinesl.“

Poručík Randall asi nebude nadšen. „Komu patří ten průkaz?“

„Slečně Oradelle Murphyové.“

„Jakou má adresu?“

Dala mi ji. Slečna Murphyová bydlela na Leigh Street.

„Číslo telefonu?“

„To by sis už mohl zjistit sám.“ Byla kousavá. „Nevím, kde mi hlava stojí.“

„Přesto dík, drahoušku,“ řekl jsem. „Vezmeš si mě?“

„Vážně, mám tady fofr.“ Položila sluchátko. Řekla to ale o poznání něžně jí než jindy, aspoň se mi zdálo.

Poručík Randall dorazil ani ne za deset minut. „Tak kde máš tu knížku?“ zeptal se a probodl mne svým kočičím pohledem. Sotva se do mé kanceláře vešel. „Sem s ní!“

Zavrtěl jsem hlavou. „Někdo si ji včera zase vypůjčil. Je mi líto.“

Zklamaně si povzdechl, pohlédl na mé křeslo pro hosty a rozhodl se, že radši zůstane stát. „Kdo si ji vypůjčil?“

„Slečna Oradella Murphyová, Leigh Street, Harrington Arms, byt 3A.“

„Dík.“ Podal mi ruku a měl se k odchodu.

„Okamžik. Kam máte namířeno, poručíku?“

„Jdu pro tu knížku.“

„V Harrington Arms jsou svobodárny,“ řekl jsem. „Bydlí tam většinou pracující ženy. Slečna Murphyová nejspíš nebude doma. Radši si tam nejdřív zavolejte.“

Souhlasil. Zvedl jsem sluchátko a požádal dívku v centrále o spojení s číslem slečny Murphyové. Randall byl nervózní.

„Nikdo to nebere,“ sdělila mi po chvíli telefonistka.

Pohlédl jsem na Randalla. „Co jsem říkal? Nikdo není doma.“

„Musím tu knížku mít.“ Randall se svalil do proutěného křesla pro hosty a povzdechl si.

„Slíbil jste mi, že mi řeknete proč.“

„Něco ti ukážu, mladíku.“ Sáhl do kapsy pro obálku, z níž vytáhl vlhký a pomačkaný kus papíru. Vztáhl jsem po něm ruku, ale on ucukl. „Nesahej na to,“ řekl. „Našli jsme to u toho chlápka, co jsme ho ráno vylovili z řeky. To bylo jediné, co měl u sebe. Žádná náprsní taška, žádné peníze, žádné doklady, žádné značky na šatech, nic. Byl oškubaný jako slepice. Někdo ho pořádně pročesal. Tohle měl v kapsičce u košile.“

„Co tam stojí?“ zahlédl jsem, že na proužku papíru je něco napsáno.

Najednou se zašklebil. Jeho žluté oči vůbec nezaregistrovaly, že se kření. „Stálo tam: MK Komplex Damion ES 4187.“

„To je všechno?“

„Všechno.“

„Zajímavá dedukce, poručíku,“ řekl jsem uznale. „Jak jste přišel na to, že MK znamená městskou knihovnu?“

„Sám od sebe.“

„Co to podle vás znamená?“

„Jak to můžu vědět, když nemám tu zatracenou knížku?“ Vzpřímeně seděl a rychle pokračoval: „Kdo ji měl před slečnou Murphyovou?“

Nahlédl jsem do seznamu opožděně vrácených knih ze včerejška. „Gregory Hazzard. Recepční z motelu Starlight. Převzal jsem od něho včera celkem sedm knih.“

Poručík na chvíli ztichl. Poradil jsem mu: „Co kdybyste to ještě jednou zkusil se slečnou Murphyovou?“

Stále to však nikdo nebral.

Randall vstal. Křeslo úlevně zaskřípělo, když se zbavilo váhy jeho těla. „Zajdeme za Hazzardem.“

„Já taky?“

„Taky.“ Zase se zašklebil. „Jedeš v tom se mnou, synu.“

„Nevím proč.“

„Tvá knihovna vlastní knihy. A ty jí taky patříš. Tak se zvedni.“

Gregory Hazzard byl velmi udivený že mne zase vidí. Působil dojmem kostry pro výuku anatomie. Sáty na něm visely jako na strašákovi v poli. „Všechny knihy jsem vám přece vrátil,“ řekl mi na uvítanou.

„To je v pořádku, pane Hazzarde. Ale tady můj přítel jednu z nich shání.“

„Kdo je váš přítel?“ pošilhával po Randallovi.

„Poručík Randall od policie.“

Hazzard zamžikal očima. „Od policie? Všechno, co o té rozkrádačce vím, jsem předevčírem řekl vašim lidem.“

V Randallových očích mírně zajiskřilo, jinak však na sobě nedal nic znát. „Nejsem tu kvůli tomu. Zajímá mě jedna z těch knížek, co jste si půjčil.“

„Která?“

„Komplex Damion.“

Hazzardova lebka na tenkém krku se znatelně povytáhla. „Zrovna ta? Taková pitomost. I v novinách vycházejí lepší špionážky.“

Randall to ignoroval. „Bydlíte tady v motelu, pane Hazzarde?“

„Žiju se sestrou kousek odtud v dvojdomku.“

„V knihovně máme jen tuto adresu,“ řekl jsem. „Motel Starlight.“

„To souhlasí. Tady ty knížky totiž čtu. A je to taky moje pracoviště.“

„Vy si ty knížky vůbec nenosíte domů?“ zeptal se Randall.

„Ne. Nechávám je tady na konci tohohle pultu. Čtu si, když tu zrovna nejsou hosti, víte. A když jí přečtu, odnesu je rovnou do knihovny a přinesu si další várku. Čtu rychle.“

„Ale tu poslední várku jste vrátil dost pozdě. Jak to?“

„Byl tři měsíce nemocný,“ řekl jsem Randallovi. „V sobotu se teprve vrátil do práce.“

Poručík sevřel rty a já jsem ze zkušenosti poznal, že by byl býval radši, kdybych byl mlčel. „Je to pravda?“ zeptal se Hazzarda. „Byl jste nemocný?“

„Moc. Byl jsem skoro na umření. Sestra se už nemohla dočkat, až natáhnu bačkory. Proto jsem ty knihy nemohl vrátit.“

„Ležely celou dobu tady na pultě?“

„Jo. Knihovna mi napařila parádní pokutu. Nemám pravdu, pane Johnsone?“

Usmál jsem se. „Balík. Dva dolary čtyřiadevadesát centů.“

Hazzard se náhle rozřehtal. Mohl jsem slyšet, jak mu chřestí kosti. „Kdepak jsou ty časy, kdy se knížky půjčovaly zadarmo, že?“ Náhle zvážněl. „Co je tak důležitého na tom Komplexu Damion? Povězte mi to, poručíku.“

„To bych taky rád věděl.“ Randall se na mě významně podíval. „Dík, pane Hazzarde. Moc jste nám pomohl. Ohlásíme se, jestli budeme ještě něco potřebovat.“ Vrátili jsme se do policejního vozu.

Na zpáteční cestě Randall zabočil směrem k Arms Apartments v Leighově ulici. „Třeba budeme mít štěstí,“ řekl, když přibrzdil. „Jestli je Murphyová doma, vezmeš od ní tu knížku, jo? Bude to lepší, než kdyby to dělala policie.“

Stiskl jsem tlačítko zvonku bytu 3A. Otevřela mi půvabná mladá dáma, která se patrně zrovna vrátila z práce. Právě odložila bílý stejnokroj ošetřovatelky a toho času byla asi jen v nedbalkách. „Kdo je?“ zeptala se, když vykoukla za okrajem mírně pootevřených dveří.

„Slečna Oradella Murphyová?“

„Ano.“ Zvedala obočí opravdu okouzlujícím způsobem.

Ukázal jsem jí svůj průkaz zaměstnance knihovny a sdělil jí vymyšlenou historku o tom, že Komplex Damion jí byl půjčen omylem. „Ten výtisk musí být zničen,“ řekl jsem, „protože čtenář, který ho měl před vámi, leží v nemocnici se žloutenkou.“

„Ach,“ zjihla slepna Murphyová. Dala mi knihu bez dalších otázek. Když jsem se vrátil do policejního vozu, poručík Randall převzal ode mne knihu s úzkostlivou pečlivostí a dychtivostí u něho neznámou.

Listoval jí, svíral rty a já jsem sledoval jeho narůstající zklamání. Všechno nasvědčovalo tomu, že je to jenom docela obyčejný výtisk obyčejné knihy z městské knihovny, jejímž razítkem byla na několika stránkách označena. Signatura ES 4187. Na vnitřní straně desek byla papírová kapsa na evidenční lístek. Mezi stránkami nebylo vloženo nic.

„Třeba je v té knížce zakódovaná nějaká zpráva,“ usoudil jsem.

„Kódovaná zpráva?“ řekl opovržlivě. „Ty myslíš určitá slova na určitých stránkách? Jde přece o tenhle exemplář s číslem ES 4187. Slova jsou přece ve všech výtiscích stejná.“

„Zpráva může být v tomhle jediném výtisku. Neviditelný inkoust? Určitá písmena prodírkovaná špendlíkem?“ Líbezně jsem se na něho usmál. „Je to přece špionážní román.“

Prošli jsme pečlivě celou knihu dvakrát, než jsme objevili negativ. Žádný div, byl velmi malý, sotva dva centimetry široký. Byl ukrytý hluboko v kapse na vnitřní straně desek.

Randall si negativ prohlédl proti světlu, „Je příliš malý na to, abychom zjistili, co na něm je,“ usoudil jsem. „Potřebujeme lupu.“

„K sakru!“ Randall šlápl na plyn. „Jerry to musí zvětšit.“ Jerry je policejní fotograf. „Vysadím tě u knihovny.“

„To tedy ne, poručíku. Jedu v tom s vámi. Sám jste to říkal. Nehnu se od vás, dokud nebudu vědět, co je na tom negativu.“ Zavrčel.

O půl hodiny později jsem seděl v Randallově kanceláři nad zvětšeninou pořízenou z negativu. Randall mi dovolil dívat se mu přes rameno.

Kvalita snímku byla mizerná. Fotografie byla zrnitá a obraz velmi nejasný, jako by se aparát při fotografování pohnul. Na snímku byli dva muži sedící proti sobě u stolu. Jeden byl obrácený směrem k objektivu, druhý seděl zády. Bylo vidět jeho hlavu, pravé rameno, pravou ruku.

Pravá ruka ozářená světlem dopadajícím na povrch stolu byla viditelná velmi jasně. Právě vytahovala z otevřené aktovky na stole malý průhledný sáček s bílým práškem. V aktovce byly tři takové sáčky. Muž obrácený tváří k objektivu se právě chystal sáček převzít.

Poručík Randall chvíli neříkal nic, jen si pobrukoval.

„Heroin?“ zeptal jsem se.

„Je to možné.“ .

„Je ho dost. Kdo je ten chlapík, co to přebírá? Znáte ho?“

Pokrčil rameny. „To zjistíme.“ .;

„Když ho najdete, budete mít vraha. Souhlasíte se mnou?“

Ještě jednou pokrčil rameny. „Jak to myslíš, Hale?“

„Jednoduše. Chlapík, co jste ho vylovili z řeky, nějak přišel k té fotce a usmyslil si, že si zahraje na vyděrače. Proto ho zabili.“

„A mučili. Proč ho mučili?“ Randall mne používal jako rezonanční desku.

„Chtěli se dovědět, kde je negativ. Asi ho neměl u sebe, když přišel do styku s překupníkem.“

„Ukryl negativ na dosti komickém místě,“ řekl Randall. „Proč asi?“

Obešel jsem Randallův stůl a sedl jsem si. „Mohu se jenom domýšlet. Ten hoch si smluvil s překupníkem schůzku. Původně mu asi chtěl ukázat negativ i snímek, jako je tenhle. Až v poslední chvíli se rozhodl, že negativ nevezme s sebou.“

„A jak se dostal do té knížky?“ Randall křečovitě svíral ruce.

„V motelu Starlight. Kde jinde?“

„Zpočátku asi chtěl negativ uložit v hotelovém sejfu. Musel o to požádat Hazzarda. Ten si však zrovna někam odskočil. Hoch neměl času nazbyt. Proto negativ vložil do jedné z knih, které ležely na pultě. Zapsal si název knihy a signaturu, aby ji zase našel. A vy jste ten lístek u něho objevili. Co vy na to?“

Randall se na mne zašklebil. „Buď zdráv, Hale. A dík za pomoc.“

Vstal jsem. „Stejně se musím vrátit do knihovny. Ztratil jsem s vámi celé odpoledne. Tu knihu si necháte?“

„Nějaký čas. Asi ti ji brzy vrátím.“

„To bych vám taky radil. Nebo snad chcete platit pokutu?“

Randall mi zavolal až druhý den večer domů.

„Tak co, Hale, pochytal jsi dneska hodně lupičů knih?“ začal bodře.

„Ani ne. A kolik vrahů jste dostal vy?“

„Zatím nic moc. Ale už se na tom pracuje.“

Zasmál jsem se. „Ale nějaký pokrok se přece jen dostavil, že?“

„Proto ti volám.“ Byl sladký jako med.

„Tak co máte?“

„Už známe totožnost zavražděného.“

„Kdo je to?“

„Reportér jménem Joel Homer z Cedar Falls. Pracoval u Cedar Falls Heraldu. Od šéfredaktora jsem se dověděl, že Homer v posledních týdnech připravoval reportáž o pašování narkotik.“

„Takže ti pánové na té fotce si opravdu předávají heroin.“

„Vypadá to tak.“

„A co jste se o Homerovi dověděl v motelu Starlight?“

„Váš přítel Hazzard ho poznal. Upamatoval se, že se v sobotu ubytoval v pokoji číslo osmnáct. Jeho věci zůstaly v pokoji a jeho vůz ještě stojí na parkovišti před motelem.“

„Je dobré, že víte, kdo byl zavražděn,“ připustil jsem. „Vy jste mi ale vždycky vštěpoval, že daleko důležitější je znát vraha. Víte už, kdo je na tom snímku?“

„Majitel malé kavárny v Overbrooku. Je to u řeky, za městem. Jmenuje se Williams.“

„Může být nějaká souvislost s loupeží, o které se včera zmínil Hazzard?“

„Je to možné. Maskovaný muž se zbraní v ruce přinutil recepčního, aby otevřel sejf, a odnesl jeho obsah. Bylo tam ale asi jen sto dolarů.“

„Myslíte, že hledal ten negativ?“

„Není to vyloučeno.“

„Tak proč jste nesebrali toho Williamse?“

„Na základě té fotografie? Možná že by ho to přivedlo do vražedné nálady, ale na obvinění z vraždy by to sotva stačilo. Mohl kupovat balíček cukru. Když už tam půjdu, tak jedině najisto.“

„A kdy proboha myslíte, že to bude jisté?“

Nebyla to ode mne zrovna praktická otázka. Díky ní jsem o dvě hodiny později seděl u stolu, který jsem znal ze snímku, ve společnosti pana Williamse podezřelého z vraždy. Seděli jsme v malé místnosti v zadní části jeho kavárny v Overbrooku. Okno bylo otevřeno a zvenčí sem vál studený vítr s vůní tlejícího býlí. Přesto jsem byl celý zpocený.

„Říkal jste mi do telefonu, že máte fotku, která by mě mohla zajímat,“ řekl Williams. Nad čelem měl lysinu, zato jeho obočí tvořilo nad nosem jednolitý porost. Jeho oči byly jako kuličky z hnědého achátu plující v mléce. Pokuřoval tlustý doutník.

„To souhlasí,“ řekl jsem.

„A proč by mě ta fotka měla zajímat?“

„Domnívám se dokonce, že by vás ten snímek mohl v určitých kruzích kompromitovat.“

Vyfoukl dým. „Můžete to upřesnit?“

„Na tom snímku, zrovna u tohohle stolu kupujete heroin. Anebo možná prodáváte.“

„To je zajímavé,“ připustil. „Jestli ovšem mluvíte pravdu.“ Buď opravdu byl tak klidný a tak chladný, anebo to skvěle hrál.

„Nelžu,“ ujistil jsem ho. „Na tom snímku jste velmi jasně vidět. Vy i ten heroin.“ Vyloudil jsem na tváři výraz ostýchavého, vyděšeného muže. Nebylo to vůbec těžké, protože jsem opravdu měl nahnáno.

„Kde je ta fotka?“ zeptal se Williams.

„Tady.“ Podal jsem mu zvětšeninu, kterou jsem dostal od Randalla.

Pohlédl na ni a výraz jeho tváře se vůbec nezměnil. Po chvíli potáhl z doutníku.

„Ten chlapík se mi opravdu trochu podobá. Ale jak to, že vy to víte?“

Zaškubalo mi v rameni. „Párkrát jsem v téhle kavárně byl. Poznal jsem vás.“

Znovu se zadíval na snímek. „Pravdu máte v jedné věci. Ten obrázek by mi opravdu mohl způsobit problémy. Tak se můžeme dohodnout. Nedovedu jenom pochopit, jak jste k němu přišel?“

„Byl v knize, kterou jsem si půjčil z městské knihovny.“

„V knize?“ Jeho doutník se zastavil v půli cesty k ústům, ruka se mu zachvěla.

„ Ano. Byl to špionážní román. Vzal jsem tu knihu do ruky a ten snímek vypadl z kapsy na rubu desek.“ Dal jsem ruku do kapsy kabátu a nahmátl rukověť pistole, kterou mi půjčil Randall. Pro jistotu.

„Vy jste tu fotku našel v knize?“

„Tuhle zrovna ne. Udělal jsem si ji ze zvědavosti. Jsem totiž amatérský fotograf, víte? Když jsem zjistil, co je na fotografii, napadlo mi, že by vás mohla zajímat. Asi jsem nebyl daleko od pravdy.“

„Kolik kopií jste udělal?“

„Jenom tu jednu.“

„A kde je negativ?“

„Žádný strach, mám ho u sebe.“

„Přinesl jste ho?“

„Myslíte si, že jsem cvok?“ houkl jsem vyzývavě. Znovu jsem dal ruku do kapsy, ale hned jsem ji zase vytáhl.

Pan Williams vyfukoval dým z doutníku. „Jaká je vaše cena?“ zeptal se.

Polkl jsem. „Dvacet tisíc.“

Jeho oči se roztáhly. „Trochu moc.“

„Ale zaplatíte, že?“ Pokusil jsem se vyloudit na tváři triumfální výraz.

„Patnáct. I s negativem.“

„Oukej,“ řekl jsem s úlevou. „Kdy ty prachy dostanu?“

„Prachy nejsou problém. Předáme si to z ruky do ruky.“ Očima ukázal na malý sejf v rohu místnosti. Třeba je tam i heroin, pomyslel jsem si.

„To je báječné,“ řekl jsem nadšeně. „Protože já mám ten negativ s sebou. Před chvílí jsem žertoval.“ Pravou rukou jsem v kapse stiskl pistoli, zatímco levou jsem vytáhl náprsní tašku a hodil ji na stůl.

„Je tam?“ zeptal se Williams a vrhl se po tašce.

„V malé kapsičce.“

Po chvíli hledání našel negativ.

Ze zásuvky vytáhl zvětšovací sklo a prohlédl si jej proti světlu. Pak spokojeně pokýval hlavou a řekl zvýšeným hlasem: „Je to v pořádku, Otto.“

Otto? Zaslechl jsem, jak se za mnou otevírají dveře. Obrátil jsem se na židli. Viděl jsem, jak se ke mně blíží robustní muž a v ruce drží pistoli s tlumičem. Spoušť držel prostředníkem. Pak jsem zjistil, proč. Jeho ukazováček byl o jeden článek kratší. Nebyl to zrovna příjemný pohled.

„Mám negativ, Otto,“ řekl Williams. „Není divu, že při té šťáře v motelu jsi ho v sejfu nenašel. Tenhle pošuk ho našel v knížce z knihovny.“

„Slyšel jsem,“ řekl Otto mdle.

Stále jsem svíral pistoli v kapse. Uvědomoval jsem si však, že proti Ottovi nemám šanci, i kdybych vystřelil přes kapsu. Pomalu jsem vstal a pohlédl mu do tváře. Otto ustoupil pár kroků dozadu.

Williams řekl: „Nechci žádnou krev, Otto. Máme přece své způsoby. Nezapomeň na tuhle šrajtofli a značky na šatech. A trochu mu taky pomuchlej ksicht, než ho hodíš do řeky. Je zdejší.“

Otto na mne stále mířil. Jeho oči byly bledší než jeho kůže. Přikývl. „Zařídím to.“

„Dobrá.“ Williams vstal a šel směrem ke dveřím vedoucím do kuchyně. Když odcházel, vrhl na mne lhostejný pohled. „Sbohem, chytráku,“ řekl, prošel dveřmi a zavřel za sebou.

Otto se pohledem snažil ujistit, že Williams za sebou dobře zavřel dveře. Toho okamžiku jsem využil a skočil za Williamsův stůl. V kapse jsem stále svíral pistoli. Padl jsem na podlahu za stolem a podařilo se mi převrhnout křeslo, jež s rachotem spadlo na zem.

Do otevřeného okna pronesl jiný hlas konverzačním tónem:

„Odhoď bouchačku, Otto.“

Vzápětí se ozval výstřel, dříve než Otto stačil uposlechnout pokynu poručíka Randalla, který vlezl oknem do místnosti následován dvěma muži v policejních uniformách.

O něco později mi v restauraci Trocadero nad pizzou a pivem Randall řekl: „Samozřejmě, že jsme mohli Williamse sebrat už dřív. Dost dlouho se o něm vědělo, že kšeftuje s narkotiky. Nevěděli jsme ale, kdo ho zásobuje.“

„Myslel jsem, že jste mne tam poslal, abych mu přišil tu vraždu,“ řekl jsem. „Jakou roli v tom vlastně hrál ten Otto?“

„Williams hned potom, co sis s ním dojednal schůzku, zavolal Ottovi, aby přišel do jeho podniku a uzemnil dalšího vyděrače.“

„Vy jste si nemyslel, že Williams je vrah?“

Randall zavrtěl hlavou. „Bylo mi jasné, že Williams se nezaplete do vraždy. Na špinavou práci má své lidi.“

„Jako je Otto?“

„Jako je Otto.“

„Kdo vlastně je ten Otto?“

„To je ten druhý muž na fotce, co stojí zády.“

Samozřejmost, s jakou to řekl, mne přivedla k otázce! „Vy jste to věděl už předtím, než jste mě tam poslal?“

„Z té fotky to bylo úplně jasné.“

Přestal jsem se nimrat v pizze a pohlédl mu do očí. To bylo na mne trochu moc.

„Děláte si ze mne blázna?“ řekl jsem s plnými ústy. „Na tom snímku je přece silueta a ještě k tomu braná zezadu. Z toho se přece nedá nic poznat.“

„Měl sis tu fotku prohlídnout trochu víc zblízka.“ Randall se napil piva. „Je tam úplně jasně vidět jeho pravá ruka. Schází jí kus ukazováku.“

„Jak můžete podle toho identifikovat člověka?“

„Docela dobře. Otto Schmidt z našeho protinarkotického oddělení má ukazovák o jeden článek kratší. Přišel o něj při jedné šťáře. Ustřelil mu ho jeden feťák.“

„Chlapů s kratším ukazováčkem chodí po světě stovky. Podle toho jste nemohl určit jeho totožnost, poručíku.“

„Na té fotce je taky heroin.“

„Tím jste si byl taky tak úplně jistý?“ Začínal jsem být sarkastický.

„Ovšem. Mluvili jsme o tom u nás na oddělení před týdnem, Hale.“

„O čem jste mluvili?“

„O heroinu. Někdo ho ukradl ze sejfu na protinarkotickém oddělení.“ Hlasitě se rozesmál. „Nevěříš? Dvě kila ve čtyřech sáčcích. Jako ve filmu.“

„Jak to, že o tom nebylo nic v novinách?“ zeptal jsem se.

„Proč asi? Nebudeme přece ze sebe před lidma dělat pitomce.“

„Všechny sáčky s heroinem přece vypadají úplně stejně,“ řekl jsem stále ještě pochybovačně.

„Viděl jsi přece tu velikou zvětšeninu, co jsme nechali udělat,“ připomenul mi poručík. „Na jednom z těch sáčků bylo docela jasně vidět malý přívěsek. Byl dokonce čitelný.“

Najednou jsem se cítil strašně unavený. „Už mi radši nic neříkejte,“ řekl jsem.

Nedbal mého přání a s úsměvem mi sdělil: „Stálo tam Konfiskováno. Vedle toho bylo datum razie a razítko grandhavenské policie. A to jsme my, Hale. Chápeš?“

Povzdechl jsem si. „Tak jste dostali dalšího zkorumpovaného poldu,“ řekl jsem. „Teď už snad chápete, proč jsem odešel od policie, poručíku.“

„Ale tys vlastně neodešel.“ Randallův hlas ztvrdl jakousi nepojmenovanou emocí. „Pořád jsi polda, Hale.“

„Jsem zaměstnanec grandhavenské městské knihovny.“

„Fízl knihomol. Ale pořád polda.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Dneska jsi mi pomohl dopadnout vraha, to je přece fakt.“

„Naletěl jsem vám. Krmil jste mě povídačkama, že potřebujete člověka, ze kterého není na sto honů cítit policajt.

Někoho, kdo ví, o co jde, ale kdo dovede sehrát roli stydlivého, ale hamižného občánka, který se poprvé v životě pokouší o úspěch jako vyděrač.“

„Otto Schmidt byl u zdejší policie. Kdybych tam poslal kteréhokoli jiného policistu, Otto by ho hned poznal. Proto jsem tím pověřil tebe.“

„Mohl jste mi aspoň říct, o co se hraje.“

„Proč? Usoudil jsem, že bude lepší, když toho nebudeš moc vědět. A vyšlo to, tys to dokázal. Vyšlo ti to. Pomohls zneškodnit vraha, i když to byl někdo jiný, než sis myslel. Stejně to byla tak trochu i tvoje záležitost. Ten negativ jsme přece našli v knížce z vaší knihovny, ne?“

Pokrčil jsem rameny a zvedl se, abych odešel.

„Takže snad už mě chápeš, synu,“ řekl poručík Randall. „Pořád jsi polda.“ Zašklebil se na mne a dodal. „Zaplatím i za tebe, Hale. A dík za pomoc.“

Odešel jsem bez rozloučení. V zádech jsem stále cítil pichlavý pohled jeho očí.

Edward D. Hoch

ÚNOS PROFESIONÁLNÍHO ZLODĚJE

„Někdo si tě žádá, Nicku,“ zaječela Gloria od telefonu. Nick Velvet odložil sklenici piva, z níž právě upíjel. Bylo ospalé nedělní odpoledne. Poslední sníh se krčil ve stínu zahradních keřů a ve vzduchu bylo cítit svěží vůni jara. Nick Velvet měl rád toto roční období, a proto tím spíše litoval, že byl vyrušen ze slastného přemítání.

„Prosím,“ řekl do sluchátka, když je Glorii vzal z ruky.

„To je Nick Velvet?“ Hlas v telefonu byl hluboký a poněkud drsný, ale nijak ho nevyvedl z míry. Takové hlasy slýchal z telefonu už léta.

„U telefonu.“

„Musím s vámi mluvit. Jste přece profesionální zloděj.“ Bylo to konstatování, ne otázka.

„Zásadně neprojednávám obchody po1 telefonu. Můžeme se ale zítra někde sejít.“

„Musí to být už dnes večer.“

„Dobrá, bude to dnes večer.“

„Budu vás čekat na parkovišti CrossCounty Mail. V osm hodin.“

„Jak poznám váš vůz?“

„V neděli večer tam skoro nikdo neparkuje. Určitě se najdeme.“

„Můžu znát vaše jméno?“

Hlas zaváhal a potom odpověděl: „Solar. Max Solar. Vy jste nedostal můj dopis?“

„Ne,“ odpověděl Nick. „Čeho se týkal?“

„To se dovíte v osm hodin.“

Ve sluchátku se rozhostilo ticho. Nick zavěsil. Jméno Max Solar mu bylo povědomé. Snad se s ním setkal v novinách, nemohl se však upamatovat, v jaké souvislosti.

„Kdo to byl, Nicku?“ Gloria se objevila ve dveřích s pivem.

„Jeden obchodník s pozemky. Musím se s ním večer setkat.“

„V neděli?“

Nick přikývl. „Chce znát můj názor na jednu parcelu kousek odtud. Míní ji koupit. Nezdržím se déle než hodinu.“

Výmluvy a vytáčky plynuly z Nickových rtů až příliš lehce. Někdy měl tušení, že Gloria ví, co se za nimi skrývá. Až moc nápadně se vyptávala na důvody jeho náhlých odchodů z domova.

Odešel krátce po půl osmé, nasedl do auta a za slabou čtvrthodinu dorazil na parkoviště CrossCounty Mail. Na dálnici nebyl příliš hustý provoz, a proto se tam dostal dříve, než se dohodl se zákazníkem. Byl překvapen, když viděl, že na parkovišti stojí jediný vůz. Muž sedící za volantem mu pokynul.

Nick vystoupil z vozu. „Přijel jste dost brzo,“ řekl muž.

„Lepší než přijet pozdě. Vy jste Max Solar?“

„Ano. Sedněte si vedle mne.“

Nick se vmáčkl na přední sedadlo a zavřel za sebou dveře. Robustní muž vedle něho měl na sobě tvídový svrchník. Zdálo se, že je hodně nervózní.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se Nick. „Zásadně nekradu klenoty, šperky ani jiné cennosti. Můj honorář je …“

Nedokončil. Stačil ještě zaznamenat pohyb na zadním sedadle a potom ucítil tupý úder do spánku. Pak dlouhou dobu nevěděl vůbec nic.

Když otevřel oči, shledal, že leží v posteli. Strop nad ním byl celý popraskaný a v rohu byla pavučina. Z toho poznal, že není doma, protože Gloriin smysl pro pořádek v domácnosti něco takového zcela vylučoval. Bolela ho hlava a jeho tělo se nacházelo ve značně nepohodlné poloze. Pokusil se otočit, ale zjistil, že má levé zápěstí připoutané ke kovové pelesti. Kdo ho uvěznil?

Policie určitě ne.

Ale kdo tedy? A proč?

Snažil se srovnat myšlenky v hlavě. Zdálo se, že je ráno, že se rozednívá. Ale co je vlastně za den? Pondělí?

Někde se otevřely dveře. Nick slyšel kroky, pak se nad ním objevila tvář. Muž z vozu.

„Kde to jsem?“ zamumlal Nick strništěm ve tváři. „Co tady vlastně dělám?“

Muž se naklonil nad postel. „Jste tady, protože jsem vás unesl.“ Nicka to skoro pobavilo.

„Proč?“ Pokoj se začínal před jeho očima vznášet.

„Neklaďte zbytečné otázky. Nechceme vám ublížit. Klidně ležte a odpočívejte.“ :

„Co jste to se mnou udělali?“

„Dostal jste menší dávku sedativ. Abyste byl pod kontrolou.“

Nick se pokusil ještě něco říci, ale slova mu jaksi nevycházela z hrdla. Zavřel oči a usnul.

Když se znovu probudil, byla už noc, anebo skoro noc. V rohu místnosti mdle svítila lampa. „Vy nespíte?“ zeptal se ho dívčí hlas, když se trochu pohnul.

Nick zvedl hlavu a spatřil dívku s kaštanovými vlasy v tmavém roláku a džínách. Přejel jazykem po suchých rtech a vymáčkl ze sebe: „Vypadá to tak. A kdo jste vy?“

„Můžete mi říkat Terry. Mám vás hlídat. Byla to nuda, když jste spál. Nedala jsem vám poslední injekci. Chtěla jsem si s někým popovídat.“

„To od vás bylo hezké,“ řekl Nick těžce, jako by odstraňoval pavučiny ze svého hrdla.

„Co je dneska za den?“

„Pondělí. Jste tu sotva čtyřiadvacet hodin.“ Přistoupila blíž a posadila se na postel. „Máte hlad?“

Uvědomil si, že má. „Šílený. Asi jste mi ještě nedali nic k jídlu.“

„Přinesu vám džus a koblihy.“

„Kde je ten člověk?“

„Odešel,“ odpověděla neurčitě. Vyšla z pokoje a vrátila se se sklenicí pomerančového džusu a pytlíkem s koblihami. „Víc nemám, je mi líto.“

„Co kdybyste mi sundala želízka?“

„Nemám od nich klíč. Můžete jíst druhou rukou.“

Džus byl lahodný. Lačně se zakousl i do provlhlých koblih.

„Proč jste mne unesli?“ zeptal se. „A co se mnou vlastně zamýšlíte?“

„Nevím.“ Spěšně odešla z pokoje. Asi ji napadlo, že toho řekla příliš.

Nick snědl tři kousky a pak se natáhl na posteli. Uvažoval. Určitě museli mít vážný důvod, že ho vylákali na parkoviště a unesli. Muž se v telefonu představil jako Max Solar. Nicka se zeptal, jestli dostal jeho dopis. Únosci zřídkakdy prozrazují své pravé jméno. Max Solar to tedy asi nebyl.

„Terry,“ zvolal. „Terry, pojďte sem!“

Objevila se ve dveřích. Ruce měla v bok.

„Co je?“

„Pojďte si se mnou ještě povídat.“

„O čem?“

„O Maxů Solarovi. O chlápkovi, co mne dostal do téhle špeluňky.“

Zachichotala se a trochu zčervenala.

„To není Max Solar. Hrál to na vás. Vy si opravdu myslíte, že boháč jako Max Solar by unášel lidi?“ „Tak co je ten člověk zač?“

„To vám nesmím prozradit. Mám to zakázané.“

„Jak jste se s ním vůbec mohla spřáhnout?“

„Už vám nic nepovím.“

Nick si povzdechl. „Zdálo se mi, že máte něco na jazyku.“

„Chtěla jsem si s vámi povídat o vás.“

Podezíravě na ni pohlédl. „O mně?“

„Jste přece Nick Velvet. Slavný muž.“

„Pouze v určitých kruzích.“

Jejich konverzaci přerušil zvuk otevírajících se domovních dveří. Terry vyklouzla z pokoje. Nick se natáhl a zavřel oči. Po chvíli slyšel, jak se Terry vrací v doprovodu onoho muže.

„Co dělá v posteli ten pytlík s koblihama?“ zeptal se muž. „Už se probral, co? A tys mu dala najíst!“

„Měl ukrutný hlad, Same.“

Mužova dlaň jako lopata rázně dopadla na dívčinu roztomilou tvářičku. Terry se rozplakala.

Nick otevřel oči. „Dostanu taky jednu, Same?“

Robustní muž, který působil bez tvídového svrchníku ještě těžkopádněji, se obrátil k posteli. „Nejste zrovna v situaci, kdy se můžete chovat jako rytíř v nablýskaným brnění, Velvete.“

Nick se posadil, jak jen to s připoutaným zápěstím nejlépe šlo. „Podívejte se, dostal jsem šupu po hlavě, byl jsem unesen, vpravili jste mi do těla omamné látky a připoutali k téhle posteli. Nemyslíte si, že byste mi měl vysvětlit, oč vlastně běží?“

„Zacpi mu hubu,“ nařídil Sam Terry. Neuposlechla ho.

„Unesl jste mne, abych se nesetkal s pravým Maxem Solarem, že?“ Nick vyslovil myšlenku, která ho právě napadla. Byl to nejspíš správný postřeh.

Muž jménem Sam se ještě jednou otočil k dívce.

„Tys mu to řekla?“

„Ne, Same. Čestné slovo! Nic jsem mu neřekla!“

Robustní muž podivně zabručel. „Kápl jste na to, Velvete. Nechtěl jsem vám to říkat. Čekal jsem, až na to přijdete sám. Max Solar vám v pátek napsal dopis, ve kterém požadoval vaše služby. Měl jste pro něho něco ukrást.“

„A vy jste mne unesl, abyste mu to překazil?“

Muž jménem Sam přikývl. Přitáhl dřevěné křeslo s vysokým rovným opěradlem a posadil se u postele. „Víte, kdo je to Max Solar?“

„To jméno jsem už někde slyšel.“ Nick se pokusil narovnat, ale želízka mu v tom bránila.

„Co kdybyste mi tu parádu sundal?“

„V žádném případě.“

„Jak myslíte,“ Nick si povzdechl. „Tak mi aspoň povězte o Maxů Solarovi.“

„Max Solar je pan podnikatel. Patří mu několik firem, které vyrábějí všechno, nač si vzpomenete. Od kancelářských strojů až po zubní pastu. Byl jsem u něho zaměstnán jako programátor. Loni jsem s pomocí počítače přišel na způsob, jak každý rok ušetřit tisíce hodin lidské práce při exportních transakcích se zámořím a podstatně zjednodušit celou tu obludnou účtařinu. Chtěl jsem si to dát patentovat. Soud však mou žádost zamítl. Byl jsem vydán Maxů Solarovi na milost a nemilost. Dal mi okamžitou výpověď a můj program si přivlastnil. Celý loňský rok jsem přemýšlel, jak se mu pomstím. V pátek mi Terry dala do ruky báječnou zbraň.“

Nick naslouchal bručivému zvuku jeho hlasu. Zajímalo ho, kam jeho vyprávění směřuje. Ten člověk rozhodně nevypadal na někoho, kdo se věnuje únosům jako životnímu poslání. Pohled jeho očí však vyzařoval tvrdost, svědčící o jeho nezlomné odhodlanosti.

„Pracuju u Solara jako písařka,“ vysvětlila Terry. „Moje kancelář je hned vedle jeho. Často zaskakuju za sekretářku.“

Pokračoval Sam. „Solar diktoval dopis Nicku Velvetovi, ve kterém ho žádal o schůzku. Měla se konat zrovna dnes. Terry mi přinesla kopii dopisu. Sama přišla na to, že se mi naskytla šance na pomstu.“

„Jak jste se o mně dověděla?“ zeptal se Nick dívky.

„Říkal mi o vás kamarád. Prý kradete na objednávku.“

Sam pokyvoval hlavou. „Bylo mi jasné, že Solarův dopis se k vám nedostane dřív než v pondělí a že když vám v neděli zavolám, nebude vám jeho jméno nic říkat. Proto jsem se vám s klidem představil jako Max Solar. Rozhodl jsem se vás unést a držet v zajetí, než loď odpluje.“

„Loď?“

„Solar si vás chtěl najmout, abyste pro něho něco ukradl z nákladní lodi, která odplouvá z newyorského přístavu za dva dny.“

„Musí to asi být něco důležitého.“

„Určitě, ale jenom pro Maxe Solara. Pro kohokoli jiného je to absolutně bezcenné.“

Nick se zamyslel.

„Nechápu, oč vám vlastně jde.“

„Jak to?“

„Chcete se pomstít Solarovi tím, že mne budete držet jako vězně, anebo jste si mne najal, abych tu věc ukradl pro vás, abyste ji mohl prodat Solarovi sám?“

„Proč bych si vás měl najímat? Už vás přece mám!“

„Máte mne sice fyzicky, ale nemáte moje služby.“

„To má něco do sebe,“ usoudila Terry. „Takhle jsem o tom vůbec neuvažovala. Kdyby Nick tu věc pro vás ukradl, mohl byste ji Solarovi výhodně prodat. Dá vám za ni tolik, že z toho hravě zaplatíte Nickův honorář a ještě vám fůra peněz zbude. Dostanete zpátky peníze, o které vás Solar připravil.“

Sam se na okamžik zamyslel. „Kde ale máme záruku, že jen co vás propustíme, neudáte nás poldům?“

„Udržuji s policií pokud možno jen minimální kontakty,“ řekl Nick. „Z pochopitelných důvodů.“

Sama to nepřesvědčilo. „Teď vás máme. Za osmačtyřicet hodin bude Max Solar ve velkém průšvihu. Proč bych vás měl pouštět a dávat vám šanci, abyste můj plán totálně zhatil?“

„Protože když to neuděláte, budete v průšvihu taky. Únos je daleko závažnější přestupek než Solarovy machinace. Sundejte mi ty náramky a využijte mých služeb. Policii vás neudám, žádný strach. Tu věc pro vás ukradnu a od vás vyinkasuj u honorář. Vy tu věc pak Solarovi prodáte za mnohem víc. Každý si přijde na své.“

Sam se obrátil k Terry, která souhlasně přikyvovala. Nařídil jí: „Sundej mu to.“

Když byl Nick zbaven okovů, pokračoval: „Můj honorář bude v tomto případě třicet tisíc dolarů. Na nebezpečné akce mám zvláštní taxu.“

„Na téhle akci není nic nebezpečného.“

„Vám nepřipadá nebezpečné nechávat se mlátit po hlavě, nechat si do sebe píchat bůhvíjaký svinstvo?“

„Po hlavě vás praštila Terry. Číhala na vás ve voze na zadním sedadle s kriketovou pálkou.“

„Tak to jste byla vy?“

Terry přikývla. „Nejdříve jsme uvažovali o francouzském klíči, ale nechtěli jsme vás zranit.“

„To bylo od vás hezké.“ Nick si masíroval zápěstí, do kterého se ztěžka vracela krev. „Ještě jste mi neprozradili, co jsem vlastně měl pro Solara ukrást?“

„Seznam zboží přepravovaného na jedné lodi,“ řekla Terry. „Nevíme přesně, o kterou loď jde. Víme jenom, že odplouvá za dva dny.“

„Co je na tom seznamu tak cenného?“

Vyměnili si pohledy. „Čím míň budete vědět, tím líp,“ usoudil Sam.

„Ještě jste se mi ani nepředstavili.“

„Víte už toho o nás až až. Ukradnete seznam zboží a zítra se tu zase setkáme.“

„Jak tu loď najdu?“

„Přepravu toho zboží má na starosti jakýsi Herbert Jarvis. Jihoafričan. Je tady ve městě. Určitě ví, která je to loď.“ Terry se upřeně dívala na Nicka. „Mohla bych se kouknout do papírů v kanceláři, ale vzbudilo by to podezření. Stejně jim asi připadalo divné, že jsem si zrovna dnes vzala volno.“

„O jaké zboží jde?“ zeptal se Nick.

„Psací stroje,“ odpověděla a on věděl, že je to lež.

„Ten seznam ale přece musí existovat v několika kopiích.“

„Pro mne má ale význam jedině kopie, která je na lodi,“ vysvětlil Sam. „Vy mi ji přinesete. Uvidíme se zítra večer v sedm.“

„A co můj vůz?“

„Je tady v garáži,“ sdělila mu Terry. „Nechtěli jsme ho nechávat na parkovišti.“

Nick přikývl. „Zítra jsem tady i s tím seznamem. Peníze mějte připraveny.“

Dům, v němž byl Nick vězněn, se nalézal v severní části města blízko Van Cortlandtova parku. Domů se dostal asi za hodinu a další hodinu mu trvalo, než uklidnil Glorii, která už chtěla volat policii.

„Přece víš, že mám občas naléhavé obchodní cesty,“ řekl a prohlížel si došlou poštu. Konečně našel Solarův dopis.

„To říkáš vždycky, Nicku. Dovedu si představit, co jsou ty obchody zač, když vidím tu bouli na hlavě.“

„Už se nezlob.“ Jemně ji políbil. „Můžu dostat něco k snědku?“

Ráno si v New York Times zjistil, které lodi mají toho dne odplout a kam. Byly jenom dvě, Fairfax a Florina. Ani jedna z nich však neměla namířeno do jižní Afriky. Neměl času nazbyt a nemohl si dovolit vsadit na nesprávnou loď. Pokoušet se najít Herberta Jarvise, když nevěděl, ve kterém hotelu bydlí, by sotva přineslo kýžený výsledek.

Zbývala mu jediná možnost, jak si zjistit přesné jméno lodě zeptat se na to Maxe Solara. Věděl, že Sam a Terry by mu to neschválili, lepší východisko však neznal.

Kanceláře Solarových podniků sídlily ve většině podlaží moderní dvanáctipatrové budovy nepříliš vzdálené od domu, kde byl držen jako vězeň. Výtahem vyjel do nejvyššího patra a vstoupil do přijímacího pokoje obloženého plyšem. Dívka za recepčním stolkem oznámila domácím telefonem, že Max Solar má návštěvu. Po chvíli přišla chladně působící mladá žena, aby ho odvedla k nejvyššímu šéfovi.

„Jsem sekretářka pana Solara,“ sdělila mu. „Následujte mne.“

V přepychové kanceláři seděli dva muži. Za zády měli široká okna, z nichž se nabízela vyhlídka na jižní stranu ostrova Manhattanu. Nebylo pochyb, který z mužů je Solar. Byl vysoký, měl prošedivělé vlasy a seděl za stolem jako pilot za řídicí pákou letadla nebo jako rančer na koni. Neuznal za vhodné ani povstat, když Nick vstoupil. Řekl jenom:

„Tak vy jste Velvet. Nejvyšší čas, že jdete.“

„Měl jsem ještě jiné závazky.“

Solar vyčkal odchodu sekretářky a řekl:

„Byl jsem informován, že kradete různé věci za paušální honorář dvacet tisíc dolarů.“

„Jenom určité věci. Nic, co má cenu.“

„To už taky vím.“

„Co si přejete, abych pro vás ukradl?“

„Seznam zboží deponovaný na lodi Florina. Loď odplouvá zítra z newyorského přístavu. Nemáte času nazbyt.“

„Myslím, že to stihnu. Co je na tom seznamu tak cenného?“

„Nezkušený úředník se dopustil chyby. Všechny kopie byly zachyceny a včas opraveny, až na jednu. A právě ta se dostala na loď. Je zamčená v sejfu lodního pokladníka. Vaším úkolem je chybný seznam ze sejfu odstranit a na jeho místo dát tento opravený seznam.“

„Žádný problém,“ řekl Nick a převzal podlouhlý formulář.

„Jste náramně sebejistý,“ řekl druhý muž. Byla to první věta, kterou pronesl od chvíle, kdy Nick vstoupil. Byl menší postavy, středního věku a měl sotva postřehnutelný britský přízvuk.

Solar uznal za vhodné svého partnera Nickovi představit. „To je Herbert Jarvis z jižní Afriky. Je zodpovědný za přejímku zboží přepravovaného na Florině. Jde celkem o dvě stě dvanáct kufříkových psacích strojů.“

„Rozumím,“ řekl Nick. „Těší mne, že vás poznávám.“

„Chcete nějaké peníze předem? Řekněme deset procent, tedy dva tisíce,“ řekl Solar a otevřel zásuvku.

„V pořádku. A nemějte obavy, že to nestihnu. Ten seznam budu mít, než loď odpluje.“

„Tady je šek,“ řekl Jarvis a podal jej přes stůl Solarovi. „Je od Národní banky v Kapském Městě. Je naprosto spolehlivě krytý. Těmihle šeky platím zboží.“

„Takové obchody mám rád,“ řekl mu Solar a strčil šek do zásuvky.

Když se Nick chystal odejít, Herbert Jarvis náhle povstal. „My jsme také jednání ukončili. Nebudete namítat, když se s vámi svezu na Manhattan? Nechci ztrácet čas sháněním taxíku.“

„Dobrá. Půjdeme tedy.“ Když nasedli do vozu, Nick se ho zeptal: „Jste v New Yorku poprvé?“

„Ne, to ne. Už jsem tady byl. Rušné město.“

„Ruch je život.“ Nick se zařadil do proudu aut.

„Bydlíte na Manhattanu?“

Nick zavrtěl hlavou. „Bydlím nedaleko Long Island Sound.“

„Asi jste milovník vodních sportů, když jste se tam usídlil.“

„Voda je můj živel. Nemám na ni ale příliš času.“

Jarvis si zapálil cigaretu. „Každý máme nějakou vášeň. Já jsem například malíř. Mám hezký ateliér s okny na sever. Ideální osvětlení.“

„V Kapském Městě?“

„Ano. Ale dělám to jenom jako koníčka. Malováním bych se sotva uživil.“ Vypustil trochu kouře. „Působím jako zprostředkovatel v obchodě se zámořím. S Maxem Solarem pracuji poprvé. Zdá se, že je to solidní partner.“

„Florina pluje do jižní Afriky?“

Jarvis zavrtěl hlavou. „Zboží bude přeloženo na Azorech. Je to jistější.“

„Pro psací stroje?“

„Pro mne také.“

Po chvíli Nick řekl: „Kde vás mám vysadit?“

„Bydlím v hotelu Wilson na Sedmé avenui.“

„Budu kolem projíždět. Dovezu vás až na místo,“ řekl Nick. Teď už mu bylo jasno, jak se zmocní seznamu zboží z Floriny.

Florina kotvila u širokého, masivního mola označeného číslicí 40, které se nacházelo poblíž ústí řeky Hudson. Nick tam dorazil v pozdním odpoledni s naditým kufříkem a bez problémů prošel branou k lodnímu můstku. Florina byla prolezlá rzí a zašlá jako staré časy, které pamatovala.

Pokladník připomínal spíš živou součást jejího inventáře. Měl na sobě špinavý námořnický stejnokroj a jeho tvář už. aspoň týden nepřišla do styku s holicím strojkem. Chvíli se díval do pověřovací listiny, kterou mu Nick strčil pod nos, a potom usoudil: „Stejně se mi to nezdá úplně košér.“

„Máme důvod se domnívat, že některé druhy zboží, které přepravujete, nemají vývozní povolení. Je proto nezbytné, abych překontroloval vaši kopii seznamu zboží.“

Pokladník ještě chvíli váhal a potom řekl: „Tak dobrá.“

Přistoupil k sejfu v rohu kajuty a otevřel jej. Vytáhl z něho podlouhlý formulář.

Nick okamžitě pochopil důvod zájmu Maxe Solara o tento doklad. Ve výčtu zboží scházely kufříkové psací stroje a mikropočítače. Místo nich tam stálo:

Mauserovy poloautomatické pušky 212 kusů.

„Zdá se, že je to v pořádku,“ řekl Nick pokladníkovi. „Potřebuju od toho ale kopii.“ Otevřel kufřík a vytáhl přenosný kopírovací stroj: „Můžu si to okopírovat?“

„Nesmíte to ale nikam odnášet.“

Nick vložil seznam zboží spolu s archem citlivého kopírovacího papíru mezi válce stroje. Když si pořídil kopii, vrátil seznam pokladníkovi. „Nemějte mi za zlé, že jsem vás tím obtěžoval.“

„To je v pořádku.“ Zběžně nahlédl do seznamu a dal jej zpět do sejfu. Nick uložil kopírovací stroj do kufříku, potřásl si rukou s pokladníkem a odešel. Byla to neobyčejně snadná loupež.

V pozdních večerních hodinách Nick zazvonil u dveří domku, ve kterém byl ještě docela nedávno vězněn. Dlouho mu nikdo nepřicházel otevřít. V zadní ložnici však svítilo slabé světlo. Po chvíli mu přišla otevřít Terry. Její tvář byla bledá a plná neklidu.

„Nesu ten papír,“ řekl Nick. Tiše ustoupila a nechala ho vejít dovnitř.

Sam vyšel ze zadní ložnice. „Výborně, Vel větě! Přicházíte zrovna včas.“

„Tady je ten seznam.“ Nick jej vytáhl z kufříku. „Jediná kopie, která je důkazem toho, že Solar odesílal dvě stě dvanáct poloautomatických pušek do Afriky.“

Sam vzal seznam do ruky a prohlédl si jej. Nejevil však známky nadšení z Nickova úspěšného lupu. „Jak jste k tomu přišel?“

„Jednoduchý trik. To odpoledne jsem si vypůjčil od jednoho přítele přenosný kopírovací stroj. Vložil jsem původní seznam mezi jeho válce a z jiného otvoru vyšel upravený seznam. Ten jsem dal pokladníkovi a původní seznam jsem přinesl. Pokladník nemohl záměnu postřehnout, kopie se lišily jen v jedné řádce.“

„Jak jste ale přišel k náhradnímu seznamu?“ zeptal se Sam. „Dal mi jej sám Max Solar. Vyplatil mi dokonce zálohu, ale vrátím mu ji. Pracuji pro vás, ne pro Solara; Dovedu si představit, že vám za ten seznam pořádně zacvaká. Úředník, který seznam vystavil, musel předpokládat, že Solar má licenci na vývoz zbraní. Jestliže ji nemá, bude z toho mít jeho podnik značné problémy, až se tento seznam dostane do rukou šéfů v přístavu.“

Sam zasmušile přikývl. „Solar celá léta ilegálně obchodoval se zbraněmi. Prodával je hlavně do Afriky a Latinské Ameriky. Konečně se mi naskytla příležitost dokázat to.“

„Důkaz jsem vám přinesl a vy mi vyplatíte můj honorář,“ řekl Nick. „Třicet tisíc.“

„Nemám je.“

Nick na něho užasle pohlédl. „Cože?“

„Říkám vám, že je nemám. Honorář nebude. V hotovosti ani v ničem jiném.“ Pokrčil rameny. Nick ho popadl za límec.

„Když nezaplatíte vy, zaplatí Max Solar.“

„Nezaplatí,“ řekla Terry. Promluvila poprvé od Nickova příchodu. „Pojďte se na něco podívat.“

Nick ji následoval do zadní ložnice. Na posteli, k jejíž pelesti byl ještě nedávno připoután, leželo zakrvácené, bezvládné tělo Maxe Solara. Nebylo pochyb, že je mrtev.

„Jak se to stalo?“ zeptal se Nick. „Jak se sem dostal?“

„Zavolal jsem mu,“ řekl Sam. „Potřebovali jsme třicet tisíc na váš honorář. Ty peníze jsme mohli dostat jedině od Solara. Řekl jsem mu, že seznam dostane v sedm hodin. Nechal jsem přední dveře otevřené. Měl přinést osmdesát tisíc. Třicet pro vás a zbytek pro mne a Terry.“

„Co se vlastně stalo?“

„Terry sem přišla před půlhodinou a našla Solara mrtvého. Někdo tu asi na Solara čekal a vrazil mu nůž do zad.“

„Chcete mi namluvit, že v té vraždě nejedete?“

„Ovšem že ne,“ řekl Sam rozhořčeně. „Vypadám snad na vraha?“

„Nevypadáte dokonce ani na únosce. Sotva kdo jiný na světě si však mohl více přát vidět ho mrtvého.“

„Jeho peníze by mi bývaly úplně stačily.“

„Měl je s sebou?“

„Ne,“ odpověděla Terry. „Prohledali jsme ho. Buď je nepřinesl, anebo nás někdo předběhl.“

„Co mám s tím seznamem dělat?“ zeptal se Nick.

„Není k ničemu. Nemůžu se pomstít mrtvole.“

„To je vaše věc. Dlužíte mi třicet tisíc.“

Širokým rozpřažením rukou naznačil svoji bezmocnost. „Nemám peníze! Co můžu dělat? Mám vám dát do zástavy tenhle barák na spadnutí? Buďte rád, že jste od Solara dostal aspoň něco.“

Terry se zeptala: „Co budeme dělat s mrtvolou, Same?“

„Co? Zavoláme přece policii! Co jiného?“

„Nebudou si myslet, že jsme ho zabili my?“

„Třeba nebudou daleko od pravdy,“ řekl Nick. „Možná že jste ho zabili, Terry, a peníze jste si nechali. Možná že ho zabil Sam, potom zmizel a vás nechal, abyste našla tělo.“

Oba rychle a důrazně odmítli Nickova nařčení. Jeho však zajímaly ani ne tak okolnosti smrti Maxe Solara, jako spíše zbytek jeho honoráře. V tuto chvíli však neměl představu o způsobu, jak jej získat.

„Dobrá,“ řekl nakonec. „Dám vám čas na rozmyšlenou. Víte, kde mne najdete, až mi budete moci předat peníze. Do té doby ten seznam zůstane u mne.“

Pak odešel a rozjel se na Manhattan. I když už začínalo být chladno, nechal okno otevřené. Čerstvý vzduch dopadající na jeho tvář mu pomáhal rozjasnit myšlenky. Ještě jeden člověk by mohl mít zájem zaplatit za seznam zboží. Byl to Herbert Jarvis.

Zamířil směrem k hotelu Wilson.

Jarvis zrovna balil kufr, když Nick zaklepal na dveře.

„Kdo je?“ zeptal se rozechvělým hlasem. „Nick Velvet?“

„Uhádl jste. Mohu dál?“

„Musím stihnout letadlo. Balím.“

„To vidím,“ řekl Nick a zabouchl za sebou dveře.

„Řekněte mi bleskově, oč vám jde. Nemám opravdu času nazbyt.“

„To chápu. Zkrátím to. Chci od vás třicet tisíc dolarů.“

„Třicet tisíc? Za co?“

„Za tuhle kopii seznamu zboží naloženého na Florině. Jedinou, která dokazuje, že se na ní přepravují zbraně.“

„To je vaše a Solarova záležitost. On si vás najal.“

„Najali si mne ještě jiní lidé. Vy jste ale jediný, kdo může zaplatit. Max Solar je mrtev.“

„Mrtev?“

„Byl ubodán k smrti v jednom domku na předměstí. Před několika hodinami.“

Jarvis se posadil na postel. „To je hrozné.“

Nick pokrčil rameny. „Věděl přece, s jakými lidmi má co dočinění.“

„Koho máte na mysli?“ zeptal se Jarvis nejistě.

„Kdo myslíte, že ho zabil?“ Nick odpověděl otázkou.

„Nejspíše ten programátor. Myslím, že se jmenuje Sam. Stalo se to přece v jeho domku.“

„Jak to víte? A co víte o Samovi?“

„Solar se s ním měl setkat. Říkal mi to do telefonu.“

Nick ožil. „Proč vám to říkal?“

„Nevím.“

„Budeme hádat. Mohlo to třeba být proto, že váš šek nebyl krytý, že ano? Muž se Solarovými kontakty si mohl snadno zjistit, že z Kapského Města se sotva dočká proplacení šeku. Ale vy nejste z jižní Afriky, že?“

„Jak to můžete tvrdit?“

„Prozradil jste mi na sebe, že jste malíř. Sotva jste se mi s tím svěřil, začal jsem o tom mít pochybnosti. Říkal jste, že máte v Kapském Městě ateliér s okny na sever. Malíři mají rádi severní světlo, je přirozenější než kterékoli jiné, protože ze severní strany nikdy nesvítí slunce. To však platí jenom pro severní polokouli. Malíř v Kapském Městě, Buenos Aires nebo Melbourne spíše touží po ateliéru s okny na jih. Máte-li nějaký ateliér, Jarvisi, pak určitě není v Kapském Městě, ale někde na sever od rovníku.

A jestliže jste mi lhal, že jste z jižní Afriky, pak mi nutně musel být podezřelý ten váš šek z Kapského Města. Vy jste ale dobře věděl, že jakmile náklad se zbraněmi vypluje na moře, Solar sotva bude moci spustit pokřik, aniž by do toho nenamočil sebe. Když ale zjistil, že váš šek není krytý, zavolal vám a řekl, abyste přišel do Samova domku s penězi, anebo že dá pušky z lodi vyložit.“

„Chcete říci, že jsem ho zabil?“

„Ano.“

„Jste bystrý muž, Vervete.“

„Díky za uznání.“

Jarvisova pravá ruka se pohybovala rychleji, než Nickův zrak stačil sledovat. Před očima se mu zablyštěl nůž. Jeho hrdlo minul jen o vlásek a zabodl se do zdi.

„Vedle,“ řekl Nick. „Smůla pro odborníka na zbraně vašeho kalibru.“ Z obrany přešel do útoku.

Adresu Samova domku si pamatoval a telefonní číslo mu zjistila známá na telefonní ústředně. Sam zvedl sluchátko po prvním zazvonění. Jeho hlas zněl nervózně. Nick se ho zeptal: „Co nového?“

„To jste vy, Velvete? Je tu policie.“

„To je v pořádku,“ řekl Nick. Věděl, že jejich hovor je odposloucháván. „Dobře, že jste je zavolal. Nevím, proč vás tahám z maléru, ale řekněte jim, že Solarova vraha najdou v hotelu Wilson na Sedmé avenui, pokoj číslo 334.“

„Vy jste ho našel?“

„Našel,“ řekl Nick. „Ale je taky švorc.“

Byl to jeden z mála případů, který Nicku Velvetovi tak docela nevyšel a za který mu nebyl vyplacen předem sjednaný honorář.

Patricia McGerrová

MÍSTO ČASTÝCH NEHOD

Greshamův obchodní dům, kde prodávám v oddělení dámské konfekce, má třikrát týdně otevřeno do devíti hodin. Když po mně chtěli, abych ve čtvrtek a v pátek pracovala přes čas, nejdříve jsem váhala. Bydlím u rodičů na venkově a cesta autobusem tam trvá skoro hodinu. Když jsem ale uvážila, že za přesčasové hodiny dostanu stejné příplatky jako za práci v sobotu, a když jsem si v jízdním řádu zjistila, že mám autobusové spojení pět minut po deváté a že tedy před desátou už mohu být doma, nabídku jsem přijala.

Byl pátek, když jsem poprvé po prodloužené směně nastoupila do autobusu. Byl přecpaný lidmi s nákupními taškami a balíčky. Většina z nich však vystoupila ještě ve městě. Když jsme vyjížděli na úzkou silnici, která vede kolem Piniového kaňonu, bylo nás už v autobuse jenom šest. Seděla jsem vedle paní Ryanové, která v kavárně našeho obchodního domu připravuje saláty. Obě jsme byly unavené a vůbec nám nebylo do řeči. Hleděla jsem na ubíhající silnici, když autobus prudce zahnul.

Přední světla na okamžik ozářila děvčátko na kole. Mohlo jí být osm nebo devět let a měla na sobě šortky a tričko. Její světlé vlasy byly spleteny v copánky, které byly svázané červenou mašlí. Ve chvilce, kdy jsem ji zahlédla, jela po silnici přímo proti autobusu. Pevně jsem se přidržela sedadla, protože jsem čekala, že autobus prudce zabrzdí. Šofér však místo toho šlápl na plyn. Vypadalo to, jako by dítě přejel. Zvedla jsem se a chtěla jsem křičet, ale paní Ryanová mi dala ruku na ústa a vtlačila mě do sedadla.

„Neboj se,“ zašeptala. „To je jenom duch.“

„Cože? Jak můžete …“ Něco jsem zadrmolila na protest. Autobus však pokračoval v jízdě a paní Ryanová odtáhla ruku z mých úst. Hleděla jsem do tmy na silnici a byla jsem přesvědčena, že řidič se jenom zázrakem vyhnul neštěstí.

„Nestarej se,“ konejšila mě paní Ryanová. „To je malá Barlowová. Určitě jsi slyšela o tom neštěstí. Loni v létě ji autobus srazil, když jela na kole. Byla na místě mrtvá.“

„A vy říkáte, že její duch od té doby tady na silnici straší? To je přece hloupost!“ Rozhlédla jsem se po autobuse. Muž sedící na druhé straně uličky četl noviny. Dvojice před námi se živě bavila o cenách kdovíčeho. Slečna Wylieová z účtárny, která seděla za námi, pletla svetr. „Jak to, že jsou všichni tak klidní? Přece nejsme jediné, kdo to děvče viděl!“

„Ovšem že ne. Všichni jsme ji viděli. Všichni jsme si už na to ale dávno zvykli. Zjevuje se na tom místě každý pátek. Snažíme se ji nebrat na vědomí, už kvůli panu Johnsonovi,“ ukázala směrem k řidiči. „Je to pro toho chudáka těžké. Řídil autobus, když se to stalo.“

Paní Ryanová na příští stanici vystoupila, a tak jsem se od ní už víc nedověděla. Ráno u snídaně jsem se našich zeptala, zdali nevědí něco o tom neštěstí.

„Ach, ano,“ řekla maminka. „Bylo to velmi smutné. Ale ty si na to přece také musíš pamatovat, Sis. Všude se o tom mluvilo.“

„Nic o tom nevím. Muselo se to stát, když jsem byla na dovolené.“

„To je pravda,“ řekl tatínek. „Ty ses vrátila někdy počátkem září a tohle se stalo v půli srpna.“

„Byla to hrozná, tragédie,“ řekla maminka. „Jmenovala se Janey Barlowová. Anebo Jenny? Bylo jí devět let, podle fotografie v novinách to muselo být hezké děvče.“

„Měla světlé copánky svázané mašlí?“

„Na mašli si nepamatuji, ale …“ snažila se rozpomenout, „určitě to byla blondýnka. A myslím, že měla copy. Ta rodina tady nebydlela dlouho. Koupili si domek v nové osadě nad Kaňonem. Musel je stát spoustu peněz, ale je hezký. Ideální pro mladé manžele s dětmi. Barlowovi tam bydlí pořád, že, Franku?“

„Pokud vím, ano. Paní Barlowová se z toho zhroutila a nějaký čas pobyla v sanatoriu. Myslím, že už je zase doma.“

„Byla to řidičova vina?“

„Vůbec ne,“ řekl tatínek. „Samozřejmě že se to dostalo k soudu, ale byl úplně zproštěn viny. Cestující z autobusu byli u soudu jako svědci. Všichni se shodli na tom, že ta dívka náhle vyjela ze zatáčky. Řidič okamžitě zabrzdil, ale bylo už pozdě. Autobus to děvče srazil z kola a odhodil na skálu. Měla rozbitou hlavu. Na místě byla mrtvá. Koroner to potvrdil.“

„Pan Barlow však stále trval na tom, že je to vina řidiče,“ dodala maminka. „V novinách psali, že na něho v soudní síni ukázal prstem a řekl, že je vrah. Člověk ho nakonec musí pochopit. Bylo to jejich jediné dítě.“

„Stejně se ten řidič musí cítit hrozně.“

„To určitě,“ souhlasila. „Nechtěla bych být v jeho kůži. Musí být strašné, když člověk žije s vědomím, že někoho připravil o život. I když tomu nemohl zabránit.“

„To děvče mělo večer sedět doma,“ usoudil tatínek. „Rodiče jí měli zakázat jezdit na kole až na silnici.“

„To se dobře říká,“ namítla maminka. „Děti dneska neuhlídáš. Jenom si vzpomeň, jaká byla v tom věku Sis. Neposedná rošťačka.“

Rodiče mi sice připomněli mé bezstarostné dětství, ale o malé Barlowové mi už víc neřekli. Chtěla jsem jim vyprávět, jak jsem na vlastní oči viděla tu postavičku, ducha té malé, ale pak jsem si uvědomila, že za bílého dne by to znělo směšně. Kromě toho jsem přestávala věřit, že se to všechno opravdu stalo, najednou jsem si nebyla jista, jestli jsem si to všechno nevymyslela zjevení na silnici i rozhovor s paní Ryanovou. Je možné, že jsem opravdu loni v září po návratu z dovolené slyšela vyprávět o smrti té dívky a včera večer při cestě autobusem ta představa vylétla odkudsi z hloubi mé mysli jako noční můra? Je zvláštní, co všechno si člověk může vysnít.

Příští čtvrtek jsem se večer zase vracela z práce autobusem. Během cesty nedošlo k ničemu mimořádnému. Byla jsem si už skoro jista, že jsem si tu dívenku na kole ve tmě minulý pátek jen vysnila.

Na druhý den jsem seděla vedle jakési ženy s nákupními taškami, která vystupovala krátce předtím, než jsme vyjeli na silnici vedoucí kolem Piniového kaňonu. Hned nato zasedla prázdné místo paní Ryanová.

„Za chvíli ji uvidíme,“ řekla jakoby nic. „Jenom se zase ne vyplaš.“

„Koho uvidíme?“ zeptala jsem se.

„Malou Barlowovou. Viděla jsi ji minulý týden, vzpomínáš? Zjevuje se na tom místě každý pátek. Je to smutné, že ta ubohá duše stále nemůže dojít klidu.“

„Já na duchy nevěřím, paní Ryanová,“ řekla jsem odhodlaně.

„Nevěříš?“ V jejím hlase zazněl tón shovívavosti. „Tak to abys už radši zavřela oči. Tomu se sotva dá nevěřit.“

Oči jsem samozřejmě nezavřela. Napadlo mě, že to, co před týdnem proběhlo před mýma očima a co paní Ryanová označila za ducha, je asi optický klam, hra světel na skalním útesu, podél něhož vede silnice. Po chvíli autobus vjel do zatáčky a před námi se objevil známý výjev. Děvčátko na kole, skloněné nad řídítky, usilovně šlape na pedály a vítr jí nadnáší copánky s mašlemi. Jela přímo proti autobusu. Řidič zase přidal rychlost. Zase jsem v sobě nemohla potlačit touhu vykřiknout, ale paní Ryanová mi poklepala na ruku.

„Ubožátko,“ šeptala. „Kdybychom aspoň věděli, co od nás živých požaduje, abychom jí to mohli dát. Její duše by snáze došla pokoje.“

Neodpovídala jsem. Nenapadlo mě nic, co bych mohla říct. Ulevilo se mi, když paní Ryanová vystoupila.

Sotva se autobus rozjel, přisedla si ke mně slečna Wylieová. „Paní Ryanová vám asi plete hlavu duchařskými historkami,“ řekla. „Vy ale jistě nesednete na lep takovým nesmyslům.“

„Já jsem ale opravdu něco zahlédla,“ namítla jsem. „Viděla jsem to před týdnem a dneska zase. Vypadalo to, jako by to děvče jelo na kole a autobus je přejel. Paní Ryanová mi říkala, že se to děje každý pátek.“

„Potud má pravdu,“ připustila. „Vy jistě víte o tom neštěstí.“

„Až do minulého pátku jsem o něm nevěděla nic. Když jsem to před týdnem viděla poprvé, vyprávěla jsem o tom doma rodičům. Řekli mi, že to děvče přišlo v té zatáčce loni v srpnu o život. Prý to nebyla řidičova vina. Když je to tak, proč se její duch řidiči zjevuje a proč straší cestující?“

„Není to duch ani strašidlo,“ usmála se paní Wylieová. „Aspoň ne v tom smyslu, jak si je představují staré pověrčivé báby.“

„Tak co to je, když to není duch?“

„Byla jsem u soudu,“ odpověděla. „Všichni, kdo tehdy jeli v tom autobuse, byli předvoláni jako svědci. Otec Jenny Barlowové seděl na přelíčení, tvářil se zoufale a celou dobu hleděl na řidiče. Když soudce nakonec prohlásil, že šlo o smrt způsobenou nešťastnou náhodou, za kterou žádná osoba nenese vinu, Barlow se rozzuřil. Vykřikoval, že jeho dcera byla zavražděna a že vrah musí za její smrt zaplatit. Kdyby ho nebyli dva chlapi zadrželi, byl by se na něho vrhl ještě v soudní síni.“

„To, jak se po smrti své dcerky choval, se dá pochopit. Musel by opravdu zoufalý. Myslíte si, že to nějak souvisí s těmi s těmi zjeveními?“

„Je to profesionální fotograf,“ vysvětlila mi. „Než se sem přistěhoval, pracoval v Hollywoodu na reklamních a dokumentárních filmech. Prý si část domku zařídil jako studio a temnou komoru. Jestli občas chodíte do kina, jistě víte, jaké divy dokážou filmaři s pomocí různých triků.“

„Vy myslíte, že to zjevení v té zatáčce je filmový trik?“

„Ten Barlow je expert,“ odpověděla. „A určitě musel mít spoustu filmů se svou dcerkou. Jak by se líp mohl pomstít člověku, který ji zabil?“

„Ale to je přece kruté!“ Pohlédla jsem dopředu na pana Johnsona. Výjev s dívkou na kole byl už za námi, ale v držení jeho těla bylo stále cítit napětí. „Chápu, jak musel být pan Barlow zoufalý, když se to stalo. Ale to bylo před několika měsíci. Vědomě mučit člověka týden za týdnem, to je hrozné. Nemůže mu v tom někdo zabránit?“

„Nejsou schopni mu ani dokázat, že něco takového dělá,“ odpověděla slečna Wylieová. „Policie za ním poslala svého člověka, aby tu věc vyšetřil, autobusová společnost pátrala po vlastní linii. Ať už ten Barlow vymyslel jakýkoli fígl, je to jeho zařízení dobře schované a dá se obsluhovat na dálku. Řekl jim, že o tom nic neví, a stále opakoval, že jeho dcera by nemusela vycházet z hrobu ven, kdyby bylo spravedlnosti učiněno zadost. A protože neexistuje zákon, který by zakazoval předvádění světelných obrazů u venkovských silnic, všechno tím skončilo a nikdo se už tou záležitostí nezabýval.“

„Proč pana Johnsona nepřeložili na jinou linku?“ zeptala jsem se. „Anebo by aspoň nemusel jezdit v pátek večer. Jindy se přece ten přelud neobjevuje.“

„Autobusová společnost by mu jistě vyšla vstříc,“ připustila slečna Wylieová. „Ale zpočátku si každý myslel, že to za pár týdnů skončí. Nikdo nemohl tušit, že Barlowovo šílenství bude trvat několik měsíců. A teď to vypadá na jakousi vzájemnou zkoušku nervů mezi Barlowem a Johnsonem, kdo s koho. Johnson ví, že je nevinný, a kdyby požádal o přeložení na jinou linku, dal by vlastně Barlowovi za pravdu a mohlo by to vypadat, že tak přiznává svoji vinu. Ať je to pýcha, paličatost nebo co, na to už v tom oba jedou příliš dlouho, než aby to někdo z nich vzdal.“

„Musí to být pro oba strašné.“

„Když jste o tom mluvila s rodiči, řekla jste jim, že jste viděla ducha té dívenky?“

„Ne, mysleli by si, že jsem se zbláznila. Kromě toho, když jsem si na to druhý den vzpomněla, nebyla jsem si jista, jestli jsem vůbec něco viděla.“

Souhlasně přikývla. „Je lepší o tom nemluvit. Dokonce paní Ryanové došlo, že není rozumné tu věc rozviřovat, že by tím jedině ublížila panu Johnsonovi. Stejně je nás jenom pár, co jezdíme tímhle autobusem tak daleko, a proto tím spíš je ze všeho nejmoudřejší o tom mlčet. Doufám, že ty to taky pustíš z hlavy a nebudeš o tom nikde mluvit.“

„Nebudu,“ slíbila jsem. „Opravdu bych nechtěla panu Johnsonovi ještě více ztěžovat život.“

Od té doby jsem si s sebou vždycky v pátek brala do práce knížku. V autobuse jsem se snažila soustředit na četbu a vůbec jsem se nedívala na cestu. Ze všech sil jsem se snažila zabránit, aby před mýma očima znovu a znovu v živých barvách nevyvstával přelud mrtvé dívky. Ať jsem byla sebevíc zabrána do četby, vždycky jsem cítila, že v místě, kde došlo k neštěstí, řidič vždycky přidává rychlost, jako by prchal před vidinou děvčátka na kole.

Jak plynuly týdny, zvykla jsem si na ten zvláštní úkaz stejně jako ostatní pravidelní cestující. Nikdy jsem však nedovedla zcela vypudit z mysli představu těch dvou zdrcených mužů. Otce, zmučeného zármutkem, který kdesi v kopcích nad silnicí očekává příjezd autobusu, aby nějak, snad stisknutím knoflíku, připomenul událost, při níž, jak byl přesvědčen, byla jeho dcera zavražděna. Řidiče, jakkoli nevinného, přesto mučeného výčitkami svědomí, že ukončil život dítěte. Snažila jsem se vybavit si jeho myšlenky a pocity v okamžicích, kdy se blíží k místu neštěstí a předem ví, jaký výjev spatří na skalním útesu, jak křečovitě svírá volant a přidává plyn, aby byl co nejdříve pryč. To nemůže pokračovat donekonečna, napadlo mi. Jednoho dne snad pan Barlow vyhodí své zlověstné zařízení a budou moci pomalu zapomenout na to, co se stalo.

Jednou večer jsem jako obvykle nastoupila do autobusu a posadila se dopředu. Byl krásný jarní večer, až neuvěřitelně teplý, s vůní prvních květů ve vzduchu. Žena vedle mne byla obložena balíčky a rozplývala se nadšením, jak lacino nakoupila. Toho dne totiž u Greshama začal třídenní výprodej. Od rána do večera jsme se nezastavili a já jsem byla velmi unavená. Stanici před Kaňonem vystoupila moje spolucestující a já jsem se pohodlně natáhla, abych uvolnila zmožené svaly. Zítra to bude úplně stejné a v sobotu propukne hotové davové šílenství.

Zakryla jsem si oči rukou. Blížili jsme se totiž k místu osudné nehody. Za zatáčkou přední světla jako vždycky ozářila malou postavu na kole. A řidič jako vždycky přidal rychlost.

Ale nebylo to jako vždycky. Nebyla to dívka se světlými copánky svázanými červenými mašlemi. Drobná postava jedoucí na kole měla kaštanové, krátce ostříhané vlasy. Náhle jsem zaslechla zlověstný zvuk drceného kovu a tříštícího se skla. V té chvíli jsem si uvědomila, že je dnes čtvrtek. Jiný den. A jiné dítě.

Brian Garfield

NEHODA NA LOVU

Když jsem toho úterního rána vstoupil do své kanceláře, manželka Charlieho Corda už na mne čekala. Neuznala vůbec za vhodné zvednout se z křesla. Slyšel jsem o té události už ve voze z rádia, a proto mne její smutek nepřekvapil. Žal se prolínal s hněvem, který z její tváře přímo sršel.

„Je mi líto, paní Cordová. Právě jsem o tom slyšel.“

Její rty byly stejně strnulé jako její pohled. Jako by se bála otevřít ústa, protože si nebyla jista, co z nich vyjde. Svým zjevem působila celkem bezvýrazně, za normálních okolností však byla schopna vynaložit veškeré úsilí ke zvýšení své přitažlivosti. Dnes však nebyla ani nalíčená. Seděla s rameny nachýlenými kupředu, ruce měla složené na břiše, jako by trpěla žaludečními potížemi. Náhle zavrčela a odhalila zuby. Rychle se však ovládla a pokusila se dokonce o omluvný úsměv. Činilo jí zřejmě nesmírnou námahu, aby nevybuchla vzteky. Její zloba z ní vycházela značně neartikulovaně.

Pokusil jsem se jí pomoci. „Doufám, že jsem vás nenechal dlouho čekat. Vůbec jsem nepředpokládal.“

„Musíte mi pomoci, Bille. Chci, abyste tam jel.“

Její hlas postrádal obvyklou distinguovanost. Zněl jako huhlání silného kuřáka po ránu. Mluvila hlubokým barytonem, jaký je příznačný pro jitřní kocovinu. Stál jsem u svého stolu a vůbec jsem neměl chuť si sednout.

„Kam mám jet?“

„Do toho místa v Coloradu. Nevím ani, jak se to tam jmenuje.“

„Chcete, abych asistoval při převozu jeho pozůstatků?“

„Bille, já chci, abyste vyšetřil, kdo je za to zodpovědný.“ Poslední slovo zopakovala a sevřela přitom pěsti. „Zodpovědný.“

„V rádiu říkali, že to byla nehoda.“

Pohlédla na mne svýma zraněnýma očima. Skoro to mnou otřáslo. Namítl jsem nepřesvědčivě: „Můj obor jsou průmyslová práva, paní Cordová. A vy po mně žádáte, abych vyšetřoval případ zabití. Je to trochu mimo můj.“

„Vy nemáte rád. Vy jste neměl Charlieho v lásce, že?“

„Paní Cordová, já …“

„Nic neříkejte. Já jsem ho také příliš nemilovala. Byl to ale jediný člověk, kterého jsem měla.“

„Potřebujete si odpočinout,“ řekl jsem jí. Konečně jsem se posadil za stůl. „Byla jste u lékaře?“

„Dal mi nějaký prášek. Vezmu si ho až doma. Bille, vy jste jediný, komu můžu důvěřovat.“

Napadlo mi, že na sebe prozradila cosi velmi neradostného. Vždyť jsem ji skoro neznal. Byla manželkou šéfa oddělení, které sousedilo s mým. Charlieho Corda jsem znal jenom povrchně. V jednom ovšem měla pravdu, neměl jsem ho rád, a proto jsem se mu raději vyhýbal, jak to jen šlo. Přesto za mnou přišla. Měli vůbec nějaké přátele?

Dívala se do země a hleděla na své pěsti, které zvolna rozevírala. Prohlížela si své prsty, jako by to pro ni byly jakési zcela neznámé předměty. Čekala, až promluvím. Seděla v křesle schoulená do sebe. Řekl jsem: „Nejsem si jist, že chápu, oč mne žádáte.“

„Bille, tady nebude Charlieho postrádat nikdo. Dobře že je po něm, pomyslí si všichni. Znáte přece ty pomluvy.“

„Pomluvy?“

„Už z doby, kdy jsme se s Charliem brali. Nikdy jsem nebyla žádný oslňující zjev. Ale můj otec byl a stále je ředitelem společnosti, vlastní šestnáct procent jejích akcií. Když si mě Charlie bral, oženil se s šestnácti procenty společnosti Schiefflin Aerospace a s místem šéfa oddělení prodeje a marketingu za čtyřicet tisíc dolarů ročně. Charlie skočil do světa velkého byznysu rovnýma nohama z fotbalového mužstva druhořadé státní univerzity. Tohle si o Charliem myslel každý. A všichni si to myslí dosud.“

„Jste rozrušená, paní Cordová, a je to zcela pochopitelné, ale.“

Nedopřála mi, abych přerušil příval jejích slov. „Charlie nebyl sympatický. Byl to neotesanec. Choval se bodře a žoviálně, ale nikdy nebyl upřímný. Vyprávěl sprosté vtipy a ještě k tomu špatně a příliš nahlas. Snažil se upoutávat pozornost křiklavými šaty a procovskými bouráky. Jeho vášní byl lov na divokou zvěř. Ale pro váš podnik udělal kus dobré práce, Bille. Lidé to ovšem neberou na vědomí, tím jsem si naprosto jista. Nikdo by něco takového nemohl přiznat osobě tak nepříjemné a neoblíbené, jako byl Charlie.“ Pak se jí hlas zlomil. „Žít s ním bylo nesnesitelné. Udělal mi ze života peklo. Ale neměla jsem nikoho jiného. Dovedete to pochopit?“

„Jistě.“ Snažil jsem se působit dojmem, že mne přesvědčila.

„Bille, chci, abyste se stal vykonavatelem mé pomsty.“

„Pomsty? To myslíte vážně, paní Cordová?“

„Patřil mi a já jsem patřila jemu.“

„Bohužel se však stal obětí nehody.“

„Nehody? Možná. Zasáhly ho dva výstřely z pušky.“ Udělala pauzu, jako by si přála, abych jí odporoval. Potom řekla: „Mluvila jsem s otcem. Společnost vám uhradí všechny výdaje. Letadlo do Denveru odlétá v půl dvanácté.“ Vstala. „Zjistěte, jak byl zabit. A proč. A kdo to udělal.“

V letadle jsem si zrekapituloval všechno, co mi řekla o smrti svého manžela paní Cordová, co jsem věděl už předtím a co jsem si zjistil ze dvou krátkých telefonátů do Colorada.

Před šesti dny odletěl Charlie do Denveru s kompletní loveckou výstrojí, po přistání na stapletonském letišti si najal vůz a odjel do Skalistých hor, do zpustlého a skoro vylidněného hornického městečka jménem Quartz City. Za časů Divokého západu to bylo vzkvétající místo, teď se stalo výchozím bodem turistických výletů a loveckých výprav.

Charlie přespal v motelu a ráno ho v rámci předem dohodnutého aranžmá vyzvedl profesionální průvodce, zaměstnanec společnosti Rocky Mountain Game Safaris Ltd. jménem Sam Mallory. Vydali se do hor ve voze s veškerým loveckým a tábornickým vybavením a zaopatřením na deset dní. O čtyři dny později přivezl Mallory do Quartz City tělo Charlieho Corda. Byl mrtvý asi čtyřiadvacet hodin.

Podle vyjádření úřadu místního šerifa byl Charlie střelen dvakrát do prsou z pušky typu Springfield. Sam Mallory prohlásil, že mu o události není nic známo. Z místopřísežného prohlášení, které učinil při ohledávání mrtvoly, vyplývalo, že v uvedené době byl plně zaměstnán zařizováním tábořiště na novém místě, kam se toho dne ráno přemístili. Když Mallory začal rozbíjet tábor, Charlie vzal svoji winchestrovku a vystoupil na nedaleký svah, aby se porozhlédl a případně ulovil něco k večeři.

Asi hodinu poté, co Charlie odešel z tábořiště, Mallory zaslechl ze svahu dva výstřely z pušky. Nevěnoval jim příliš pozornost, protože se domníval, že Charlie střílí na zvěř. Když se však Charlie nevrátil ani za dvě hodiny usoudil, že zvíře asi jen poranil a nyní je pronásleduje, jak bývá u lovců zvykem.

Teprve pozdě odpoledne, asi šest nebo sedm hodin poté, co slyšel výstřely, začal být Mallory znepokojený. Až dosud měl za to, že pan Cord je zkušený lovec, a věděl, že má s sebou kompas i dostatek jídla, takže neměl důvod, aby si o něho dělal starosti.

Mallory se posléze rozhodl vydat se po svahu nahoru hledat Charlieho. Vrátil se však s nepořízenou, protože se mezitím setmělo a nestačil zajít daleko. Celou noc udržoval táborový oheň, aby Charliemu usnadnil orientaci ve tmě, ale neobjevil se. Hned za rozbřesku se Mallory znovu vydal nahoru v Charlieho stopách. Až kolem půl deváté ho našel na místě, kde byl zastřelen. Odtáhl tělo k vozu, naložil je a odvezl rovnou k šerifovi.

Šerif byl vysoký, štíhlý muž s jasnýma modrýma očima a bujnou čupřinou černých vlasů. Jmenoval se Bob Wilkerson. Nabídl mi šálek silné kávy, aby zmírnil chlad podzimního odpoledne.

„Škoda že jsem neměl možnost poznat vašeho přítele, dokud ještě žil. Slyšel jsem, že to byl tak trochu rabiát.“

Usmál se, aby otupil ostří toho, co řekl.

Káva byla zvětralá, zato horká. „Našli jste pušku, ze které byl zastřelen?“

„Ne. Ale víme bezpečně, že to byla springfieldka. Obě střely mu zůstaly v těle.“

„Není to trochu zvláštní?“

„Zvláštní? Ani bych neřekl. Proč?“

„Střela vypálená z pušky takového kalibru by měla za normálních okolností projít tělem,“ řekl jsem. „Anebo to byly střely, které explodují na náraz?“

Vrhl na mne podezíravý pohled. „Nic takového. Byly to celoplášťové střely s ostrým hrotem, jaké se používají v armádě. Při nárazu vůbec nemění tvar. Ale když zasáhly pana Corda, už jim nezbývalo moc energie. Proto mu zůstaly v těle.“

„Jinak řečeno, střelec střílel z dosti značné vzdálenosti.“

„Pane Stoddarde, vy nevěříte, že lovec by si mohl splést člověka se zvířetem na krátkou vzdálenost, že?“

„Jak k tomu tedy podle vás došlo?“

„Myslím, že na něho někdo střílel ze vzdálenosti asi tak tří set padesáti metrů. Střely byly vypáleny zdola nahoru a pohybovaly se poměrně malou rychlostí, když ho zasáhly.“

„Obě střely ho zasáhly do prsou?“

„Zásahy byly od sebe vzdáleny sotva osm centimetrů. Jedna střela mu pronikla do srdce.“

„Ten, c střílel, musel být perfektní střelec.“

„Anebo měl náhodou dobrou mušku.“

„Dva přesné zásahy osm centimetrů od sebe na vzdálenost tři sta padesáti metrů? Zdola nahoru? Trochu zvláštní náhoda.“

Wilkerson naznačil pohybem ramen, že by toto téma nerad rozváděl. „To si už všechno proberte sám. Já jsem byl tam nahoře v té záležitosti ještě před hodinou. Strávil jsem v těch kopcích se Samem Mallorym skoro celý den. Myslím, že byste si měl popovídat taky s ním.“

„Jestli vám to nebude proti mysli.“

„Vemte na to jed, že ne. Prolezli jsme to tam spolu křížem krážem. Kousek od místa, co se to stalo, končí pásmo lesů. Je tam jenom nízký porost, zato spousta kamení, kopcovitý terén, sem tam mýtina. Jestli chcete, můžete tam sjet vozem. Ale nebude to zrovna jízda po dálnici.“

„Našli jste nějaké stopy po vrahovi?“

„Ano, pane.“ Dolil mi kávu do šálku a postavil konvici na okenní desku. Se svou čahounskou postavou a ostrým ohryzkem působil jako chlapec, i když mu už bylo aspoň čtyřicet. „Sam a já jsme zajedno v tom, že ten osamělý střelec se musel nacházet na protějším svahu, naproti kopci, po kterém váš přítel lezl. Nevíme sice, kdo to byl, ale je nám jasné, že to byl jeden z těch svátečních lovců, co se tady prohánějí po lesích, stejně jako to dělal pan Cord. Zíral na protější svah a zahlédl, že se mezi zakrslými duby něco hýbe. Myslel si, že je to třeba jelen nebo los nebo antilopa nebo třeba tlustorohá ovce. Prostě, ať už si myslel, co chtěl, zamířil a dvakrát vystřelil.“

„Co měl Charlie na sobě?“

„Semišovou loveckou bundu. Světle červenou čepici. Lovec ji asi vůbec nezaregistroval.“

„Podivné, že?“ usoudil jsem.

„Když ten chlapík vypálil dvě rány, slezl do údolí, aby se podíval, co vlastně skolil a jestli je to zvíře mrtvé.“

„Objevili jste jeho stopy?“

„Ano, pane, zjistili jsme, že to vzal přes kaňon. Víme přesně, kudy se dostal k tělu pana Corda. Chvíli tam nejspíš zůstal sedět. Byl to asi pro něho šok, když zjistil, že zabil člověka.“

„A potom ten lovec prostě odešel?“

„Stejnou cestou, kudy přišel. Přišli jsme na stopy, které vedly zpátky k místu, odkud vystřelil. Když střílel, měl pušku zaklíněnou do rozeklaného stromu. Našli jsme to místo.“

„Kam stopy pokračovaly?“

„Po břidlicovém svahu. Tam se stopa ztratila.“ Wilkerson na mne hleděl přes okraj šálku, ze kterého upíjel kávu. „Já si osobně myslím, pane Stoddarde, že ten lovec, když přišel na to, že omylem zastřelil člověka, tam chvíli bezradně seděl a nevěděl, co dělat. Nakonec si nejspíš řekl: Ten chudák je mrtvý a způsobila to moje pitomá chyba. Teď už mu ale nikdo nepomůže. Kdybych tělo odtáhl dolů a ohlásil, že jsem ho zastřelil, šerif by mě určitě musel vsadit za mříže a á bych měl na krku soud pro zabití a kdovíco ještě. Kvůli tomu hloupému maléru bych strávil příštích pět let života v base.“

Wilkerson postavil šálek na stůl. „Tak nějak to asi muselo být.“

„Mohlo to tak být.“

„Ten pan Cord měl v tom podniku, kde taky pracujete, hodně vysoké postavení. Proto vaši šéfové chtějí o jeho smrti vědět víc, než jsem stačil zjistit já. Proto vás sem poslali, abyste se tu porozhlédl.“

„Nehodlám vám fušovat do řemesla,“ ujistil jsem ho. „Nemám ani oficiální pověření. Ale paní Cordová a její otec a s nimi celé vedení naší společnosti vyžadují zevrubnou informaci o okolnostech jeho smrti.“

„S potěšením vám pomůžu, pokud to bude v mých silách. Ale pochybuji, že ještě na něco přijdeme. Nebylo to přece poprvé, co v těch kopcích došlo k takovému incidentu. A nejspíš to ani nebylo naposledy.“

„Stává se to často?“

„Každý rok je tu za sezónu zraněno nebo přijde o život průměrně pět, šest lidí. Ve zdejších lesích se to lovci jenom hemží. Jsou to většinou lidi z města, sváteční střelci, kteří nevědí o lovu ani polovinu toho, co si myslí, že vědí. Loni se tady v kaňonech za Kozím vrchem potulovali tři chlapi z Milwaukee a všechny tři jsme na konci sezóny našli mrtvé. Jeden to dostal ze springfieldky a ti zbývající postříleli jeden druhého. My jsme nemohli udělat nic jiného než založit o případu spis a uvědomit pozůstalé. Dokud zákon bude dovolovat lidem, aby se potloukali po horách a stříleli, kam a na co se jim zamane, pokud se předtím nebude nikdo obtěžovat, aby si zjistil, jestli vůbec rozeznají člověka od krávy, a teprve potom jim vystaví lovecké povolení, bude k takovým případům docházet i v budoucnu.“

Rozloučil jsem se s Wilkersonem a vrátil jsem se do vozu, který jsem si po příletu pronajal. Rozjel jsem se směrem k objektům společnosti Rocky Mountain Game Safari Ltd. Skládaly se z hospodářské budovy, stájí, kůlen a ohrady, v níž se popásalo několik koní a jedna mula. Vstoupil jsem do jednoho stavení. Všude bylo cítit pach kůží a hnoje. V malé špeluňce jsem objevil vysušeného staříka, který mi sdělil, že Sam Mallory už tu dneska nebude. Když se mi snažil vysvětlit, kde bydlí, živě gestikuloval rukama, v jedné držel uzdu.

Stále více ve mně sílil pocit, že veškeré mé počínání je zcela zbytečné. Slíbil jsem to však té smutné, osamělé a hněvem sršící ženě, která za mnou přišla, když se dověděla, že se stala vdovou.

A cítil jsem se také zavázán společnosti Schiefflin Aerospace, která se snažila udržovat zdání, že se řídí určitými morálními stereotypy, i když ve skutečnosti to vše byla jen prázdná slova. Nemohu jí však upřít, že mi pomohla z nejhorší psychické krize. Dala mi práci a já jsem díky ní po dlouhé době znovu začínal nabývat přesvědčení, že život přece jen má nějaký smysl.

Byl to hezký dřevěný dům ve stinné ulici, souběžné s řadou restaurací a obchodů renovovaných pro účely turistického ruchu. Sam Mallory mne svým zjevem překvapil. Myslel jsem, že se setkám s úctyhodným kmetem, s rázovitým pamětníkem zdejších starých zlatých časů. Sam měl širokou mladistvou tvář posetou pihami, vlídné šedé oči a plavé vlasy, které měl po apačském způsobu ovázané čelenkou. Určitě mu ještě nebylo ani třicet let. Měl dlouhonohou mladou manželku s bystrýma očima a milým úsměvem. Hned se omluvila, že se musí vrátit k usedavě plačícímu dítěti.

Mallory věděl, kdo jsem, šerif Wilkerson ho už asi informoval. Nabídl mi drink. Seděli jsme v předním pokoji, na stolku ležely rozházené časopisy. Na stěnách byly police a pár obrazů. Jediným pojítkem s vnějším světem byl vysoký stojan na pušky umístěný v rohu. Stálo na něm pět pušek svázaných řetězem. Mnohé z toho, co mi řekl, jsem už věděl, chtěl jsem však slyšet jeho verzi. Spolu s Wilkersonem přece hledal stopy po pachateli.

„Nenašli jsme žádné nábojnice. Lovci je ovšem dost často nenechávají na místě. Šerif mi řekl, že střely byly vypáleny ze staré springfieldky z první světové války.“

„Když jsem byl na vojně,“ řekl jsem, „používaly se při střeleckých soutěžích. Jsou to zatraceně přesné pušky.“

„Já jsem se s nimi jako voják vůbec nesetkal. Používali jsme typ M14.“

„Vy jste byl ve Vietnamu?“

Přikývl.

„U jaké jednotky?“

„Proč? Vy jste tam byl taky?“

„Ano. Byl jsem u CIĎ.“ Usmál jsem se jakoby na omluvu.

„Ta vyšetřovací komanda nebyla u mužstva zrovna ve velké oblibě,“ usoudil Mallory. „Já jsem byl obyčejný pěšák.“ Přeladil hovor do ledabylého tónu se silnějším nosovým přízvukem.

„Snažil jsem se vždycky držet co nejdál od vás, proklatých čmuchalů.“ Z jeho hlasu zaznívalo cosi zlověstného podobně jako Wilkersonova.

„Moc mi to ale nesedělo,“ ujistil jsem ho.

„Tak proč jste s čmuchalstvím nepřestal ani v civilu?“

„Je to jediná věc, kterou jakž takž ovládám.“

Úkosem na mne pohlédl. „Vy jste nějaký skromný. Opravdu se v tom tak vyznáte?“

„Obstojně.“

„A co jste tady zatím vypátral?“

„Musíte to vědět, Same?“

„Ne, ptám se jen ze zvědavosti. Co jste například vypáčil ze mne?“

Pohlédl jsem na stojan. „Zjistil jsem například, že žádná z těch pušek není springfieldka.“

„Říkáte to, jako by šlo o vraždu a já byl podezřelý číslo jedna.“

„Každý je podezřelý,“ řekl jsem. „Jaký dojem na vás udělal Charlie Cord?“

„Byl to neurvalec,“ řekl bez váhání.

„Nejste první, kdo se o něm tak nějak vyjádřil.“

„Měl rozkoš ze zabíjení. Víte o tom?“

„Jste přece průvodce lovců. Mělo by vám to připadat normální.“

„Jsou ale určité rozdíly. Pokud jde o mne, jsem lovec, ne zabiják. Na rozdíl od pana Corda.“

„Každý lovec přece zabíjí.“

„Ne tak docela. Někdy pronásleduju po horách medvěda dva nebo tři dny, než ho dostanu na mušku. Ale tím to pro mě končí. Lovím medvědy, abych sám před sebou obstál jako lovec. Ještě jsem žádného medvěda nezabil.“

„Vy jste nikdy nezmáčkl spoušť?“

„Co bych dělal s mrtvým medvědem? Nejsem sběratel trofejí a kromě toho nesnáším pach medvědího masa.“

„A Charlie?“

„Ten střílel na všechno, co se hýbalo. Jen tak, z hecu.“

„Musel jste mít už přece hodně klientů, jako byl on.“

„Ani ne. Asi vás to překvapí, ale většina lovců má svoji hrdost. A to jsme všichni masožravci, že ano? Z biologického hlediska by na tom nebylo nic nenormálního. Sotva můžete odsuzovat lovce, když sám jíte maso. Já ale mám na mysli skutečné lovce. Ti jedí to, co uloví. Lov má pro ně nějaký smysl. Nezabíjejí jenom pro radost ze zabíjení a nenechávají mrtvá těla zvířat hnít v lese. Můžu vám ještě nalít?“

„Ne, děkuji. Povězte mi, Same, proč vlastně děláte tuhle práci?“

„Připadám si jako zálesák z pionýrských časů. Mé ruce zůstávají čisté. Jsem pořád nad věcí.“

„Čisté ruce,“ řekl jsem. „Pokud si vás ovšem nenajme někdo jako Charlie Cord.“

„To je fakt.“ Pohlédl mi do očí a usmál se, „Tyhle úvahy jsou ale k ničemu.“

„Asi máte pravdu. Po čem Charlie nejvíc šel? Která zvířata ho nejvíc zajímala?“

„Říkal, že chce skolit rysa červeného. Mluvil taky o samci muly.“

„Ale?“

„Nejvíc ho zajímal kamzík bělák.“

„To je nějaký chráněný druh?“

„Jo, těch pár kusů, co tu ještě zbylo.“

„Ale on přesto chtěl jednoho skolit.“

„Nebo třeba celý tucet. Myslím, že by zastřelil každého kamzíka, který by mu přišel do cesty.“

„Jaký byl střelec?“

„Slušný. Žádný zázrak, ale stačilo to.“

„Je to běžné, že průvodce zůstane v táboře, zatímco jeho klient si sám vyrazí na lov?“

„Hodně lovců vás chce mít pořád po ruce. Ale nic neobvyklého na tom není. Celý čas tady šmejdil po okolí. Říkal, že jeho čas je drahý a že ho nechce ztrácet tím, že se bude dívat, jak rozbíjím tábor.“

Vytáhl jsem mapu zdejšího kraje. „Ukažte mi, kde se to přesně stalo.“

Položil prst na jedno místo. „Asi tady.“

„Blízko Kozího Vrchu.“ Složil jsem mapu a dal ji do kapsy. „Bydlí tam v okolí někdo?“

„Je to národní park. Tady nemůže nikdo vlastnit dům.“

„Ale může si jej případně pronajmout. Mohl byste odpovědět na moji otázku?“

Mallory se zjevně najednou necítil ve své kůži. Bylo to zvláštní, asi bych si toho vůbec nevšiml, kdybych na tento okamžik nečekal. Jeho čelisti ztvrdly, chvíli mlčel a pak řekl: „Žije tady ve srubu jeden prospektor. Už pár let se snaží najít rudnou žílu nebo co.“

„Jak se jmenuje?“

„Nevzpomínám si.“

„No tak, Same.“

Předstíral, že usilovně přemýšlí, že doluje V hlubinách své paměti. Pak luskl prsty. „Už to mám, Collins. Hugh Collins.“

„Telefon asi nemá, že?“

Mallory se zasmál. „V té divočině?“

„Rád bych si s ním promluvil.“

„Proč?“

„Bydlí na Kozím Vrchu. Třeba někoho viděl.“

„To pochybuju. Žije na opačné straně kopce.“

„Mohl byste tam se mnou zajet? Zaplatím vám.“

„Škoda peněz.“

„Chci s ním mluvit,“ řekl jsem mírně. „Myslím, že bych to ve vašem doprovodu stihl rychleji.“

„Jak myslíte. Ráno můžeme vyrazit.“

„Řekněme v deset. Musím po ránu ještě něco zařídit.“

Sotva kdo vystřelí dvě celoplášťové střely s ostrým hrotem na vzdálenost tří set padesáti metrů, aniž ví, co dělá. Tato úvaha vyvolala mé první pochyby. K nim se přidružilo několik dalších nepravděpodobností a přílišné nakupení náhod.

Městečko nemělo veřejnou knihovnu nebo dokonce nějaké místní noviny, Všechny informace jsem si musel opatřit telefonicky z Denveru. Trvalo mi to déle než hodinu, a tak jsem na schůzku s Mallorym dorazil s několikaminutovým zpožděním. Přijel v terénním obyvatelném dodgi vybaveném velikým kanystrem na benzín a kompletní zálesáckou výstrojí. Když jsem jako chlapec pobýval na jihozápadě, poznal jsem hledače uranu, kteří v takových kárách bydleli celé měsíce. Bylo to dávno předtím, než vypukla móda karavanů.

Vyjeli jsme z města a Mallory zamířil na strmou prašnou cestu vroubenou borovicemi. „Tak co jste vypátral nového?“ zeptal se.

Nespustil jsem z něho oči, když jsem mluvil. „Za posledních šest let tady přišlo o život sedmnáct lovců. Z toho jedenáct v podhůří Kozího Vrchu. Devět z nich bylo zastřeleno celoplášťovými střelami s ostrým hrotem. Ze springfieldky.“

„Co je na tom tak divného? Poměrně dost lovců tu flintu ještě používá. A pod Kozím Vrchem většinou táboří.“ Říkal to ale se staženými rty.

Pohlédl jsem na pušku, kterou přidržoval levým kolenem o dveře vozu. „To je remingtonka?“

„Jo. Lehká kulovnička na drobnou havěť.“

„Povězte mi něco o Hughovi Collinsovi.“

„Prima stařík. Gentleman každým coulem. Však to poznáte sám.“

Řekl jsem: „Vám se to moc ve Vietnamu nezamlouvalo, že?“

„Někomu snad jo?“

„Našli se i takoví. Pár jsme jich dokonce museli poslat za mříže. Takových, co v sobě nemohli potlačit zabíječskou vášeň. Mohli bez zábran vraždit na potkání kohokoli. Naše, rudé i třeba neutrály.“

„Taky důstojníky?“

„Nevybírali si. Byli to krvežízniví psychopati. Nevěděli, kdy mají se zabíjením přestat. A také nechtěli.“

„V naší jednotce to odnesla jedna vyšší šarže,“ řekl. „Když spal, někdo mu strčil pod deku ruční granát. Nikdy se nepřišlo na to, kdo to udělal. Každému ale bylo jasné, že nám všem tím zachránil život.“ Pohlédl na mne. „Já to nebyl.“

„Nejste ani ten typ,“ ujistil jsem ho. „Vy jste asi nebyl voják, jakého z vás chtěli mít.“

„To tedy ne,“ souhlasil Mallory. „Lidský život pro mě vždycky něco znamenal. Válka mi nikdy neseděla.“

„To nebyla obyčejná válka,“ řekl jsem.

„Taky jste si tam asi prožil své.“

„Dlouho mi trvalo, než jsem se z toho vzpamatoval. Z toho otřesu mi muselo pomáhat hodně lidí.“

Krátce se na mne podíval a potom se jeho pohled zase vrátil na strmou, vyježděnou cestu. „Co to bylo za lidi? Psychiatři?“

„Taky. A pár kamarádů,“ řekl jsem. Rozhodl jsem se nic před ním neskrývat. Napadlo mi, že tak spíš překonám jeho nedůvěru. „Nejhorší byly výslechy těch zabijáků, které jsme zatkli. S jakou samozřejmostí mluvili o nejhrůznějších vraždách, dokonce se přitom smáli. Bylo to děsivé a zároveň groteskní. Fantasmagorie byla v té válce čímsi všedním. Jednoho dne jsem se při vyšetřování rozeřval jako šílenec. Poslali mě supem domů.“

„Hrozný,“ poznamenal Mallory.

Hleděl jsem na něho z profilu. „Charlie Cord rád vraždil zvířata, že, Same?“

„Dá se to tak říct,“ odpověděl bez váhání.

„Neměl příliš úcty k životu.“

„Určitě ne k životu zvířat.“

Prudkým pohybem ramen nasměroval vůz z cesty na louku. Po strmém svahu jsme se řítili do kaňonu. Vůz nadskakoval po kamenitém srázu a já jsem se musel pevně držet, abych nevypadl.

Krátce po druhé hodině jsme dorazili ke srubu Hugha Collinse. Byl to velmi spartánský příbytek. U vyhaslého ohniště postaveného z kamení se povalovala kávová konvice. O stěnu bylo opřeno pouzdro s puškou. Deka, dva chlebníky, vak z nepromokavé látky, ve kterém byly uloženy knihy. Široko daleko nikdo nebyl. Mallory nechal stát vůz před srubem a vedl mne po stopách, které rozeznával jen on.

Asi za půl hodiny jsme zaslechli zvuk kladiva bušícího do skály a za okamžik jsme spatřili prospektora. Jeho černý plnovous prokvétaly šedivé praménky. Na sobě měl kombinézu a pod ní kostkovanou pracovní košili. Byl malý, podsaditý, jeho oči vyzařovaly moudrost a zároveň téměř dětskou nevinnost.

Mallory nás představil. „Pan Stoddard vyšetřuje smrt pana Corda.“

„Čí smrt?“

„Toho lovce, co ho před pár dny někdo zastřelil na druhé straně Kozího Vrchu.“

Schovali jsme se do stínu. Hugh Collins jako by ze zvyku udeřil zahrocenou hranou svého kladívka do skály. „Narazil jste na žílu?“ zeptal jsem se.

„To zrovna ne, ale něco se tady vždycky najde. Dost na to, kolik mi platí. Vyškrábu toho každý měsíc za pár stovek dolarů. Vás ale spíš zajímá ten lovec, že?“

„Někdo ho zastřelil. Podle mapy si myslím, že musel tudy procházet. Chtěl jsem se vás zeptat, jestli jste tady někoho nezahlédl.“

„Co to vlastně bylo za den?“

„Neděle.“

„V neděli jsem tu neviděl živou duši.“

„Nezaslechl jste náhodou dva výstřely?“

Collins se usmál a ukázal přitom své dokonalé zuby. „Tady je slyšet střílení pořád. V téhle roční době je tu těch idiotských lovců jako kobylek.“

Mezi stromy se objevilo kulhající zvíře. Váhavě se k nám přiblížilo. I když mělo jenom tři nohy, snažilo se pohybovat s důstojností, ba dokonce s grácií.

„Neboj se, Felicity,“ řekl Collins a luskl prsty. Zvíře k němu přihopkalo a přitisklo čenich k jeho dlani. Mělo amputovánu značnou část levé přední nohy. „Felicity je kamzík bělák, jeden z posledních, co tu ještě zbyli,“ vysvětlil mi.

„Co má s nohou?“

„To mne vlastně svedlo s Felicity dohromady. Už je tomu sedm let, byl jí tehdy asi rok. Nějaký idiotský lovec jí tenkrát ustřelil nohu. Našel jsem ji polomrtvou na Kozím Vrchu. Ovázal jsem jí nohu a staral se o ni. Zůstala se mnou až do dneška. Jsme jako Androkles a lev.“ Podrbal Felicity za uchem. Po chvíli zase odhopsala do lesa. Collins vzhlédl do korun borovice, asi aby z úhlu dopadajícího slunce zjistil, kolik je hodin. Potom se zeptal: „Nemáte, pánové, hlad? Myslím, že je čas, abychom se vrátili do mého srubu.“

Pohostil nás smaženými plackami plněnými fazolemi a různými lesními plody, které sklidil na blízkých svazích. „Maso bohužel nemám. Nevím, kde bych je přechovával. Hosty tu mívám jenom velmi zřídka.“

„Vy jste vegetarián?“

„Už skoro sedm let.“

„Váš způsob vyjadřování nesvědčí o tom, že byste celý život vedl život poustevníka, pane Collinsi,“ řekl jsem.

„Studoval jsem na Báňské škole v Goldenu.“ Měl podmanivý úsměv. „Nejsem společenský typ. Radši žiju tady. Ze všech živočichů, které jsem poznal, se mi člověk líbí nejmíň.“ Třínohá kozička zase přihopkala a Collins jí dal zbytek svého salátu.

Pouzdro s puškou opřené o stěnu jsem zahlédl už předtím, když jsme s Mallorym vešli do srubu. Znovu jsem vešel dovnitř, vzal pouzdro do ruky a stáhl zip. Byl jsem si jist, co v pouzdře najdu, ale chtěl jsem to vidět na vlastní oči. Stará puška se leskla čerstvým olejem, byla pečlivě ošetřována. Collins a Mallory se nehýbali ze svých míst u ohniště. Collins řekl slabým hlasem: „Ta puška je válečný vysloužilec. Střílelo se z ní už za časů Černého Jacka Pershinga.“

„Vím.“ Sledoval jsem Sama Malloryho, jak vstává a jde směrem k vozu. Když otevřel dveře, řekl jsem: „Nechte tu kulovnici na místě.“ Pohlédl na mne i na pušku, kterou jsem držel v ruce, a se stoickou rezignovaností zabouchl dveře vozu. „Trochu zvláštní, když vegetarián chodí po lesích s puškou,“ řekl jsem Collinsovi.

„Potuluje se tu všelijaká chamraď.“ Jeho oči na mne bezelstně pohlédly.

Mallory se vrátil k ohništi a posadil se. „Kdybych poslal tuhle pušku do policejní laboratoře v Denveru,“ řekl jsem, „myslíte, že by ji identifikovali jako zbraň, kterou byl zastřelen Charlie Cord?“

Pohlédl jsem na Hugha Collinse a potom na jeho třínohou družku, která se lísala k jeho nohám. „Co tady Charlie Cord pohledával, pane Collinsi? Chtěl snad zastřelit Felicity?“

„Ne. Mířil na ovci, na tlustorohou ovci. To je nesmírně vzácný druh. Zbylo jich už jen malé stádečko, je jich snad sedm nebo osm. Poslední žalostný zbytek. A ještě před pár lety se to jimi tady jen hemžilo.“

„Jak dlouho myslíte, že se vám podaří je takhle udržet při životě?“

Uvědomil jsem si, že zkáza přicházela do Skalistých hor s Charlie Cordem a jemu podobnými zabíječi. Vybavila se mi tvář jeho ženy, když jsem se s ní setkal ve své kanceláři, a pohlédl jsem na Felicity usínající u nohou Hugha Collinse. Znal jsem sice Charlieho, ale nyní jsem věděl, kým skutečně byl. Vzpomněl jsem si na zabijáky posedlé rozkoší rozsévat smrt, jejichž bezstarostná bestialita mne málem přivedla k šílenství. Viděl jsem klid ve tvářích Collinse a Malloryho.

Obrátil jsem se k Mallorymu: „Vy jste lovec, který je proti zabíjení. Musíte ale mít důvod, proč zabijákům sloužíte. Je to proto, abyste je vodil do téhle pasti, že? Jak dlouho se už vy dva znáte?“

„Sam je můj synovec,“ řekl Hugh Collins. „Dříve jsme se ale skoro vůbec nestýkali. Sblížili jsme se, až když se vrátil z Vietnamu. Tam dostal lekci. Mně ji zase dala Felicity.“

„Vy ale přece jíte maso,“ řekl jsem Mallorymu.

„Jsem jeho synovec a jeho přítel. Ne jeho žák.“

„Sam nezastřelil žádného z těch lovců,“ řekl Collins. „Vždycky jsem to byl já. Sledoval jsem je, jak si počínají, a usuzoval, kdo z nich je lovec a kdo zločinec.“

„Devět lovců za šest let,“ řekl jsem.

„Jedenáct. Zabijáků, pane Stoddarde.“

„Dělal jsem průvodce stovkám lovců,“ řekl Mallory.

„Buďte opatrný s tou puškou,“ varoval mne Collins. „Stačí se jenom lehce dotknout spouště a vystřelí.“

Opatrně jsem odnesl pušku do srubu, opřel ji o stěnu a šel k vozu. Pohlédl jsem na Malloryho. „Myslím, že bychom se měli vrátit. Brzy se začne stmívat. Mohla by to být nebezpečná cesta.“

Mallory se zvedl. Působil zaraženě. „Oznámím, že to byla nehoda na lovu,“ řekl jsem.

Collins podrbal Felicity pod krkem a ona ho důvěrně škrábla svým předním kopýtkem. Mallory mne následoval a otevřel mi dveře vozu. „Nebojíte se jet se mnou, když jste se dověděl všechno o té pušce?“

„Ne.“

„Důvěra za důvěru, že?“

„Tak nějak,“ řekl jsem. Nastoupil jsem do vozu, a když jsem za sebou zavřel dveře, Mallory nastartoval. Collins se přiblížil k vozu.

Nenamáhal se přijít až k oknu, aby mi podal ruku. Mírně se usmál. „Kdybyste si to rozmyslel, nechoďte s tím za šerifem Wilkersonem. Postavil byste ho před dilema.“

„Napadlo mi, že dávno ví, jak se věci mají,“ řekl jsem. „Jinak by dal porovnat balistické údaje všech těch smrtících střel z posledních šesti let. Přišlo by se na to, že všechny byly vypáleny ze stejné pušky.“

„Všechny až na dvě. To bylo loni. Vystřelil jsem na jednoho lovce a druzí dva zpanikařili a jeden zastřelil druhého. Nejneuvěřitelnější věc, jakou jsem kdy viděl.“

Mallory nechal běžet motor naprázdno. „Pořád je to všechno nad mé chápání,“ povzdychl si.

Řekl jsem: „Oba jsme prosté veteráni stejné války.“

John Ball

VIRGIL TIBBS A KOKTEJLOVÝ UBROUSEK

Dálnice číslo 134 vede přes Glendale a na tom úseku je docela dobře osvětlená. Paní Shozinská si proto mohla dovolit o něco překročit přípustnou rychlost 55 mil za hodinu. Byla ve voze sama, a proto se v něm pro jistotu zamkla. Za městem však začalo světel ubývat a při dlouhém stoupání cestou k mostu Arroyo Seco směrem do Pasadeny jela téměř v úplné tmě.

Dálnice, která vedla po srázném úbočí návrší, jemuž by se mnohde jinde určitě říkalo hora, byla dvě hodiny po půlnoci úplně opuštěná a ponořená do tmy. Ozařovala ji pouze světla vozu paní Shozínské. Nemůžeme se divit, že tělo ležící na dálnici vzala na vědomí až v okamžiku, kdy na ně skoro najela.

Její prsty křečovitě sevřely volant a klouby jí úplně zbělely, když prudce zabrzdila a strhla vůz stranou. V první chvíli si nebyla schopna vybavit, kde se právě nachází. Teprve po chvíli shledala, že dosáhla nejvyššího místa na dálnici. Světla prvních domů na okraji Pasadeny už byla v dohledu. I když dálnice byla té pondělní noci téměř úplně prázdná a široko daleko nebylo vidět žádný vůz, paní Shozinská automaticky zapnula znamení, že zahýbá doprava. Byla to zkušená řidička a věděla, že na každé míli jsou k dispozici aspoň čtyři pohotovostní telefony.

Po chvíli jízdy jeden z nich uviděla a zastavila před ním. Za okamžik měla na telefonu služebnu kalifornské silniční kontroly.

„Na dálnici leží člověk,“ hlásila. „Tváří dolů, roztažený na vozovce. Málem bych ho přejela. Přijeďte rychle, prosím vás!“

„Okamžitě vyjíždíme,“ ujistil ji muž u telefonu. Nechal si od ní nadiktovat číslo pohotovostního telefonu a hned nato si už ve voze zapínal přezku bezpečnostního pásu.

Dispečer neprodleně vydal všechny potřebné příkazy, uvědomil i lékaře a bezpečnostní službu. O čtyři minuty později už paní Shozinská neměla nouzi o společnost. Nejdříve dorazil vůz silniční kontroly a v těsném sledu za ním tiše, ale s jasně svítícími světly červená sanitka. Na dálnicích se zásadně nepoužívaly sirény, za určitých okolností by mohly být příliš nebezpečné.

Bezvládné tělo bylo roztaženo na vyvýšeném betonovém pruhu na okraji dálnice téměř přesně naproti tabulce vyznačující pasadenskou městskou hranici. Dvoučlenná posádka sanitního vozu se dala rychle do práce a muž od silniční kontroly rozestavěl signalizační světla. Vyšší z dvojice mužů od pohotovostní služby vyslovil prostý závěr: „Je mrtvý.“ Pak se zeptal: „Komu patří tenhle úsek?“

Muž od silniční kontroly nebyl schopen dát okamžitou odpověď. Pro jistotu mu proto navrhl, aby případ byl oznámen jak pasadenské, tak losangeleské policii. Muži ze sanitky zatím přikryli tělo a uvědomili úřad koronera. Svoji práci skončili a chystali se k odjezdu. Právě však dorazil bílý policejní vůz z Pasadeny. Sotva z něho policisté stačili vystoupit, přiřítil se černobílý vůz policie z Los Angeles.

Silniční kontrolor poděkoval paní Shozinské za spolupráci, a dříve než se s ní rozloučil, poznamenal si její jméno a adresu.

Čtyři policejní důstojníci ze dvou sousedních měst společně posoudili situaci a udělali první závěry. Pak se jeden muž z každého týmu spojil se svou stanicí.

„Je to vražda,“ řekl pasadenský policista svému dispečerovi. „Podle všeho stosedmaosmdesátka. Pošlete sem mordpartu v plný sestavě.“

Poručík Robertson, kterého dispečer o celé záležitosti informoval, trval na přesném určení místa nálezu mrtvoly. „Patří to vůbec nám?“ zeptal se.

„Nejspíš patří. Ale Bob Watson si taky vyžádal svý lidi.“

Kód 187 znamenal vraždu a Robertson proto neváhal. Zavolal na oddělení vražd, které disponovalo speciálně vybaveným vozem. Pak zalistoval v notesu a našel číslo, které potřeboval. Virgil Tibbs se ozval po třetím zazvonění.

„Dobré ráno, Virgi,“ řekl Robertson. „Vstávej s úsměvem. Omluv se mladé dámě, předpokládám, že tam nějakou určitě máš, a vyraz. Mám pro tebe parádní mrtvolku.“

„Nezájem,“ odpověděl Tibbs, „chci spát.“

Položil sluchátko, protože jakákoli další konverzace by byla stejně zbytečná. Přejel si rukou po tvářích, a když nahmatal strniště, uvědomil si, že na holení stejně nemá čas.

Když černý detektiv dorazil na pomezní bod dálnice, kde bylo mrtvé tělo nalezeno, uviděl shluk lidí. Pátrací týmy z obou měst už byly na místě, z Los Angeles vyslali dokonce zesílený kontingent. Otázka pravomoci zjevně nebyla dosud vyjasněna. Příslušníci obou týmů byli zaneprázdněni fotografováním a obvyklým měřením, zatímco dva muži z úřadu koronera trpělivě čekali, až budou moci tělo odvézt.

Virgil tiše přistoupil k místu, kde ležela mrtvola, odkryl přikrývku a začal ji rychle a pečlivě ohledávat. Po chvíli se k němu připojil muž v lehkých civilních šatech. „Mohu vidět váš průkaz?“ zeptal se.

Uniformovaný pasadenský seržant odpověděl za Virgila. „Patří k nám. Je to náš nejlepší odborník na vraždy.“

Muži z Los Angeles proběhlo hlavou, co všechno slyšel o tom skvělém pasadenském vyšetřovateli.

„Vy jste Virgil Tibbs?“ zeptal se.

Tibbs povstal a oba muži si potřásli rukama. „Já jsem nějaký Tim Yost,“ představil se vysoký muž. „A ten šedovlasý, to je Vince Scott, můj kolega.“

„Těší mě,“ řekl Tibbs.

„Není mi jasné, proč vás sem vůbec zavolali, Virgile. Tělo přece leží na losangeleské straně a úplně stačí, že z toho máme zamotanou hlavu my.“

„Jestli ta tabulka je na správném místě,“ usoudil Tibbs, „pak je od pasu dolů v Pasadeně.“

„Podívejte, Virgile, toho chlápka přece střelili do hlavy, rovnou doprostřed čela. Po téhle straně dálnice musel přijíždět z Los Angeles. Někdo ho zabil ve voze a tady ho vyhodil. Je to náš případ.“

„Lze ovšem předpokládat,“ zamyslel se Virgil, „že vůz zastavil a on vystoupil. Nezvolil si zrovna ideální místo, ale asi neměl na vybranou. Potom ho zastřelili. Je to čistý průstřel lebky, ve voze vůbec nemusely zůstat stopy krve.“

„Sice nepravděpodobné, ale možné,“ přistoupil Yost.

„Mrtvola zůstala ležet na krajnici, tam byla také nalezena. Nejsem ještě s ohledáváním hotov, ale už teď mohu říci, že kdyby ho vyhodili z jedoucího vozu, určitě by měl na těle nějaké oděrky, zejména na nechráněných místech pokožky. Já jsem ale žádné nenašel. Svědčí to o tom, že ho přinutili vystoupit z vozu a potom ho zastřelili.“

„Opravdu?“ nedůvěřivě pronesl Jost.

„Všimněte si polohy jeho nohou. Když ho zastřelili, stál v Pasadeně, od pasu dolů leží jasně nalevo od hraniční tabulky. Když byl zasažen, padl částečně do Los Angeles. Je to náš případ.“

Policisté z obou týmů se zjevně dostali do slepé uličky, z níž momentálně nikdo neviděl východisko.

„Identifikovali jste oběť?“ zeptal se Tibbs.

„Přehrabali jsme mu kapsy, nenašli jsme nic zásadního, co by nás mohlo přivést k vrahovi. Koukněte, nemá cenu zbytečné mrhat silama. Buď se tím budete zabývat vy anebo já s Vincem. Ta duplicita rozhodně není k ničemu.“

„Souhlasím,“ řekl Virgil. „Stejně bych ale rád věděl, co měl v kapsách.“

„Jenom úplně běžné věci náprsní tašku, hřeben, kuličkovou tužku, pár drobných, pouzdro na klíče, kapesník a koktejlový ubrousek.“

Tibbs se rychle rozhodl. „Víte co? Nechte si tělo a jeho osobní věci. Já si vezmu ten ubrousek. Půjdu po jeho stopě.“

V okamžiku ticha, který nastal, Yost pohlédl na svého partnera. Jakousi telepatií mezi nimi naráz zavládla shoda. „Taky řešení,“ prohlásil Yost.

Papírový ubrousek měl v jednom rohu vytištěné jméno baru U Kitty a Sama. Jinak na něm nebylo nic zvláštního, ničím se nelišil od desítek a tisíců jiných koktejlových ubrousků, dodávaných na trh stejným výrobcem. Byl poměrně čistý a zachovalý a o tom, že byl použit, svědčil slabě vytlačený kroužek uprostřed potištěné strany, na níž stál koktejl nebo jiný drink. Kroužek měl slabě narudlou barvu a kromě něho na něm nebyly žádné stopy.

Virgil Tibbs něco věděl o provozu v barech, a proto věnoval celé dopoledne v kanceláři přípravě svého vystoupení při nadcházejícím soudním přelíčení. Po obědě, který se jako obvykle skládal ze sendviče a veliké sklenice mléka, nasedl do vozu a rozjel se do Los Angeles. Asi v půli cesty po pasadenské silnici vzal mikrofon, vyťukal kód a oznámil policii v Los Angeles, že hodlá pracovat v okruhu jejich pravomoci. Bližší důvod neuvedl a nikdo se na něj koneckonců ani neptal.

Adresu baru si zjistil z telefonního seznamu. Nacházel se v západní části města v sousedství úctyhodných obytných domů.

U Kitty a Sama otevírali krátce po druhé hodině pro pár odpoledních hostů. Bar byl skoro prázdný, když Tibbs vešel, a to mu vyhovovalo. Posadil se k baru a shledal, že ubrousek, který před něho barman položil, je přesnou kopií toho, který měl v kapse.

„Jsem od policie,“ řekl Tibbs tiše. „Potřebuji od vás malou informaci.“

„Můžete se mi nějak prokázat?“ řekl barman.

Virgil otevřel tenké kožené pouzdro s policejním odznakem. Barman přikývl.

Virgil vytáhl ubrousek, který našel v kapse mrtvého, a pečlivě jej rozložil na barovém pultu. „Domnívám se, že člověk, co si ten ubrousek vzal s sebou na památku, tady byl včera večer,“ řekl.

„Vyloučený to není, tohle je náš ubrousek. V kolik hodin tu asi podle vás měl být?“

„Nevím, nejspíš kolem půlnoci. Muselo to být včera v noci, protože ubrousek není zmačkaný ani zašpiněný. Kdyby ho někdo nosil v kapse pár dní, určitě by takhle nevypadal.“

Barman znovu přikývl. „To je fakt. Můžete toho člověka nějak popsat?“

„Možná. Ale nejdřív se vás na něco zeptám. Všiml jste si toho kroužku na ubrousku?“

„Ovšem. Bylo by divný, kdyby tam nebyl.“

„Mohl byste mi ukázat sklenku, od které je ten kroužek?“ zeptal se Tibbs. „Usuzuji, že bude asi vysoká, bez stopky, protože po sklence se stopkou by nezůstal takový kroužek.“

„ Vidím, že se vyznáte. Sklenku se stopkou bych nejdřív postavil na pult a teprve pak na ubrousek. Od toho je ten kroužek.“ Barmana ten rozhovor zjevně začínal bavit.

Virgil zavrtěl hlavou. „Ten člověk neseděl u baru, ale u stolku. Řekl bych, že spíš někde vzadu.“

„Aby jako nebyl na očích?“

„Dost možná. Ten ubrousek mě přivedl k určitým úvahám.“

„Jakým?“

„Například, že je skoro nemožné udržet barpult pořád čistý a suchý. Za plného provozu je vždycky aspoň trochu vlhký. Bylo tu včera plno?“

„Narváno.“

„V tom případě byl barpult aspoň vlhký, ne-li mokrý. Na druhé straně ubrousku však po vlhkosti není ani stopy, podívejte.“

Barman obrátil ubrousek a pečlivě si prohlédl jeho druhou stranu. Jak řekl Tibbs, nebyla na něm ani stopa po vlhkosti. „A z toho vy usuzujete, že ten váš člověk neseděl u baru, ale u perfektně suchýho stolu.“

„Přesně tak. A jestli jste tu měl včera plno a on přišel pozdě, jako že asi přišel, sedl si nejspíš k některému ze zadních stolků, který ještě nebyl obsazený, a tedy byl suchý.“

„Není to drobet vymyšlený?“ zeptal se barman.

„Možná, ale na ten stolek bych si vsadil. Neukázal byste mi nějakou vysokou sklenku, co se hodí k tomu kroužku?“

Barman ji našel na druhý pokus. Její dno se dokonale krylo se skvrnou.

Virgil odsunul sklenici stranou. „Teď, když víme, o jakou sklenici jde, můžete určit i nápoj, který pil. Vidíte ten narudlý odstín?“

Barman se na chvíli zamyslel a potom luskl prsty. „Už to mám,“ řekl. „To by mohl být váš člověk. Občas se nám tu vyskytne host, který má dost speciální přání. A zrovna včera si někdo objednal koktejl Harvey Wallbanger bez vodky jenom pomerančový džus a Galliano.“

„A od toho je ten kroužek?“

„Řekl bych, že koktejl trochu přetekl, to se stane vždycky.“

„Tak jsme se přece jen dostali o kus dál,“ řekl Tibbs. „Ještě mi řekněte něco víc o tom osamělém pijákovi.“

Barman zavrtěl hlavou. „Vůbec jsem ho neviděl. Obsluhovala ho jedna ze servírek. Myslím, že to byla Elsie.“

Znamenalo to, že se tu bude muset ještě chvíli zdržet. Elsie nastupovala službu asi za půl hodiny. Trpělivost však byla jedna z Tibbsových ctností, byl zvyklý čekat. Do baru se pomalu trousili zákazníci. Většinou usedali do boxů, ve kterých se uzavírali před celým světem. Barman je obešel a vrátil se k Virgilovi. „Nedáte si malý drink na účet podniku, aby vám čekání líp ubíhalo?“ zeptal se.

„Jsem ve službě,“ odpověděl Tibbs.

Barman nasypal do vysoké sklenice led a zalil jej cocacolou. Přidal pár kapek čehosi a dolil trochu sherry. „Moje vlastní specialita. Žádné grády, ale chutná to náramně.“

Nemohl odmítnout. Ochutnal a shledal, že je to opravdu velmi lahodný nápoj. Vypil naráz půl sklenky. Měl dobrý pocit, rázem bylo po žízni. Barman mu po deseti minutách namíchal ještě jednu sklenku.

Elsie dorazila s několikaminutovým zpožděním. Byla to vysoká nohatá dívka, slušivé šaty měla střižené tak rafinovaně, aby jejich délka podněcovala zájem zákazníků a přitom jej plně neuspokojovala. Byla to koktejlová servírka, která přesně věděla, kam až může dojít, aby se se zákazníkem nezapletla a přitom ho přiměla k tomu, aby při placení zarovnal účet dostatečně vysoko.

Když ji barman Tibbsovi představil, posadila se s ním do jednoho z boxů. Naštěstí byla inteligentní a navíc měla dobrou paměť. „Vím, o koho vám jde,“ řekla. „Přišel včera večer asi v jedenáct. Byl sám. Když si objednal ten podivný koktejl, napadlo mě, že tady asi má s někým schůzku. Sem nikdo nechodí, aby platil dolar padesát za trochu pomerančového džusu a trochu Galliana. Osamělí pijáci jdou po tvrdém alkoholu, většinou si dávají tupláky.“

„Kde seděl?“

Elsie ukázala dozadu. „U jednoho z těch stolů, už si přesně nepamatuju, u kterého. Sedl si tak, aby viděl každého, kdo přichází a odchází.“

„Jak se k vám choval?“

„Nemůžu si stěžovat. Byl docela příjemný, zdvořilý, žádné problémy.“

„Nebyl náhodou opilý?“

Dívka zavrtěla hlavou. „Vůbec ne. Byl úplně střízlivý. Věřte mi, že to poznám.“

„Setkal se s někým?“

„Ano. Později si k němu přisedl nějaký chlapík. Nevím ale přesně, kdy to bylo, bar už se začínal plnit.“

„Můžete mi povědět, jak vypadal?“

„Jenom málo. Nikdy předtím jsem ho tady neviděla. Nebyl moc vysoký. Myslím, že byl snědý, jeho pleť měla skoro olivovou barvu. Ale při tom zdejším osvětlení se to nedá říct najisto.“ Zaváhala.

„Černoch to ale nebyl,“ dokončil za ni Tibbs.

Přikývla. „To tedy ne. Ještě něco vám o něm povím. Měl velmi podivný nos. Hodně veliký, se třemi boulemi nebo hrbolky. Vypadal trochu směšně.“

Virgil povstal. „Všimla jste si, jestli vycházeli společně?“

„To vím jistě. Ten s tím raťafákem rychle něco vypil a potom spolu zmizeli.“

Virgil jí krátce popsal muže, jehož mrtvola byla nalezena na dálnici, a zmínil se, jak byl oblečený. Dívka ihned přikývla. „To je on,“ řekla. „Ten fešák, co tu čekal, ten, co si dal wallbangera bez vodky.“

Cestou domů do Pasadeny se ozvala vysílačka. Tibbs se dověděl, že s ním chce mluvit Tim Yost od losangeleské policie, že na něho čekají na stanici ve West Walley. Tibbs řekl, že tam může dorazit asi za tři čtvrtě hodiny. Následovala odpověď, že Yost se Scottem ho přijedou navštívit do Pasadeny.

Když se Tibbs vrátil na svoji domovskou základnu, zamířil nejdříve za šéfem zpravodajského oddělení Jimem Larshem. Sdělil mu popis muže s hrbolatým nosem a doplnil údaje o způsobu vraždy. Larsh potom svěřil všechny údaje počítači. Dříve než dorazili kolegové z Los Angeles, měl pohromadě skoro všechny informace, které potřeboval. Scházela mu pouze fotografie, ale tu mohl získat velmi rychle. Otisky prstů souhlasily.

Ve čtvrtém patře pasadenské policejní stanice byla malá zasedací místnost. Tibbs tam zavedl Yosta se Scottem a opatrně za sebou zavřel dveře: „To je od vás hezké, že jste se na nás přijeli podívat,“ řekl.

Yost, starší člen týmu, začal: „Virgile, my ti chceme poděkovat, žes nám pomohl s tou vraždou na dálnici. Ale je to náš případ a vy si s ním už vůbec nemusíte zatěžovat hlavu. Je to, pravda, trochu složitější případ, a proto mu věnujeme maximální úsilí. Myslíme si, že to rozlouskneme během osmačtyřiceti hodin.“

„Dobrá,“ řekl Tibbs. „Už nám bylo oznámeno, že nám ten : případ nepatří?“

„Myslím, že jo,“ odpověděl Scott.

„To se mi ulevilo.“ Virgil udělal pauzu. „Mohli byste mi ale prozradit jednu věc?“ zeptal se.

„Ovšem, ven s tím.“

„Kdy zavražděný absolvoval policejní akademii?“

Yost a Scott si vyměnili krátké pohledy. V jejich očích bylo znát údiv. Yost se z toho šoku probral první. „Co o tom víš?“ zeptal se.

Virgil se uvolnil. „Pár fakt, trochu dohadů. Když jsem to všechno probral, dospěl jsem k závěru, že obětí vraždy byl policejní důstojník z Los Angeles, který teprve nedávno ukončil akademii. Nikdy předtím ještě nepracoval v terénu, tohle byl jeho první velký případ. Poslali jste ho lovit v kalných vodách, ve kterých plavou příliš veliké ryby. A to byla zásadní chyba, protože na něco takového on zdaleka nebyl připravený. Vrhl se do toho po hlavě a něčemu se dostal na stopu. To si ovšem bossové nemohli nechat líbit a poslali své ostré hochy, aby ho zlikvidovali. Ti ho vylákali na schůzku, naložili do vozu a zabili. To, že jeho tělo položili na hranici mezi Los Angeles a Pasadenou, nebyla náhoda, ale záměr. Chcete popis chlápka, co ho do té pasti vlákal?“

„Ksakru,“ zaklel Yost.

„S kým jsi mluvil?“ zeptal se Scott.

Yost se naklonil kupředu. „Teď bych se rád dověděl, jak jsi na to přišel za tak krátkou dobu. Operace proti té bandě byla naprosto utajená, pracovali jsme na tom pár týdnů. Až potkám vašeho šéfa, budu chtít vědět, kdo vám to prozradil.“

„Nedali byste si kávu nebo třeba limonádu?“ zeptal se Tibbs. „Žádné parádní pohoštění vám nenabídnu, ale máme tady automaty na různé nápoje.“

„Říkal jsi, že máš popis toho člověka,“ řekl Scott. „Moc by nás zajímal.“

Černý detektiv si dovolil úsměv. „S laskavým svolením pasadenské policie vám jej mohu sdělit docela přesně. Výška: pět stop sedm a půl palce, pleť olivové barvy, tmavé vlasy, malá jizva na hřbetě pravé ruky, nos nejmíň dvakrát zlomený a špatně srostlý.“

Scott ožil náhlým zájmem. „Toho přece známe.“

„My taky,“ pokračoval Tibbs. „Je to Rafael Monza, známý též jako Nosáč. Specialista na používání zbraní menších kalibrů, zručný v zacházení s nožem. Párkrát trestaný, dvakrát za dvěstějedenáctku, dvakrát za ozbrojené přepadení. Propuštěn na podmínku. Jinak osoba všeobecně vážená.“

Yost vypadal smrtelně vážně. „Virgile, jestli prokážeš souvislost mezi Monzou a naším člověkem, jestli o tom poskytneš jakýkoli důkaz, ohromně nám tím pomůžeš.“

Virgil položil na stůl koktejlový ubrousek. „Tady je,“ řekl. „Jediný předmět, který jste mi dali, ale já jsem naštěstí víc nepotřeboval. Mám pro vás dva svědky a jsem si jist, že oba budou spolupracovat, už jsem s nimi mluvil. Spořádaní lidé, žádný záznam v rejstříku, mám to ověřeno. Udělají na porotu dobrý dojem.“

Yost a Scott na chvíli zmlkli. Jako by mezi nimi proběhlo spojení, při kterém jakákoli slova byla zbytečná. Scott vzhlédl: „Ještě něco?“ zeptal se.

„Už jenom maličkost. Když jste opustili místo, kde bylo tělo nalezeno, byl jsem se tam ještě jednou podívat. Víte přece, jak vypadá terén kolem dálnic. V těch místech je osmipalcový porost a z něho se dají nějaké stopy vyčíst.“

„Jaké stopy?“ zeptal se Yost.

„Váš muž byl zastřelen v Pasadeně, kousek za čárou. Až potom tělo odtáhli o kus nazpět, na samou hranici mezi městy, aby nám poskytli možnost hašteřit se o pravomoci. Ale jestli to nikomu nepovíte, já to taky nikomu neprozradím.“

Bill Pronzini

STRACH

Walter Carpenter seděl se svým přítelem Tomem Olivetem v baru hotelu St. Francis. Zaskočili si tam na drink po skončení divadelního představení. Nad druhou skotskou Waltera napadlo, jak je vlastně šťastný. Má dobrou práci, skvělou manželku, děti, na které může být hrdý. Má nejlepšího přítele, který má stejný temperament, stejné názory, stejné zájmy i záliby. Většina lidí procházela životem s řadou náhodných známých a několika bližšími přáteli. Hluboký přátelský vztah, který se vytvořil mezi ním a Tomem, byl velmi vzácný. Znal bratry, mezi nimiž nevládla tak dokonalá spřízněnost jako mezi nimi. My dva jsme víc než bratři, pomyslel si.

„Čemu se směješ?“ ozval se na druhé straně stolu Tom.

„Zrovna si říkám, jaký jsme prima parťáci,“ řekl Walter.

„To teda jsme,“ souhlasil Tom. „Carpenter a Olivet, zlatí blíženci.“

Walter se usmál. „Myslím to jinak. Napadlo tě někdy, že přátelé, jako jsme my dva, se vyskytují jen hodně zřídka? Líbí se nám stejné věci, chodíme na stejná místa. Cynthii se mi za žádnou cenu nepodařilo vytáhnout do divadla. Zato ty jsi byl hned pro.“

„Známe se už dobrých dvacet let,“ řekl Tom. „Když spolu dva lidi stráví tolik času co my dva, myslí stejně a jednají stejně. My dva jsme dohromady jeden parádní mozkový trast.“

„Jsme jako dvě kopie jednoho originálu,“ zasmál se Walter. „Tak na to naše přátelství.“

Připili si. Když Walter postavil sklenku na stůl, podíval se na hodinky.

„Člověče,“ řekl, „už je skoro půl dvanácté. Zdá se, že to tady budeme muset ukončit. Poslední vlak do Daly City odjíždí o půlnoci.“

„Bohužel,“ souhlasil Tom.

Zaplatili a vyšli z hotelu. Powellovou ulicí zamířili na stanici rychlodráhy BART. Oba byli v San Francisku zaměstnáni a každé ráno sem jezdili autem některého z nich z Monterey Heights, kde bydleli dva bloky od sebe. Tomův vůz však byl v opravě a Walterova žena Cynthia dnes potřebovala vyřídit neodkladné nákupy a bez auta se neobešla. Proto dnes jeli rychlodráhou a večer před divadlem povečeřeli v restauraci poblíž Union Square.

Walter zavolal Cynthii z telefonního automatu. Oznámil jí, že s Torném přijedou nejbližším vlakem. Slíbila mu, že na ně bude čekat na stanici Glen Park.

Sjeli eskalátorem na nástupiště. Bylo tam asi dvacet lidí, mezi nimi i opilci a jiná podezřele vyhlížející individua. V rychlodráze BART, spojující San Francisko s několika městy kolem Zátoky, nedosáhla zločinnost zatím příliš znepokojivých rozměrů. Přesto však již k několika vážnějším incidentům došlo. Walter začínal být nervózní. Poprvé jel rychlodráhou tak pozdě.

Oběma se ulevilo, když vlak konečně přijel a žádný z opilců a ostatních podezřelých typů je nenásledoval do téměř prázdného vozu. Walter si sedl k oknu, Tom vedle něho. V okně Walter viděl odraz jejich tváří. My dva dokonce vypadáme úplně stejně, pomyslel si. Jsme opravdu jako blíženci.

Mladík v montérkách vystoupil ve stanici Mission Street. Zůstali ve voze sami. Walter nastražil uši, když vlak nabíral rychlost do stanice Glen Park.

„Vláček si to hasí parádně,“ řekl.

„To bych řekl,“ souhlasil Tom.

„Už jsi někdy jel dálkovým expresem?“

„Ne,“ řekl Tom. „A ty?“

„Taky ne. Víš, co by bylo fajn?“

„Co?“

„Udělat si cestu napříč Kanadou,“ řekl Walter. „Můžeme ten dálkový expres vyzkoušet. Jezdí z Vancouveru do Montrealu.“

„Slyšel jsem o tom,“ řekl.

„Můžeme vzít rodiny a příští léto společně vyrazit,“ navrhl Walter. „Zaletět do Vancouveru a pak se zase letadlem z Montrealu vrátit domů.“

„Zní to ohromně.“

„Myslíš, že by naše zinky byly pro?“

„Co by mohly namítat?“

Rada světel před stanicí jim splynula v dlouhý žlutý pruh. Když vyjeli z tunelu a za oknem se objevil nápis Glen Park, vystoupili. Na nástupišti nečekal žádný cestující. Dveře se za nimi zavřely a vlak pokračoval v cestě do Daly City.

Před kachlíkovou stěnou proti eskalátoru stál osamělý muž ve svrchníku a baseballové čepici naražené do čela. Walter a Tom byli jediní cestující, kteří vystoupili. Hodiny ukazovaly dvě minuty po půlnoci.

Zvuk vlaku se vytrácel, zatímco šli směrem k eskalátorům.

Jejich kroky se dutě rozléhaly. Půlnočně vylidněná stanice zalitá fluoreskujícím světlem měla v sobě cosi zlověstného. Walter znejistěl a bezděčně zrychlil chůzi.

Byli sotva deset metrů od eskalátorů, když se muž ve svrchníku náhle otočil a vykročil jim vstříc. Jeho brada se úplně ztrácela za zdviženým límcem, zbytek tváře zastiňoval štítek baseballové čepice. Pravou ruku měl zastrčenou v kapse kabátu.

Walter pocítil mrazení na zádech. Zdálo se, že Tom muže vůbec nebere na vědomí.

Když docházeli k eskalátorům, muž ve svrchníku je předběhl a zastoupil jim cestu. Potom prudkým pohybem vytáhl ruku z kapsy a před očima jim zamával ostřím dlouhého nože.

„Vaše prkenice,“ řekl. „Pospěšte si, jinak na vás šáhnu touhle kudlou.“

Ve Walterovi se zarazil dech. V očích měl hrůzu. Nadešly nekonečné okamžiky vyčkávání. Tři muži stáli nehybně jako postavy v muzeu voskových figur. Po chvíli Walter chvějící se rukou sáhl do vnitřní kapsy saka a vytáhl náprsní tašku.

Tom však stál nehnutě, jakoby nepřítomně. Pohlédl na nůž a potom do lupičovy zastíněné tváře. Zdálo se, že se ho nebojí. Jeho rty byly sevřeny hněvem.

„Ty grázle,“ řekl konečně.

„Tome, proboha, měj rozum!“ vykřikl Walter a podal lupiči náprsní tašku. Muž mu ji vytrhl z ruky a pak ji strčil do kapsy svrchníku. Potom napřáhl nůž směrem k Torno ve tváři.

„Naval prachy!“ poručil mu.

„To bych byl blázen,“ odpověděl Tom vyzývavě.

Walter náhle věděl, co bude následovat. I když si byli blízcí, přece jen se v něčem lišili. Věděl, co se v Tomovi děje. Chtěl na něho vykřiknout, aby dal lupiči peníze, chtěl se na něho vrhnout. Nebyl však schopen ze sebe vydat jediné slovo, připadal si jako ochromený.

Pak už bylo pozdě. Tom se pokusil lupiči vykopnout nůž z ruky. Neúspěšně. Lupič se ohnal a srazil si baseballovou čepici z hlavy.

Walter stál neschopný pohybu. Do paměti se mu vrývaly rysy jeho tváře. Strniště vousů, zploštělý nos, divoké, jiskřivé oči.

Nůž světélkující odrazem fluorescenčních světel se zablyštěl v lupičově ruce, když znovu zaútočil. Tom strnul a z úst mu vyšel chroptivý zvuk. Lupič ustoupil dozadu, krev na čepeli nože, krev na rukou.

Tom se odvrátil. Rukama křečovitě svíral žaludek a oči měl vytřeštěné. Náhle se mu podlomila kolena a padl na podlahu.

On ho zabil, proběhlo Walterovi myslí, on zabil Torna. Opuštěné nástupiště prostoupila přízračná atmosféra hrůzy.

Podařilo se mu vstát. Chtěl utéct, ale nebylo kam. Po obou stranách byly koleje a lupič stále bránil v přístupu k eskalátoru.

Vtom z tunelu zazněl sílící zvuk přijíždějícího vlaku a nad nástupištěm se rozsvítilo světelné návěstí oznamující jeho příjezd.

Lupič naposledy pohlédl na Waltera. Jeho pohled ho probodával. Potom se prudce otočil, vzal ze země baseballovou čepici a rozběhl se k eskalátoru.

V okamžiku byl pryč. Do stanice vjel vlak a zaplnil ji šuměním lidského davu. Walter však slyšel jen bušení svého srdce.

Policista byl malý, podsaditý muž s černým knírem. Když Walter domluvil, vzhlédl od svého notesu.

„To je všechno, co se stalo?“

„Ano,“ řekl Walter. „To je všechno.“

„Můžete mi říci něco bližšího o pachateli? Dovedl byste ho popsat?“

Walter měl v očích slzy. Vytáhl kapesník a otřel si je.

Pak oči na okamžik zavřel. Vybavil si lupičovu tvář.

Naježené tváře, zarostlá, přečnívající brada, zploštělý nos a oči, strašné, nenávistné oči, které mu říkaly stejně jasně, jako by mu to říkal nahlas muž ve svrchníku: Mám tvoji náprsní tašku, vím, kdo jsi a kde bydlíš. Jestli něco policajtům řekneš, dostaneš za vyučenou jako tvůj kamarád.

Walter se otřásl. Otevřel oči, přiložil k nim kapesník a dal jej do kapsy. Pohlédl na skupinu lidí od policie, shromážděnou kolem těla. Těla Torna Oliveta. Mrtvého Torna Oliveta.

Byli jsme jako bratři, proběhlo Walterovi hlavou. Byli jsme jako bratři.

„Nemohu vám říct nic o tom lupiči,“ řekl policistovi. „Neviděl jsem mu do tváře. Nic o něm nevím.“

Bill Pronzini

BANKOVNÍ LUPIČI

Stál jsem na druhé straně bankovních přepážek u stolu ředitele pobočky a slyšel bušení do předních dveří banky.

Zpozorněl jsem a pohlédl tím směrem. Kdo to u čerta může být? Byly čtyři hodiny odpoledne a fairfieldská pobočka Midlandské národní banky byla už hodinu zavřena. Nezdálo se pravděpodobné, že by nějaký střádal přišel tak pozdě.

Klepání se opakovalo. Znělo váhavě a pak naléhavě, bylo silné a potom zase slabé, působilo jaksi křečovitě. Trochu nejistě jsem pohlédl na cestovní kufřík stojící na podlaze u stolu. Nemohl jsem ty zvuky brát na lehkou váhu. Z úpornosti klepání jsem usoudil, že ten, kdo se sem dobývá, s určitostí ví, že v bance někdo je.

Vyšel jsem do chodby a pomalu jsem se blížil k předním dveřím. Jejich prosklená část byla zakryta žaluzií, kterou jsem před chvílí stáhl. Vypadalo to, jako by někdo klepal na spodní část dveří mezi jejich prosklenou částí a prahem. Dítě? Povytáhl jsem žaluzii a vyhlédl ven.

Byl to muž, ne dítě. Muž středního věku s knírem, ostříhaný podle poslední módy. Na sobě měl tmavý oblek s vázankou. Klečel na jednom koleně a pravou rukou bušil do dveří. Levou ruku měl přitisknutou k hlavě. Na jeho skráni a prstech bylo možno tušit cosi, co připomínalo krev.

Zpozoroval mne ve stejném okamžiku, když jsem já uviděl jeho. Chvíli jsme na sebe hleděli. Pokusil se vstát, ale znovu poklesl v kolenou a hlasem plným bolesti, který sotva pronikal přes dveře, zašeptal: „Nehoda … Tam na silnici … Potřebuji lékaře.“

Vyhlédl jsem na parkoviště. Neviděl jsem tam žádný vůz. Na silnici jsem však nedohlédl. Zaváhal jsem. Znovu se ozvalo jeho naříkání: „Prosím vás, potřebuju pomoc!“ Fez rozmyšlení jsem odsunul zástrčku a otevřel dveře.

Muž se prudkým pohybem napřímil, vrazil do mne ramenem a vběhl dovnitř. Okraj dveří zasáhl mé čelo, zapotácel jsem se a upadl. Když se mi podařilo vstát, stál přede mnou ne jeden muž, ale dva.

Hleděl jsem do ústí pistole, kterou držel v ruce ten první.

Druhý, který jako by se objevil odnikud, zavřel dveře a zasunul zástrčku. Potom také vytáhl pistoli a namířil na mne. Jako by si z oka vypadli, byli si podobní jako bratři. Oba byli střední postavy, měli kníry, módní účes, tmavý oblek, vázanku. První měl modrou košili, druhý bílou.

Hleděl jsem na ně nevěřícně: „Kdo jste? Co chcete?“

„Zbytečný otázky,“ řekl první muž. Měl hebký hlas, tichý, zato rozhodný. „To snad je jasný, co jsme a taky co chceme.“

„Proboha,“ povzdechl jsem, „bankovní lupiči.“

„Má postřeh,“ konstatoval druhý. Jeho hlas zněl skřípavě, jako když písek drhne o sklo.

První vytáhl z kapsy saka kapesník a setřel si ze skráně a prstů krev, či spíše červenou barvu. Pak mně došlo, že na hlavě mají paruky a pod nosem falešné kníry.

„Budeš dělat jenom to, co ti řekneme,“ sdělil mi první, „a všechno bude v úplným pořádku. Teď se hezky otoč a jdi k šaltrům.“

Vyhověl jsem příkazu. Když jsem stál u přepážek, nabývalo ve mně vrchu chladné uvažování. Obrátil jsem se k těm dvěma.

„Obávám se, že asi budete zklamáni,“ začal jsem.

„Že by?“ zapochyboval první. „A pročpak?“

„Protože tuhle banku dneska nevyloupíte,“ odpověděl jsem.

„Proč ne?“

„Protože všechny peníze byly na víkend uloženy do trezoru,“ vysvětlil jsem. „Už jsem nastavil hodinové zámky. Přístup do trezoru bude zablokován do pondělka do devíti hodin ráno.“

Vyměnili si pohledy. Tváře měli bezvýrazné, ale v úzkých štěrbinách jejich očí byl chlad. První řekl druhému: „Prohlídni kasy za šaltrama.“

Druhý přikývl a přešel na druhou stranu přepážek.

První na mne pohlédl: „Jak se jmenuješ?“

„Luther Baysinger,“ řekl jsem.

„Jak to, že tu vůbec ses, Luthere?“

„Jsem ředitelem fairfieldské pobočky.“

„To každej pátek zalígruješ prachy tak brzo?“

„Ano.“

„Jak to, že nemáte otevříno až do šesti jako jinde?“

Ukázal jsem na nemoderní vybavení stísněných prostor banky. „Jsme malá pobočka v zapadlém městečku,“ řekl jsem. „V pátek odpoledne sem nikdo nechodí. Tyhle úřední hodiny jsou dostačující.“

„Že se ti rozutekl personál.“

„Dovolil jsem úředníkům, aby před víkendem odešli dříve.“

Z vedlejšího boxu se ozval druhý muž. „Obě kasy jsou prázdný! Nic tam není!“

První mi řekl: „Ukaž nám trezor.“

Odvedl jsem je do dolního podlaží, kde je velký trezor. První si jej prohlédl a učinil pošetilý pokus o jeho násilné otevření. Když shledal marnost svého počínání, obrátil se ke mně: „Fakt se to nedá otevřít dřív než v pondělí ráno?“

„V žádném případě.“

„Ses si tím tak jistej?“

„Naprosto. Říkal jsem vám přece, že jsem nastavil hodinové zámky, na tomhle trezoru i na tom menším nahoře, kde jsou uložena aktiva banky.“

„Ksakru,“ ulevil si druhý muž. „Bylo mi jasný, že bude lepší nechat to na jindy. Co teď budeme dělat?“

První ho nebral na vědomí. „Kolik prachů v hotovosti je v tom menším trezoru?“ zeptal se mne.

„Asi pět tisíc, nic moc,“ řekl jsem opatrně.

„No tak, Luthere, kolik zelenejch je tam doopravdy?“

Jeho hlas byl stále klidný a vyrovnaný. Snažil se však, aby zněl hrozivě, čímž mi naznačoval, že by to se mnou mohlo špatně skončit, kdybych nemluvil pravdu.

Povzdechl jsem. „Nanejvýš dvacet tisíc. Nepotřebujeme větší hotovost. My.“

„Já vím, jste malá pobočka a tohle je zapadlá díra. Kolik lidí tu kromě tebe pracuje?“

„Jenom dva.“

„Oba sedej v kase?“

„Ano.“

„V kolik hodin nastupujou v pondělí do práce?“

„V devět.“

„Akorát když se uvolněj ty hodinový zámky?“

„Ano. Ale.“

„Co kdybys zavolal těm dvěma kasírům a řekl jim, aby v pondělí přišli až o půl desátý? Nějak jim to už vysvětlíš. Oni se stejně nebudou moc vyptávat, co?“

V tu chvíli mi bylo až příliš jasné, co se mnou zamýšlejí. Nejdříve mne zamrazilo na krku a potom se to rozšířilo po celých zádech. „To se Vám nepovede,“ prohlásil jsem.

Zamračil se. „Co by se nám jako nemělo povíst?“

„Unést mě a držet až do pondělka jako rukojmí.“

„Že ne? A proč ne?“

„Pokladníci hned pochopí, že něco není v pořádku, když jim řeknu, aby v pondělí přišli později.“

„O tom bych pochyboval.“

„A kromě toho,“ lhal jsem, „mám ženu, tři děti a tchyni, všichni bydlíme v jednom domě. Nepodaří se vám udržet je pod kontrolou celý víkend.“

„Ne? Proč ne?“

„Do tvýho baráku vůbec nepůjdeme. Odvezeme tě někam jinam a ty svý rodině zatelefonuješ, žes musel náhle odjet z města.“

„Nebudou mi věřit.“

„Ale budou. Koukni, Luthere, my ti nechceme udělat nic zlýho. Nás zajímá jenom těch dvacet táců. Zrovna nám scházej nějaký prachy. Potřebujeme základní kapitál do jedny fušky.“

První muž pokrčil rameny a pohlédl na svého kumpána. „Co ty na to?“

„Fajn,“ řekl druhý. „Já to beru.“

„Tak jdem na věc, Luthere.“

Jako ochrnutý jsem s nimi šel zpátky za přepážky. Můj pohled sklouzl na kufřík, který stál u stolu ředitele pobočky. Ulpěl na něm až příliš dlouho. Rychle jsem se odvrátil, ale oni si toho všimli.

„Stůj,“ řekl první muž.

Vyhověl jsem jeho přání a koutkem oka jsem zaregistroval jeho zájem o kufřík. Ve tváři mi zacukalo.

První muž to postřehl. „Někam si chceš vyrazit?“ zeptal se.

„Ano, ovšem,“ řekl jsem. „Malá služební cesta. Konference bankovních ředitelů. Očekávají mě tam dnes večer, a když nepřijedu, pochopí, že se mi něco stalo.“

„Kecá,“ usoudil první muž. „Prohlídni ten nesesér,“ řekl druhému.

„Počkejte,“ vyhrkl jsem, „já …“

„Sklapni, Luthere.“

Zmlkl jsem a přihlížel, jak druhý muž bere do ruky kufřík a pokládá jej na stůl označený jmenovkou Luther Baysinger, ředitel pobočky, jak otevírá patentní zámky a zvedá víko.

Jeho tvář se roztáhla v příjemném překvapení. „Hele, zelený,“ řekl. „Nesesér je plnej prachů.“

První se připojil ke druhému a oba svorně, skoro něžně probírali svazky bankovek v kufříku. Druhý na okamžik zaváhal a potom se dal slyšet: „A co je ksakru tohle?“ Z kufříku vytáhl můj Colt Woodsman ráže dvaadvacet.

Oba se na mne podívali. Odpověděl jsem vzdorovitým pohledem. Na okamžik se v místnosti rozhostilo ticho a potom, protože něco jiného se sotva dalo dělat, jsem se opřel o přepážku a sklopil hlavu.

„Dobrá,“ řekl jsem. „Maškaráda končí.“

První se zeptal: „Maškaráda? O co ti kráčí, Luthere?“

„Nejmenuji se Luther,“ řekl jsem.

„Cože?“

„Skutečný Luther Baysinger je zamčený v trezoru.“

„Cože?“

„A s ním oba pokladníci.“

„Cože?“ vyhrkli oba najednou.

„V tom kufříku je asi osm tisíc dolarů,“ vysvětlil jsem. „Vybral jsem je z pokladen krátce předtím, než jste přišli vy.“

„Co nám to chceš zase nakecat?“ řekl první rozhorleně.

„Tak ty říkáš, že jsi …“

„Bankovní lupič. Zrovna jako vy.“

Užasle na sebe pohlédli. Asi je to vyvedlo z míry. Jejich sebevědomí bylo to tam.

První řekl: „Nevěřím ti.“

Pokrčil jsem rameny. „Je to pravda. Vy i já jsme si prostě naplánovali na stejný den, že vyloupíme tuhle banku, jenže já tu byl první. Celý týden jsem pozoroval cvrkot. Zatímco vy jste se vůbec neobtěžovali zjistit si, jak to tady chodí. Šli jste na to z jedny vody na čisto, jak se říká, že?“

„Ksakru,“ ozval se ten první, „on má pravdu. My jsme jenom…“

„Klid,“ řekl druhý. „Nech mě přemejšlet.“ Vrhl na mne pátravý pohled. „Jak se jmenuješ?“

„John Smith.“

„To myslíš vážně?“

„Snad si nemyslíte, že vám povím, jak se jmenuju doopravdy?“ zasmál jsem se. „Proč bych vám to měl vycvrlikat? Vy jste se mi taky neráčili představit.“

První pokynul druhému. „Prošacuj ho,“ řekl. „Zjisti, jestli u sebe nemá nějakou průkazku s jménem,“

Druhý muž mne podrobil zevrubné osobní prohlídce. Nevynechal ani jednu kapsičku. „Žádná šrajtofle,“ hlásil.

„To víte, že ne,“ řekl jsem. „Jsem přece profík jako vy. Nejsem takový pitomec, abych si s sebou bral osobní doklady, když jdu na akci.“

Chvíli se šeptem radili, přičemž na mne vrhali kradmé pohledy. Asi po dvou minutách na mne ten první uhodil:

„Tak aby nám bylo jasno. Odkdypak ses tady?“

„Přišel jsem před třetí hodinou.“

„A co bylo potom?“

„Čekal jsem, až zmizí všichni střádalové a v bance zůstane jenom Baysinger a ti dva pokladníci. Potom jsem na ně vytáhl woodsmana. Zjistil jsem, že malý trezor už stačili zamknout a nastavit hodinový zámek. Vybral jsem všechny peníze, co byly v pokladnách. Ty tři jsem potom odvedl dolů a donutil je, aby mi otevřeli velký trezor. Byl úplně prázdný. Tak jsem je do něho zavřel. Hodinový zámek jsem neopomenul nastavit.“

„To všecko jsi stihl za hodinu?“

„Nebyla to celá hodina. Poslední klient odešel asi ve čtvrt na čtyři. Nejdřív jsem si trochu popovídal s Baysingerem o malém trezoru, než jsem se přesvědčil, že se opravdu nedá otevřít. Co bylo potom, už víte. Zrovna jsem se chystal odejít, když jste přišli.“ Vyloudil jsem lítostivý úsměv. „Byla to ode mne hloupost, že jsem šel ke dveřím bez pistole a potom vám ještě otevřel. Hezky jste to se mnou sehráli, to se musí uznat.“

„Tvý jediný štěstí bylo, žes neměl bouchačku,“ řekl druhý. „To bys už byl nebožtík.“

„Anebo třeba někdo z vás.“

Chvíli jsme na sebe beze slova hleděli a já jsem pokračoval: „Potom mi napadlo že se pokusím blafovat a že vám namluvím, že jsem Baysinger. Řekl jsem vám o těch hodinových zámcích. Vy jste najednou dostali nápad, že mě unesete. To by mi příliš nevyhovovalo, protože bych tu musel nechat ten kufřík. Kdybyste mě unesli, musel bych stejně kápnout božskou, protože byste mě někde pohodili a sem byste se vrátili pro peníze. Teď ale víte všechno. Konec maškarády, opravdický.“

„Jen aby,“ řekl první.

Odkašlal jsem si. „Něco vám navrhnu,“ řekl jsem. „Rozdělíme si těch osm tisíc na polovinu, fiftyfifty. Aspoň něco z toho budeme mít.“

„Mám lepší nápad.“

Věděl jsem, co řekne, ale pro jistotu jsem se zeptal: „Jaký?“

„My si vememe všecky ty prachy.“

„To přece nemůžete.“

„My máme bouchačky a to znamená, že my určujeme pravidla. Máš štěstí, Smithe, nebo jak se vlastně jmenuješ. Možná, žes tu byl dřív než my, jenže my jsme přišli v pravý čas.“

„Není nad zlodějskou čest,“ podotkl jsem. „Hehehe.“

„Rychle nabyl, rychle pozbyl,“ řekl druhý. „Tak už to chodí.“

„Vezmete si peníze, máte je mít. Ale co bude se mnou?“

„Co by s tebou mělo bejt?“

„Mám odtud jít pěšky?“

„Ty si akorát můžeš bejt jistej, že tě nepráskneme poldům.“

„Hodně jsi nám pomohl,“ řekl první uznale. „Udělal jsi za nás špinavou práci. Tak my ti taky helfneme. Přivážeme tě k některýmu z těchhle křesel tak pevně, aby ses z toho dostal asi tak za deset, patnáct minut. A co uděláš potom, to už je tvoje věc.“

„Proč mě nevezmete s sebou?“

První se na mě lišácky usmál. „Protože by tě mohlo napadnout nás sledovat a snažit se dostat ty prachy zpátky. A to by se nám nehodilo do krámu.“

Rezignovaně jsem pokýval hlavou. „Vždycky všecko nevyjde.“

Připoutali mne ke křeslu a za pomoci mé vázanky a opasku mi spoutali ruce a nohy. Potom vzali můj kufřík a mého woodsmana a odešli zadními dveřmi a nechali mě o samotě.

Trvalo mi asi dvacet minut, než se mi podařilo uvolnit ruce. Potom jsem zbavil pout i nohy. Když jsem se znovu posadil, přitáhl jsem si telefon a vytočil číslo.

Po chvíli se v telefonu ozval známý hlas: „Policie, u telefonu Roberts.“

„Tady je Luther Baysinger, Georgi,“ řekl jsem. „Myslím, že by bylo nejlepší, kdybys hned přišel do banky. Byli jsme vyloupeni.“

Náčelník policejního okrsku Roberts byl vysoký, štíhlý muž, který už překročil šedesátku a přes určitou těžkopádnost to byl muž na svém místě. Znali jsme se už skoro třicet let. Zatímco jeho podřízení Buřt Young a Frank Dawes, kteří spolu s ním představovali kompletní sestavu fairfieldských policejních sil, přecházeli sem a tam, chvílemi někam volali vysílačkou a hledali otisky prstů a jiné stopy, Roberts pozorně naslouchal mému líčení řádění dvou lupičů v naší pobočce. Když jsem skončil, nejdříve se zaklonil v křesle dozadu a potom na mne vrhl obdivný pohled.

„Luthere,“ řekl, „na okrese jsi byl vždycky jednička. Ale klobouk dolů, jak sis poradil s touhle situací.“

„Mám to brát jako kompliment, Georgi?“ řekl jsem trochu nejistě.

„Jak jinak?“ odvětil. „Tu skromnost bys neměl přehánět.“

„Ve skutečnosti mi nic jiného nezbývalo,“ vysvětlil jsem. „Musel jsem buď předstírat, že jsem sám bankovní lupič, anebo být celý víkend vydaný na milost a nemilost těm dvěma chlapům. A kromě toho by v pondělí ráno ještě přišli vybrat velký trezor. Je v něm asi čtyřicet tisíc, ne dvacet, jak jsem jim řekl.“

„Dobře, žes měl po ruce toho woodsmana. To taky zapůsobilo.“

„A taky že jsem u sebe neměl náprsní tašku. Byla to náhoda, měl jsem ráno doma tak naspěch, že jsem ji nechal ležet na nočním stolku.“

„Jak to, žes měl s sebou tu dvaadvacítku?“

„Při posledním cvičení ve střelbě se mi zasekla spoušť,“ řekl jsem. „Chtěl jsem ji večer zanést Benu Ogilviemu do opravy.“

„A jak jsi poznal, že ti dva si předtím neobhlídli banku?“

„Prostá dedukce. Kdyby to udělali, věděli by, kdo jsem. Neptali by se na to.“

Roberts znovu pokýval hlavou. „Vždycky jsem říkal, že tady na okrese jsi jednička. A doopravdy jsi.“

„Myslíš, že je dostanete?“ zeptal jsem se.

„Určitě. Tím si můžeš být jist. Dal jsi nám přece jejich přesný popis. Už jsem to nahlásil na okrese.“

„To je dobře.“ Promnul jsem si spánky. „Myslím, že ze všeho nejdřív bych měl zjistit, kolik peněz bylo odcizeno. Už jsem o loupeži informoval naši centrálu. Brzy sem pošlou svého člověka. Asi přijde společně s agentem FBI.“

Roberts těžce vstal. „To už nechám na tobě.“ Než odešli, zašklebil se na mne ode dveří. „Jsi jednička, Luthere, ale taky ti přeje štěstí. Víc než komukoli na tomhle okrese …“

Když odešli, vrátil jsem se ke svému psacímu stolu a zapálil si cigaretu. Ulevilo se mi. Štěstí se na mne přece jen usmálo. Měl jsem důvod k tiché radosti.

Ten důvod nebyl jeden, bylo jich víc. O těch pravých ovšem neměl Roberts tušení.

Připomenul jsem si jeho neochvějnou jistotu, že bankovní lupiči budou brzy dopadeni. Naneštěstí anebo naštěstí, to záleží na tom, jak se to vezme nevěřím, že budou někdy chyceni. Především proto, že popis, který jsem Robertsovi dal, byl naprosto falešný.

Ve svém líčení průběhu jejich návštěvy v bance jsem se záměrně dopustil několika odchylek od skutečnosti. Robertsovi jsem řekl, že malý trezor byl otevřený. To ostatně byla pravda, v tomto ohledu jsem lhal lupičům, když jsem jim namluvil, že jsem nastavil hodinové zámky v obou trezorech. Kdyby to věděli, určitě by odcizili veškerou hotovost. Robertsovi jsem řekl, že zloději našli woodsmana v kapse mého saka a že si přinesli vlastní kufřík, ne že ukradli můj. Nezmínil jsem se, že jsem úmyslné usměrnil jejich pozornost na kufřík, abych s úspěchem předstíral, že jsem také lupič.

Nepravdivé bylo i mé zdůvodnění, proč jsem s sebou neměl náprsní tašku a proč jsem naopak s sebou měl pistoli. Obojí bylo zcela záměrné, dostal jsem totiž bláznivý nápad, že v noci vyloupím jeden nebo dva obchody v sousedním okrese.

Asi bych to nakonec neudělal, byl jsem však v dosti prekérní situaci. V pondělí měli z naší centrály přijet dva revizoři provést výroční kontrolu o měsíc dříve než obvykle a já jsem nebyl schopen vrátit do pokladny 14 425 dolarů. „Vypůjčil“ jsem si je v průběhu posledních deseti měsíců, abych mohl holdovat své politováníhodné vášni pro sázení na dostizích. Sázel jsem bohužel na nepravé koně.

Podařilo se mi však prodat vůz, malou jachtu a pár věcí z dědictví, což mi vyneslo 8 370 dolarů, které jsem měl v kufříku a které jsem chtěl vrátit do malého trezoru, právě když přišli lupiči.

Teď už se nemusím starat, kde vezmu peníze, ani se obávat, že bankovní revizoři odhalí můj poklesek. V budoucnu ovšem budu muset v sobě potlačit sázkařskou vášeň. Jistě se mi to podaří, nejsem z těch, kdo dvakrát udělají stejnou chybu. Jsem přece na okrese jednička a taky mi trochu přeje štěstí, jak říká Roberts. Jsem sice trochu neřád, rozhodně však nepatřím mezi padouchy a pošetilce. Nakonec jsem bance ušetřil spoustu peněz, že?

Uhasil jsem cigaretu. Dopustil jsem se sice mnohých „výpůjček“ z malého trezoru, nikdy jsem však nefalšoval bankovní záznamy. Takže mohu klidně čekat, až dorazí revizoři i s agentem FBI z hlavního města státu. Až přijdou, ohlásím jim skutečný stav věcí:

„Byla odcizena hotovost ve výši 14 425 dolarů.“

Donald Olson

ZABĚHLÝ PES

Stará paní Weyburnová nečekaně skonala toho dne o půl osmé večer. Pozůstalí se shromáždili u jejího lůžka, byl tam i doktor Catesby. Lucy, která o zemřelou do poslední chvíle pečovala, si uvědomila, že její služby už nebude nikdo potřebovat. Proto si sbalila věci a vrátila se vozem do osamělého cihlového domu na Barberry Road, kde bydlela se svým manželem od doby, kdy Clifford získal místo asistenta na přírodovědecké fakultě zdejší univerzity.

Vrátila se domů po setmění. V obývacím pokoji, v kuchyni i v Cliffordově laboratoři ve skleníku za garáží se svítilo. Cliffordův vůz však nestál před domem ani v garáži. Zvuky stereofonní nahrávky Haydnova kvartetu, které se linuly z domu, však svědčily o tom, že se brzy vrátí. Trochu se jí ulevilo. Smrt paní Weyburnové na ni zapůsobila jako šok. Za poslední tři dny, které strávila u jejího lůžka, se s ní stačila velmi sblížit. Ujala se jí na prosbu doktora Catesbyho, když se ošetřovatelka paní Weyburnové musela pro onemocnění v rodině vrátit domů. Od doby, kdy se s manželem nastěhovali do města, se Lucy věnovala péči o nemocné jenom příležitostně.

Lucy se převlékla a šla do kuchyně. S útrpným úsměvem přijala skutečnost, že Clifford se po večeři nenamáhal umýt nádobí. Nejedl sám, na stole zůstaly na dvou talířích zbytky salátu, skoro nedotčená porce lososa, trojúhelníček sýra a prázdná plechovka od polévky. Lucy vyhodila salát do smetí. Totéž chtěla udělat s lososem, ale pak jej zabalila do alobalu. Sama lososa neměla ráda, ale bylo jí líto vyhazovat zbytky jídla jen proto, že Clifford ohrnuje nos nad zbytky. Clifford byl zhýčkaný jedináček a Lucy to vždy brala v úvahu.

Když uklidila nádobí a udělala v kuchyni pořádek, zaslechla před domovními dveřmi jakýsi zvuk. Odložila zástěru a šla se podívat, kdo je jeho původcem. Rozsvítila světlo, ale za dveřmi nikdo nebyl. Otevřela dveře. Na zápraží se téměř u jejích nohou choulil černý pes, nejspíš kříženec ovčáckého a stavěcího psa. Když ji uviděl, zavrčel a couvl.

„Kde se tu bereš?“ zeptala se Lucy. Marně se rozhlížela po jeho majiteli. Barberry Road byla oblíbeným místem pro procházky se psy pár domů, zato hodně stromů a křoví. Pes se ustrašeně stáhl a tiše kňučel.

„No tak, pejsku. Jdi domů.“

Pes se ani nepohnul. Lucy zavřela dveře a zhasla světlo. Měla psy ráda, ale to neodbytné zvíře vyjící do noci na jejím prahu sotva hodinu poté, co stanula tváří v tvář smrti, jí nahánělo strach. Už aby byl Clifford doma.

Asi hodinu se dívala na televizi. Pak zaslechla, jak do garáže vjíždí vůz a jak se za ním zavírají dveře. Za chvíli bylo z koupelny slyšet, jak někdo otočil kohoutek. Clifford vešel do pokoje a v ruce držel sklenici vody. V džínách a tričku s univerzitním emblémem vypadal spíše na seniora basketbalového mužstva než na ctihodného akademického činitele, i když mu už bylo sedmatřicet let. Naklonil se k ní a políbil ji.

„Co děláš doma?“ zeptal se. „Překvapilo mě, že v garáži je tvůj vůz. Měla ses přece vrátit až v neděli. Co se stalo?“

„Paní Weyburnová dnes zemřela.“

„Tak najednou?“

„Srdce jí selhalo. A kdes byl ty?“

Pohlédl na sklenici, kterou držel v ruce. „Máme doma aspirin?“

„Měl by být nahoře. Bolí tě hlava?“

„Příšerně.“

„Ptala jsem se tě, kdes byl.“

„Vezl jsem domů Crandalla,“ odpověděl a snažil se uniknout jejímu pohledu.

„Herberta Crandalla? Co tě to napadlo pozvat ho k nám na večeři? Pokud je mi známo, toho člověka nemůžeš ani cítit.“

On i Crandall se ucházeli o profesorské místo na katedře.

„Musel jsem s ním projednat téma semináře. A neměl jsem náladu večeřet sám. Proto jsem ho pozval.“

„Už bylo rozhodnuto, kdo dostane tu profesuru?“

„Příští týden se o tom snad bude jednat.“ Vešel do kuchyně. „Proč jsi myla nádobí? Byl bych to udělal sám.“

„To je v pořádku. Sedni si a trochu si odpočiň. Vypadáš unaveně. Přinesu ti ten aspirin.“

„Co jsi udělala s lososem?“

„Vyhodila do smetí. Máš přece nepřekonatelný odpor ke zbytkům. Máš ještě hlad?“

Zavrtěl hlavou. „Crandallovi losos chutnal, já jsem ho nechal. Snědl jsem jen trochu salátu a kus sýra. Neměl jsem na nic chuť.“

„Už několik dnů jsi nesnědl nic pořádného. Není divu, že tě bolí hlava.“ Věděla, že si dělá starosti s profesurou. Přinesla mu aspirin a vyhlédla oknem ven. „Sedí tam pořád,“ řekla.

„Kdo?“

„Pes.“

„Žádného přece nemáme.“

„Zdá se, že teď už máme. Hlídá nás před domem. Je černý jako noc. Úplně mě vyděsil. Mám pocuchané nervy. Nejspíš z toho zážitku s paní Weyburnovou.“

Clifford k ní přistoupil a pohlédl jí přes rameno. „Asi se zaběhl. Do rána bude pryč.“ Zívl. „Nezlobila by ses, kdybych šel spát?“

„Copak se někdy ptáš?“ Lucy se vyzývavě zasmála. Přesvědčila se, jestli je dům zavřený, zhasla světla a následovala ho nahoru. V ložnici se ho tiše zeptala: „Bylo ti po mně smutno?“

„Hrozně.“

„Stýskalo se mi po tobě. Nechtěla jsem spát sama.“

„To chápu.“

„Už se mi nechce dělat milosrdnou sestru.“

„Fajn,“ ospale zamumlal a otočil se k ní zády.

„Je všechno v pořádku, drahoušku?“

„Proč by nebylo?“

„Připadáš mi rozrušený. Je to kvůli té profesuře?“

„To víš, občas na to myslím.“

„Crandall bude mít spoustu doporučení,“ připomenula. „Říkal jsi ale, že má pověst výstředního člověka.“

„Může si to dovolit. Je to perfektní pedagog.“

„Říkal jsi mi také, že lidé, kteří rozhodují o obsazování míst na katedře, jsou hodně konzervativní při posuzování lidí.“

Lehce ho pohladila po svalnaté paži. Odezva se však nedostavila. Povzdechla si. Stále se musela ovládat a přizpůsobovat se jeho náladám. Pomalu usínala. Do jejích snů se vkrádala nenaplněná a stále živá touha po dítěti.

Ráno uvítala Lucy Clifforda u snídaně slovy: „Ten pes je tam pořád.“

Clifford šel k domovním dveřím a vyhlédl ven. Vrátil se zamračený. „Už jsi tady toho psa někdy předtím viděla?“

„Ne. Asi se zaběhl. Zdá se, že je dobře živený.“ Clifford snídal a nic neříkal. „Co uděláme, když tu zůstane?“ zeptala se ho Lucy.

„Nezůstane tady, jestli ho nebudeš krmit.“ Když neodpovídala, vrhl na ni přísný pohled. „Už mu proboha nedávej žrát!“

„To víš, že ne.“

Když se Luey vrátila z nákupu, pes stále seděl na zápraží. Vyprázdnila tašku a garáží se k němu vrátila. Pes náhle vstal, svěsil ohon, vycenil zuby a zavrčel. Lucy k němu vlídně napřáhla ruku a řekla: „Buď hodný, já ti přece nic neudělám!“

Pes na ni upřeně hleděl. Lucy uvažovala, kde se tu vůbec vzal. Neutekl snad, protože mu doma ubližovali? Ale proč si vybral zrovna jejich dům? Měl obojek, bála se však k němu přiblížit a přesvědčit se, jestli má známku se jménem majitele.

Když se Clifford večer vrátil domů, jeho první slova byla: „Vůbec mě nenapadlo, že by tu ten pes ještě mohl být.“

Lucy ignorovala jeho vyčítavý tón. Odpověděla mu, že měla spoustu práce a že se o psa nezajímala.

„Nedávalas mu žrát!“

„Ovšem že ne,“ rozesmála se. „A netvař se, jako by to byla moje vina, že tam pořád sedí.“

Clifford otevřel domovní dveře dokořán a vrhl na psa rozvaleného pod magnólií zlý pohled, který by poděsil i daleko divočejší zvíře.

„Vypadá to, že nás adoptoval,“ řekla Lucy.

„To se ještě uvidí.“ Clifford §e rozběhl do kuchyně a vrátil se s hrncem vařící vody. Lucy vykřikla: „Co chceš dělat?“

„Co bych asi tak chtěl dělat? Otevři dveře!“

„Cliffe, to nesmíš. Je to kruté.“

V jedné ruce držel hrnec a druhou otevřel dveře. Vyšel na zápraží a vychrstl vodu na psa. Lucy byla ráda, že její větší část nezasáhla cíl.

„Zatracený pes,“ mumlal Clifford. „Teď už jenom schází, aby nám pokálel trávník.“

„Nerozčiluj se, drahoušku. Možná že dnes bude v novinách inzerát. Někomu přece musí patřit.“

„Spíš se ho někdo chtěl zbavit!“

Ve večerníku bylo několik inzerátů týkajících se ztracených psů. Žádný popis se však nehodil na jejich dotěrného návštěvníka. Clifford odhodil noviny a řekl: „Už vím, co uděláme. Hned ráno zavoláš na policii do oddělení kontroly domácího zvířectva. Řekni jim, že jestli toho psa ihned neodvedou, nezůstane jenom u horké sprchy.“

Lucy vycítila, že pes se Cliffordovi stal záminkou pro vybití vysokého napětí, které plynulo z nejistoty, kdo dostane profesuru. Nemohla to však vyslovit nahlas. Věděla, že Cliffordovy nervy jsou napjaté jako struny. Proto jenom podotkla: „Ten pes ti přece nic neudělal, drahoušku. Chováš se, jako by ti ukousl kus nohy.“

„Ale mohl by. Co když má vzteklinu? Musíš tam zavolat.“ „Rozkaz, šéfe.“

Druhý den ráno Lucy začala vytáčet číslo kontroly zvířat. Náhle položila sluchátko a z jakéhosi záhadného vnitřního podnětu otevřela fólii s frankfurtskými párky a jeden hodila psovi, který jej naráz zhltl.

Jsem to ale cvok, řekla si v duchu. Jak jsem mohla udělat takovou pitomost? A potom, jako by to chtěla napravit, zavolala na psa: „A teď upaluj pryč! Tady nemáš co pohledávat.“

Ani se nedivila, že k ní pes přiskočil a začal se k ní lísat.

Ve tři hodiny odpoledne zavolal Clifford z univerzity: „Volalas tam?“

„Už jsem se k tomu chystala, ale pes zmizel,“ zalhala. „Připadala bych si jako blázen, kdyby přijeli pro nic za nic.“

Večer se Clifford vrátil domů se zuřivostí, s níž by se mohl pustit do boje se smečkou divokých psů. „Říkalas, že je pryč!“

Nevinně se usmála. „A on se vrátil? Opravdu?“

V Cliffordově hezké tváři se objevil krutý úsměv. „Nevadí. Vyřídím to jednou pro vždy.“

„Co chceš udělat?“

„To už je moje věc.“

Otočil se a zamířil do laboratoře. Lucy ho následovala, a když zjistila, co chce udělat, zděsila se.

„Cliffe, proboha, proč to všechno? Co to děláš?“

„Připravuji večeři pro tvého miláčka.“

„Mého miláčka?“

„Krmilas ho přece, že?“

„Nebuď směšný!“

„Nelži. Pes by tu už dávno nebyl, kdyby nedostal nažrat.“

Položila mu ruku na rameno. „Nepřeháněj, drahoušku. Můžeme si ho nechat. Měla bych společnost, když nejsi doma.“

„Můj názor znáš.“

„Co dáváš do toho masa?“

„Trochu koření.“

Věděla, že při svých botanických pokusech pracuje s jedy. Cítila, jak jí naskakuje husí kůže.

„Přece tomu psovi nedáš otrávené maso. Bylo by to barbarství.“

„Napadá tě něco lepšího?“

„Už jsem ti říkala. Nechme si ho. Potřebuje domov.“

Pohrdavě na ni pohlédl.

„Vím, žes ho krmila. Když nemůžeš mít dítě, tak si aspoň pořídíš psa, že?“

„Jak můžeš něco takového vyslovit?“

„Ty jsi samozřejmě přesvědčena, že je to moje vina. Všechny ty tvoje narážky, abych se dal vyšetřit. Myslíš, že jsem to nepochopil? Abys věděla, já jsem v naprostém pořádku. Zato tobě leze neplodnost na mozek.“

„To, co říkáš, je směšné,“ řekla. „Říkala jsem jenom, že bychom se měli poradit s lékařem. Nikdy jsem tě z ničeho nevinila.“

„Nemělas k tomu žádný důvod. Dovedu si ale představit, co sis o mně vybájila.“

„V tom případě víš víc než já. Nikdy by mě nic takového nenapadlo. Pořád se mě ale snažíš umlčet. Chápala jsem, že máš starosti s místem na univerzitě. Ale teď už začínám pochybovat, jestli jsi vyšinutý jenom kvůli té profesuře.“

V jeho tváři se objevil výhružný pohled. „Co tím chceš říct?“

„Nic víc a nic míň než to, že už mám po krk tvého sobectví a nepochopení. To, že tě mám ráda, ještě neznamená, že ti vždy ve všem musím ustupovat. Je to tak strašné, že jsem chtěla dítě, když tys o ně nestál? Měla jsem dobré místo na východě. Namítala jsem něco proti tomu, když ses rozhodl, že se přestěhujeme sem? Chodíme tam, kam chceš ty, stýkáme se s lidmi, se kterými se chceš ty stýkat. Vždycky a ve všem musí být po tvém, stále musím snášet tvé rozmary. Proč bychom ale proboha nemohli mít psa? Proč si ho nemůžeme nechat?“

„Nemůžeme si to dovolit. Čím bychom ho krmili?“

„Zbytky jídla, které po tobě zůstanou, by vykrmily pět psů.“

Vyloudil na tváři dotčený pohled: „Co s tím mají společného moje zbytky?“

Vybavila se jí porce lososa, o níž se domníval, že ji vyhodila do smetí, a podrážděně vykřikla; „Nic! Ale jestli si myslíš, že se budu dívat, jak otravuješ bezmocné zvíře, jsi na omylu.“

Vytrhla mu talíř s masem z ruky a vyhodila je do nádoby na odpadky.

Tu noc strávil Clifford ve své pracovně, a když Lucy sešla dolů, aby připravila snídani, na kuchyňském stole našla lístek: Miláčku! Nezlob se. Přehnal jsem to. Choval jsem se hrozně.

Pocítila svíravou bolest z pocitu viny. Cliffordovo chování bylo dětinské, ale bylo stejně přehnané jako její výbuch vzteku. Co mu vlastně mohla vyčítat? Clifford byl vždycky dobrý manžel, vytvořil jí hezký domov a dal jí vše, po čem toužila. Cítila svůj díl viny.

Zavolala na oddělení kontroly zvířat. Za půl hodiny přijeli s dodávkou. Řekla zřízenci, jak se pes utábořil před jejich dveřmi šestnáctého večer. Pes se vůbec nebránil. Naložili ho a odvezli.

Krátce po poledni u dveří zazvonil zvonek.

„Paní Phelpsová?“

„Ano.“

Muž jí ukázal svůj průkaz. „Jsem policejní detektiv John Gourley.“

Trochu zneklidněla. Vyzvala ho, aby šel dál. Detektiv vytáhl tužku a notes.

„Naši lidé od kontroly zvířat odtud ráno odvezli psa. To vy jste volala, že?“

„Ano, ale proč.“ Pak si náhle připomenula Cliffordovo varování. „Má ten pes snad vzteklinu? Kousl někoho?“

Detektiv zavrtěl hlavou. „Prohlásila jste prý, že nevíte, komu patří. Opravdu to nevíte?“

„Kdybychom znali majitele, hned bychom mu zavolali.“

„Jí, paní Phelpsová. Pes totiž patří slečně Joyce Madisonové. Říká vám to jméno něco?“

Lucy se zamračila. „Ne. Měla bych je znát?“

„Mohla byste je znát. Slečna Madisonová pracuje na univerzitě v administrativě. Váš manžel tam vyučuje, že?“

„Ano, ale nevzpomínám si, že by někdy vyslovil to jméno. Nemůže přece znát všechny úřednice.“

„Problém je v tom, paní Phelpsová, že sousedka viděla slečnu Madisonovou večer šestnáctého vycházet z domu se psem a že od té doby ji nikdo neviděl. Jedinou stopou je její pes, kterého jste nám předala.“

Lucy si uvědomila dosah detektivových slov. „Říkáte, že ten pes patřil slečně Madisonové. Uznávám, že je to podivné, ale ani já ani můj manžel tu ženu neznáme a toho psa jsme viděli poprvé.“

„A přece se z vašeho domu nechtěl vzdálit.“

Lucy se usmála. „Vlastně jsem to zavinila já. Manžel mi říkal, abych ho nekrmila, ale já jsem mu přesto dala jídlo.“

„A jste si úplně jista, že váš manžel nikdy nemluvil o slečně Madisonové?“

„Naprosto.“ Začínala tušit, kam jeho otázky míří. „Chcete snad tvrdit, že ta žena byla tady? To by bylo absurdní.“

„Smím se vás zeptat, jaký vůz má váš manžel?“

„Ovšem. Je to ford combi.“

„Slečnu Madisonovou občas navštěvoval muž s vozem této značky.“

„Určitě to nebyl můj manžel.“

„Zatím vám děkuji, paní Phelpsová. Zastavím se ještě u vašeho manžela na univerzitě. Předpokládám, že mi jen potvrdí, co jste říkala vy.“

Lucy připadaly detektivovy vývody fantastické, přesto ji však jeho návštěva znepokojila. Musí jít o nějaké hloupé nedorozumění. Samotná myšlenka, že by Clifford mohl mít poměr s nějakou jinou ženou, jí připadala prostě směšná. Nejen že to vůbec nebyl typ záletníka, sebemenší náznak skandálu by mu mohl zhatit naději na postup.

Znovu si připomenula večer, kdy zemřela paní Weyburnová. Vybavila si pohled na rozházené jídlo a neumyté nádobí v kuchyni, když se vrátila domů. V Cliffordově chování však nebylo nic podezřelého. Mohl ovšem lhát, že jeho spolustolovník byl Herbert Crandall. Rozhodla se, že zavolá Gwendolyně Crandallové.

„Když jsem uklízela jídelnu, našla jsem na zemi zapalovač. Napadlo mi, jestli náhodou nepatří Herbertovi.“

„Herbertovi? Ale kdež. Vůbec nemá zapalovač. Používá výhradně zápalky. Kromě toho jsme u vás byli naposledy před pár měsíci.“

„Clifford mi ale říkal, že s Herbertem mluvil šestnáctého večer. Myslela jsem, že ho pozval k nám. Já jsem byla u pacientky.“

„Šestnáctého u vás určitě nebyl. Oslavovali jsme výročí svatby. Byli jsme na večeři v restauraci.“

Když se Clifford vrátil domů, až nápadně sršel dobrou náladou. Z jeho pohledu však poznala, že ji předstírá. Zeptala se ho na detektiva.

Clifford mávl rukou. „Přišel za mnou. Dovedeš si představit větší nesmysl? Ztratí se nějaká ženská a její pes se usadí v naší zahradě. Z toho prý by mělo plynout, že jsem tu osobu znal.“

„A znal jsi ji?“ skoro zašeptala.

„Neznal, opravdu. Prostě referentka z děkanátu.“

„Věděl jsi, že zmizela?“

„Něco jsem zaslechl. Nezajímají mě univerzitní drby.“

„Neříkal jsi mi o tom.“

„A proč také?“

„Ten detektiv vykládal, že za ní jezdil nějaký muž s fordem combi.“

Poprvé jí pohlédl přímo do očí. „Snad si nemyslíš, že jsem to byl já!“

Lucy zaváhala. „Musím ti něco říct. Zavolala jsem Gwendolyně Crandallové. Její manžel prý u nás šestnáctého večer určitě nebyl. Kdo tu tedy byl?“

Její tichá otázka na Clifforda zapůsobila jako blesk z čistého nebe. Poklesla mu ramena, zachvěl se a těžce dosedl do křesla.

„Cliffe! Co je ti?“

Nezvedl oči. Z jeho hlasu zaznívalo napětí, jeho tvář byla popelavě bledá. „Pronásledovala mě. Párkrát jsem s ní mluvil, to je vše. Nemohl jsem se jí zbavit. Posílala mi lístky, číhala na mě před posluchárnou. Tvrdila, že je v jiném stavu a že oznámí děkanovi, že je to moje dítě. Bylo to ode mne hloupé, ale několikrát jsem ji navštívil, abych ji přivedl k rozumu, ale marně. Toho večera přišla sem. Zrovna jsem se chystal večeřet. Snažil jsem se k ní být zdvořilý. Nabídl jsem jí dokonce večeři. Znovu jsem jí domlouval a zdálo se, že se mi podařilo ji přesvědčit. Slíbila, že mě nechá na pokoji. Po večeři odešla. Bůhví, co se dělo potom.“

Náhle vztyčil hlavu a pohlédl na ni s hrůzou ve tváři. „Ty si myslíš, že si něco udělala?“

Vzala ho za ruku. „A co pes? Byla se psem?“

„Ano, nechala ho za dveřmi.“

„Proč ho neodvedla, když odešla?“

„To si také nedovedu vysvětlit. Možná že mu přikázala, aby tu zůstal. A to znamená, že chtěla … Ne, to není možné …“

„A kde jsi byl po večeři ty?“

Prohrábl si vlasy. „Nepamatuji si, opravdu. Nemohl jsem vydržet v domě. Byl jsem autem někde daleko.“

„Řekl jsi tomu detektivovi všechno?“

„Musel jsem. Kdyby měl dojem, že mu zatajuji pravdu, byl bych tím spíše podezřelý.“

„Tak si už nedělej starosti.“ Stiskla mu ruce. „Myslíš, že by tvé jmenování bylo ohroženo, kdyby to vyšlo najevo?“

V jeho dlouhém pohledu bylo zoufalství. „Ach, to místo … Už pár dní jsem na ně nevzpomenul.“

„Nestarej se. Musí se objevit. Kdyby si byla něco udělala, už by ji asi našli. Měl jsi mi všechno povědět hned.“

Smutně na ni pohlédl. „A ty bys mi věřila? Že jsem nevinný? Že všechno vyšlo z její strany?“

„Už o tom nemluvme. Jdi se vykoupat. Já zatím udělám večeři.“

Během večeře se snažila chovat, jako by se nic nestalo. Clifford však vůbec nevnímal ani ji ani jídlo, které mu připravila. Musela ho pobízet, aby jedl. Náhle mu vypadla vidlička z ruky. Jeho tvář se zkřivila bolestí a jeho bezvládné tělo padlo na stůl.

Když se vzpamatovala z prvního úleku, uvědomila si, co spáchala a co se vlastně stalo. Tupě hleděla na krokety na jeho talíři. Udělala je ze zbytků lososa, kterého nedojedl jeho host ten večer šestnáctého.

Jack Ritchie

ZLATÁ KACHNA

Můj klient se se mnou spojil telefonicky.

„To je Bradyho detektivní kancelář?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Co si přejete?“

„Volám ze San Franciska. Mé jméno je Jameson. Jsem advokát Villarda McGregora, majitele McGregorovy dopravní společnosti.“

„Ach ano,“ odpověděl jsem neurčitě, abych na sobě nedal znát, že tu společnost znáni.

„Přál bych si, abyste našel jistou Elizabeth Sterlingovou a jejího syna Harolda. Svého času žili ve vašem městě. Vás jsem si vybral náhodou z telefonního seznamu Milwaukee. Nemám vůbec přehled o detektivních kancelářích.“

Nadechl se a pokračoval:

„Pan McGregor se dožil požehnaného věku a rozhodl se zapomenout a odpustit. Proto by chtěl vyhledat Elizabeth a jejího syna a ostatní potomky, pakliže se mezitím narodili.“

„A co má v úmyslu zapomenout a odpustit?“

„Její sňatek s Franklinem Sterlingem. Elizabeth je totiž McGregorova neteř. Sterling u něho pracoval jako obyčejný účetní. Společensky jí nesahal ani po paty. Když se ti dva poznali a pak vzali, McGregor o ní už nechtěl slyšet. Až teď, na sklonku života, náhle změnil názor. Elizabeth a její syn jsou jeho jediní žijící příbuzní. Svůj majetek chce raději odkázat jim než dobročinným institucím.“

„Kdy se Franklin a Elizabeth vzali?“

„Je tomu právě třicet let. V roce 1947. Hned po svatbě opustila Elizabeth se svým manželem San Francisko. Když se Harold narodil, napsala o tom strýci dopis. Bylo na něm poštovní razítko Milwaukee, ale žádná adresa odesílatele. Od té doby o nich nic nevíme. Ale především, kolik činí váš honorář?“

Zaváhal jsem.

„To všechno záleží na složitosti práce, na čase a výdajích. Nevím ještě, kolik lidí budu muset vaším případem zaměstnat …“

„Zaměstnejte jich, kolik chcete. Pošlu vám zálohu dva tisíce dolarů. Bude to stačit?“

Jaká štědrost! Byl jsem v pokušení odpovědět „nebude“, ale upustil jsem od toho. Nesmím být příliš chtivý, abych nepodřízl krk kachně, která snáší zlatá vajíčka.

„V pořádku,“ řekl jsem. „Ihned nařídím některému ze svých úředníků, aby se věnoval vašemu případu.“

Ve skutečnosti však žádné úředníky nemám. Detektivní kancelář Brady to jsem já a nikdo víc.

„Až je najdete, hned mi dejte vědět,“ řekl Jameson. „Občas vám zavolám, abych věděl, jak pokračuje pátrání. Pošlete mi účet se specifikací výdajů.“

Řekl mi ještě svoji adresu a číslo telefonu a tím náš rozhovor skončil.

Odešel jsem do telefonní centrály a požádal, abych mohl nahlédnout do starých telefonních seznamů. V seznamu z roku 1948 jsem se poprvé setkal se jménem Franklin Sterling. Opsal jsem si adresu a pak jsem začal listovat v novějších seznamech. V letech 1955 a 1960 nebyla žádná změna, ale v seznamu z roku 1965 byly adresa a telefonní číslo nezměněny, avšak uvedeny pod jménem Elizabeth Sterlingové. Co se mezitím stalo? Rozvedli se, anebo Franklin zemřel?

Seznam z roku 1970: zase Elizabeth. Seznam z roku 1975: další změna. Telefon byl veden pod jménem Harold Sterling. Možná že mu zemřela matka a možná že se Harold prostě rozhodl, že je nejvyšší čas, aby telefon přihlásil na své jméno.

Od roku 1979 Sterlingovi už v seznamech vůbec nebyli. Úplně zmizeli. Bylo třeba začít u poslední známé adresy.

Vypravil jsem se tam. Byl to skromný domek se dvěma byty, obklopený stromy. Zazvonil jsem u dveří bytu v přízemí. Otevřela mi hubená, šedivá žena.

„Hledám paní Elizabeth Sterlingovou,“ řekl jsem. „Bydlela v tomto domě, že?“

„Ano, v prvním patře. Bohužel zemřela už před sedmi lety. Proč ji hledáte?“

Nebylo důvodu skrývat pravdu. Vysvětlil jsem jí, že jsem soukromý detektiv a že Elizabeth hledám ve službách jejího strýce.

„To je divné,“ řekla žena. „Nikdy mi neřekla, že má strýce. A přitom jsme byly nejlepší přítelkyně. Elizabeth, její muž a syn žili třicet let v bytě nade mnou. Franklina, jejího muže, přejelo auto někdy v roce 1963 nebo 1964. Elizabeth zemřela před sedmi lety po srdeční mrtvici. Myslela jsem, že se Harold po tom všem odstěhuje, ale nechtěl. V tomto domě vyrostl a já jsem byla jeho nejbližší osoba, něco jako teta. Byl to tichý, osamělý mladík. Pracoval jako účetní, stejně jako jeho otec.“

„A kde je Harold teď? Bydlí tu stále?“

V jejích očích se zaleskly slzy.

„Ach, ne. Jednou ráno jsme ho našli v posteli mrtvého. Policie měla podezření na zločin nebo sebevraždu. Bylo mu přece teprve jedenatřicet let. Ukázalo se však, že zemřel přirozenou smrtí, že měl stejně jako jeho matka slabé srdce … Zůstal po něm jenom nábytek. A spousta šatstva. Pro mého muže se nehodilo, a proto jsme je prodali v dražbě. Zbylo tu jen pár Haroldových osobních věcí. Uložila jsem je do kartónové krabice a dala na půdu. Je tam sbírka motýlů, album známek a ještě nějaké drobnosti.“

Pohlédla na mne a řekla:

„Co kdybyste si to všechno vzal? Jeho strýc by se na to možná rád podíval.“

Když jsem se vrátil do své kanceláře, položil jsem kartónovou krabici na skříň a posadil jsem se, abych všechno promyslel. A hle, vyšetřování bylo uzavřeno za dvě hodiny. Za honorář dva tisíce dolarů je to docela slušný výkon. Ale copak to někdo musí vědět?

Vzal jsem list papíru. Jameson požaduje specifikaci výdajů, má ji mít. Práci jsem svěřil dvěma úředníkům. Mohou se jmenovat třeba Smith a Jones. Ti dva zjistili, že se Elizabeth Sterlingová odstěhovala, řekněme, do Chicaga a pak do Saint Louis … Museli samozřejmě ta města navštívit, aby zjistili skutečný stav věcí a aby neztratili stopu. Bydleli v nejlepších hotelích. Stravovali se v restauracích. A Smith a Jones jsou přece vyhlášení labužníci. Jejich vozy mají samozřejmě značnou spotřebu benzínu …

Čekal jsem, že mi Jameson zavolá už zítra, v úterý. Nedal však o sobě vědět. Ve středu jsem už netrpělivě prohlížel poštu a doufal, že v ní najdu šek na dva tisíce dolarů. Nic. Počkal jsem do pátku a pak jsem vytočil Jamesonovo číslo v San Francisku.

Ozval se ženský hlas.

„Mohu hovořit s panem Jamesonem?“ zeptal jsem se.

Zarazila se v rozpacích a pak zamumlala:

„Ach, vy asi nic nevíte.“

„Co nevím?“

„Pan Jameson zemřel. Dnes ráno měl pohřeb.“

„Kdy zemřel?“

„V pondělí kolem poledne. Najednou se svalil na psací stůl. Taková tragédie … Bylo mu teprve třiašedesát let.“

„Promiňte, kdo je u telefonu?“

„Jsem sekretářka pana Jamesona.“

„Já jsem Brady z Bradyho detektivní kanceláře. Říkal vám šéf něco o mně?“

„Bohužel nic.“

Položil jsem sluchátko. Co teď? Smrt zaskočila Jamesona dřív, než mi stačil napsat šek, tím spíš jej odeslat. Musím vyhledat samotného McGregora. Řeknu mu, že Jameson si mne najal, abych našel jeho neteř, že mi slíbil dva tisíce dolarů a že na případu usilovně pracuji …

Bude mi však starý pán věřit? Může si myslet, že jsem podvodník. Neměl jsem žádný důkaz o rozhovoru s Jamesonem.

Musím na to jít jinak. Řeknu mu raději, že jsem získal informace o Elizabeth a že mu je pošlu, až dostanu dva tisíce dolarů …

Ten stařík si však může postavit hlavu a najmout si jiného detektiva. Jestli jsem objevil stopu po Elizabeth já, řekne si, proč by to nemohl udělat někdo jiný? A za míň peněz.

Rozhlédl jsem se po své malé kanceláři. Už delší čas úpěnlivě volala po utření prachu a umytí oken.

Co jsem očekával, když jsem si před dvaceti lety vybral tuhle profesi? Dobrodružství? Vzrušení? A co z toho bylo? Nikdy mě nikdo nevyhledal, abych mu rozřešil případ vraždy. Rozvody, hašteření kvůli dětem, nezvěstné osoby … Automobil starý deset let, který volá po generálce. Mizerný byt v ošuntělém činžáku. A nuda, spousta nudy.

Zahnal jsem temné myšlenky a rozhodl jsem se, že se raději vrátím k práci. Můj pohled padl na krabici s Haroldovými věcmi. Třeba se mi něco z toho bude hodit. Otevřel jsem ji.

Motýli. Známky. Asi je přestal sbírat ještě jako chlapec. Spousta fotografií. Elizabeth Sterlingová, její muž a syn. Haroldova peněženka. Nebyly v ní žádné peníze, zato jsem v ní objevil jeho průkaz sociálního pojištění a čtenářský průkaz z veřejné knihovny. Docela na dně jsem našel staré daňové přiznání, vysvědčení ze střední školy a křestní list.

Kdyby Harold žil, byl by dnes o dva roky mladší než já.

Srovnal jsem ty věci před sebou na stole. Ještě jednou jsem se rozhlédl po své kanceláři. Přihladil jsem si vlasy.

Musím to všechno promyslet. Co když Bradyho detektivní kancelář třeba našla Harolda živého a zdravého? Kdyby se Harold dověděl, že ho strýc hledá, hned by se rozjel do San Franciska. Vzal by s sebou všechny důkazy o své totožnosti. Křestní list, průkaz sociálního pojištění, několik pečlivě vybraných fotografií, ale ani jednu svoji, kromě nějaké z raného dětství. A kromě toho úřední potvrzení, vystavené Bradyho detektivní kanceláří, že jeho držitel je totožný s dávno hledaným Haroldem Sterlingem.

Zvedl jsem sluchátko a požádal o rezervaci letenky do San Franciska. Pouze v jednom směru …

To bylo před šesti měsíci.

Můj strýc Villard McGregor a já dnes tvoříme nerozlučnou dvojici. Báječně si rozumíme a vzájemně o sebe pečujeme. Ze srdce mu přeji, aby žil ještě hodně, hodně let.

Mám totiž jednu dobrou vlastnost vůbec netoužím po penězích.

Jack Ritchie

DRUHÝ DOPIS

Neznám víc ponurý místo, než je nákupní centrum na malým městě po půlnoci a taky víc nápadný místo pro zaparkování auta. Proto jsem tu svoji limuzínu radši nechal stát v tmavý postranní ulici o jeden blok dál. Vytáhl jsem z kufru brašnu s nářadím a zbytek cesty jsem šel po svejch.

Stál jsem u zadních dveří obchodu s likéry a kutal v zámku, když jsem najednou zaslechl, jak přijíždí nějakej bourák. Trochu mě oslnil jeho přední blinkr. Auto zahnulo na úzkou cestu za krámem. Nejdřív jsem si pomyslel, že je to nejspíš policejní patrola, co v noci šmejdí po okolí. Proto jsem se radši schoval do stínu a přimáčkl se ke zdi.

Oddychl jsem si, až když jsem viděl, jak se auto pomalu vzdaluje od místa, kde jsem našel dočasnej úkryt. Naštěstí to policejní patrola nebyla. Auto ujelo sotva deset metrů a náhle prudce zabrzdilo.

Jeho zadní dveře se otevřely, bylo slyšet, jak někdo sprostě kleje, a potom něco, co vypadalo nejspíš na rvačku. Z auta se vyhrnul nějakej chlap a pak se zdálo, že si to rozmyslel a že se chce zase dostat zpátky. Krátce nato třeskl výstřel a chlap se skácel na chodník. Z auta se vynořila čísi ruka a přibouchla dveře. Než se auto rozjelo, stačil jsem si všimnout tabulky s jeho poznávacím číslem.

Když zmizelo z dohledu, rozběhl jsem se k místu, kde se ten chlap sesypal. Posvítil jsem si na něho baterkou. Mohlo mu být něco přes třicet, ale v tuhle chvíli už byl dočista v pánu. Hrudní koš měl proděravělej kulkou.

Byl jsem ocitej svědek vraždy, ale nemohl jsem to jít vyzvonit na policii. Byl jsem ještě pořád v podmínce a kurátor, u kterýho jsem se měl po propuštění z basy pravidelně hlásit, mě už neviděl dobrý dva roky. Mohlo by mi hodně zkomplikovat život, kdyby dostal echo, kde si mě může vyzvednout. To nejrozumnější, co mě v tu chvíli mohlo napadnout, bylo hezky rychle odtud vypadnout a na celou věc zapomenout.

Nasedl jsem do svý útulný zánovní limuzíny a rozjel se směrem k velikýmu městu. Zrovna začínalo vycházet slunce, když jsem tam dorazil.

Doma jsem si namixoval pořádnýho cloumáka a hajdy do postele. Ale usnout jsem nemohl. Číslo toho bouráku se mi přilepilo na mozek a ne a ne se z něho odlepit, i když jsem se o to usilovně snažil. Všechny pokusy o spravedlivé spánek selhaly.

Nakonec jsem vylezl z postele, vytáhl psací stroj a zasunul do něho list papíru. Dával jsem si přitom zatracenej pozor, abych na něm čirou náhodou nenechal otisky prstů. Dvěma prsty jsem začal datlovat:

Vážený pane!

Včera v noci jsem byl svědkem vraždy muže v uličce naproti obchodu s likéry v nákupním centru ve vašem městě. Z čistě osobních důvodů to nemůžu policii ohlásit osobně. Můžu Vám ale sdělit číslo auta, ze kterého byl vypálen osudový výstřel. Je to C 45871.

Očitý svědek

Tyhle řádky jsem adresoval policejnímu šéfovi v Jefferson Falls. Zalepil jsem obálku a odešel hodit dopis do schránky.

Velkej šéf si vyhledá majitele vozu, položí mu pár otázek, sepíše s ním protokol a dost možná, že z něho vymáčkne i přiznání.

Cítil jsem se blaze jako po dobrým skutku. Koneckonců to byla moje občanská povinnost.

Měsíc se sešel s měsícem, než jsem se odhodlal vrátit do Jefferson Falls a znova se pokusit udělat ten krám s likéry.

Dorazil jsem tam časně ráno, a protože mi kručelo v břiše, zastavil jsem se v jednom bistru na hlavní třídě. Uvelebil jsem se na barový stoličce a poručil jsem si specialitu dne švýcarskej stejk s bramborovou kaší.

Děvče za barovým pultem nevypadalo, že by se zrovna hroutilo z přílišný zaneprázdněnosti. Přesunulo se o kousek blíž ke mně, čímž mi dávalo nejspíš najevo, že by bylo svolný k rozhovoru.

„Pěkně tichý hnízdo je tenhle městys, jen co je pravda,“ načal jsem to.

Vypadalo to, že se pokusí přesvědčit mě o opaku.

„To bych zrovna neřekla. Zrovna nedávno jsme tu měli veliký vzrůšo.“

Napadlo mě, že se začne bavit o té vraždě, a taky že jo.

„Před měsícem někdo odbouchl Boba Jensona. Pracoval v obchodě s ojetejma autama kousek odtud.“

„Hleďme, hleďme,“ tvářil jsem se překvapeně. „Dějou se u vás pěkný věci. A kdopak mu to udělal?“

„Nikdo neví.“

Zamračil jsem se. „Je aspoň někdo podezřelej?“

„Pokud vím, vyslýchali aspoň půlku města. Ale vrah se pořád volně pohybuje po ulicích. Jestli ovšem je vůbec zdejší. Mohl taky bejt přespolní, anebo dokonce z jinýho státu.“

Začal jsem přemejšlet. Patřilo to číslo ukradenýmu autu a vyšetřování nutně muselo skončit ve slepý uličce? Anebo se můj dopis vůbec nedostal k adresátovi a zmizel v bezednejch spoustách korespondence? Jestli je to ten druhej případ, budu to muset hezky rychle napravit.

Když jsem trochu pojedl, zašel jsem do nejbližšího dragstóru a koupil dopisní papír a známku. To se ví, že bych byl radši dopis napsal na stroji, ale žádnej zrovna nebyl po ruce, a tak mi nezbylo než sáhnout po svý kuličkový tužce.

Vážený pane!

Asi před měsícem jsem byl svědkem vraždy ve vašem městě a o tom incidentu jsem Vám už jednou napsal. Uvedl jsem taky poznávací značku auta, ze kterého byl vypálen osudový výstřel. Možná že se dopis vůbec nedostal do Vašich rukou. Proto Vám to číslo sděluju ještě jednou. Je to C 45871.

Očitý svědek II.

Dopis jsem zase adresoval policejnímu šéfovi v Jefferson Falls. Odnesl jsem zalepenou obálku do nejbližší schránky.

Měl jsem sto chutí vyřídit záležitost s obchodem s likéry ještě dneska v noci a pak se s tímhle hnízdem navždycky rozloučit. Po zralý úvaze jsem akci odložil asi o den nebo dva, až do doby, než mi bude jasný, co si policie usmyslila udělat, když dostala můj druhej dopis. Pronajal jsem si pokoj v malým hotelu na hlavní třídě.

Druhý den kolem jedenáctý hodiny někdo zabušil na dveře. Otevřel jsem. V chodbě stál robustní šedovlasý chlapík v policejní uniformě. Prohlédl si mě a pak vybafl:

„Ten šéf policie, to jsem já. Dneska ráno jsem dostal váš dopis.“

Zahrál jsem nevinnýho. „Dopis? Jakej dopis? Nevím nic o žádným dopise.“

Udělal na mě cukrblik, ve kterým nebyla ani špetka humoru.

„Na obálce je razítko Jefferson Falls, a tak mě napadlo, že možná ještě budete ve městě a že třeba dokonce bydlíte v hotelu. Šel jsem rovnou sem, protože tohle je jediný hotel, co tu máme. Nejsem expert na grafologii, ale řekl bych, že ruka, co psala tenhle dopis, byla stejná jako ta, kterou jste se zapsal do přihlašovací knihy v recepci.“

Vešel do pokoje. „Jste si úplně jistý s tím číslem?“

Povzdychl jsem si. „Tutovka.“

„A vy jste byl při tom, když zastřelili Jensona?“

„Jo.“

„Můžete mi popsat vraha?“

„To bohužel nemůžu. Jediný, co jsem viděl, bylo jeho rameno.“

„Nenapsal jste ten dopis náhodou jenom proto, abyste nás přivedl na falešnou stopu a někomu způsobil trable?“

„Ne. Viděl jsem vraždu těmahle očima. A taky to číslo.“

„Kde se vražda stala?“

„U nákupního centra na kraji města.“

„To jste si mohl přečíst v našem místním plátku.“

„Ten váš plátek jsem v životě neměl v ruce.“

„Koroner tvrdí, že Jenson byl zastřelený kolem půlnoci. Co jste tam v té době dělal?“

Odkašlal jsem si. „Nemohl jsem usnout, tak jsem si udělal malej noční věj šlap po městě. Měl jsem za to, že tamtudy vede nejkratší cesta k hotelu.“

Zdálo se, že mi to zbaštil. „Dobrá. Teď bych byl rád, kdybyste šel se mnou a ukázal mi přesně místo, kde Jenson přišel o život.“

Sešli jsme ze schodů do policejního vozu. Velkej šéf mě odvezl k nákupnímu centru. Ukázal jsem mu místo, kde se Jenson složil.

Když jsme zase seděli ve voze, znova na mě uhodil:

„S tím číslem jste si absolutně jistý?“

„Tutově. Určitě se nemejlím.“

Auto se zase rozjelo. Měl jsem za to, že mě odveze zpátky do hotelu, ale kdepak. Najednou zahnul doprava a rozjel se ven z města.

„Kam jedeme?“ zeptal jsem se ho.

„Podat o tom případu zprávu našemu seržantovi. Bydlí hned za městem. Zrovna dneska má volno.“

Nemohl jsem než souhlasit. Nicméně jsem dodal:

„Podle mýho byste se teď měl spojit s oddělením motorovejch vozidel a zjistit si, komu to číslo patří.“

„To vůbec není nutné. Já vím, čí je ten vůz.“

„Čí?“

Sklopil oči jako cudná panna. „Můj.“

Zíral jsem na něho a cítil jsem se nejistě. „Ale ten výstřel nevyšel z policejního auta.“

„Nepoužívám služební vůz pro soukromé účely. Mám vlastní auto.“

Najednou mi všechno začínalo docházet. Když před měsícem dostal můj první dopis, poznal svý vlastní číslo. Možná že se po mně sháněl, ale já jsem už nebyl ve městě. Byla to z my strany chyba, že jsem se sem vracel a napsal druhej dopis.

A teď seděl proti mně. Vrah. A měl bouchačku velikou pistoli v pouzdře.

Cítil jsem, jak se potím. „Když tak teď o tom přemejšlím, tak musím připustit, že je dost možný, že jsem se v tom čísle přece jen mohl zmejlit. Nějak mi neslouží paměť a v poslední době ani zrak. Jsem si jistej, jenom co se týče posledních třech cifer.“

Podíval se na mě ještě jednou a pak se usmál, tak nějak smutně. „Já vám věřím, že jste si to číslo zapamatoval správně.“

Podíval jsem se mu nejistě do tváře. Co mám dělat? Vrhnout se na něho? Je to pěkný pořízek, neměl bych šanci. Mám se pokusit vyskočit z auta? To by ovšem byla jistá sebevražda. Jeli jsme nejmíň osmdesátkou.

Hlavou se mi honily zoufalý myšlenky, když velkej šéf náhle zpomalil a zatočil na prašnou cestu vedoucí kdovíkam.

„Ten váš první dopis jsem vůbec nedostal,“ řekl. „Když Jenson přišel o život, byl jsem zrovna na Havajskejch ostrovech na dovolené.“

Zastavil u malý farmy na konči cesty. „Vždycky když jsem mimo město, zastupuje mě Charlie Watkins, a to v sobě obnáší taky čtení všech dopisů adresovaných mně.“

Otevřel dveře auta. „Odjel jsem na Havaj, ale můj vůz zůstal tady. Půjčil jsem ho na tu dobu Charliemu, on měl svůj zrovna v opravě.“ Mocně si povzdychl. „To je zvláštní, že člověka ani nenapadne, aby podezíral někoho ze svých lidí. Ale teď to všechno do sebe zapadá. Jenson a Charlie byli kamarádi z mokré čtvrti a Charlie si rád hrál s bouchačkou, i když zrovna nebyl ve službě, pořád ji nosil s sebou. Myslím, že se on a Jenson kvůli něčemu pohašteřili. Musím dát udělat laboratorní zkoušku Charlieho i pistole.“

Laboratorní zkouška potvrdila, že pistole Charlieho Watkinse připravila Boba Jensona o život. Watkinse postavili před soud, shledali ho vinným a odsoudili na hezkejch pár let do vězení.

Mě tam poslali taky, abych si odseděl zbytek trestu. Jako podmíněně propuštěný kriminálník jsem se měl pravidelně hlásit u svýho kurátora a já to halt opomenul. Jakápak je tohle vděčnost? Spravedlnosti bylo ovšem učiněno zadost. Ale žádnej div, že lidi neradi hasí něco, co je zrovna nepálí.

Jack Ritchie

DUCH CLAUDIE McKENNYOVÉ

Jsem profesionální domovní hlídač. Toto povolání mi připadá stále perspektivnější.

Přicházím obvykle osobně do styku s majiteli domů. V tomto případě jsem však jednal s jejich právním zástupcem panem Howellem. Provedl mě rozlehlým domem McKennyových. „Věříte na duchy?“

Překvapením jsem zamrkal. „Ne.“

Souhlasně přikývl. „Správně. Vidím, že na vašich ramenou spočívá moudrá hlava. V roce 1829 měla mít Claudia McKennyová v tomto domě svatbu. Zrovna v den obřadu její nastávající zmizel. Zanedlouho vešlo ve známost, že Claudia zemřela, prý jí zármutkem puklo srdce. Proslýchá se, že se její duch v tomto domě usídlil, že v jeho prostorách bloudí a hledá pohřešovaného ženicha. Je to nejspíš nesmysl, protože ten pán byl později viděn v Cincinnati.“

Howell se cílevědomě prodíral k jádru věci. „Rodina McKennyových ve svém plném současném složení je již druhý rok v Evropě. Nikdo nemá potuchy, kdy se vrátí, ani oni sami. Než odjeli, dali veškerému služebnictvu výpověď a já jsem byl pověřen úkolem sehnat domovníka. To se stalo. Před týdnem ale práskl do bot.“

„Proč?“ zeptal jsem se s pochopitelným zájmem.

V Howellově tváři se objevil náznak hněvu. „Tvrdil, že viděl ducha Claudie McKennyové. Prý mu lezl na nervy.“

Přežil jsem tu zvěst bez úhony a poněkud jsem změnil téma.

„Jsem domovní hlídač. Mým posláním je bdít nad domy a svou přítomností odstrašovat případné lupiče a vandaly v jejich nekalých úmyslech. Čištění oken například v pracovní náplni nemám.“

S tím byl srozuměný. „Najal jsem firmu, která se specializuje na služby majitelům realit v pravidelných měsíčních lhůtách. Nebudete muset ani hnout prstem.“

Povolání domovního hlídače vykonávám už třetí rok.

Do té doby jsem se živě zabýval mrtvým jazykem. Vyučoval jsem latinu. Byl jsem poměrně čerstvě jmenovaným asistentem na katedře klasické filologie zdejší státní univerzity. Celková ekonomická situace však záhy přinutila její správu k určitým škrtům v rozpočtu naší katedry, a protože jsem byl nejmladším členem jejího pedagogického sboru, byl jsem propuštěn.

Nic nenasvědčovalo tomu, že by momentálně bylo přespříliš pracovních příležitostí pro klasické filology. S postupujícím časem se tenčila výše mé podpory v nezaměstnanosti. Stanul jsem tváří v tvář hrozbě skutečného hladovění a jistého vyhození z bytu.

Tehdy se stalo, že jeden profesor, s nímž jsem byl celkem v dobrých vztazích, si vybíral roční akademickou dovolenou. Měl v úmyslu strávit ji na cestách, a přitom nechtěl svůj dům nechat prázdný. Zdráhal se však pronajmout jej úplně neznámým lidem.

Přišel za mnou a nabídl mi používání svého domu a k tomu ještě menší finanční částku, když se za jeho nepřítomnosti budu o dům starat.

Strávil jsem v jeho domě celkem příjemný rok a v jeho průběhu jsem dospěl k rozhodnutí, že až do doby, kdy mě bude moci univerzita znovu přijmout, budu se věnovat nové profesi. Hlídání domů.

Svou kariéru jsem začal v univerzitním městečku a jeho nejbližším okolí. Hlídal jsem domy profesorů o víkendech a svátcích, a jak čas plynul, moje pověst bezúhonného a spolehlivého strážce se šířila a stal jsem se vyhledávanou osobou. Sféru svého působení jsem postupně rozšiřoval a dostával nabídky ze všech končin města. V případě domu McKennyových to bylo poprvé, co jsem své poslání vykonával na venkově.

Howell mě prováděl galérií rodinných portrétů na stěnách a před jedním z nich se zastavil. „To je Claudia McKennyová.“

Pozorně jsem si prohlédl její tvář zvěčnělou štětcem neznámého mistra. Neobyčejně půvabná žena, asi dvacetiletá. Malíř však zřejmým nedopatřením zachytil něco, co mohlo do jisté míry vysvětlovat a ospravedlňovat útěk jejího ženicha do Cincinnati.

Opustili jsme dům a vydali se na prohlídku jeho okolí. Po chvíli jsme stanuli před řadou garáží, nad nimiž v prvním patře snad kdysi byly pokoje pro služebnictvo. Howell otevřel vrata jedné z garáží a já jsem spatřil úchvatnou sbírku lincolnů, cadillaců a mezi nimi jeden oranžový, dosti ošumělý volkswagen.

„Ten volkswagen je vám k dispozici,“ sdělil mi Howell.

Nic jsem nenamítal. Bylo to nepochybně lepší než mít k dispozici kolo, které stálo opřené o zeď.

Když Howell odešel, vrátil jsem se do domu a vybral si jednu z menších ložnic v prvním patře jako svůj hlavní stan a vybalil své dva kufry.

První noc v novém místě zpravidla trpím nespavostí a ani tato noc nebyla výjimkou. Půl hodiny před půlnocí jsem vstal z postele a šel k oknu.

Mlhu prosvětloval měsíční svit. Byl to opravdu velkolepý pohled. Stál jsem u okna a obdivoval tu podívanou, když tu moji pozornost upoutal jakýsi pohyb na okraji stromořadí.

Co to může být, ptal jsem se udiveně sám sebe. Nějaké zatoulané zvíře? Co když to byl jelen? Tady na venkově nebývá o taková překvapení nouze.

Odkudsi z dálky zaznělo štěkání ovčáckého psa. Aspoň jsem si myslel, že to byl ovčák. Vyznám se spíše ve škále zvuků města, nejsem expert na odstíny štěkání.

Znovu jsem postřehl ten pohyb. Ne na stejném místě, ale o něco blíž k stromořadí. Ať to bylo co to bylo, mělo to namířeno doprostřed zahrady. Za okamžik se to opravdu objevilo jako sotva znatelná skvrna na trávníku. Nejdříve jsem si myslel, že to je jelen. Ale nebyl to jelen.

Byla to postava ženy v dlouhých šatech. Mihla se prosvětlenou mlhou a pak zase zmizela ve stínu.

Zhluboka jsem si oddechl. Někdo prostě procházel zahradou. Krátil si cestu. Někdo v dlouhých šatech. V půl dvanácté v noci. Někdo na cestě někam.

Opustil jsem své vyhlídkové stanoviště a vrátil jsem se radši do postele. Ležel jsem a snažil jsem se zahnat tísnivé myšlenky, které mně nedaly spát. To, co jsem viděl, byla normální lidská bytost v dlouhých šatech míhající se po trávníku. Vlastně se ani nemíhala. Procházela se. Ano, procházela se. Podařilo se mi usnout až k ránu.

Po dosti opožděné snídani jsem vyrazil do zahrady a zatoulal se až do míst, kde jsem před půlnocí spatřil tu ženu.

V trávníku nebyly žádné stopy, ale jak jsem mohl očekávat, že je tam objevím?

Rozhodl jsem se odjet do nejbližšího města, abych doplnil své skromné zásoby potravin. Zašel jsem do garáže pro volkswagen.

Když jsem otevřel vrata, zarazil jsem se. Něco mi tu připadalo divné. Ale co to bylo? Chvíli mi trvalo, než jsem si to uvědomil.

Kolo zmizelo.

Těžce jsem si povzdechl. Vždyť jsem přece garáž zamkl, než jsem šel spát. Někdo asi nějaký místní delikvent využil v noci příležitosti a kolo si přivlastnil.

Měl bych krádež oznámit policii, ale neznal jsem ani evidenční číslo kola, jestli vůbec nějaké mělo. Vlastně bych ho ani nedovedl popsat. Bylo modré, aspoň myslím. Možná bylo zelené. Pamatoval jsem si, že mělo vpředu na řídítkách připevněný drátěný košík. Odjel jsem do městečka vzdáleného pět kilometrů a vyhledal okresního šerifa. Nepřekypoval optimismem, pokud šlo o možnost nalezení kola, zejména když můj popis byl tak neurčitý. Přesto mi slíbil, že udělá všechno, co bude v jeho silách.

Když jsem se vrátil zpátky do garáže, zůstal jsem stát jako opařený.

Kolo stálo na svém místě opřené o zeď. Zloděj zřejmě poté, co si dopřál trochu rozkoše z jízdy, se rozhodl kolo vrátit.

Toto vysvětlení mě plně uspokojilo. Až na jednu maličkost. Jak se zloději podařilo vrátit kolo zpátky do garáže? Jasně jsem si pamatoval, že jsem před odjezdem do města zamkl všechny dveře.

Byl jsem ještě zabrán do úvah, když jsem zaslechl z jednoho z pokojů nad garážemi pohvizdování. Neschoval se zloděj náhodou do některého z pokojů pro služebnictvo?

Znovu jsem zavřel vrata garáže, tentokrát však zevnitř. Bude si myslet, že jsem odešel. Zaujal jsem postavení za jedním z cadillaců a vyčkával.

Po pěti minutách jsem zase slyšel to hvízdání. Zdálo se, že neznámý stoupá po schodech vedoucích k zadním dveřím garáže.

Klika se pohnula a zloděj …

Zamrkal jsem. Zlodějka?

Měla havraní vlasy, fialkové oči a mohlo jí být asi pětadvacet let. Na sobě měla džínsy.

Vstoupila do garáže a zamířila rovnou ke kolu. Chtěla je ukrást ještě jednou?

Vyšel jsem z úkrytu. „Hu!“ pravil jsem hrozivě.

Samozřejmě že se polekala, ale když zjistila, o koho jde, uklidnila se.

„Ach, to jste jenom vy. Myslela jsem, že jste se vrátil do domu.“

„Ovšemže jsem to jenom já,“ řekl jsem rozhodně. „Vidím, že, máte v úmyslu ukrást kolo ještě jednou.“

Pohlédla na bicykl. „To je moje kolo!“

Odměřeně jsem se usmál. „Když je to vaše kolo, tak co dělá v téhle garáži?“

Na okamžik se zarazila a pak pokračovala. „Vidím, že vám budu muset všechno vysvětlit. Víte, já jsem absolvovala univerzitu. Obor angličtina.“ Automaticky jsem vyrazil s protiargumentem. „Já jsem studoval latinu a mám doktorát.“

„Jémine,“ řekla. „To jste teda kanón.“ A znova si mě změřila.

„Já jsem jenom prachobyčejná absolventka, ale asi by mi ani doktorát nebyl nic platný, protože učitelská místa stejně nejsou k mání. Tak jsem přijala místo služky dočasně, doufám. Pracovala jsem tady půl roku a pak se McKennyové rozhodli to tady zavřít a vyrazit si do Evropy. Následkem toho vyrazili všechen personál a najali si domovníka. Vrátila jsem se zpátky do města, ale za nějaký čas jsem přestala pobírat podporu a dostala jsem výpověď z bytu. Nakonec jsem se ocitla na ulici a nezbylo mi nic než tohle kolo.

Tak jsem dospěla k názoru, že když tu až na domovníka nikdo není, a i ten bydlí v hlavní budově, že bude úplně bez rizika, když se sem nenápadně vplížím a usadím se v jednom z pokojů pro služky, dokud se mi nepodaří najít si místo. Věděla jsem, kde jsou klíče. Nikomu jsem nepůsobila žádné problémy.“

Ukázala na kolo. „Na tomhle bicyklu jezdím do města. Pracuju na částečný úvazek v knihovně. Vydělám si tam akorát na to nejnutnější, nic víc.“

Trochu jízlivě jsem se usmál: „A taky jste dospěla k názoru, že nebude na škodu, když trochu vystrašíte strážce domu, že?“

„Nic takového mi ani ve snu nenapadlo. Snažila jsem se být celý den mimo dům a do zahrady jsem se vplížila vždycky až po setmění. Domovník mě ale musel jednou vidět a myslel si, že zahlédl ducha slečny McKennyové.“

„To víte, že si to myslel. V těch dlouhých šatech jste na tom trávníku tak vypadala.“

„V dlouhých šatech? Vy jste mě viděl včera v noci? To jsem měla na sobě pršiplášť. V noci mrholilo, snad o tom víte. Nemám vlastní pršiplášť, a tak jsem si vypůjčila jeden z těch, co tam zbyly po služebnictvu. Nebyla to moje velikost a trochu na mně plandal.“

Povzdechla. „Co teď uděláte? Zavoláte policii?“

Zamyslel jsem se a pak jsem řekl: „Domnívám se, že nejmoudřejší bude, když určíme pomyslnou demarkační čáru mezi hlavní budovou a garážemi. Vy zůstanete na jedné straně čáry a já na druhé.“

Ta demarkační čára však dlouho nefungovala. V průběhu následujících týdnů došlo mnohokrát k jejímu narušení.

V srpnu jsem dostal dopis z univerzity, v němž mi sdělovali, že na katedře klasické filologie se uvolnilo místo latináře. Váhal jsem až do chvíle, kdy jsem získal zaručenou informaci, že by se na univerzitě našlo místo i pro graduovanou angličtinářku.

Marianne a já jsme se hlásili o místo, jak se říká, ruku v ruce.

Jack Ritchie

NIKDO NIC NEŘÍKÁ

Byl to můj první klient.

„Pane Turnbuckle,“ řekl, „každý den pro mne vypracujete zprávu a já vám za ni zaplatím padesát dolarů. Jak se vám líbí moje nabídka?“

Nebyl jsem nijak nadšen. Ten obnos mi rozhodně nepřipadal nijak závratně vysoký, nicméně jsem doufal, že mi to vynahradí na výdajích. Pro jistotu jsem se zeptal: „Padesát dolarů a výdaje?“

„Žádně výdaje nepředpokládám. Prostě padesát dolarů za zprávu. Každý den. Celkem třicet zpráv.“

Nasadil jsem shovívavý úsměv. „Padesát dolarů denně za důvěrné pátrání, to snad byla velkorysá částka před dvaceti nebo třiceti lety, ale za dnešních poměrů.“

Mávl rukou. „Nebudete vůbec muset opustit tuto místnost. Prostě se posadíte k psacímu stroji, vložíte do něho papír s vaší hlavičkou a budete sepisovat zprávy, jednu za druhou, každý den, třicet dní.“

Nahlédl jsem do svých poznámek, které sestávaly jenom ze dvou slov: Paula Smithová. „Jinými slovy, vy nechcete, abych našel Paulu Smithovou?“

„Vidím, že mne chápete. Nechci, abyste po ní pátral. Vaše zprávy však musí působit dojmem, jako byste na pátrání po ní vynakládal mimořádné úsilí. Dejte průchod své fantazii. Hledejte ji po celých Státech samozřejmě na papíře a nakonec ztraťte její stopu dejme tomu v San Francisku nebo Seattlu. Mělo by to vyvolat představu, že zprávy posíláte sem a že vaše sekretářka je po vás přepisuje a odesílá na moji adresu.“

Zvážil jsem to. „Možná že by pro vás bylo výhodnější, kdybych vám dal pár čistých papírů s mou hlavičkou a vy byste si zprávy napsal sám. Určitě by vám to vyšlo levněji.“

„To předpokládám. Bylo by to ale pro mne dosti pracné, nehledě na to, že nevím, jak se takové zprávy píší, nemám ponětí o zaběhlých metodách ani neznám hantýrku, kterou používají soukromí detektivové. Jde mi o to, aby ty zprávy působily co nejautentičtěji. Budu potřebovat také třicet obálek s vaším firemním označením.“

Zauvažoval jsem. Mám mu posílat každý den zprávu. Zřejmě ji hodlá ukazovat jedné nebo možná více osobám.

Můj klient byl vysoký, distingvovaný pán, padesátník s šedivějícími skráněmi, vybraně oblečený. Vůbec neuznal za vhodné představit se mi.

Znovu jsem pohlédl na papír, který ležel přede mnou na stole. „Paula Smithová je její pravé jméno?“

„To vás nemusí zajímat. Prostě pište zprávy.“

„Komu je mám adresovat?“

„Místo pro adresu nechte nepopsané. Sám si je doplním.“

Povzdechl jsem si. „Takže abych to zrekapituloval, existuje pohřešovaná osoba jménem Paula Smithová a vy nechcete, aby byla nalezena. Přesto však se ztratila, že? Ohlásil jste to na policii?“

Chvíli na mne upřeně hleděl. „Paula Smithová je v naprostém pořádku, ba dokonce si myslím, že je šťastná. Víc vědět nemusíte. Za jak dlouho jste schopen ta hlášení sepsat?“

„Řekněme za týden. Musím zajít do knihovny a zjistit si různé věci jména ulic, hotelů, restaurací a podobně v různých městech. Kde byla Paula Smithová viděna naposledy?“

„Nač to potřebujete vědět?“

„Jestliže byla naposledy viděna na Sahaře, sotva mohu své zprávy začít na Severním pólu,“

Neochotně přikývl. „V první zprávě uvedete, že jste zjistil taxík, který odvážel ji a její zavazadlo z mého domu na letiště, případně autobusovou stanici. Nepotřebujete přesně znát moji adresu.“

„Kdy byla neposledy viděna a kým?“

„Není nutné, abyste uváděl, kdo ji viděl. Naposledy byla viděna asi v deset hodin večer, když šla do svého apartmá. Myslíte, že bych mohl první zprávu dostat už dnes v poledne? Rád bych ji měl dříve, než kdo jiný.“ Zastavil se a sáhl po náprsní tašce. Byla to hezká kožená věcička s iniciálami A.B. Dal mi dvě dvacetidolarovkya jednu desetidolarovku.

Vzal jsem od něho bankovky. „Jak jste na mne vůbec přišel?“

„Zalistoval jsem v telefonním seznamu a tam bylo vaše jméno a firma.“ Měl se k odchodu. „Jestli vás právě napadlo, že byste mne mohl sledovat, tak na to zapomeňte. Podnikl jsem všechna nezbytná opatření.“

Když odešel, začal jsem o celé záležitosti uvažovat.

Jaká je vlastně má role v tomto případu?

Objednal si u mne sérii falešných zpráv. Proč? Patrně proto, aby někoho oklamal, aby si určitá osoba nebo určité osoby myslely, že někdo opravdu pátral po Paule Smithové, ačkoli můj klient zrovna nehořel touhou účinně přispět k jejímu nalezení.

A co to jméno Paula Smithová?

Je pravé nebo smyšlené? Nebo taková osoba opravdu existovala?

Sáhl jsem po telefonním seznamu a nalistoval jméno Smith. Byly jich tam samozřejmě spousty. Několikrát se tam vyskytoval Peter Smith, ale žádná Paula nebo aspoň P. Smith.

A co můj klient A.B.?

Sám mi přece řekl, že se o mé existenci dověděl z telefonního seznamu.

To však bylo zhola nemožné, protože moje kancelář v telefonním seznamu ještě vůbec nebyla. Kancelář jsem otevřel teprve před třemi týdny. Mé jméno se v telefonním seznamu zaskví až v příštím vydání, které vyjde nejdříve za dva měsíce.

Jak mne tedy objevil? A proč si mne vybral?

Jestliže se o mé detektivní kanceláři nedověděl z telefonního seznamu, jak tedy? Procházel chodbami budov v centru města, až narazil na štítek na dveřích mé kanceláře? To sotva. Sídlím v osmém patře šestadvacetipatrové budovy, jakých je ve městě aspoň sto.

Anebo snad v uplynulých třech týdnech něco vyřizoval právě v této budově, zatímco čekal na výtah, ze seznamu na stěně se dověděl o existenci mé kanceláře?Její jméno mu asi uvízlo v paměti a ve chvíli, kdy potřeboval služby soukromého detektiva, si na ně náhle vzpomněl?

Přejel jsem si rukou po krku. Mám svoji zvědavost zkrotit, o nic se nestarat a shrábnout patnáct stovek? Jak by se na mém místě zachoval zkušený detektiv?

Zazvonil telefon. Byl to Ralph, detektivní seržant od policie. Už celé tři týdny jsem byl jeho partnerem.

„Jak se máš, Hany?“ zeptal se.

„Mám svůj první případ.“

„Gratuluju. Už jsme se o tebe se ženou báli, jak obstojíš. Kancelář sis přece otevřel už skoro před měsícem.“

Odkašlal jsem si. „Zrovna jsem přišel na to, že většina lidí si bere na pomoc telefonní seznam, když potřebuje soukromého detektiva. A já v něm nebudu ještě nejmíň dva měsíce, dokud nevyjde nové vydání.“

„Vybral sis špatnou dobu k otevření kanceláře. Měl by sis dát inzerát do novin.“

„Nejsem si jist, zda je to v souladu s profesionální etikou.“

„V tvé branži bych si s profesionální etikou žádné starosti nedělal. Čeho se týká ten tvůj první případ?“

„Pohřešované osoby. Jisté Pauly Smithové.“

„Smithová? Dá se předpokládat, že lidi s tímhle jménem se občas ztrácejí. Moje žena se tě chce zeptat, jestli ti nemá přinést trochu slepičí polévky nebo něco jiného k snědku.“

„Díky, Ralphe. Hlady zatím neumírám.“

Položil jsem sluchátko, sjel jsem výtahem do haly a zahleděl jsem se do seznamu kanceláří sídlících v tomto objektu, který byl hned naproti výtahům.

Pod písmenem B jsem našel dvanáct společností a jednotlivců. Albert Bancroft, investice. Napadlo mne, že to je ta správná osoba.

Odešel jsem k nejbližšímu telefonnímu automatu, v seznamu nalistoval písmeno B a pod ním jsem našel dlouhou řadu Bancroftů. Albert Bancroft tam však byl jenom jeden.

Pohlédl jsem na hodinky. Deset hodin. Kde se Bancroft touhle dobou asi nachází?Nejspíš nahoře ve své kanceláři hloubá nad stavebními smlouvami nebo něčím neméně vzrušujícím.

Zjistil jsem si jeho adresu a telefonní číslo, které jsem pak vytočil.

Telefon zvedl muž, který řekl: „Bancroftova rezidence.“

„Mohu mluvit s Paulou?“

Nastala pauza. „S Paulou?“

„Ano. S Paulou Smithovou.“

Další pauza. „Je mi líto, pane, ale u nás už není zaměstnaná.“

Paula Smithová tedy opravdu existovala. A s kým asi mám tu čest rozmlouvat? Použil slov Bancroftova rezidence a oslovoval mne pane. Lidé, kteří označují druh svého podnikání jako investice a své bydliště jako rezidenci, si mohou sluhu nepochybně dovolit. „To je Jarvis?“ zeptal jsem se.

„Ne, pane. U telefonu Wisniewski.“

„Wisniewski?“ Pobaveně jsem se zasmál. „Jarvis, Wisniewski. Ta dvě jména se mi vždycky pletla. Jste ale sluha u Bancroftů, že?“ „Ano, pane.“

„Ovšem,“ řekl jsem. „Paula mi o vás psala.“

„Slečna Smithová vám psala o mně?“ zeptal se nejistě. „A co vám psala?“

„Nepamatuji se, jak to přesně znělo, ale bylo to jen to nejlepší.“

„Kdo je, prosím, u telefonu?“

„John Smith. Paulin bratranec. Dvakrát jsem se mezitím přestěhoval.“

„Myslel jsem, že Paula nemá žijící příbuzné.“

„Vůbec nemám Paule za zlé, že se o mně nezmínila,“ zasmál jsem se, „ale propustili mne na podmínku. Nenechala vám svoji novou adresu?“

„Ne, pane.“

„Domníváte se, že se vypařila do povětří?“

„Neřekl bych, že zrovna tam. Jednou v noci si prostě sbalila věci a odešla. Nechala sice nějaký písemný vzkaz, ale neuvedla v něm, kam má namířeno.“

Co dělala Paula u Bancroftů? Kuchařku?

Znovu jsem se zasmál a ocitoval H. H. Munroa, lépe známého jako „Saki“: „Byla to dobrá kuchařka, jak už to u kuchařek bývá. A jak už to u kuchařek bývá, jednoho dne odešla?“

„To je nějaký omyl,“ řekl Wisniewski.

Asi jsem minul cíl. „Pokud je mi známo, Paula naposledy pracovala jako kuchařka,“ vysvětlil jsem. „Proto jsem přirozeně soudil.“

„Zde pracovala jako správkyně usedlosti, pane.“

Správkyně usedlosti? Co má asi taková správkyně na práci? Ovšem, dohlíží na personál, vede účetní knihy, hádá se se sluhou.

Když jsem zavěsil sluchátko, na okamžik jsem se zamyslel a dospěl jsem k závěru, že neprodleně musím přistoupit k dalšímu pátrání.

Vyšel jsem z telefonního automatu a zamířil k několikapodlažnímu parkovišti, kde jsem měl zaparkovaný vůz. Rozjel jsem se k domu číslo 217 na Lake Crest Drive.

Hlavní brána usedlosti byla osazena dvěma aspoň pětimetrovými sloupy. I když bylo otevřeno, nabyl jsem dojmu, že podomní obchodník by určitě zaváhal, než by se odhodlal vstoupit dovnitř.

Já jsem se však rozjel po příjezdové cestě, na kterou dopadal stín jilmů a jiné bujné zeleně. Zastavil jsem před objektem v pozdně tudorovském stylu.

Vyšel jsem po širokém schodišti a použil klepátka. Čekal jsem, až mi někdo přijde otevřít, a pozoroval starosvětského zahradníka zastřihujícího živý plot.

Abych vyloučil možnost, že Wisniewski by mohl poznat můj hlas, rozhodl jsem se, že budu používat hrdelného r jako Skotové. Tento způsob řeči jsem si osvojil, když jsem na střední škole ve studentském divadle hrál Macbetha. Ve dveřích se však objevila služka v uniformě. „Prosím, pane?“

Kde je Wisniewski? Asi čistí stříbro nebo ve sklepě obrací láhve vína.

„Mohu hovořit s panem Bancroftem?“

„Není doma, pane.“

„A paní Bancroftová?“

„Obávám se, že se s ní nebudete moci setkat. Zemřela před třemi lety.“

To ji ovšem z případu vylučovalo. „Je přítomen někdo jiný z Bancroftovy rodiny?“

„Slečna Bancroftová je doma, pane. Dcera pana Bancrofta.“

„Rád bych s ní hovořil.“

„Koho mám ohlásit, pane?“

„Jsem John P. Jones. Právní zástupce.“

Nechala mě stát přede dveřmi, za minutu se ale vrátila a odvedla mne do jednoho z pokojů.

Slečna Bancroftová, jejíž zevnějšek napovídal, že teprve poměrně nedávno překročila druhou desítku svých let, měla na očích brýle s perleťovou obroučkou. Podle otevřené knihy ležící na koktejlovém stolku jsem usoudil, že jsem ji zřejmě vyrušil při čtení.

„Jsem Marianne Bancroftová,“ sdělila mi. „Čím vám mohu být nápomocna?“

„Pokud je mi známo, je u vás zaměstnána slečna Paula Smithová. Mohu s ní mluvit?“

„Paula?“ Marianne Bancroftová zavrtěla hlavou. „Paula odešla. Zmizela v noci z neděle na pondělí, když jsme všichni spali. Vzala s sebou tašku a kufr. Nechala vzkaz, ale neuvedla, kam má namířeno.“

„Napsala, proč odchází?“

„Vyjádřila se, že už toho tady má plné zuby. Proto prý se rozhodla odejít. Proč ji hledáte?“

„Její strýc Theofilus zemřel a odkázal jí nějaké peníze.“

„Jde o vysokou částku?“

„Ne příliš. Asi tisíc dolarů. Vím toho o Paule Smithové velmi málo. Znám jenom její jméno. Kolik je jí let?“

„Asi čtyřicet. Když se snažila, dovedla se udělat mladší.“

„Pracovala u vás dlouho?“

„Sotva rok.“

Všiml jsem si zarámované fotografie tří osob, která stála na polici v rohu. Na jedné z nich byl můj klient Albert Bancroft, druhá byla Marianne a třetí nejspíš Bancroftův syn, mladší, štíhlejší a vyšší verze svého otce.

„Viděl někdo Paulu odcházet?“ zeptal jsem se.

„Jestli ano, pak to nikomu neřekl.“

Tvářil jsem se, že usilovně přemýšlím. „Myslíte, že bych se mohl aspoň zvenčí podívat do jejího pokoje? Třeba tam objevím něco, co mi napoví, kam odcestovala. Útržek papíru nebo vytrženou stránku z autobusového jízdního řádu.“

Odvedla mne do třetího patra. „Někoho mi připomínáte. Mohla bych přísahat, že jsem vás už někde viděla.“ Otevřela dveře apartmá, v němž ještě donedávna bydlela Paula Smithová. „Obývací pokoj, ložnice, koupelna.“

Otevřel jsem dveře mohutného šatníku. Byl úplně prázdný, až na pár drátěných ramínek, avšak vůně parfému a pudru tam stále ulpívala. „Vždycky jsem si představoval, že taková správkyně usedlosti nosí uniformu. A kromě toho má jedny nebo dvoje šaty, ve kterých chodí ven.“

„Vaše představa je poněkud zpozdilá. Paula nikdy nechodila v uniformě, aspoň u nás ne. Tento šatník býval plný šatstva. Pokud je mi známo, pravidelně je posílala do čistírny. Chcete jít až na kraj světa, abyste ji našel?“

„Kvůli tisíci dolarům určitě ne. Peníze budeme deponovat v bance a nezbude nám než doufat, že jednoho dne vstoupí do kontaktu s někým, kdo jí o nás řekne. Nemáte náhodou její fotografii?“

„Nemám.“

„Můžete mi ji popsat?“ Marianne pokrčila rameny. „Docela vysoká, spíš statné postavy. Blondýna.“

„Nebyly po jejím odchodu zjištěny nějaké nesrovnalosti v domácím účetnictví?“

„Nikdo to ještě nekontroloval, ale dost o tom pochybuji. Klidně se vsadím, že účty jsou v dokonalém pořádku. Měla za sebou veliký…“ Zarazila se. „Určitě nejste něco jako detektiv?“

Usmál jsem se. „Když člověk pátrá po dědicích, musí si někdy jako detektiv počínat.“ Přistoupil jsem ke dveřím ve zdi ložnice a otevřel jsem něco, co vypadalo jako šatník nebo další skladovací prostor. Uprostřed stál otevřený veliký kufr, ve kterém byly naskládány dámské šaty, sukně a kostýmy.

„To patří Paule?“ zeptal jsem se.

Marianne přistoupila blíže. „Zdá se. Poznávám některé šaty, které nosila.“

„Proč si ten kufr nevzala s sebou?“

„Nevím. Možná že si pro to chtěla někoho poslat.“

„Ale proč ten kufr nezavřela, neřkuli nezamkla?“

„Asi ji to prostě nenapadlo. Zjistila, že těch krámů je moc, aby je sama odnesla.“

„Vypadá to na kvalitní materiál. Myslíte, že to všechno chtěla vyhodit?“

„Proč ne?“ Marianne to řekla trochu nedůtklivě. „Měla dost peněz, aby si koupila nové. Neodešla odtud přece s prázdnou …“ Zastavila se a obdařila mne sladkým úsměvem. „Přejete si ještě něco?“

„Měla Paula vůz?“

„Ne „

„Měla ještě nějaká jiná zavazadla kromě tohoto kufru?“

„Pokud se pamatuji, přišla sem se dvěma příručními zavazadly.“

„Máte ten její písemný vzkaz? Mohl bych jej vidět?“

„Ten už neexistuje. Spálila jsem jej v kamnech.“

„Proč?“

„A proč ne?“

Když jsem se vrátil do své kanceláře, zavolal jsem na policejní okrsek a nechal vzkaz pro Ralpha, aby mi zavolal, až se vrátí.

Potom jsem sedl k psacímu stroji a začal sepisovat první zprávu pro Bancrofta. Deset minut po jedenácté mi zavolal Ralph.

„Ralphe,“ řekl jsem, „zjisti mi, prosím tě, jestli Paula Smithová nechala na poště svoji novou adresu. A také jestli měla nebo má nějaké úspory nebo aspoň běžný účet na své jméno. Mohl bych to udělat sám, ale tvůj policejní průkaz otevírá všechny dveře a šetří čas.“

Téměř zvonivě se rozesmál. „Že se nestydíš, Henry, zneužívat pro svůj soukromý kšeft veřejného zaměstnance. S poštou nebude problém, zato s bankovním účtem to bude těžší. Máš ty vůbec ponětí, kolik je v tomhle městě bank?“

„Zkus to u bankovních přepážek ve Fiebrantzově nákupním centru. Je to od Bancroftova domu sotva kilometr.“

„Bancroftův dům, to mi nic neříká.“

„To je přece místo, kde byla Paula Smithová zaměstnána do doby, než zmizela.“

Když ke mně v poledne zavítal Bancroft, měl jsem pro něho připraveny dvě zprávy. „Vydal jsem se po jejích stopách a v této chvíli jsem dospěl do jedné pizzerie v Billingsu, stát Montana.“

Četl můj literární výplod a pokyvoval hlavou. „Nevypadá to špatně.“

Podal jsem mu dvě obálky. Druhou zprávu vložil do jedné z nich, ne však tu první, z čehož jsem usoudil, že má v úmyslu ji někomu ukázat ihned a že nechce čekat, až mu bude doručena poté, co si ji sám odešle poštou.

Vytáhl náprsní tašku a zaplatil mi dalších padesát dolarů. „Zaskočím k vám každý den. Všechny zprávy převezmu osobně.“

Když odešel, snažil jsem se zodpovědět si otázku, proč chce přede mnou utajit svoji totožnost. Je to jen proto, že má z celé té prapodivné historie trapný pocit, anebo se snad obává, že bych ho mohl později vydírat? Nepochybně však má důvod přede mnou něco tajit, a kdybych znal jeho totožnost, mohl bych přijít celé věci na kloub a potom z ní profitovat.

Ralph mi zatelefonoval odpoledne. Na poště jsem se dověděl, že Paula tam nenechala žádnou adresu na zasílání korespondence. A podle sdělení pobočky První národní banky u Fiebrantzů má Paula u nich stálé otevřený účet. Zůstatek činí 112,16 dolaru. Podle záznamů banky pravidelně každý měsíc přinášela do banky šek s gáží, kterou jí připisovali na konto. V průběhu měsíce si vybírala drobné hotovosti.

„Tak proč tam nechala těch sto dvanáct dolarů a šestnáct centů?“

„To nemusí být nutně konečný stav účtu, Henry. Třeba existují nějaké nevyřízené pohledávky, kvůli kterým tam tu částku nechala.“

„Ralphe, když Paula odcházela od Bancroftů, určitě měla nějaké kufry. Neměla auto, musela si vzít taxi.“

„Zjistím to. Ale třeba ji někdo z Bancroftova domu odvezl na letiště nebo na autobusovou stanici.“

„Zatím o nikom takovém nevím.“

Odpoledne jsem se vydal do veřejné knihovny za účelem geografického bádání, na jehož základě jsem Paulu odtransportoval z Billingsu ke Custerovu národnímu památníku bitvy u Little Big Hornu a potom na Cheyenské hraničářské rodeo.

Doma po večeři jsem jako obvykle usedl k televizi a zapnul kanál, na kterém běží vzdělávací pořady. Záhy jsem se cele soustředil na sledování pořadu o historii výroby sudů, když ode dveří zazněl zvuk bzučáku.

Za dveřmi stál mladý muž, v němž jsem neomylně poznal syna Alberta Bancrofta. Vypadal dokonce ještě vyšší a ještě štíhlejší než na fotografii.

Představil se mi. „Jmenuji se Jerome Bancroft. Jste pan Turnbuckle z Turnbucklovy detektivní kanceláře?“

Přikývl jsem.

Odkašlal si. „Přišel jsem na to, že můj otec zaměstnává vaši kancelář, aby našla Paulu Smithovou. Otec mi ukázal vaši první zprávu. Naučil jsem se nazpaměť vaši firemní hlavičku.“ Vešel dál. „Bylo mi jasné, že touhle dobou asi sotva budete u sebe v kanceláři, a proto jsem si adresu vašeho bytu našel v telefonním seznamu. Jste tam jediný Turnbuckle.“

Má tvář zazářila hrdostí. „Rodová linie Turnbucklů je dlouhá, ale úzká. Co pro vás mohu udělat?“

Zjevně se necítil ve své kůži. „Domníváte se, že vaše kancelář Paulu najde?“

Pokrčil jsem rameny. „Uděláme pro to vše, co je v našich silách.“

Pokynul jsem mu, aby přijal místo. „Nevím, kolik vám můj otec platí za vaše pátrání po Paule, ale já vám zaplatím dvojnásobek, když ji přestanete hledat.“

Zvedl jsem obočí. Tohle byl už druhý člověk, který nechce, aby Paula Smithová byla nalezena, a je ochoten se mi za to velkoryse odměnit. „Proč nechcete, abych ji našel?“

„Důvody jsou ryze osobní. Není nutné, abyste je znal.“

Přistoupil jsem k televizoru, na jehož obrazovce právě bednář hobloval dno sudu, a vypnul jsem to. „Ten případ se mi jeví krajně podezřelý. Je Paula Smithová ještě naživu?“

Ta otázka ho zřejmě překvapila. „Jestli je naživu? Ovšem. Já jenom nechci, aby ji někdo našel a přesvědčoval ji, aby se vrátila.“

„Víte, kde je teď?“

„Ne.“

„Proč od vás odešla?“

Jerome Bancroft se na půl minuty odmlčel a potom si povzdechl. „Měl bych vám povědět úplnou pravdu. Zaplatil jsem Paule, aby odešla. Dvacet tisíc dolarů. Měl jsem pocit, že má na mého otce nežádoucí vliv a že je pouze otázkou času, kdy ji požádá o ruku.“

„Vám by se Paula jako nevlastní matka nezamlouvala?“

„Upřímně řečeno, ne. Ostatně si nedělala přílišné zábrany, pokud jde o míru pozornosti, jíž zahrnovala mne.“

„Líbil jste se jí?“

„Byl jsem z ní vyděšený k smrti.“

„Obával jste se, že podlehnete jejím svodům?“

„Ne. Bylo mi to dosti nepříjemné, ale jsem přece svéprávný člověk. Jejímu pokušení jsem se dovedl ubránit. Nepodléhal jsem opojné vůni jejích parfémů. Měl jsem však starost o otce. Nebyl jsem si jist, jestli jí bude schopen odolat.“

„Neznepokojovala vás také okolnost, že Paula Smithová jako manželka vašeho otce by se mohla zmocnit značné části jeho majetku?“

„Ani ne. Máme dost vlastních peněz, já i Marianne, to je moje sestra. Byli jsme dokonale zajedno v tom, že otec by se měl znovu oženit. Známe však řadu daleko vhodnějších kandidátek.“

„Proto jste Paule Smithové nabídl dvacet tisíc dolarů za to, že se vzdá svého místa u vás?“

Nasadil přemýšlivý výraz. „Musím se rozpomenout, jak to vlastně bylo. Nejsem si jist, jestli jsem jí to navrhl já anebo jestli to vyšlo z její strany. Jisté však je, že jsem jí v neděli odpoledne předal dvacet tisíc dolarů v hotovosti. Slíbila, že náš dům opustí v pondělí dopoledne, kdy já i otec jsme v kanceláři. Slíbila, že zanechá písemný vzkaz, že už je sytá práce u nás a že se proto rozhodla odejít. Přislíbila mi, že to napíše tak, aby její vzkaz nevyvolal v otci podezření, že byla unesena nebo něco podobného, aby to neoznámil policii.“ „Napsala ten vzkaz?“

„Ano. Ležel na toaletním stolku v ložnici.“ „Avšak místo aby odešla v pondělí, zmizela už v neděli mezi desátou hodinou večer, kdy byla naposledy viděna, jak jde do svého apartmá, a sedmou hodinou ráno, kdy začínal její pracovní den, že?“

„Ano. Nevím, proč měla tak naspěch. Třeba ji napadlo, že si to rozmyslím a že budu od ní žádat ty peníze zpět. Proto se rozhodla zmizet ve chvíli, kdy jí to připadalo nejpříhodnější.“

Uvažoval jsem, jestli mu mám povědět, že jeho otec toužil po návratu Pauly Smithové asi stejně jako on, ale nakonec jsem od toho upustil. V tomto případu je třeba postupovat obzvláště obezřetně.

Jerome Bancroft vytáhl šekovou knížku. „Jakou zálohu budete požadovat?“

V duchu jsem si položil otázku, jak se v takové situaci asi zachová průměrný soukromý detektiv. Vezme již podruhé peníze za něco, co vlastně nedělá? Musím si to ještě rozmyslet. „Záloha nebude zatím nutná,“ řekl jsem. „Vyúčtuji vám to, až práci dokončím. Či spíše nedokončím, jak je tomu v tomto případě.“ Po jeho odchodu jsem zase zapnul televizi. Na obrazovce právě Indiáni z Winnebaga sklízeli divokou rýži.

Druhý den ráno jsem sepsal pár dalších zpráv, které Paulu Smithovou zavedly do Salt Lake City. Podle útržku vstupenky nalezené v motelu Excelsior v pokoji, který právě uvolnila, jsem zjistil, že se předcházejícího dne večer zúčastnila koncertu Mormonského chrámového sboru. Odpoledne mi zavolal Ralph.

„V neděli ani v pondělí si nikdo v blízkosti Bancroftovy rezidence taxíka neobjednal,“ řekl mi. „Mohla zavolat nějakému příbuznému nebo příteli, aby ji odvezl.“

„Sluhovi řekla, že nemá žádné žijící příbuzné. O jejích přátelích mimo Bancroftovu rezidenci nevím nic. Nikdo se aspoň o žádném nezmínil.“

„Jestli ji odvezl někdo z domu, proč se teď ostýchá to říct?“ „Třeba už nebyla naživu, když ji odvážel.“ Později odpoledne se za matovými dveřmi mé kanceláře objevila silueta ženy. Vstoupila Marianne Bancroftová.

Její oči se rozšířily. „Vy? To vy jste Turnbucklova detektivní kancelář?“

Málem jsem podlehl pokušení říci jí, že jsem tady náhodou na návštěvě, ale byl jsem jen v košili a přede mnou stál psací stroj.

Proto jsem tu myšlenku zavrhl. „Ano, jsem Henry Turnbuckle. Omlouvám se, že jsem vám nepřiznal svoji pravou totožnost. Musel jsem ji utajit v zájmu získání informací.“

Pronikavě na mne pohlédla úzkýma očima. Potom šla přímo k věci. „Byla jsem informována, že si vás můj otec najal, abyste našel Paulu Smithovou.“

Taktně jsem se pokusil uvést věci na pravou míru. „Váš otec mne toho času zaměstnává, to souhlasí.“

„Nevím, kolik vám můj otec platí, abyste ji našel, ale já tu částku zdvojnásobím, když ji nenajdete.“

Něco takového jsem už jednou slyšel, a proto jsem zopakoval svoji otázku. „Proč nechcete, abych ji našel?“

„Nepokládám za nutné, abyste to věděl.“

Zavřel jsem oči, na okamžik jsem se zamyslel a potom jsem je zase otevřel. „Je to přece úplně jasné. Nechcete, abych našel Paulu Smithovou z velmi prostého důvodu. Vy jste jí zaplatila, aby odešla. Asi tak dvacet tisíc dolarů?“

To ji samozřejmě vyvedlo z míry. „Jak to víte?“

Poklepal jsem si prstem po čele. „Čirá dedukce na základě shody určitých okolností. Důvod, proč jste jí zaplatila, aby odešla, a proč nechcete, aby byla nalezena a vrátila se do vašeho domu, spočívá v tom, že cítíte, jak je pro vaši rodinu nebezpečná. Chcete se vyhnout nepříjemnostem, které by vyplynuly z toho, kdyby vašeho otce nebo vašeho bratra zatáhla do manželství.“

Nebyla schopna ze sebe vypravit jediné slovo.

Chápavě jsem se usmíval. „Drahá slečno Bancroftová, váš otec ani váš bratr ani v nejmenším netouží se s Paulou ještě setkat. Mohu vám prozradit, že váš bratr mi rovněž nabízel dvojnásobek toho, co váš otec, abych Paulu nenašel.“

Byla zmatena. „Proč si vás tedy otec najal, když nechtěl, aby se vrátila?“

„Patrně se domníval, že váš bratr se beznadějně zbláznil do Pauly. Ta dáma musela být neobyčejně vynalézavá, pokud jde o vyvolávání konfliktních situací. Není vůbec překvapující, že se jí váš otec snažil podplatit, aby opustila váš dům. Napadlo ho přitom, že když Jerome zjistí její zmizení, bude natolik zdrcen, že si najme soukromého detektiva, aby ji našel. A ten ji třeba opravdu najde. Této eventualitě chtěl váš otec zabránit, a proto si najal mne. Ne proto, abych ji vypátral, ale abych vyhotovil sérii zpráv, které by působily dojmem usilovného pátrání. Chtěl jimi Jeromovi dokázat, že udělal všechno pro to, aby ji našel.“

Marianna si povzdechla. „Budeme si to muset s otcem a bratrem vyřídit mezi sebou.“ Chvíli na mne upřeně hleděla. „Už vím, kde jsem se s vámi setkala poprvé. Když byli Culbersonovi před několika lety vyloupeni a přišli přitom o nějaké šperky, zašla jsem za Jenny Culbersonovou, abych se dověděla, co se stalo. Jejich dům byl plný policistů a detektivů. A vy jste vyslýchal jednu ze služek. Ještě s jedním, oba jste byli v civilu. Ten druhý byl takový ramenatý blonďák.“

„To byl Ralph, můj partner.“

Vrhla na mne obviňující pohled. „Vy nejste soukromý detektiv, ; vy jste veřejný detektiv.“

„Ano a ne. Vzal jsem si u policie studijní volno. Píšu diplomovou práci o pseudopolicejních organizacích, jako je obchodní policie, bezpečnostní hlídky, soukromé detektivní kanceláře a podobně. Za licenci jsem musel zaplatit patnáct dolarů, ale myslím, že se mi to vyplatí.“

Stále si nebyla jista. „Policie vám dala dovolenou kvůli něčemu takovému?“

Přikývl jsem a podal vysvětlení. „Upřímně řečeno, měl jsem trochu pocit viny, že budu delší čas mimo činnou službu. Kapitán Wilkerson však měl pro mne mimořádné pochopení. Nejen že moji žádost schválil, ale dokonce naléhal, abych se svému bádání věnoval celý rok. Byl dokonce tak velkorysý, že mi naznačil, že nebude nic namítat, když mé studijní volno bude trvat dva nebo tři roky.“

Slabě se usmála. „Jedno vím jistě, pane Turnbuckle. Z vás nikdy nebude bohatý soukromý detektiv.“

Pokrčil jsem rameny. „O to mi také nikdy nešlo.“

„Chci říci, že teď, když se všechno mezi námi vyjasnilo, nebude vůbec nutné, abychom vám, ať už já nebo můj bratr, zaplatili dvojnásobek částky, kterou vám nabídl otec, že?“

To byla krutá pravda. V tu chvíli úplně splaskl můj růžový balónek pohádkových příjmů. Zamračil jsem se. Co udělá zkušený soukromý detektiv v takové situaci? Pohrozí, že bude Paulu Smithovou hledat na vlastní pěst a přivede ji zpět, jestliže mu rodina nezaplatí? Bleskově jsem tuto možnost zvážil a hned jsem ji zavrhnul. Ne, to by se rovnalo vydírání.

Marianne ke mně vztáhla ruku, jako by se mi chystala poklepat po rameně. „Mám pro vás návrh, Henry. Odvezu vás domů a v rodinném kruhu společně zvážíme, jak se s vámi vyrovnat, abyste od případu neodešel s prázdnýma rukama.“

Odjeli jsme jejím vozem směrem k Bancroftově rezidenci. Během jízdy se mne zmocňovaly ponuré myšlenky. Když jsme dorazili na místo, před domem už stály dva vozy.

„Otec i Jerome jsou doma,“ sdělila mi Marianne. Odvedla mne do přijímacího pokoje, kde seděli oba Bancroftové.

U baru stál holohlavý, aspoň dva metry vysoký muž v uniformě sluhy a míchal drinky. Usoudil jsem, že je to Wisniewski.

Při pohledu na moji maličkost tváře obou Bancroftů úplně zbělely.

„To je v pořádku, tati,“ řekla Marianne. „Všechno ti vysvětlím.“ Z jejího výkladu bylo zjevné, že Bancroft senior rovněž zaplatil Paule Smithové dvacet tisíc dolarů za to, že odejde.

Já jsem zatím usilovně přemýšlel. Náhle jsem na konci temného tunelu uzřel světlo. „Ach tak,“ pronesl jsem, abych upoutal jejich pozornost.

Pak jsem se škrobeně usmál. „Paula Smithová každého z vás zvlášť ujistila, že v pondělí potají opustí tento dům. Nikdo z vás z toho či onoho důvodu toho dne zde nebyl přítomen. Šlo patrně o to, aby nikoho z členů rodiny náhodou nenapadlo Paulu přesvědčovat, aby zůstala. A hle, ona zatím odešla už v noci z neděle na pondělí. Proč?“

Nikdo neodpovídal.

Pokračoval jsem. „Dospěl jsem k přesvědčení, že Paula Smithová byla zavražděna té noci mezi desátou hodinou večer, kdy byla spatřena naposledy, a sedmou hodinou ráno, kdy se obvykle ujímala svých povinností. V rámci předem připraveného plánu vrah její tělo odstranil z domu.“

Mé sdělení na přítomné náležitě zapůsobilo. Marianne řekla: „Domníváte se, že změnila své rozhodnutí odejít od nás a někdo z rodiny ji zavraždil, aby ji uklidil z cesty?“

„Ne. Myslím, že chtěla odejít. Ždímala vás všechny tři, jak jen mohla, dokud se neujistila, že nikdo z vás ji nebude přemlouvat, aby zůstala. Musela také počítat s tím, že někdo z vás bude chtít o jejím počínání uvědomit policii. Mohla by být obviněna z vyděračství. Proto se dobrovolně rozhodla odejít, avšak dříve než to stačila udělat, byla zavražděna. Je na místě otázka, kdo a proč ji zavraždil?“

Nikdo se pochopitelně neměl k odpovědi. Snad to byla otázka příliš na tělo.

„Proč byla zavražděna, je celkem zřejmé,“ řekl jsem důvěrně. „Pro šedesát tisíc dolarů, které z vás tří vypáčila.“

Albert Bancroft byl zjevně konsternován. „Co se mne týče, žádná částka by mi nestála za to, abych kvůli ní někoho vraždil.“

Jerome sdílel otcův názor a navíc dodal: „Já bych ostatně ani nebyl schopen někoho uškrtit, protože mám příliš ochablé zápěstí.“

Jeho argument mě zaujal. Probodl jsem ho ostrým pohledem. „Z čeho usuzujete, že byla uškrcena?“

Pokrčil rameny. „Pokud je mi známo, nikdo tady neslyšel výstřely, a byl-li vražedným nástrojem nůž nebo klacek, určitě by se to neobešlo bez krveprolití. Nikde v domě však nebyly nalezeny žádné stopy po krvi, pokud vím. Takže zbývá jen uškrcení.“

Myslelo mu to velmi bystře. Pokračoval jsem: „Skutečností ovšem zůstává, že Paula byla zavražděna a že vrah věděl o jejím úmyslu odejít v pondělí z domu. Toho se také pokusil využít k zamaskování svého činu. Když ji usmrtil, odtáhl její tělo dolů a uložil je do vozu. Potom se vrátil do jejího pokoje a naložil zbytek věcí do kufrů, které pak vzal s sebou.“

„Proč nevzal také ten velký kufr?“ zeptala se Marianne.

„Buď vůbec nevěděl, že je ve skříni, anebo si uvědomil, že by bylo příliš riskantní pokoušet se jej táhnout uprostřed noci dolů, mohl by tím hlukem někoho probudit. Anebo si třeba myslel, že se budete domnívat, že Paula se na poslední chvíli rozhodla kufr tam nechat. Měla koneckonců dost peněz, aby si pořídila novou garderobu.“

Marianne pokývala hlavou. „Z toho všeho vyplývá, že vrahem musel být člověk vybavený značnou fyzickou silou. Paula přece nebyla žádná pápěrka.“

„To souhlasí. A kdo v tomto domě kromě vašeho otce a bratra je schopen odtáhnout tak těžké tělo ze třetího patra dolů?“

„Kdo?“ opakovala Marianne otázku.

Usmál jsem se. „Co třeba zahradník?“

„Hector?“ Marianne zavrtěla hlavou. „Je mu pětašedesát let a váží sotva padesát kilo.“

„Máte pravdu, Marianno,“ řekl jsem. „Hector určitě nemohl být vrahem.“

Wisniewski po celou dobu stál u baru a míchal drinky.

Náhle jsem se k němu obrátil a triumfálně jsem vyhrkl: „Vy, Wisniewski, jste vrahem Pauly Smithové.“

Mrazivě se na mne podíval. „To je naprostý nesmysl. Jak jsem mohl vědět, že slečna Smithová má šedesát tisíc?“

Obdařil jsem ho úsměvem. „Slečna Smithová byla nepochybně energická žena, která ví, co chce. Žila v tomto domě více než rok a po celou dobu se vyhýbala jakýmkoli bližším stykům s rodinnými příslušníky opačného pohlaví. Nikoho z nich pro své záměry nemohla potřebovat. Jako svého spojence potřebovala osobu daleko více povolnou a ochotnou.“

Wisniewského holá hlava zrudla. „Nesmysl, pane. Vůbec nebyla můj typ.“

Albert Bancroft působil zděšeně. „Chcete říci, že ji zavraždil sluha?“

„Ano,“ řekl jsem pevně. „Sluha.“ Zašklebil jsem se na Wisniewského. „A tak jste najednou držel v náručí mrtvolu. Co jste si s ní měl počít? Zakopat ji na zahradě? Ne. To by bylo trochu riskantní. Mohl by vás při tom někdo vidět a tělo by kromě toho mohlo být později nalezeno. Musel jste tělo odvézt někam jinam, abyste se ho zbavil. Mohl jste je hodit do řeky nebo do jezera? Těla mají bohužel nehezký zvyk, že po čase vyplavou na hladinu. Anebo jste Paulu pohřbil? Nevlastníte náhodou tady v okolí nějakou nemovitost? Třeba chatu u jezera? To by bylo přímo ideální místo na ukrytí mrtvoly.“

Nastalo ticho.

Všichni Bancroftové i Wisniewski se ponořili do hlubokého rozjímání.

Po chvíli se ozvala Marianne. „Meadows je vrah.“

„Meadows?“ řekl jsem tázavě. „Kdo je to Meadows?“

„Šofér.“

„Šofér?“ divil jsem se. „Jaký šofér?“

„Bydlí nad garáží,“ vysvětlil Albert Bancroft.

Zamračil jsem se. „Nikdo mi neřekl, že máte řidiče.“

„Něco na tom je,“ řekl Jerome Bancroft. „Paula i Meadows byli u nás zaměstnáni prostřednictvím stejné agentury, že, Marianno?“

Wisniewski se poškrábal na bradě. „Když o tom teď uvažuji, vzpomínám si, že jsem je několikrát viděl v situaci, která by se dala nazvat důvěrným kontaktem.“

„Poslyšte,“ řekl jsem mírně zvýšeným hlasem, „jak můžete ode mne očekávat, že něco vyřeším, když mne udržujete v nevědomosti? Nikdo z vás mi ani nenaznačil, že Paula a Meadows si přinejmenším nebyli lhostejní.“

„Meadowsovi je asi pětadvacet,“ řekla Marianne. „A Paule bylo aspoň čtyřicet a bylo to už na ní vidět. Musela mu o těch šedesáti tisících dolarech říct a podle všeho spolu chtěli utéct. On jí však už měl dost a dospěl k názoru, že tohle je pravý okamžik, aby se jí zbavil a ještě získal ty peníze.“

Vyhlédl jsem z okna. „Dohady, samé dohady.“

Wisniewski ožil. „Vzpomínám si, že Meadows se jednou zmínil, že jeho strýc má lovecký srub severně odtud. Ideální místo pro pohřbení Pauly. Široko daleko nikdo.“

Otočil jsem se. „Je tu ještě jedna okolnost. Nikdo z vás se neobtěžoval mne informovat, že Meadows má strýce, který je vlastníkem loveckého srubu.“

„Peníze,“ řekla Marianne. „Jestli tam policie najde ty peníze, mohlo by to Meadowse usvědčit.“

„A co když tam žádné peníze nenajdou?“ namítl jsem. „Co potom?“

„Mohli by Meadowsovi naznačit, že se chystají srub jeho strýce a celý pozemek důkladně pročesat. Určitě se ihned sesype.“

„Nesmysl,“ řekl jsem. „Nikdo se nesesype jenom proto, že si někdo bude chtít prohlédnout srub a jeho okolí.“

Wisniewski zavolal na policii a oznámil, co jsme vydedukovali a jaké máme podezření.

Když přijeli, pohovořili s Meadowsem a zmínili se, že zamýšlejí prohlédnout si strýcův srub a jeho okolí.

Sesypal se.

V mé kanceláři zazvonil telefon.

Byl to Ralph. „Máme to v kapse. Meadows nám ukázal místo, kde zakopal mrtvou Paulu a její dva kufry. Peníze ukryl ve strýcově srubu pod podlahou.“

Mé prsty zabubnovaly po desce stolu. „Bylo mi jasné, že vrahem musí být muž, protože si nedovedu představit ženu, která vleče Paulu tři patra dolů.“

„Byla zavražděna v garáži,“ sdělil mi Ralph. „Meadows ji nechal napsat dopis, že odchází, a potom ji tam pod nějakou záminkou vlákal. Udeřil ji po hlavě. Na podlaze v garáži jsme našli stopy krve.“

„Hm,“ zamyslel jsem se. „Určitě ji praštil řetězem na kola.“

„Henry,“ řekl mi Ralph shovívavě. „Řetězy se v soukromých garážích už dávno nevyskytují. Vražedným nástrojem bylo geologické kladívko.“

„A jak se, k čertu, do garáže dostalo geologické kladívko?“

„Meadows a Paula byli sehraná dvojice, která prováděla své kousky už na různých místech. Vždycky, když jim došly peníze, vrhli se na něco jiného. To byl jejich způsob života. Meadowse už ale Paula unavovala. Byla daleko starší než on. Meadows se rozhodl, že po skončení téhle akce se jí zbaví a vymění ji za někoho mladšího. Jako je Fifi.“

„Fifi?“ zeptal jsem se udiveně. „Jaká Fifi?“

„Jedna ze služek u Bancroftů.“

„Nikdo mi neřekl, že u Bancroftů pracuje nějaká Fifi.“

„Do téhle vraždy není nijak zapletená. Meadows ji zasvětil do svých dalších plánů a ona byla velmi ochotná zaujmout Paulino místo. Byla do Meadowse blázen.“

„Ralphe,“ řekl jsem poněkud vyčítavě, „nikdo mi neřekl, že Fifi se zbláznila do Meadowse. Když lidé tvrdošíjně odmítají poskytnout informace, věci vypadají daleko složitější, než doopravdy jsou.“

Brzy potom, co Ralph položil sluchátko, se za matovým sklem ve dveřích mé kanceláře objevila známá silueta.

Marianne vstoupila s líbezným úsměvem. „Ahoj. Kolik je hodin?“

Podíval jsem se na hodinky. „Za dvě minuty jedenáct.“

Zazvonil telefon.

Byl to ženský hlas. „Mám podezření, že můj manžel má mimomanželský poměr. Chci si vás najmout, abyste ho sledoval.“

Jak jen ta žena přišla k mému telefonnímu číslu? „Jsem k vašim službám. Nasadím na to jednoho ze svých nejlepších lidí. Vaše jméno, prosím?“

„Darlingtonová. Mohu se s vámi dnes odpoledne setkat?“

„Okamžik, prosím. Musím se podívat do diáře.“

Počkal jsem dvacet vteřin a potom jsem řekl: „Ano, šlo by to. Co třeba ve dvě hodiny? Budu u sebe v kanceláři.“

„Výborně. Přijdu.“

Odložil jsem sluchátko a usmál jsem se. „Takže, Marianno, mám nový případ. Paní Darlingtonová chce usvědčit manžela z nevěry.“

Marianne přikývla. „Winifred ho už dlouho podezírá.“

„Winifred?“ podivil jsem se. „Jaká Winifred?“

„Přece Winifred Darlingtonová. Dala jsem jí tvoje telefonní číslo a řekla, aby zavolala v jedenáct. Umírám zvědavostí, s kým si teď Edward vyhazuje z kopýtka.“

„Edward?“ zeptal jsem se. „Kdo je …“ Zarazil jsem se. „Vlastně na tom nezáleží. Mohu jen předpokládat, co je zač ten Edward. Musím si zvyknout na to, že mi nikdo nic neříká.“ Přistoupil jsem k registratuře a otevřel její dolní část. Vytáhl jsem láhev a dvě skleničky a do každé nalil sherry.

Penelope Wallaceová

LÉKÁRNIČKA

Teta Peggy byla veselá žena. Když se smála, její macaté tělo se celé otřásalo. A když nám chtěla povědět něco, co jí připadalo k smíchu, strašně křičela asi aby o tu švandu náhodou nikdo nepřišel.

Posmívala se huhňavému sousedovi, posmívala se mlékaři, kterému zanášela žena, ale nejvíce se posmívala strýčkovi Herbertovi. Připadalo jí směšné jeho zaměstnání byl bankovním úředníkem. K smíchu jí byl i jeho koníček sbírání starožitností. Nejvíce se však chechtala, když jí ukazoval svoji lékárničku.

„Ty bys teda byl doktor k pohledání,“ vykřikovala, sotva dechu popadala. „S touhle apatykou bys asi úplně vystačil.“

Strýc Herbert jí neodpovídal. Nikdy. Raději láskyplně cídil stříbrná víčka lahviček v lékárničce.

Starší rodinní příslušníci, kteří si mysleli, že dětičky jsou pitomé a ještě k tomu hluché, se přede mnou bez zábran bavili o všem možném, a tak jsem se dověděla, že strýc Herbert chtěl být lékařem, ale teta Peggy ho dostala pod čepec, sotva začal studovat. Tušila jsem, že tady něco neklape, protože jejich syn grázlík Ronnie se narodil až o čtyři roky později. Bylo mu totiž teprve jedenáct, o dva roky míň než mně.

Vyrůstala jsem jako jedináček a maminka se domnívala, že návštěvy u příbuzných mi skýtají příležitost hrát si s bratránkem a užívat zábavy s veselou tetou Peggy. Já jsem však k nim chodila, protože mi bylo líto strýce Herberta. Rád mi ukazoval své poklady a vysvětloval, odkud pocházejí a k čemu se používaly. Orientální figurky ze steatitu čili mastku, čínské kresby, stará porcelánová čajová souprava jeden hrníček byl sice rozbitý, ale pečlivě slepený. Nebyly to žádné drahocennosti, pro strýce však představovaly ty věci stejnou hodnotu, jako by to bylo zlato Inků.

A když teta Peggy sbírku uštěpačně nazvala hromadou starých krámů, strýc Herbert nesměle namítl, že některé z nich třeba mohou mít velkou cenu.

„Až natáhneš bačkory,“ vyrážela ze sebe teta Peggy mezi výbuchy smíchu, „vyhodím tu veteš na smetiště. Stejně bych za ni nedostala ani groš.“

„Ta sbírka bude patřit Ronniemu. Přeji si, abys mu ji celou předala. Hlavně tu lékárničku. Až se stane lékařem.“

Její smích souzněl se smíchem bratránka Ronnieho.

„Ze mě nikdy nebude doktor. Ani zaprášený ouřada. Dám se k Air France. Chci být pilotem.“

S chutí bych grázlíkovi Ronniemu vrazila pár facek. Teta Peggy však byla na jeho straně.

„Jablko nepadá daleko od stromu,“ pravila. „Je po mámě.“

A oba se smáli, až se za břicho popadali.

„Kdyby se náhodou přišlo na to, že některá z těch cetek má nějakou cenu,“ dodala, „střelím ji a koupím Ronniemu, co bude chtít.“

„To nebudeš mít zapotřebí,“ odpovídal strýc Herbert trpělivě. „Mám přece životní pojistku. Kdyby se mi něco stalo, kdyby mi vypovědělo srdce, nemusíš se o nic starat. Jenom o moji lékárničku, o lahvičky se stříbrnými víčky.“

Teta Peggy se zase rozchechtala.

Je to zvláštní, jak živě si dodnes pamatuji celý ten rozhovor. Nebylo to nic ve srovnání s tím, co se stalo nedlouho potom.

Jednoho dne, když jsem se vrátila ze školy, mne moje matka zavolala do pokoje a zavřela za sebou dveře.

„Mám smutnou zprávu,“ řekla mi. „Tvůj strýc Herbert zemřel. Byla to asi srdeční mrtvice. Stalo se to dnes odpoledne. Myslím, že by se hodilo, abys navštívila tetu Peggy a Ronnieho. Tvoje pomoc jim možná přijde vhod.“

Tak jsem k nim šla, i když nebylo nic, co bych pro ně mohla udělat. Měla jsem pocit, že strýc Herbert schází více mně než jim. Když jsem vešla do jeho pokoje a uviděla osiřelé steatitové figurky a jeho milovanou lékárničku, rozbrečela jsem se.

Asi za tři týdny po strýcově pohřbu se začalo něco šeptat a nakonec přišla tetu Peggy navštívit policie.

Dodatečně se přišlo na to, že příčinou strýcovy smrti nebylo selhání srdce, ale silná dávka kyanidu. Sousedé samozřejmě, že mezi nimi nescházel ten huhňavý říkali, že teta Peggy svým mužem opovrhovala a že jí jeho smrt vynesla tučnou pojistku. A tak nikoho až na Ronnieho nepřekvapilo ani neroztesknilo, když byla teta Peggy na základě podezření z úkladné vraždy strýce Herberta zatčena. Následoval soud, který shledal tetu vinnou. Byla odsouzena k doživotnímu vězení.

Ronnie se přestěhoval k nám. Matka sbalila tetiny věci pro případ, že by ji náhodou propustili z vězení. Dům byl prodán i s nábytkem. „Strýc Herbert si vždycky přál, aby Ronnie zdědil jeho sbírku,“ řekla jsem otci. Moji rodiče ji proto pečlivě uložili v Ronnieho pokoji do truhly, která mu pak sloužila jako podstavec pro nejnovější model letadla.

Po dvou letech se moji rodiče rozhodli, že pošlou Ronnieho do chlapeckého penzionátu. Když od nás odešel, vplížila jsem se jednou večer do jeho pokoje, opatrně jsem odstranila model letadla a otevřela truhlu. Možná že kdyby Ronnie viděl pohromadě celou sbírku svého otce a jeho lékárničku, opatroval by ty věci a třeba by se do nich i zamiloval.

Vytáhla jsem lékárničku a otevřela ji. Brala jsem jednu lahvičku po druhé, utírala z nich prach a cídila jejich stříbrná víčka. Strýc Herbert si vždycky potrpěl na to, aby se v jeho lékárničce všechno lesklo.

Za lahvičkami jsem objevila malou krabičku. Otevřela jsem ji a vytáhla několikrát složený list papíru. Rozložila jsem jej a četla:

Já, Herbert Smith, jsa při zdravém rozumu, jsem se rozhodl ukončit svůj život. Za tím účelem jsem zakoupil 2 gramy kyanidu u firmy South Tuckett, což je tam stvrzeno zápisem v odběrní knize, do níž jsem se podepsal jako John Frame. Moje žena o mém úmyslu nic neví.

Herbert Smith

Pod tím bylo datum jeho smrti.

Takže tedy teta Peggy nebyla vražedkyní a neměla by tedy být ve vězení.

Otrávila však duši strýce Herberta svým krutým smíchem a přivedla ho k rozhodnutí, aby zničil své tělo.

Složila jsem list papíru a položila ho zpět do krabičky, kterou jsem dala na původní místo v lékárničce. Před ni jsem naskládala vycíděné lahvičky. Lékárničku a celou sbírku starožitností jsem vrátila do truhly, na niž jsem postavila model letadla.

Možná že Ronnie jednoho dne najde v lékárničce krabičku s dopisem svého otce.

Ale kdo bude cídit uzávěry lahviček?

Když se ve vzpomínkách vracím k tomu večeru, kdy jsem se dověděla pravdu o skonu strýce Herberta, napadá mě, že moje pohnutky přece jen nebyly tak docela čisté, jak jsem si tenkrát namlouvala.

Víte, teta Peggy se mi také často posmívala.

A co je k smíchu na holce s koňskou nohou?

Anthony Bloomfield

MOTIV

Utíkal. Za sebou slyšel jakési nesrozumitelné výkřiky, ale neotáčel se. Nějaký výrostek v kožené bundě se na něho vrhl a srazil ho na chodník. Mladíkova ruka ho tlačila k dlažbě a bránila mu v pohybu.

Potom bolestivý tlak za krkem povolil. Podařilo se mu vstát. Byl obklopen čtyřmi nebo pěti lidmi. Mezi nimi byl i mladík, který ho před chvílí srazil. Za chvíli přijel policejní vůz.

Policisté se ho za jízdy na nic nevyptávali. Na stanici mu vyprázdnili kapsy a odvedli ho do malé místnosti. Dveře hlídal muž v uniformě.

Pak v doprovodu jednoho z policistů, kteří ho sem přivezli, přišel unaveně působící muž středního věku v civilních šatech, který usedl za stůl a vyslovil jeho jméno.

„Ano, to jsem já,“ odpověděl. „Ale můžete mi prozradit, oč vůbec jde?“

„Vy nevíte?“

„Nemám ponětí. Zaslechl jsem něco o přepadení nějaké ženy.“

„Ano. Byla surově napadena a okradena. Vzali jí tašku.“

„A co s tím mám společného já?“

„Měl bych vám říci, že jsem inspektor Burgess. Nejste povinen vypovídat, ale cokoli od této chvíle řeknete, může být použito jako důkaz proti vám.“

„To je neuvěřitelné. Jsem tedy zatčen?“

„Ne. Zatím nám pouze pomáháte při vyšetřování. Chcete udělat nějaké prohlášení?“

„Žádné prohlášení udělat nechci,“ zvolal popuzeně. „To všechno je úplný nesmysl. Klidně jsem šel po ulici …“

„Utíkal,“ upřesnil policista v uniformě. „Jsou na to svědci.“

„Dobrá, tedy jsem utíkal. Šel jsem trochu rychleji. Je snad kondiční běh trestný?“

„Běh ne, ale přepadávání starých dam ano.“

„Já jsem nikoho nepřepadl,“ vykřikl.

„Vy popíráte, že jste viděl tu ženu čekat na autobus?“ zeptal se komisař.

„Nevím. Možná že jsem ji viděl, ale nevěnoval jsem jí pozornost.“

„Popíráte tedy, že jste ji udeřil do tváře a vzal jí tašku?“

„Samozřejmě.“

„Kde jste tedy k té tašce přišel?“

„K jaké tašce? O žádné tašce nevím. Jediné, co vím, je, že jsem spěchal, nebo utíkal, chcete-li, a najednou se na mě někdo vrhl a povalil mě. Myslím, že to byl mladík v kožené bundě.“

„Tašku jsme našli pohozenou na ulici,“ upřesnil policista. „Ten mladík tvrdí, že jste ji odhodil krátce předtím, než vás zadržel.“

„Asi trpí chorobnou fantazií. Poslyšte,“ zvýšil náhle hlas, „jestli mne tu míníte ještě zadržovat, musím zavolat manželce. Bude mít o mne starost.“

Inspektor pokynul rukou směrem k telefonu.

„Musíte nejdříve vytočit devítku.“

Veronika se ozvala až za chvíli. Asi už spala, pomyslel si. „Haló? Veroniko, nelekej se, ale jsem na policii a nevím, jak dlouho se tady ještě zdržím.“

„Na policii?“ zeptala se překvapeně. „Co se stalo?“

„Prý jsem …“ Zarazil se. „Pomáhám jim objasnit jeden případ. Byl jsem svědkem, jak na ulici přepadli starou dámu.“

„Proboha! Stalo se jí něco?“

„Nevím. Nic mi neřekli. Doufám, že mne tu nebudou dlouho zdržovat. Zavolám ti, abys věděla, kde jsem. Klidně spi.“

„V pořádku,“ dodala již klidněji. „Uslyším tě, až se vrátíš.“

Položil sluchátko a obrátil se k inspektorovi. Cítil, jak mu po tváři stéká pot.

„Víte přece, kdo jsem.“ Snažil se mluvit klidným, nevzrušeným hlasem. „Prohlédli jste si moji peněženku. Viděli jste, že v ní není víc než čtyřicet liber. Můžete si prověřit mé bankovní konto, mám na něm přes šest tisíc liber. Nemám žádné dluhy. Jsem architekt, pracuji u solidní firmy, mám slušný příjem. Vypadám snad na člověka, který přepadává stařenky, aby je okradl o pár supů?“

Zavládlo ticho.

„Opravdu, je to divné,“ přiznal inspektor. „Ale máme přece svědka . .“

Tiše zaklel. Pak ho něco napadlo.

„Dobrá, a co na to říká ta stará dáma? Myslíte, že by mne identifikovala?“

Inspektor potřásl hlavou.

„Neviděla, kdo ji udeřil. Upadla na zem a chvíli byla v bezvědomí. Pak ji odvezli do nemocnice,“ vysvětloval policista.

„Doufám, že není vážně zraněna.“

„Zdá se, že ne.“

„To mne těší. Viděl kromě toho mladíka ještě někdo, že jsem tu paní udeřil a vzal jí tašku?“

V inspektorově tváři si přečetl, že nikdo.

„Proč by si to ale vymýšlel?“

„Na to se zeptejte jeho.“

„Nenapadlo vás, že to mohl být zrovna on, kdo tu paní přepadl? Obvinil mne, aby zachránil sebe.“

„Vypadá na slušného chlapce,“ namítl inspektor. „Není to typ násilníka.“

„A já jsem typ násilníka?“ nemohl věřit svým uším.

„Možná že to byl náhlý impuls,“ řekl inspektor. „Nějaký podvědomý podnět.“

„Okamžitá pohnutka,“ připojil se policista. „Známe takové případy.“

„Trpíte nenávistí ke starým ženám?“ zeptal se inspektor.

„Připomínají vám vaši matku?“ otázal se policista.

„Vy nenávidíte svoji matku. Máte touhu ji ublížit, ponížit ji.“

Podívejme se, hrají si na psychology, pomyslel si. Zdá se však, že tomu sami nevěří.

„Moje matka už několik let nežije,“ vysvětlil. „Pokud jde o mne, nejsem pachatel, ale postižený. Byl jsem přece napaden na ulici, poraněn, mám potrhané kalhoty … a teď mě tady proti mé vůli zdržujete.“

„My vás nezdržujeme,“ ozval se inspektor. „Jsme vám vděčni za vaši pomoc.“

„Mohu tedy odejít?“

Inspektor na něho pohlédl:

„Ovšem. Možná že se na vás ještě obrátíme, abyste potvrdil svoji výpověď.“

„Prosím. Budu vám k dispozici.“

Povstal. Vrátili mu peněženku a ostatní věci. Pocit úlevy byl vzápětí vystřídán vztekem.

„Nemíníte mne náhodou odvézt domů? Po tom všem byste to pro mne mohli udělat.“

Odkázali ho na policistu na příjmu, který mu lhostejně řekl, že žádný vůz není volný a že si může zavolat taxíka. Než přijel, pohlédl na hodinky. Překvapilo ho, že od toho pouličního incidentu uplynula sotva hodina.

Vrátil se domů. Veronika se nevzbudila, když vedle ní ulehl do postele.

Ráno jí co nejvěcněji vypověděl, co včera prožil. Řekla mu, že by měl zažalovat toho mladíka, případně i policii a že by se měl poradit s právníkem.

„Také mě to napadlo,“ odpověděl. „Ale vztek už mě přešel. Nebude ovšem na škodu, když promluvím s Harrym Spencerem.“

Zavolal mu do kanceláře a vypověděl, co se mu stalo. Ve sluchátku burácel Harryho halasný smích.

„Asi ti to připadá směšné, Harry,“ ozval se trochu dotčeně, „ale mně vůbec včera nebylo do smíchu, když jsem tam seděl zmlácený a otrhaný.“ Harryho hlas zvážněl.

„Chápu, že to musel být hrozný zážitek,“ řekl. „Ale takové věci se někdy stávají. Chceš, abych ti napsal žalobu?“

„Nevím, jestli by to stálo za to. Vláčeli by mě po soudech a co bych nakonec získal? Ani nové kalhoty.“

„To je pravda,“ připustil Harry. „Přesto se ozvi, jestli budeš něco potřebovat.“

V následujících čtyřech dnech se nestalo nic pozoruhodného. Pomalu ho opouštěl pocit ukřivděnosti. Pátý den mu zavolal inspektor a požádal ho, aby se dostavil na stanici. Odmítl. Navrhl, aby policie přišla za ním.

Pak zavolal Spencerovi a informoval ho o očekávané návštěvě.

„Jestli chceš, přijdu také,“ nabídl mu advokát.

„Radši ne. Určitě by sis naúčtoval tučné palmáre,“ zažertoval, „stačí, že si musím koupit nové kalhoty.“

Harry se zasmál.

„Jak myslíš. Ale jestli nastanou nějaké komplikace, víš, na koho se obrátit.“

„Vím,“ odpověděl.

Inspektor přišel sám. Veronika byla v bridžovém klubu. Jejich syn byl kdovíkde a dcera se zamkla v pokoji i s magnetofonem.

Byl trochu rozmrzelý, když policistovi otevíral, v jeho chování však byla patrná změna. Byl daleko uctivější než při jejich prvním setkání. Uvedl ho do salónu, pokynul mu, aby usedl, ale nenabídl mu ani kávu, ani nic k pití.

„Vyšetřování je skončeno,“ začal inspektor. „Přišel jsem vám úředně oznámit, že proti vám nepodnikneme žádné opatření.“

„Rozumím,“ řekl po chvíli. „Děkuji vám. Přesto si ale myslíte, že já …“

„Nemyslím si nic, pane,“ přerušil ho inspektor. „Chci vám pouze říci, že naše práce je skončena a že proti nikomu nebude zavedeno trestní řízení.“

„Dobrá. Ale co s falešným obviněním, které jste vůči mně vznesli?“

„Máte právo podat stížnost na náš postup.“

„Stížnost,“ řekl rozhořčeně. „Po tom všem, co jsem prožil, po veřejném zostuzení a urážkách, po tom nervovém vypětí mi doporučujete, abych podal stížnost? Tomu říkáte spravedlnost?“

„Je mi líto, ale vycházeli jsme z výpovědi svědka, pane,“ řekl suše inspektor. „Bylo naší povinností ověřit si její hodnověrnost.“

„A proto jste zatkli nevinného člověka.“

„Znovu vám opakuji, že jste nebyl zatčen. Vaše spolupráce s námi byla dobrovolná.“

„Dobrovolná,“ zasmál se sarkasticky. Na jazyku měl ostrou odpověď, ale nevyslovil ji.

Vyprovodil návštěvu ke dveřím. Byla na něm patrná úleva, že má ten rozhovor za sebou.

„Mimochodem,“ zeptal se v předsíni inspektora, „jak se daří té staré dámě?“

„Asi ji za pár dní propustí z nemocnice,“ odpověděl inspektor. „Nevíme aspoň o žádných komplikacích.“

„To rád slyším.“

„Děkuji vám, pane,“ řekl inspektor. „Dobrou noc.“

„Dobrou noc.“

Když se Veronika vrátila, vyprávěl jí o inspektorově návštěvě. Neskrývala pocit, že případ není ještě uzavřen a že by měl něco podniknout. Odpověděl jí, že by sotva něco pořídil. Přesto jí slíbil, že ráno ještě promluví s Harrym Spencerem. Dnes výjimečně upustil od pravidelného tělocviku před spaním.

Dlouho nemohl usnout. Ležel s otevřenýma očima a vnímal příliš hlasité dýchání své ženy.

Myslel na matku. Vybavoval si její dokonalou eleganci, její ušlechtilou důstojnost. Vzpomínal na její všudypřítomnou mateřskou lásku. Najednou nemohl uvěřit, že navždy odešla.

Ne, nenávist k matce nepřichází v úvahu.

Jeho motiv musel být jiný.

E. X. Ferrars

ZNÁMKA

Dopis objevili až ve chvíli, kdy zvedli mrtvému hlavu, která dosud bezvládně spočívala na psacím stole. Po celou dobu, kdy fotografové pořizovali snímky a další muži od kriminálky snímali otisky prstů, nikdo si obálky nevšiml. Teprve když zřízenci položili tělo na nosítka, aby je odnesli do sanitky, která čekala před domem, byl dopis nalezen na okraji psací podložky prosáklé krví. Byla na něm napsána adresa a nalepena poštovní známka.

Předpokládali, že starý muž napsal před smrtí dopis na rozloučenou. Protože jej zprvu postrádali, vrchní inspektor Mellor se nemohl zbavit pochybností, zda opravdu šlo o sebevraždu, jak se na první pohled zdálo. Hospodyně zesnulého, která tělo našla po návratu z návštěvy u sestry, zavolala ihned na policii. Plačtivým hlasem oznámila, co se stalo, přičemž neopomenula dodat, že pan Crick byl nejlaskavější a nejsolidnější muž, jakého kdy poznala. A tak laskavý a tak solidní člověk by si přece sotva vzal život, aniž by zanechal písemný důkaz, že tento svět opouští dobrovolně, na základě vlastního uvážení.

A hle, dopis se našel. Takže to asi přece jen byla sebevražda.

Obálka byla trochu pocákaná krví, písmo bylo roztřesené, ale docela čitelné. Dopis byl adresován vrchnímu policejnímu inspektoru Mellorovi.

To ho dosti překvapilo.

Předtím, než obálku otevřel, odnesl ji technikům, aby z ní sejmuli otisky prstů. Zjistili, že na obálce je několik rozmazaných otisků a jeden velmi zřetelný otisk na známce.

Všechny s největší pravděpodobností patří mrtvému. Patřily mu nepochybně také otisky na složeném archu papíru, který byl v obálce.

Dopis byl stručný.

Vážený pane! Přiznávám se, že jsem zavraždil slečnu Christinu Beddoesovou, bytem v The Beeches, Grove Avenue. Nebudu se šířit o motivech svého činu. Myslel jsem si, že se vezmeme, ale byl to omyl. Nyní vím, že po tom všem, co se stalo, mi nezbývá, než si vzít život, protože již nemám sílu žít. V úctě A. Crick.

Mellor ukázal dopis seržantu Arkellovi, který stál vedle něho.

„Je velmi formální,“ poznamenal Arkell. „Jako by psal prohlášení pro tisk.“

„Byl to advokát,“ řekl Mellor. „Snad proto píše o vraždě tak suchým způsobem. A. Crick. Co znamená to A?“

„Arthur, pane,“ odpověděla hospodyně, drobná, vrásčitá žena, která se už stačila vzpamatovat z šoku. Hleděla na Mellora, jako by doufala, že jí dovolí přečíst si ten dopis.

Nic takového jí nedovolil.

„Víte, kdo je to slečna Christina Beddoesová?“ zeptal se jí.

„Samozřejmě že to vím, bydlí přece v sousedním domě. Známe se dobře.“

„Pan Crick ji také dobře znal?“

„Nevím, co myslíte tím dobře,“ odpověděla. „Byli dobří sousedé, když ji potkal, slušně pozdravil, ale rozhodně to není osoba, s níž by se mohl nějak sblížit.“

„Jak to myslíte?“

Pokrčila rameny. Výraz její tváře vyjadřoval zjevné opovržení vůči Christině Beddoesové.

Mellor dal dopis zpátky do obálky.

„Měli bychom se vedle zastavit,“ řekl Arkellovi. „Asi tam najdeme její tělo. Pan Crick je sotva odstranil, když po vraždě spáchal sebevraždu. I když z dopisu vyplývá, že sebevražedný záměr v něm uzrál teprve po vraždě.“

„Vražda?“ vykřikla hospodyně. „Kdo koho zavraždil?“

„To se brzy dovíme,“ odpověděl Mellor. „Obávám se však, že v sousedním domě najdeme slečnu Beddoesovou s kulkou v hlavě. Doufám, že vražda byla provedena vkusně. Nesnáším krvavé masakry.“

Mellor vyšel z pokoje a Arkell ho následoval.

Odebrali se do domu pojmenovaného The Beeches. Byl to prostorný bungalov skrytý před okolním světem vysokým živým plotem. Ukázalo se, že Mellor měl pravdu jen částečně, když předvídal, koho tam najdou. Slečna Beddoesová neměla kulku v hlavě ani v žádné jiné části svého pozoruhodně tvarovaného těla.

Byla to štíhlá, asi osmadvacetiletá dívka s jasnýma zelenýma očima, trochu vyzývavě podbarvenýma, a s bujnými kaštanovými vlasy, které jí splývaly na záda. Na sobě měla světlezelený župan ze silného, draze vyhlížejícího hedvábí.

Mellor představil sebe i seržanta a zeptal se, zda mohou jít dál.

„Jen račte,“ řekla slečna Beddoesová. „Jsem ráda, že jste přišli. Viděla jsem, že před sousedním domem stojí policejní vůz a sanitka. Hned mě napadlo, že se asi stalo něco hrozného. Chtěla jsem tam zajít a zeptat se, jestli nemohu být nějak nápomocna. Potom jsem si ale řekla, že bych asi jen překážela a že když ode mě budete něco potřebovat, přijdete za mnou.“

Zavedla je do velikého, světlého obývacího pokoje. Mellor si všiml podivně tvarovaných křesel, nízkých stolků a několika bizarních sousoší, skládajících se téměř výlučně z otvorů. „Stalo se něco panu Crickovi?“ zeptala se.

„Je mrtev,“ řekl Mellor. „Střelná rána. U psacího stolu. Našla ho jeho hospodyně.“

„Střelná rána? Chcete říct, že se zastřelil? Že spáchal sebevraždu?“ Její hlas byl najednou vyšší a ostřejší. Správná dikce ostatně nepatřila mezi její silné stránky. Mluvila nevýrazně a trochu huhňala. „Ale proč? Jak mohl něco takového udělat?“

„Zanechal dopis, v němž napsal, že spáchal sebevraždu,“ odpověděl Mellor. „Stojí v něm také, že zavraždil vás, což zjevně neodpovídá pravdě. Takže je na místě pochybovat i o tom druhém. Co si o tom myslíte vy, slečno Beddoesová? Domníváme se, že nám pomůžete celou záležitost vyjasnit. Zajímá nás především, zda jste s ním byla zasnoubena. Z jeho dopisu vyplývá, že ano. Anebo jste snad zrušili zasnoubení?“

Klesla do jednoho z hlubokých křesel. Její župan se zavlnil.

„To nechápu,“ řekla. „Napsal, že mě zavraždil? Mě? Jak na to mohl přijít? Nikdy jsme spolu nebyli zasnoubeni, opravdu ne. Jak mohl něco takového napsat?“

Prsty křečovitě svírala hedvábí županu. V její tváři se zračilo více napětí, než Mellor postřehl z počátku. „Asi úplně nesprávně pochopil naše přátelství. Nikdy předtím jsem si to neuvědomila. Byl to staromódní člověk, všechno bral daleko vážněji než já. Je to smutné, hrozně smutné. Nakonec se mu v hlavě všechno úplně popletlo. Určitě, protože jinak by přece nenapsal, že mne zavraždil, že? Byl to přece tak inteligentní člověk.“

„Kdy jste ho viděla naposledy?“ zeptal se Mellor.

„Před dvěma nebo třemi dny. O víkendu. Ano, bylo to v neděli. Před obědem se u mne zastavil na skleničku, býval u mne dost často.“

„Hádali jste se?“

„Co vás vede. Bavili jsme se jako obyčejně. Myslím, že jsme mluvili o našich zahradách. To bylo naše obvyklé téma. Měli jsme málo společných zájmů. Nezdržoval se dlouho.“

„Jak dlouho jste ho znala, slečno Beddoesová?“

„Asi rok. Brzy potom, co jsem se sem přistěhovala, mne navštívil a přinesl mi v košíku zeleninu ze své zahrady. Byl to velmi hodný člověk; Vdovec, myslím, že se cítil velmi osamělý.“

„Nepřipadal vám v neděli skleslý, rozrušený nebo snad přepracovaný?“

Zavrtěla hlavou. Potom se zamračila.

„Ptala jsem se ho, jestli se cítí dobře. Byl mlčenlivější než jindy. Nepřipisovala jsem tomu však větší význam. Byl to tichý, málomluvný člověk.“

„A vidíte, právě toho dne večer udělal něco velmi podivného,“ řekl Mellor. „Nejen že se přiznal k vraždě, kterou nespáchal. Nechal na stole dopis, který adresoval mně. Nalepil na něj známku. To mi připadá velmi zvláštní.“

„Známku?“ řekla udiveně. „Co je zvláštního na tom, když někdo nalepí známku na dopis?“

„Kdo asi měl ten dopis odeslat?“ uvažoval nahlas. „Určitě ne pan Crick osobně. A musel předpokládat, že najde-li jej hospodyně, uvědomí policii telefonicky.“

Slečna Beddoesová znepokojeně zavrtěla hlavou. „Stále to nechápu. Jak vůbec mohl přijít na myšlenku, že mne zavraždil? Určitě nevěděl, co dělá.“

„To je samozřejmě možné,“ připustil Mellor.

„Ta známka na dopise nic neznamená,“ řekla.

„Dejme tomu. Přesto však bych rád věděl, jak jste strávila včerejší večer, slečno Beddoesová. Kde jste byla mezi osmou a desátou hodinou?“

Ztuhla. „Jak jsem já strávila včerejší večer? Co tím sledujete?“

„Chci tím říci, že pan Crick, protože byl právník, chtěl po sobě všechno zanechat v naprostém pořádku. Dopis napsal asi už v podvečer, protože nejdříve chtěl přijít sem, aby vás zavraždil. Potom měl v úmyslu hodit dopis do schránky, která je pár kroků odtud. A pak se chtěl vrátit domů a spáchat sebevraždu. Něco mu však zabránilo, aby postupoval podle plánu. Někdo se musel dovědět, co pan Crick zamýšlí. Vnikl do jeho domu a zastřelil ho dříve, než vás mohl zavraždit.“

„Někdo?“ Zamířila si ukazováčkem na prsa. „Já? Vy podezíráte mne?“

„Ptal jsem se vás pouze, jak jste strávila včerejší večer,“ odpověděl.

Usmála se. Zdálo se, že se jí ulevilo. „Tak vám to tedy řeknu. Byla jsem na večírku u Wheelerových. Bydlí na Grove Street číslo dvanáct. Přišla jsem tam kolem osmé hodiny a domů jsem se vrátila těsně před vaším příchodem. Sotva jsem svlékla večerní šaty, už jste byli tady.“

„Mohou vám Wheelerovi dosvědčit, že jste se během večera z jejich domu nevzdálila ani na okamžik?“ zeptal se „Číslo dvanáct přece není odtud daleko.“

„Určitě vám to potvrdí,“ odpověděla. „Také ostatní hosté. Na večírku bylo jenom pár lidí. Kdybych na chvíli odešla, určitě by si toho všimli. Já nejsem vražedkyně, pane inspektore.“

„Zbývá nám už objasnit jenom jednu věc,“ řekl Mellor. „A v tom nám můžete pomoci vy. Můžete mi sdělit, zda vrah je dosud v tomto domě, anebo zda odešel bez vás? Byla jste přece na odchodu, když jsme k váni přišli, že? Soudím tak z toho, že pod županem máte šaty.“

Inspektor si vyměnil pohled s Arkellem, který pak tiše odešel.

„Mohu vás ujistit,“ pokračoval Mellor, „že pokud se mu nepodařilo utéct, pak nyní už je pozdě. Dům je obklíčený.“

Ze zahrady zazněl výstřel. Bylo slyšet vzrušené výkřiky a potom hlas udílející rozkazy.

Slečna Beddoesová se prudce vztyčila.

„Ten pitomec, ten zatracený pitomec, říkala jsem mu, že to nemůže vyjít!“ vykřikovala. „Říkal, že ten stařík ho viděl a že se ho proto musí zbavit. Donutil mě, abych tam šla s ním, protože věděl, že když nepůjdu, udám ho. Je to ale pitomec! Nikdy bych ho neudala. Ale on nikdy nikomu nevěřil.“

„Jistě vám slíbil, že to zařídí tak, aby se nikdo nedivil, když zmizíte,“ řekl Mellor. „Měli jsme přece hledat mrtvou ženu, ne živou.“

Dveře se prudce otevřely. Arkell spolu s konstáblem přiváděli vzpírajícího se muže. Byl to malý, podsaditý člověk s ostře řezanou tváří, která při vší své drsnosti prozrazovala příbuznost s jemnými rysy slečny Beddoesové.

„Nikdo nebyl raněn,“ hlásil Arkell. „Chtěl střílet, ale my jsme byli rychlejší.“

„Ale, ale, koho to vidím! Náš starý známý!“ řekl inspektor. „To je váš bratr, slečno Beddoesová? Když jsem o něm slyšel posledně, jmenoval se Hewitt. Kdy jsi utekl z vězení v Parkhurstu, Hewitte? Před třemi dny? Vůbec ti to nestálo za námahu. Arthur Crick si tě všiml dnes večer, zrovna když jste se chystali odejít, a poznal tě, že? Pamatoval si na tebe od soudu. Jak se vám ale podařilo donutit ho, aby před smrtí napsal ten dopis? Hrozili jste mu, že ho budete bít, že? Věděl, že ho zabijete. Tím dopisem se však chtěl vyhnout utrpení. Byl to přece inteligentní člověk, uznala to i tvoje sestra. A když jste nad ním stáli, nalepil na dopis známku. Vám to připadalo úplně normální. Ve skutečnosti tak zanechal vzkaz, že to není dopis sebevraha. A i kdyby se vám podařilo včas zmizet z tohoto domu, dřív či později bychom se vám dostali na stopu. Teď půjdete s námi.“

Mellor unaveně odříkával slova zatykači formule. Měl za sebou dlouhý den a věděl, že ho čeká stejně dlouhá noc.

Lawrence Block

PRÁVNICKÁ METODA

„Přijměte místo, paní Culhaneová,“ řekl Martin Ehrengraf. „Doufám, že se v tom křesle cítíte docela pohodlně, A omluvte ten nepořádek. V mé kanceláři je to úplně něco běžného. Chaos je můj živel, zatímco pořádek mne dusí. Je to samozřejmě absurdní, ale copak celý život není absurdní?“

Dorothy Culhaneová přikývla. Seděla v křesle a bedlivě si prohlížela malého, podsaditého muže, který stál za stolem přeplněném úředními papíry. Oči jí spočinuly na jeho úzkém kníru, tenkých rtech a hluboko zasazených černých očích. Slabost pro nepořádek ve svém bezprostředním okolí zřejmě kompenzoval úzkostlivou péčí o svůj zevnějšek. Měl na sobě upjatou bílou košili, dokonale padnoucí světlý jednořadový oblek a úzkou tmavomodrou vázanku.

Paní Culhaneová však vůbec neměla v úmyslu zabývat se úvahami o vázankách …

„Takže tedy Clark Culhane je váš syn,“ řekl Ehrengraf. „Myslel jsem, že jste si už vybrala advokáta.“

„Ano. Alana Farrella.“

„Dobrá volba,“ řekl Ehrengraf uznale. „Má výtečnou pověst.“

„Dnes ráno jsem mu oznámila, že s jeho službami nadále nepočítám.“

„Proč?“

„Naléhal, aby se Clark přiznal, že je vinen,“ vysvětlila. „Doporučoval mu, aby tvrdil, že tu dívku zabil ve chvilkovém pominutí smyslů.“ s

„A to jste nechtěla dopustit.“

„Můj syn je přece nevinen!“ Ta slova z ní vyšla prudce, jako by nad sebou ztratila kontrolu. Pak se trochu uklidnila. „Můj syn je nevinen,“ opakovala trochu mírněji. „Nikoho nezabil, nemůže se přece přiznat k činu, který nespáchal.“

„A to jste řekla Alanu Farrellovi?“

„Ano. Řekl mi, že si není jist, zda by byl schopen mého syna účinně obhajovat a dokázat jeho nevinu.“ Napřímila se. „Rozhodla jsem se vyhledat někoho, kdo je toho schopen.“

„A proto jste přišla za mnou?“

„Ano.“

Malý advokát se konečně posadil do křesla za stolem. „Co vlastně o mně víte, paní Culhaneová?“

„Ne příliš. Slyšela jsem, že používáte velmi neortodoxních metod.“

„To je pravda.“

„A máte prý dobré výsledky.“

„Ovšem, výsledky, ty přece rozhodují.“ Poprvé od chvíle, kdy paní Culhaneová vstoupila do jeho kanceláře, se na advokátových tenkých rtech objevil úsměv. „Ovšem že mám určité výsledky. Musím je mít, milá paní Culhaneová, protože jinak bych neměl co jíst. Mohu vám prozradit, že mám ve zvyku jíst velmi vydatně, i když má štíhlá postava by mohla svědčit o opaku. Moje metody jsou naprosto jedinečné, neznám žádného jiného obhájce ve věcech trestních, který by je používal. Slyšela jste o nich?“

„Byla jsem informována, že výše vašeho palmáre je určována výsledkem.“

„Ano, lze to tak vyjádřit.“ Ehrengraf souhlasně pokýval hlavou. „Palmáre, které požaduji, bývá dosti vysoké. Je však splatno pouze tehdy, jeli mé úsilí korunováno úspěchem. Jestliže soud mého klienta shledá vinným, nemusí mi platit ani cent.“

Advokát znovu povstal a udělal několik kroků po místnosti. Jeho dokonale naleštěné polobotky zářily. „Takový postup bývá obvyklý v určitých případech, například jde-li o obvinění z pohrdání úřadem. K vyrovnání účtu zpravidla dochází až po uzavření případu. Když advokát soudní při prohraje, nedostane nic. Je tedy osobně zainteresován na tom, aby ve prospěch svého klienta ze sebe vydal co nejvíce. Táži se, proč takový postup praktikovat pouze v určitých případech? Proč by podle takového klíče neměli být advokáti honorováni za všech okolností? A proč to nerozšířit i na lékaře? Proč by chirurg neměl být finančně postižen za nezdařenou operaci? Já však tuto metodu s úspěchem používám již nyní.“

„Když se vám podaří dokázat Clarkovu nevinu.“ „Nevinu?“ Ehrengraf si zamnul ruce. „Paní Culhaneová, podstata mých úspěchů nespočívá v pouhém prokázání neviny. Je třeba dosáhnout toho, aby se případ vůbec nedostal před soud. V průběhu líčení se ovšem mohou objevit nové okolnosti, skutečný vrah se třeba mezitím přizná, anebo je mu vina dokázána a obžaloba proti mému klientovi je stažena. Tomu však ovšem skoro nevyhnutelně předcházejí veškeré slasti soudní pyrotechniky, křížová palba otázek a tak dále. Tohle všechno je lepší přenechat Perry Masonům. Měl bych vám říci, paní Culhaneová, že jsem spíš detektiv než advokát. Říká se přece, že nejlepší obrana je útok. Dalo by se také říci, že nejlepší útok je dobrá obhajoba. To všechno však jsou pouhá slova, která se hodí do válečnictví nebo třeba do šachové partie. Sotva však mohou sloužit jako ideální příměr v případě, o který nám jde, paní Culhaneová.“ Naklonil se k ní a v jeho černých očích se zajiskřilo. „Nám jde přece o to, abychom zachránili vašeho syna, pomohli mu na svobodu a očistili jeho pověst, že?“

„Ano, jisté …“

„Důkazy proti vašemu synovi jsou ovšem velmi závažné, paní Culhaneová. Mrtvá dívka, Althea Pattonová, byla svého času přece jeho snoubenkou. Slyšel jsem, že ho opustila …“

„Můj syn sám zrušil zasnoubení.“

„Nemám důvod o tom vůbec pochybovat, nicméně žaloba na to bude nahlížet jinak. Slečna Pattonová byla uškrcena. Kolem jejího krku byla utažena vázanka.“

Zrak paní Culhaneové bezděčně spočinul na advokátově tmavomodré vázance.

„Nebyla to ledajaká vázanka, paní Culhaneová. Vázanku s takovým vzorem nosí výlučně členové Caedmonské společnosti při Oxfordské univerzitě. Váš syn studoval v Dartmouthu, paní Culhaneová, a po dosažení diplomu postgraduálně studoval jeden rok v Anglii, že?“

„Ano.“

„Na univerzitě v Oxfordu.“

„Ano.“

„A tam se stal členem Caedmonské společnosti.“

„Ano“.

Ehrengraf nasál vzduch sevřenými zuby. „Vlastnil vázanku Caedmonské společnosti. Lze téměř s určitostí soudit, že váš syn je jejím jediným členem žijícím v tomto městě a že je tu patrně jedinou osobou, která takovou vázanku vlastní. Nemůže tu vázanku ukázat ani nemá věrohodné alibi pro noc, kdy ta dívka byla uškrcena.“

„Tu vázanku mu někdo musel ukrást.“

„Samozřejmě vrah.“

„Aby podezření padlo na mého syna.“

„Ovšem,“ řekl Ehrengraf shovívavě. „Jinak si to sotva lze vysvětlit, není-liž pravda?“ Nadechl se, vydechl a potom rozhodně vystrčil bradu. „Převezmu obhajobu vašeho syna,“ řekl. „Za mých obvyklých podmínek.“

„Děkuji vám.“

„Mé palmáre činí sedmdesát pět tisíc dolarů. Je to hodně peněz, paní Culhaneová, avšak na druhé straně už nic nemusíte platit panu Farrellovi. Kromě toho ušetříte spoustu času, avšak zejména budete ušetřena trápení, které by vám připravilo soudní přelíčení. Mé palmáre zahrnuje veškeré případné výdaje a náklady a nepřekročí uvedenou částku bez ohledu na to, kolik času, úsilí a peněz vynaložím ve prospěch vašeho syna. Zaplatíte je samozřejmě pouze v případě, že váš syn bude osvobozen. Přijímáte mé podmínky?“

Sotva by mohla najít nějaký důvod k zaváhání, přesto však si dopřála krátkou pauzu, než promluvila.

„Ano,“ řekla. „Přijímám vaše podmínky.“

„Ještě maličkost. Jestliže se třeba za deset minut prokurátor na základě vlastního uvážení rozhodne sejmout z vašeho syna všechna obvinění, přesto mi budete dlužná sedmdesát pět tisíc dolarů, i když pro to neudělám vůbec nic.“

„Nevím proč.“

Advokátovy tenké rty vyloudily úsměv. Jeho oči však zůstávaly vážné. „Taková je moje politika, paní Culhaneová. Většina činností, z nichž moje práce sestává, náleží spíše do sféry působení detektiva než advokáta. Pracuji více v zákulisí, ve stínu. Jsem snad nadán schopností uvádět věci do pohybu, rozdmýchávat ohýnky. Když opadne kouř, není vždy snadné určit, do jaké míry je vítězství mého klienta plodem mé práce. Proto se ani nesnažím blíže specifikovat míru svých zásluh. Podílím se na vítězství tím, že inkasuji určitou hotovost, aniž se starám o to, zda jsem si ji zasloužil nebo ne. Chápete přesně, co chci říci?“

Znělo to rozumně a pochopitelně, i když se nemohla ubránit dojmu určité nekonkrétnosti jeho vývodů. Ten drobný muž nejspíš vítězil pomocí vysokých úplatků, jinak si nedovedla vysvětlit jeho sebejistotu. Na tom ovšem teď nezáleží. Jediné, čeho chtěla dosáhnout, bylo osvobození a očištění jejího syna.

„Ano,“ řekla „chápu. Až bude Clark propuštěn z vězení, vyplatím vám tu částku.“

„Výborně.“

Zarazila se. „Měla bych vám dát nějakou zálohu, že?“

„Máte jeden dolar?“

Otevřela peněženku a vytáhla z ní jednodolarovou bankovku.

„Beru od vás tu hotovost jako zálohu na částku sedmdesát pět tisíc dolarů. Mohu vás ujistit, paní Culhaneová, ten dolar vám vrátím.“ Znovu se zasmál. „Ale k tomu určitě nedojde, paní Culhaneová, protože já vás v žádném případě nezklamu.“

Uplynul měsíc a několik dní. Paní Dorothy Culhaneová navštívila Martina Ehrengrafa podruhé. Malý advokát měl tentokrát na sobě modrý proužkovaný oblek, vázanku kaštanové barvy s nenápadným vzorkem a stejně jako minule bílou, perfektně padnoucí košili. Jeho elegantně tvarované černé polobotky byly stejně nablýskané jako ty, které měl na nohou při její první návštěvě.

Výraz jeho tváře se příliš nezměnil. V pohledu jeho očí bylo znát smutek i pokračující zklamání nad nevypočitatelností lidské povahy.

„Nyní je všechno docela jasné,“ řekl Ehrengraf. „Váš syn byl propuštěn. Soud ho v plném rozsahu zprostil obžaloby. Je to opět svobodný člověk. Před veřejností je docela očištěn, je zbavený všeho podezření.“

„Ano,“ řekla paní Culhaneová. „Dopadlo to skvěle a jsem proto nesmírně šťastná. S těmi dívkami je to ovšem hrozné. Děsí mne samo pomyšlení, že Clarkovo štěstí bylo vykoupeno jejich tragédií. Přesto však mám pocit.“

„Paní Culhaneová.“

Proud její výmluvnosti se náhle zarazil a jejich pohledy se setkaly.

„Všechno dopadlo, jak nejlépe mohlo. Jste mi dlužná sedmdesát pět tisíc dolarů.“

„Ale…“

„Na tom jsme se přece spolu dohodli. Vzpomínáte si jistě na náš rozhovor. Probrali jsme spolu tu záležitost po všech stránkách. Souhlasila jste, že v případě úspěšného výsledku mi zaplatíte mé palmáre sedmdesát pět tisíc dolarů. Samozřejmě minus jeden dolar, který jste mi zaplatila jako zálohu.“

„Ale …“

„I kdybych pro to neudělal vůbec nic. Tak zněla naše dohoda. Dokonce kdyby prokurátor stáhl žalobu ještě před tím, než jste vyšla z mé kanceláře. Uvedl jsem právě tento příklad.“

„Ano.“

„A vy jste s mými podmínkami souhlasila.“

„Ano, ale .“

„Jaké ale, paní Culhaneová?“

Zhluboka se nadechla a potom se pokusila o odpor. „Tři dívky. Všechny byly uškrceny stejným způsobem jako Althea Pattonová. Všechny patřily ke stejnému typu štíhlé blondýnky s vysokým čelem a přečnívajícím horním rtem. Dvě byly zavražděny zde ve městě a jedna na druhé straně řeky v Montclairu. Každá měla kolem krku .“

„Vázanku.“

„Stejnou vázanku.“

„Vázanku Caedmonské společnosti při Oxfordské univerzitě.“

„Ano.“ Znovu se nadechla. „Ty vraždy jsou určitě dílem nějakého maniaka,“ pokračovala. „A protože k poslední vraždě došlo v Montclairu, lze se domnívat, že vrah je na cestě z našeho města. Aspoň doufám, že je tomu opravdu tak. Je to stejně úděsná představa člověk, který vraždí dívky jen proto, že mu připomínají jeho matku.“

„Prosím?“

„Včera večer jsem to slyšela v televizi. Byl to asi nějaký psychiatr. Je to ovšem jenom teorie.“

„Ovšem,“ řekl Ehrengraf. „Teorie bývají někdy zajímavé, že? Spekulace, dohady, hypotézy, bývají vždy nadmíru zajímavé.“

„Jde však o to.“

„Ano?“

„Vím, na čem jsme se dohodli, pane Ehrengrafe. Na druhé straně však je třeba brát v úvahu, že jste Clarka pouze jednou navštívil ve vězení a že jste s ním strávil jenom chvíli. Pokud je mi známo, kromě toho jste neudělal vůbec nic. Můj syn byl propuštěn proto, že v době jeho pobytu ve vězení ten zločinec stejným způsobem uškrtil další tři dívky a použil k tomu dokonce stejný druh vázanky. Musíte uznat, že za těchto okolností je pětasedmdesát tisíc přece jen poněkud přemrštěná částka.“

„Přemrštěná částka, říkáte?“

„Hovořila jsem o tom se svým právníkem. Nezabývá se trestními záležitostmi, je mým poradcem v osobních záležitostech. Doporučil mi, abych se s vámi dohodla na snížení této částky.“ „To vám doporučil?“

Snažila se vyhnout jeho pohledu.

„Ano. A nemám důvodu s ním nesouhlasit. Jsem samozřejmě ochotna vám nahradit všechny výlohy, i když upřímně řečeno, nedomnívám se, že by byly příliš vysoké. Můj právník mi doporučil, abych vám za vaše služby zaplatila pět tisíc dolarů. Já však dovedu vyjádřit svoji vděčnost a jsem ochotna zaplatit vám deset tisíc, což rozhodně není žádná almužna. Nemám samozřejmě nouzi o peníze, finančně jsem zajištěna velmi dobře. Nikdo si ale nemůže dovolit zaplatit pětasedmdesát tisíc dolarů za nic a …“ „Ach, vy lidé,“ povzdechl Ehrengraf a zavřel oči. „A boháči jsou ze všech nejhorší!“ Potom oči otevřel a podíval se zpříma na Dorothy Culhaneovou. „Je nepříjemným životním faktem, že pouze bohatí lidé si mohou dovolit zaplatit vysoké palmáre. Proto mi nezbývá, než si vydělávat na živobytí tím, že sloužím jejich zájmům. Nemajetný člověk nikdy nepřistoupí na podmínky, které nemůže splnit. Když se však k něčemu zaváže, dostojí svým závazkům.“

„Já svůj závazek samozřejmě neruším,“ řekla paní Culhaneová. „Jde však o to, že …“

„Paní Culhaneová,“ přerušil ji.

„Prosím.“

„Chci vám říci něco, co na vás s největší pravděpodobností příliš nezapůsobí, nicméně mi nezbývá než vyčerpat všechny možnosti. To nejmoudřejší, co v této chvíli můžete udělat, je, že vytáhnete šekovou knížku a vypíšete pro mne šek na celou dohodnutou částku. Vy to s největší pravděpodobností neuděláte, později však toho budete hořce litovat.“

„To má být výhrůžka?“

V jeho tváři se objevil záblesk úsměvu. „Samozřejmě že ne. To není výhrůžka, ale předpověď. Jestliže mi nezaplatíte mé palmáre v plné výši, budu nucen vás informovat o dalších okolnostech. Až je budete znát, určitě mi ihned zaplatíte.“

„Nerozumím vám.“

„Ne,“ řekl Martin Ehrengraf. „Proto se také nemůžeme dohodnout. Hovořila jste o výlohách, které jsem v souvislosti s tímto případem měl. Vyslovila jste pochybnost, zda jejich výše byla nějak podstatná. Nezbývá mi než se pokusit o stručnou bilanci jejich nepatrné části.“

„Nechápu.“

„Nechte mne hovořit, prosím. Mám-li vyčíslit výlohy, musím začít zakoupením jízdenky na vlak do New Yorku. Pak to byla jízda taxíkem na Kennedyho letiště, což se zpropitným a mostným přijde na dvacet dolarů …“

„Pane Ehrengrafe.“

„Nechte mě pokračovat. Potom letenka do Londýna a zpět. Zásadně létám první třídou. Je v tom možná kus požitkářství, ale když platím výlohy a nesahám do vlastní kapsy, proč bych si to nedopřál, že ano. Dále, pronájem osobního vozu na letišti Heathrow a cesta do Oxfordu a zpět. Cena benzínu je v Anglii značně vysoká, říkají mu tam vznešeně ropa a také si za to dávají zaplatit.“

Strnule na něho hleděla. Jeho ruce spočívaly na hromadách papíru rozházených po psacím stole. Když znovu promluvil, ztišil hlas na nejnižší míru. Paní Culhaneová cítila, jak jí poklesla dolní čelist, ústa se nezadržitelně otvírají.

„V Oxfordu jsem musel navštívit pět obchodů s pánskými obleky, paní Culhaneová. V tom prvním právě neměli vázanky Caedmonské společnosti na skladě. V dalších jsem koupil po jedné vázance. Nepokládal jsem za vhodné v jednom obchodě kupovat více než jednu vázanku. Člověk na sebe nemá zbytečně upoutávat pozornost. Vázanka Caedmonské společnosti vůbec není nenápadná, paní Culhaneová. Je tmavomodrá, uprostřed má širší bleděmodrý pruh a po stranách dva úzké proužky, jeden je zlatý a druhý brčálově zelený. Nepotrpím si sice na uniformitu v oblékání, přesto však dávám přednost decentním módním doplňkům. Caedmonská vázanka je sice hezká, ale na můj vkus poněkud křiklavá.“

„Bože.“

„Měl jsem ještě celou řadu dalších výdajů, paní Culhaneová, ale s těmi vás už radši nebudu obtěžovat, že ano.“

„Bože, dobrý bože na nebesích …“

„Jak jsem už řekl, pro vás by bylo rozhodně lepší, kdybyste celou částku vyplatila, aniž byste musela vyslechnout to, co jsem vám právě řekl. Nevědomost by pro vás byla spíše požehnáním, neboť byste byla ušetřena pocitů, které vás právě zasáhly.“

„Clark tu dívku nezabil.“

„Ovšem že ne, paní Culhaneová. Jsem přesvědčen, že mu tu vázanku nějaký ničema odcizil, aby na něj padlo podezření. Bylo by však nesmírně těžké to dokázat. Jediné, co by v takovém případě obhájce mohl pro obžalovaného udělat, by bylo přesvědčit porotu, že existují určité důvodné pochybnosti. Nad Clarkem by se však až do konce jeho dnů vznášelo podezření jako noční můra. I když nám dvěma je jasné, že je nevinný.“

„On je opravdu nevinný,“ řekla pevně.

„Ovšem, paní Culhaneová. Vrah byl maniak, který přepadal mladé ženy, jež mu připomínaly jeho matku. Anebo možná sestru, kdoví. Vidím, že vytahujete šekovou knížku. Nevypisujte však ještě šek, třesou se vám ruce. Klidně seďte, přinesu vám sklenici vody. Všechno je přece v naprostém pořádku, paní Culhaneová. To musíte mít na zřeteli především. Nic zlého vám už nehrozí. Tady máte papírový pohárek s vodou, napijte se.“

Když po chvíli vyplňovala šek, ruka se jí už netřásla. Vyplaťte Martinu H. Ehrengrafovi 75 000 dolarů, podepsána Dorotky Rodgen Culhaneová, Použila propisovací tužku, sací papír nebyl nutný. Šek podala přes stůl elegantně oděnému malému muži.

„Děkuji vám, drahá paní. A zde je váš dolar, záloha na mé palmáre. Patří vám přece.“

Vzala od něho bankovku.

„Velmi dobře. Předpokládám, že nezamýšlíte někoho informovat o obsahu našeho rozhovoru. K čemu by to bylo dobré?“ „Ne, nikomu nic neřeknu.“

„To je velmi rozumné.“

„Čtyři vázanky,“ řekla. Advokát mírně zvedl obočí. „Říkáte, že jste koupil čtyři vázanky. Byly přece zavražděny tři dívky.“

„To je pravda.“

„Co se stalo s tou čtvrtou vázankou?“

„S největší pravděpodobností je uložena v zásuvce mého stolu. Možná že tam jsou všechny čtyři vázanky, dosud v původním balení, a že jejich zakoupení z mé strany bylo pouhým mrháním časem a penězi. Ten maniak měl možná slušnou zásobu vlastních vázanek a ty čtyři v mé zásuvce si schovám jako suvenýry, které mi budou připomínat případ vašeho syna a všechno, co se ještě mohlo stát.“

„To snad.“

„A možná že jsem si to všechno vymyslel. Možná že jsem vůbec neodletěl do Londýna, nejel do Oxfordu a nikdy jsem nezakoupil ani jednu vázanku Caedmonské společnosti. Možná že je to všechno jenom pohádka, za kterou jsem si dal od vás zaplatit docela slušný honorář.“

„Ale …“

„Má drahá paní,“ přistoupil ke křeslu, ve kterém až dosud seděla, a pomohl jí vstát. Potom ji vyprovodil ke dveřím. „Nejmoudřejší bude, paní Culhaneová, když uvěříte verzi, která se vám jeví nejpříjemnější. Já mám své palmáre a vy máte svého syna. Policie musí zahájit vyšetřování úplně od počátku. Zdá se, že nikdo z nás z toho nevyšel zle. Buďte úplně klidná, paní Culhaneová. V hale nalevo je výtah. Budete-li někdy v budoucnu potřebovat mé služby, víte, kde mne najdete. A třeba mne doporučíte svým přátelům a známým? Ale diskrétně, drahá paní. Diskrétnost je v takových případech to nejdůležitější.“

Beze slova opustila advokátovu kancelář. Došla k výtahu a zmáčkla přivolávací tlačítko. Čekala. A vůbec se neohlédla. Ani jednou.

Richard Laymon

DÁMA Z CHICAGA

Lidé říkají, že se všechno mění, ale kdepak. Žiju ve Windville celý život a Joeův bar vypadá úplně stejně.

Pořád je tu ten těžký kovový gril, stejný pult a před ním stejné otáčecí stoličky. Ani ty dlouhé stoly, co vyčnívají ze zdí, se moc nezměnily od doby před třiceti lety, kdy Joe svůj podnik otevřel, jsou jenom starší a otřískanější. Před sedmi lety nechal Joe nově vyčalounit boxy, dal je ale potáhnout stejným vínovým potahem jako předtím, takže rozdíl je takřka nepostřehnutelný.

Něco se ale v Joeově baru přece jen změnilo. Lidi. Někteří ze starých štamgastů sem přicházejí pořád stejně přesně jako hodiny. Čas je ale zatraceně změnil. Třeba takový Lester Keyhoe je úplně k nepoznání od té doby, co mu utekla žena.

Starý Gimpy Sedge přišel po železničním neštěstí o práci průvodčího na dráze, a tak mu nezbývá, než se den co den chodit koukat na vlaky, jak přijíždějí a odjíždějí bez něho. Potom si vždycky zajde vypít panáka s Lesterem.

Joe už taky není to, co býval. Já jsem tenhle podnik převzal do vlastní péče před třemi lety, bylo mi přesně jedenadvacet. Když Joe zrovna neloví v horách jeleny, zajde sem každé ráno na kávu a skořicový koláček. Chce si udržet přehled, co se v jeho podniku děje.

Byl bych býval strašně rád, kdyby lovil vysokou někde hodně daleko odtud v ten den, co sem vtrhla Elsie Thompsonová.

V baru nebyl skoro nikdo, jenom já a Lester Keyhoe, který jako obvykle seděl u pultu a začínal nasávat.

Zrovna jsem utíral pult, když před dveřmi prudce zastavil vůz. Jasně jsem to viděl oknem. Byla to stará fordka, která vypadala, jako by za sebou měla několikerou okružní jízdu peklem. Prskala a kňučela aspoň minutu, až osoba sedící za volantem otočila klíček zapalování.

Přestal jsem utírat sklenice a jen jsem zíral. Starší žena, která křepče vyskočila z fordky, byl dosti zvláštní zjev. Měla šaty v barvě khaki, šedivé vlasy zastřižené jako Buster Brown a na očích veliké brýle s drátěnými obroučkami. Zarputile drtila v ústech žvýkačku. Přes rameno měla proutěnou nákupní tašku. Řekl jsem Lesterovi:

„Koukej, co se to řítí,“ ale on se ani nenamáhal pohnout hlavou.

Dveře se otevřely a žena přisupěla k pultu. Na nohách měla značně obstarožní a hodně špinavé boty. Vyskočila na stoličku přede mnou. Její spodní čelist se bezhlasně rozklepala a teprve po chvíli mi došlo, že si objednala kafe.

„K službám, paní,“ řekl jsem a otočil jsem se, abych jí udělal kávu.

„Patří tenhle podnik Josephu Jamesu Lowrymu z Chicaga?“ zeptala se.

„Samozřejmě,“ řekl jsem a díval se jí do očí za kulatými obroučkami. Otvíraly se a zavíraly zároveň se žvýkajícími ústy. Zakřenila se na mě. „Pro mě to není tak samozřejmý, mladíku. Prošmejdila jsem všechny možný díry na západ od Chicaga, abych objevila tuhle špeluňku, abych našla Joe Lowryho a jeho mizernou hospodu. V každým zapadákově je něco, co se jmenuje Joeho bar. Věděla jsem, že dřív nebo pozdějc najdu ten právej, ten, kterej říká pane Joe Lowrymu. Jestlipak víš, proč se mi to nakonec podařilo? Protože mám silnou vůli, proto. Kdy se Joe vrátí?“

„A co vlastně od něho chcete?“

„Tak přijde nebo nepřijde?“

Přikývl jsem.

„Dobrá. Já si počkám. Jenom je mi divný, že jsem ho nenašla za pultem.“

„Vy ho znáte?“

„To se ví, že ho znám.“ V jejích očích se na okamžik objevil záblesk smutku. „V Chicagu jsme byli jedna ruka.“

„Co kdybych mu zavolal, že jste tady?“

„To nebude nutný!“ Rozhodně skousla žvýkačku, zašklebila se a vytáhla z proutěné tašky revolver. Žádnou dětskou pistolku, ale opravdickou osmatřicítku s dlouhou hlavní. „Překvapím ho,“ řekla. Něžným prstíkem odjistila spoušť a najednou tu věcičku namířila na mě. „Překvapíme ho společně.“

Nebylo mi moc do řeči, stačil jsem jenom přikývnout.

„Tak kde sakra je?“ ozvala se netrpělivě.

„Musí tu být každou chvíli.“ Zhluboka jsem se nadechl a zeptal jsem se jí: „Snad ho nechcete zastřelit?“

Dělala, jako by moji otázku přeslechla, a znovu vyjela. „Za jak dlouho se vrátí?“

„Už by tu měl být.“ Vtom jsem zaslechl vzdálené supění vlaku, co pět minut po desáté přijíždí z Parkervillu. „Myslím, že dorazí co nevidět.“

„Počkám si na něho. Co je zač támhleten drbán?“

„To je Lester.“

„Lestere,“ zvolala.

Otočil se a podíval se na ni. Mávala na něho pistolí, vrhala na něho vyzývavé pohledy, ale jeho tvář byla úplně netečná. Vypadal stejně jako vždycky. Protáhle a sklesle, připomínal spíš stavěcího psa, jenže byl ještě o poznání zádumčivější.

„Lestere,“ řekla, „zůstaň hezky sedět na stoličce. Jestli se hneš, napálím to do tebe.“

Přikývl a zase se otočil k pultu, na kterém stála nedopitá sklenka.

„A jak se jmenuješ ty?“ zeptala se mě.

„Wes.“

„Wesi, dolij Lesterovi. A nedělej nic, kvůli čemu bych to do tebe musela našít. Jestli přijdou nějaký hosti, obsluž je, jako by se nic nedělo. Tahle bouchačka je šestiraňák, takže můžu s klidem oddělat šest chlapů. Ale to bych zrovna nechtěla. Já mám zálusk jenom na Joea Lowryho. Jestli na mě ale uděláš podraz, proměním tenhle bar v hromadný pohřebiště. Rozumíš?“

„Jistě, rozumím.“ Dolil jsem Lesterovi sklenku a vrátil jsem se k ní. „Můžu se vás na něco zeptat?“

„Ven s tím.“ ;

„Proč ho chcete zabít?“

Na chvíli nechala žvýkání a vrhla na mne podivný pohled. „Zničil mi život. To je dost pádnej důvod k tomu, abych ho zabila, nemyslíš?“

„Není žádný pádný důvod, kvůli kterému by měl Joe přijít o život.“

„Myslíš?“

„Co vám vlastně udělal?“

„Utekl s Marthou Dipsworthovou.“

„S Marthou? To přece je to přece byla jeho žena.“

„Je mrtvá?“

Přikývl jsem.

Její čelisti se zase rozžvýkaly a tvář se jí rozzářila spokojeností. „To mě moc těší. Joe udělal velikou chybu, že si nevzal mě. Já jsem nezmar. Byli bysme spolu do dneška, kdyby měl větší rozum. Ale on moc rozumu nepobral. Víš, co byla jeho největší touha? Vydat se na západ a otevřít si hospodu. Martha mu pořád přizvukovala, jaký prý je to báječný nápad. Řekla jsem jí: Tak si ho vem, když chceš. Jděte na západ a zahrabejte se v nějakým zapadákově. Když je Joe takovej romantickej cvok, že si chce takhle zpackat život, nestojím o něho. Takovejch můžu mít na každým prstu deset. Tohle jsem jí řekla. Před více než třiceti lety.“

„Když jste to řekla …“ Zarazil jsem se. Není radno diskutovat s ozbrojenou ženou.

„Cože?“

„Nic.“

Přesunula žvýkačku někam za dásně a napila se kávy. „Co jste to chtěl říct?“

„Nic … Jenom že když jste je sama ponoukala, aby se vzali, nemůžete jim to teď mít za zlé.“

Odložila šálek a pohlédla na Lestera, který upřeně hleděl na pistoli v její ruce. „Když jsem řekla, že takovejch můžu mít na každým prstu deset, myslela jsem si, že je to jenom otázka času, než najdu toho pravýho. Ale nějak mi to nevyšlo.“

Párkrát kousla do žvýkačky a potom na mne pohlédla jakýmsi vzdáleným pohledem, kterým jako by chtěla přehlédnout všechna nenávratně zašlá léta. „Čekala jsem. Byla jsem si jistá, že toho pravýho potkám na nejbližším rohu. Za nějaký čas mi došlo, že žádnej jinej právej mužskej není. Ten právej byl jedině Joe a já jsem ho ztratila. A proto jsem se rozhodla, že ho odbouchnu.“

„Ale to je …“

„Co?“

„Šílenství.“

„To je spravedlnost.“

„Mohli byste to spolu ještě dát dohromady. Je úplně volný. Martha přece zemřela. Třeba by.“

„Kdepak. Na to už je příliš pozdě. Je pozdě na děti, pozdě na…“

V tom okamžiku se Lester najednou utrhl od baru a rozběhl se ke dveřím. Stará dáma se otočila na stoličce, vrhla na něho zlý pohled a bez váhání vystřelila. Kulka zasáhla Lesterův ušní lalůček. S výkřikem se otočil, rozběhl se zpátky ke stoličce a rukou si držel poraněné ucho.

„Měli byste se modlit, aby ten výstřel nikdo neslyšel,“ řekla nám oběma.

Výstřel nikdo neslyšel, ujišťoval jsem sám sebe. Náš bar se nachází u výpadovky na samém konci městečka a nejblíž odtud je benzínová pumpa. Auta projíždějící po silnici nadělají hodně hluku. Navíc se v tomhle hnízdě skoro každý věnuje lovu. Rána z pistole nebo z pušky tady nikoho nemůže vyvést z míry, pokud mu zrovna neprolítne pod nosem.

Mně však přesto tekly nervy. Pět minut jsme na sebe hleděli a neřekli ani slovo. Jediný zvuk vydávaly jen její čelisti.

Najednou na mne udělala cukrblik, jako by zrovna vyhrála v loterii, a řekla: „Máme štěstí.“

Lester neříkal nic. Jednou rukou se držel za poraněné ucho a ve druhé svíral sklenku.

„Neměl utíkat,“ řekla. „Jeho chyba. Ale ty nechceš utýct, že?“

„Ne, paní.“

„Protože kdybys to udělal, napálila bych to do tebe taky. Zastřelím klidně každýho. Dneska je můj den, Wesi. Den, kdy si Elsie Thompsonová vyřídí účty s Joem.“

„Já vám neuteču, paní. Já jenom nechci, abyste zabila Joea. Tomu musím za každou cenu zabránit.“ Znovu jsem Lesterovi dolil.

„Nemůžeš mi v tom zabránit. Nikdo mi v tom nemůže zabránit. Nikdo. Víš proč? Protože já mám silnou vůli.“

Záhadně se zašklebila, třikrát dokola kousla do žvýkačky a potom řekla: „Dneska se chystám umřít. A to mi dává všechnu sílu, jaká na světě je. Neodejdu z tohohle zapadákova, dokud nezastřelím Joea. Potom nasednu do svý fordky, budu si to hasit nejmíň stodvacítkou a pak to napálím do největšího stromu, co cestou potkám.“

Vydal jsem ze sebe podivný smích a ona se probrala z transu.

„Myslíš si, že jsem se zbláznila,“ zeptala se.

„Ne, paní. Zní to jenom trochu směšně, když mluvíte o tom, jak to napálíte do stromu. Napadla mě totiž taková zvláštní shoda okolností, která ovšem zrovna k popukání není. Už vám to dochází?“

„Co?“

„Vidím, že nevíte o Joeovi vůbec nic. On to přece taky auťákem napálil do stromu, zrovna tady nedaleko na silnici číslo pět. Stalo se to před třemi lety. Martha byla v tom voze s ním a přišla o život. Joe na tom byl strašně zle a doktor Mills mu nedával vůbec žádnou šanci. Ale vylízal se z toho. Obličej má ovšem změněný k nepoznání a na jedno oko nevidí. Naštěstí přišel o levé oko, pravým může dál mířit na jeleny. Na levém oku nosí klapku.“

„Mám ho snad začít litovat? Stejně ho zastřelím.“

„Přišel taky o nohu.“

„Nechci o tom slyšet.“

„Jak si přejete. Už o tom nebudu mluvit. Chtěl jsem vám jenom naznačit, že když to člověk autem napálí do stromu, neznamená to ještě, že při tom přijde o život.“

„Já to ale nepřežiju.“

„Tím si nemůžete být tak jistá. Možná že dopadnete jako Joe, taky se budete belhat na dřevěné noze a koukat na svět jedním okem. Vaši nejlepší známí vás nepoznají, jak budete znetvořená.“

„Tak už mlčte, Wesi.“

Namířila mi pistoli do tváře. Proto jsem snížil hlas a pokračoval. „Chci vám jenom poradit, že jestli tu bouračku opravdu nechcete přežít, pak asi mni odtud je most a jeden jeho pilíř je zrovna u dálnice.“

„Nezapomeňte radši na to kafe a mlčte.“

Otočil jsem se a vzal z plotny hrneček. V tu chvíli jsem zvenčí zaslechl kroky. Těžce dopadaly na dřevěná prkna a byly stále blíž. Pohlédl jsem na Elsie. Šibalsky se na mne usmála. Její čelisti se usilovně zakusovaly do žvýkačky. Oči za drátěnými brýlemi se zjasnily. Kroky už byly docela blízko.

Oknem jsem spatřil jeho umaštěné šedivé vlasy, jeho zjizvenou tvář s klapkou na levém oku. Uviděl mě, usmál se a pokynul mi.

Pohlédl jsem na Lestera, který si přidržoval u ucha papírový ubrousek a u úst sklenku.

Elsie přistrčila pistoli až k mému hrudníku. „Nehýbej se,“ šeptala.

Dveře se otevřely.

Elsie se otočila na stoličce.

„Schovej se!“ vykřikl jsem.

Neschoval se. Stál ve dveřích a zmateně se rozhlížel. Elsie seskočila ze stoličky, skrčila se a vystřelila. První dvě kulky ho zasáhly do prsou, třetí do krku a čtvrtá do ramene. Ještě se stačil otočit. Poslední výstřel ho zasáhl do zad.

To všechno se seběhlo v několika sekundách. Chtěl jsem se na Elsii vrhnout, ale ona ještě na mě stačila svalit soudek, který stál na pultě. Spadl jsem na zem.

Zatímco jsem se pokoušel vstát, Elsie přeskočila bezvládné tělo a vyběhla z baru. Než jsem se dostal ke dveřím, stačil jsem zahlédnout její fordku, jak se rozjíždí po silnici a rychle mizí z dohledu.

Vrátil jsem se dovnitř.

Lester seděl zády k baru a hleděl na mrtvé tělo. Posadil jsem se na jednu ze stoliček, zapálil si cigaretu a spolu s Lesterem jsme tupě hleděli na tu spoušť.

Nevím, jak dlouho jsme tak seděli. Po chvíli bylo slyšet sirénu šerifova auta. Potom záchranku. Vozy pádily po dálnici směrem k mostnímu pilíři.

„Proboha!“ řekl důvěrně známý hlas. Vůbec jsme si nevšimli, že přišel. Nejdříve se podíval na mne, potom na Lestera a nakonec poklekl k tělu a pohlédl mu do tváře. „Gimpy,“ mumlal. „Chudák Gimpy.“ Poklepal mrtvého průvodčího po zádech a vstal. Jeho oči na mne vrhly tázavý pohled.

„Nějaká bláznivá ženská,“ řekl jsem. „Chtěla tě připravit o život, táto.“

Sean McMartin

PAN PSYCHOLOG

Malý muž se krčil nad šitím a naposledy zapichoval jehlu do obruby sukně, kterou pak odložil na hromadu opraveného šatstva na stolku v rohu. Pošoupl brýle se silnými skly po čele vzhůru k hustému porostu šedivých vlasů a unaveně si promnul oči. Obrátil se k výloze. Světlo pouliční lampy uprostřed domovního bloku slabě ozařovalo černá písmena na skle: Bratři Wienerové, krejčovství a čistírna. Vrásčitá tvář Morrise Wienera ustaraně hleděla do husté tmy.

Jeho bratr Willie stál za pultem a hleděl na polici s naskládanými oděvy za mandlem. Široký úsměv brázdil jeho tvář vráskami od nosu až k bradě. Byl jen o dva roky mladší než Morris a měl úplně holou hlavu. Jeho chlapecky rozzářený úsměv však vyvolával dojem, že věkový rozdíl mezi nimi je daleko větší.

„Máme padla, Willie,“ oznámil Morris, když se prohraboval v látkách uložených v prostoru za plentou. „Je čtvrt na devět.“

Willie si slabě povzdechl a nehýbal se.

„Tak jdeme,“ řekl Morris netrpělivě. „Na ulici je úplně pusto. Dneska už nepřijde ani noha.“

„Asi máš pravdu,“ odpověděl Willie nepřítomně.

Morris pokrčil svými úzkými rameny a stáhl zelenou roletu ve dveřích krámu.

„Morrisi,“ ozval se Willie, naklonil hlavu na stranu a dotkl se rukávu hedvábných šatů hnědé barvy. „Holce paní Guireový se klube novej zoubek.“

„Jak to víš?“

„To poznám,“ řekl Willie. „Je to úplně jasný. Malá Eillen má při kousání bolesti a ze vzteku plije sousta na mámu. Každou chvíli sem přinese šaty pokecaný od jídla. To je prostě příčina a následek.“

„Už je osm sedmnáct,“ řekl Morris. „Nemůžeš si tu lekci psychologie každej večer před zavřením krámu odpustit?“

Zdálo se, že Willie neposlouchá.

„To bys nevěřil, kolik toho o lidech pověděj jejich šaty. Neomylně z nich poznáš, jestli je nosí dobrák od kosti nebo mizera.“

„A taky jestli je hladověj nebo sytej,“ doplnil Morris. „A já jsem hladověj.“

Willie vzal do ruky tvídový oblek ležící na polici. „Čištěno chemicky,“ přečetl růžový lístek připíchnutý na visačce. „Oprava manžet.“ Vrátil oblek na místo. „Pan Benson si už dva roky nepořídil nový oblek. A byly doby, kdy si každej rok nechával ušít dva. Teď nosí ty starý do opravy. Brzo bude chodit s holým zadkem.“

Morris se otočil ke krejčovské panně. „Ty ses halt psycholog,“ řekl. „Tak jdeme, pane Psychologu vulgo Kecale, vztyk.“

Willie stáhl z krku krejčovský metr a pověsil jej na hřebík na zdi. „Ještě chvilku,“ řekl. „Strážmistr si přijde vyzvednout smoking, ve kterém dneska jde na policajtskej bál. Paní Sheenanová říkala, že se tu po službě zastaví. Musím na něj počkat. Jdi sám, Morrisi.“

Morris si pošoupl klobouk na temeno hlavy a zavřel oči.

„Stejně nepřijde, Willie,“ zavrčel. „Když jsem s ním mluvil, říkal, že na ples půjde v tom modrým seržovým obleku. Kolikrát jsem ho slyšel, jak říká, že si nepotrpí na fraky a podobný nesmysly.“

„U nich doma je ale velitelem paní strážmistrová Sheenanová.“

Morris se uvelebil v křesle pro zákazníky na druhé straně pultu. Zaťal pěsti, natáhl paže před sebe, otevřel dlaně, sepjal ruce a nervózně si propletl prsty. „Včera jsi čekal na paní Palumbovou až do půl devátý,“ řekl. „A nepřišla ani dneska. Kdyby strážmistr Sheenan chtěl přijít, už by tu byl. Služba mu přece končí v osm.“ Potáhl nosem. „Moc by mě zajímalo, jak to tvoje vysedávání v krámě snáší Sofie.“

Willie si povytáhl kalhoty. „Málo platný, Morrisi, ty ses přece jen chytrej kluk. To se musí uznat.“

Ve dveřích se objevila silueta. Willie se triumfálně usmál na bratra a pravil: „A jakej ses?“

Do krámu vstoupil štíhlý mladík s černými vlasy ostříhanými na ježka. Jeho oči nervózně pomrkávaly. Dveře za sebou zavřel nohou. Oba bratři se na sebe podívali.

„Máme zavříno,“ oznámil Morris úsečně. „Přijďte zejtra, jestli v můžete.“

Mladík se rozhlížel po krámě. Jeho ruka náhle vklouzla do kapsy, vytáhla z ní malou pistoli a zamířila na prostřední knoflík Morrisovy vesty.

„Mám naspěch,“ řekl tichým hlasem. Přistoupil blíž k pultu. „Vodprejskněte voba dva. Než to některej z vás koupí.“

Morrisovy rty poklesly. „Gangster v mým krámě,“ povzdechl si. „Věděl jsem, že se to jednou stane.“

Netrpělivý pohyb mladíkovy ruky třímající pistoli zrychlil jeho kroky.

„Ruce pryč z pultu,“ řekl mladík.

„Udělej, co ti říká, Morrisi,“ řekl Willie smutně. „Je to zelenáč, to se pozná. Když znervózní, bude z toho funus.“

Pistolník na něho zlověstně pohlédl. Ukázal na pokladnu. „Tak rychle.“

Willie přistoupil k pokladně a pokrčil rameny. „Vezměte si to všecko.“

V Morrisových očích byla patrná lítost. „Mlč, brácho, prosím tě.“

Willieho tvář se roztáhla v úsměvu. Stiskl tlačítko a zásuvka se otevřela. „Schválně, jestli se nemejlím, to je tvoje první vloupačka, co?“ zeptal se mladíka. „Pár hodin jsi na chodníku přešlapoval a rozmejšlel, jestli do toho máš jít. Určitě je v tom nějaká ženská, nebo snad dvě? Anebo máš nemocnou mámu?“

Mladík výhružně zamával pistolí.

Willie ani nemrkl. „Jako bys to měl vyšitý na klopě. Ty nejseš žádnej machr. Vše pro mladou dámu, co?“

Mladík na něho upřeně zíral a hrozivě se mračil.

„Ty ses mi pěknej vejlupek temnot,“ pokračoval Willie.

Mladík se naklonil přes pult a nesrozumitelně zaklel. Jeho ruka stále svírala pistoli s prstem na spoušti. Morris si olízl rty. „Willie, Willie, přestaň žvanit a dej mu ty prachy.“

Willie rozvážně pokýval hlavou. „Hlas srdce na štíru se zákonem,“ řekl. „Abys věděl, ty prachy ti jenom pučuju. A tu tvoji bouchačku jako že nevidím.“ Vytáhl svazek bankovek. „Tohle mi vrátíš.“

„Nedělej frajera, brácho,“ hlesl Morris. „Koupíš to.“

„Můj bratr je trochu cynik,“ Willie zvolil důvěrný tón. „Všecko vidí černě.“

Mladík vzal svazek bankovek a uchechtl se. „Voba sté cvoci,“ procedil a pomalu ustupoval ke dveřím, přičemž jim stále před očima mával pistolí.

„To je možný,“ řekl Willie. „Ale vsadím se, že neexistuje člověk, kterýho bych na první pohled neměl přečtenýho.“

Za dveřmi se vynořil další stín. Pistolníkova tvář ztuhla. Než se stačil obrátit, mocná paže mu vyrazila z ruky pistoli, která proletěla krámem jako létavice. Chlap jako hora v modré policejní uniformě se jako lavina vevalil do krámu, podrazil mladíkovi nohy, popadl ho v pase a mrštil jím o pult.

„Říkal jsem ti, že přijde,“ trumfoval Willie.

Když na mladíkových rukou zaklapla želízka, strážmistr Sheenan řekl: „Měli jste na mále. Ještě že jsem měl nos a podíval se do výlohy, než jsem vešel. Vrtalo mi v hlavě, že jste tu dneska tak dlouho přes čas. Kdybych se nepodíval.“

Morris spěšně shraboval bankovky rozházené po zemi.

„Už nějaký čas se tady kolem potloukal,“ pokračoval strážmistr Sheenan. „Mám za to, že o takové zákazníky nestojíte. Bylo by dobrý, kdybyste zítra ráno oba zašli k nám na stanici. Musíme o tom sepsat protokol.“

Willie přikývl. „Nepříjemná povinnost.“ Ukázal na polici. „A pro ten smoking si radši přijďte ke mně do bytu.“

Sheenan dostrkal svého muže ke dveřím. „Taky si myslím, že to bude lepší.“

Když zůstali sami, Morris zamával bratrovi bankovkami před nosem a pak je napěchoval do kapes. „Pan Psycholog,“ řekl pohrdavě. „Pan Psycholog a lupič profesionál.“

Willie se usmál, vzal smoking z police a podal ho bratrovi.

„Tys dycky bejval nervózní chlapeček,“ řekl. „A teď z toho máš vředy.“

Morris na něho znechuceně pohlédl. „Já jsem jenom krejčí, Willie. Žádnej frajer. Lupič je pro mě lupič.“

„Ty že ses krejčí?“ řekl Willie potutelně. „Mizernej záplatovač seš. Kdyby ses doopravdy vyznal v krejčovským řemesle, měl bys toho chuligána hned přečtenýho a věděl bys, co je zač. Poznal bys to podle toho, u koho šije. Všiml sis, jak měl obšitou knoflíkovou dírku na klopě? I s těma svejma vadnejma očima bys poznal, že tak to mohl zrušovat jedině Hyam Solstein. Žlutá niť na hnědým obleku. Kdo jinej by byl takový zrůdnosti schopnej?“

Morris zamžikal očima. „Hyam Solstein, co má krám na Shermanově třídě?“

Naklonil hlavu na stranu. „Je to možný.“

Willie vzal klobouk, z pokladny vytáhl zbytek peněz a poplácal bratra po zádech. „Tak pojď, Morrisi, jdeme se nadlábnout.“

Morris mu pohlédl do očí. „Ta finta ti taky nemusela vyjít.“

„Jaká finta?“

„Přece ten zdržovací manévr. Hráls to na čas, na výdrž.“

„Přece něco vím o lidský psychologii. A kromě toho bylo jistý, že se co nevidět objeví Sheenan.“

„A co kdyby nepřišel? Co potom?“ Káravě zvedl ukazováček. „Ty ses pořád stejnej cvok, brácho.“

Willie vzal z police značkovaný oblek. „Já že jsem cvok? Náhodou jsem to měl přesně spočítaný. Byla to hra nervů. Něco o lidech vím a taky mi to ještě pálí. Dneska ráno paní Sheenanová ten smoking přinesla. Koukni, tady z kapsy čouhá papírek, zapsal jsem si tam termín dodání. Jen si to přečti: Strážmistr Sheenan vyzvedne osobně … ode dneška za týden.“

Patricia Johnstoneová

OMYL POČÍTAČE VYLOUČEN

Fay se nelíbilo, jak se vyvíjel její vztah s Barnesem. Ráda by jej ukončila, jen kdyby věděla jak. Barnes to vycítil a dal jí párkrát jasně najevo, kdo má hlavní slovo.

Byla například svědkem, jak hrubě se zachoval vůči tomu automechanikovi.

Barnes přistavil vůz do servisu, protože potřeboval pár drobných oprav. Dali do pořádku všechno až na teploměr chladiče. Snad za to opravdu mohl ten mladý automechanik, snad někdo jiný. Barnes se však neobtěžoval, aby si to zjistil. Bylo pozdní odpoledne a v servisu byl jenom ten mladík. Barnes se prostě rozmáchl a dal mu facku.

„To přece nesmíte, pane!“ vykřikl užaslý automechanik.

Barnesova ruka mezitím pádně spočinula i na jeho druhé tváři.

„Viděla jste to?“ Mladík sotva popadal dech. Přiblížil se k Fay a skoro plakal. „Viděla jste, co udělal?“

Přikývla a chtěla něco říci. Barnes jí však položil ruku na ústa.

„Nic neviděla,“ odpověděl za ni a silácky ji objal. „Že, brouku?“

Zaváhala a nakonec sklonila hlavu. Věděla, že to nebylo správné, ale nic jí nezbylo. V tom byl jeden z problémů jejich vztahu. Nezřídka se stávalo, že ji Barnes vháněl do situací, v nichž se chovala v rozporu se svou přirozeností.

Automechanik zamumlal něco o tom, že ho bude žalovat, ale Barnes se mu vysmál.

„Budeš potřebovat moji adresu,“ řekl a podal mu honosnou navštívenku, na které se pod jeho jménem skvěla adresa jeho advokátní kanceláře.

Nasedli do auta, a když se rozjeli, Fay řekla:

„Myslím, žes to přehnal, Barnesi. Vůbec se mi nelíbilo, cos udělal.“

„Ten pitomec dostal, jenom co mu patřilo.“ Barnes se samolibě usmíval. „Prostě mi lezl na nervy.“

Ten slovní obrat Barnes toho dne použil ještě jednou. Fay večer sebrala v sobě všechnu odvahu a řekla mu, že se oni dva k sobě nehodí.

„Myslím, že bychom měli odvolat svatbu, Barnesi,“ řekla se vší naléhavostí.

„To myslíš vážně?“

„Bude to lepší pro oba.“

„Uvědom si, drahoušku, že takoví, co na poslední chvíli odvolají svatbu, mají pak doživotní cejch lidí, kteří nedrží slovo,“ poučil ji.

„Jinými slovy, když si tě nevezmu, znemožníš mě ve společnosti? To bys opravdu udělal?“

Tázavě na něho pohlédla a on jí odpověděl triumfálním úsměvem. Jeho dlaň se ovinula kolem její šíje. Cítila mírný a potom mocný tlak jeho palce z jedné a ostatních čtyř prstů z druhé strany. Pošeptal jí do ucha:

„Jen klid, brouku. Přece mi zrovna teď nepolezeš na nervy?“

„Nepolezu,“ hlesla. Byla celá zmatená. Takovou odpověď mu nechtěla dát. Usoudila však nakonec, že nejmoudřejší bude nechat věcem volný průběh.

Přípravy na svatbu probíhaly beze změn. Jednou o polední přestávce si Fay dala s Barnesem schůzku v Bonavistě, největším obchodním domě ve městě, aby nakoupili různé věci pro svůj příští domov. Barnes byl v povznesené náladě, velkoryse vyplňoval šeky a oháněl se úvěrovým průkazem Bonavisty. Fay však nemyslela na jejich společný život. Vlastně nemyslela vůbec na nic. Procházela z oddělení do oddělení a lhostejně si prohlížela prádlo, porcelán, elektrické spotřebiče.

Brzy vyvstal problém. Barnese omrzelo vyplňovat v každém oddělení zvláštní šek, pokládal to za zdlouhavé a nesmyslné a neustále to dával prodavačům důrazně najevo. Nakonec jeden z nich odešel od šéfovy kanceláře a po chvíli se vrátil s mladým mužem jménem Farley, z něhož přímo vyzařovala touha vyjít zákazníkům všestranně vstříc.

Barnes se povýšeně usmíval, když s ním rozmlouval.

„Poslyšte, Farleyi, dneska v tom vašem krámě roztočím pěkné peníze. Přitom nechci nic víc, než abych byl ušetřen toho nekonečného vyplňování šeků v každém oddělení. A vy jste tu přece od toho, abyste to zařídil,“ řekl a plácl překvapeného mladíka úvěrovým průkazem. „A ještě něco, Farleyi …“

„Ano, pane.“

„Postarejte se, aby dáma dlouho nečekala, ano?“

Fay mlčela a dívala se do země, když Barnes promlouval tím napůl sametovým, napůl výhružným hlasem. Připomínala si nepříjemné zážitky, které by nejraději vymazala z paměti. Její pohled bezděčně spočinul na bledě modrém prádle s bílým lemováním, které si vybrala.

„Žádný problém, pane,“ řekl Farley rozverně. „Sám si to vezmu na starost. Pořídím soupis všech položek a jejich součet zaplatíte jediným šekem.“

Za pomoci tří prodavačů, pobíhajících z jednoho oddělení do druhého, pak sepsal dlouhý seznam zboží a jeho cen.

Barnes mu podal svůj úvěrový průkaz a Farley se omluvně usmál. „Musím to prověřit,“ zamumlal. „Jde o veliký nákup. Zajisté chápete.“

Pak odešel zjistit výši Barnesova úvěru.

Když se po chvíli vrátil, působil poněkud zmateně.

„Nedovedu si to vysvětlit, ale počítač na váš průkaz nereaguje.“

„Cože?“ zvolal Barnes vztekle. „Jak je to možné?“

„To konto je mrtvé.“

„Mrtvé?“

„Je mi velmi líto. V našich záznamech je asi chyba.“

„Máte bystrý úsudek, Farleyi.“ řekl Barnes. „Radím vám, abyste ji co nejdříve napravili.“

„To v každém případě,“ ujistil ho Farley. „Musím vás však bohužel požádat, abyste mi předložil své osobní doklady.“

Farley by asi sotva ušel políčku, kdyby se kolem neshromáždil hlouček zákazníků. Barnes se proto spokojil s tím, že se k němu naklonil a řekl mu hrozivým hlasem:

„Farleyi, zavolejte mi šéfa. Chci s ním okamžitě mluvit.“

Farley se vytratil a za okamžik se vrátil s drobným šedovlasým mužem ve vybledlém svetru a brýlích se zlatými obroučkami.

„Je mi to hrozně líto,“ řekl starší muž Barnesovi. „Nedovedu si vysvětlit, jak mohlo k té chybě v počítači dojít. Byly do něho vloženy naprosto správné údaje. Uděláme všechno pro to, aby byl omyl napraven. Obávám se však, že to bude chvíli trvat.“

„Další omyl,“ rozhodně odvětil Barnes. „Nesmí to trvat déle než pět minut. Jestli ovšem nechcete mít na krku žalobu a skončit na dlažbě.“

Šedovlasý muž ustrašeně pohlédl na Barnese. Byl mnohem menší než on, a proto musel hodně zaklonit hlavu, aby mu viděl do obličeje.

„Je to opravdu divné,“ řekl, aniž by spouštěl oči z Barnese. Pak se obrátil k Farleyovi. „Freddy, myslím, že v tomto případě budeme muset použít metodu bleskové eliminace omylu.“

„Prosím vás, jenom to ne,“ zaúpěl Farley. „To ode mne nemůžete žádat.“

Barnes nasadil svůj výhružný úsměv.

„Radím vám, abyste použili tu nejrychlejší metodu, jakou znáte.“

„To se snadno řekne,“ namítl Farley.

„Kdybyste se laskavě obtěžoval a následoval mne, pane,“ řekl šedovlasý muž. „Vy ne,“ obrátil se k Fay. „Vyřídíme to co nejrychleji.“

Pak odešel s Barnesem a Farleyem ke dveřím s nápisem Nezaměstnaným vstup zakázán.

Opravdu to netrvalo dlouho, snad pět nebo deset minut. Šedovlasý muž se vrátil sám. V ruce držel Barnesův úvěrový průkaz.

„Tak jsme to vyřídili, paní …“ Zarazil se.

„Slečna Wilsonová,“ pomohla mu.

„Ach, slečna. Tím líp. Tohle je k ničemu. Úplně bezcenný doklad.“

„Jak to?“

Dívala se, jak vytahuje z kapsičky košile nůžky a přestřihuje průkaz ve dví.

„To se už přece vysvětlilo. Je mi líto, že vám to musím oznámit, ale ten zákazník je mrtev.“

Fay se usmála.

„To je omyl počítače. Barnes přece není mrtvý.“

„Ujišťuji vás, že není mezi živými,“ řekl se vší vážností šedovlasý muž. „Chyba není v počítači.“

Úsměv jí zmizel z tváře.

„Jak může být mrtvý? Před chvílí tu přece stál živý a zdravý. Sám jste přece říkal.“

Zarazila se, jako by měla nějaké pochybnosti.

„Patrně se mýlíte, slečno Wilsonová.“

„Ale. všichni lidé …“ Rozhlédla se kolem, ale prodavací i zákazníci se mezitím vytratili. „Tomu nerozumím,“ řekla pomalu.

„Kdyby to byla chyba počítače,“ řekl vlídně šedovlasý muž, „udělali bychom všechno pro to, abychom ji napravili.“

S rukou na ústech ho sledovala, jak přistupuje k pultu.

„Možná, že jsme vám způsobili určité komplikace. Jistě nám dovolíte, abychom se vám nějak odškodnili.“

Dotkl se prádla, které si vybrala, a řekl s klidnou samozřejmostí:

„Přijala byste půl tuctu souprav tohoto ložního prádla jako pozornost ředitelství našeho obchodního domu?“

V té chvíli pochopila, že Barnese už nikdy neuvidí. Přesto stále pociťovala jeho vliv. Byla zmatená, nevěděla, co je správné a co ne. Snad ten dar neměla přijímat. Ale jak jinak by si mohla pořídit to krásné bledě modré ložní prádlo s bílým lemováním?

„Děkuji vám,“ řekla bez mrknutí. „Je to od vás hezké.“

Frances Davisová

PRSTENY NA JEJÍCH PRSTECH

Seděla nalevo ode mne mezi účastnicemi kursu psaní detektivek. Poprvé jsem si všimla jejích rukou. Na levé měla čtyři prsteny, na pravé tři. Byli to veliké stříbrné prsteny osazené drahokamy zelené barvy. Její nehty byly úzkostlivě pěstěné. Na jedné ruce měla tři náramky, na druhé náramek a hodinky. Její ruce a zápěstí byly toho času velmi zaneprázdněny.

Dostaly jsme za úkol napsat krátkou povídku a mne zrovna nic nenapadalo. Podrážděně i závistivě jsem se rozhlížela po ostatních, protože ony na rozdíl ode mne měly o čem psát. Ten kurs byl sám o sobě docela zajímavý a poučný. Dnes byl poslední den týdenní intenzívní výuky. Moje fantazie však stále zůstávala na embryonálním stupni. Ostatní studentky působily dojmem, že v jejich hlavách prýští gejzíry neotřelých zápletek. Listy papírů se rychle plnily smysluplnými řádky z per cílevědomých žen, jež s bravurní lehkostí snovají poutavé příběhy.

Žádná z přítomných mne svým zjevem nezaujala tak jako moje sousedka s rukama obtěžkanýma drahými kovy. V pravici třímala plnicí pero červené barvy, ze kterého se na stránky papíru řinuly řádky psané zeleným inkoustem. Měla žlutou pleť a vlasy myší barvy, její tělo bylo až nežensky hubené. Její ruce však vynikaly pohyblivostí přímo dramatickou. Levá ruka jí náhle sklouzla z desky a za okamžik se znovu objevila. Hned mi bylo zřejmé, že doznala určitou změnu. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila jakou. Měla teď už jenom pět prstenů, zato jeden z nich patřil mně.

Nevěřila jsem zprvu svým očím. Ještě jednou jsem si její ruku prohlédla. Ano, byl to můj zásnubní prsten s pravou perlou věnčenou opály. Při obědě jsem jej sundala z ruky, protože se mi zdálo, že perla je trochu uvolněná, a dala do nákupní tašky, která ležela na podlaze vedle mé lavice už asi půl hodiny. Sehnula jsem se a důkladně ji přehrabala. Prsten tam nebyl.

„Většina z vás jako by zpomalila tempo psaní,“ pravila Sylvia Rogersová. „Nechte toho na chvíli a poslechněme si společně některý z vašich pokusů.“ Byla to velmi taktní učitelka, která svým žákům dovedla v pravou chvíli podat pomocnou ruku.

Neměla to s námi lehké, představovaly jsme totiž velmi nesourodou sešlost. Jediné, co nás spojovalo, bylo, že každá z nás se domnívala, že v ní dřímá nová Agatha Christieová, či P.D. Jamesová.

A teď se ukázalo, že jedna z nás je zlodějka. Vyděsilo mne pouhé pomyšlení, jak rozezlenému manželovi vysvětlím ztrátu tisícidolarového prstenu.

Sylvia se otočila na levou stranu a svým přívětivým způsobem vybídla ženu s oranžovými vlasy ve fialovém kalhotovém kostýmu, aby začala. To se mi hodí, pomyslela jsem si. Nejspíš to bude brát ve směru hodinových ručiček, zleva doprava. Zlodějka a já přijdeme na řadu jako poslední. Snad mě do té doby napadne, co mám dělat.

Problém však spočíval v tom, že jsem zatím na nic kloudného nemohla přijít. Srdce mi bušilo a teplota mého těla zaznamenávala vlny povážlivých výkyvů. Náhle se mi vybavil Billův vyčkávavý pohled v okamžiku, když jsem před patnácti lety otevírala krabičku s tím prstenem. A také temné jiskry vzteku v jeho očích, když jsem loni v zimě omylem vyhodila tentýž prsten do drtiče kuchyňských odpadků. Nakonec se přece jen našel účet za opravu však činil více než polovinu jeho ceny.

Snažila jsem se působit dojmem, že bedlivě naslouchám úvodním odstavcům výplodu jedné ze studentek. Jak se Sylvie vyjádřila, většina z nás prozrazovala slibný talent. Vyslechla úryvek nadějného opusu a vybídla nás, abychom sdělili své názory a připomínky i návrhy na další rozvinutí děje. Následovala krátká rozprava. Pohlédla jsem na hodinky. Do konce lekce zbývalo už jenom dvacet minut. Co budu dělat? Jestli nenajdu způsob, jak moji sousedku zadržet, odejde odtud s mým snubním prstenem jako s vítěznou trofejí.

Teprve díky přítelkyni Ráchel, která seděla po mé pravici a právě přišla na řadu, se mi v hlavě začal rodit plán.

„Na nic zvláštního jsem nepřišla,“ připustila upřímně, když měla číst ze svého díla. Vztyčila své krátké, tlusťoučké prsty jeden snubní prsten z ryzího zlata, jako by tak chtěla demonstrovat prázdnotu svého autorského nitra. „Měla jsem v úmyslu napsat velmi prostou povídku obsahující záhadu, jakou je schopen vyřešit průměrný mozek. Chápete, o co mi šlo, žádná veliká loupež nebo vražda a tak podobně. Můj problém je bohužel v tom,“ usmála se, „že mě nic nenapadá.“

„Třeba vám s tím někdo pomůže,“ řekla Sylvia Rogersová a vrhla na ni povzbudivý úsměv.

„Já bych o jedné zápletce věděla,“ řekla jsem. Můj hlas zněl těžce a chraplavě. Měla jsem sucho v ústech a v klíně jsem křečovitě spínala chvějící se ruce. Vrhla jsem kradmý pohled nalevo. Můj prsten už na ruce neměla asi pro něj bleskurychle našla úkryt. Mé srdce bylo stažené. Zbývalo mi už jenom deset minut, abych získala zpět ukradený klenot. Zhluboka jsem se nadechla a spustila: „Dejme tomu, že studentka sedí ve třídě při písemné práci a na ruce má prs ten, který jí překáží při psaní. Proto jej sundá a položí na okraj školní lavice.“ Na tváři jsem vyloudila cosi, co jsem pokládala za záhadný úsměv. „Studentka pokračuje v psaní, po chvíli zvedne hlavu a zjistí, že prsten zmizel.“ Účastnice kursu si mezi sebou začaly něco šeptat. Zlodějka vedle mne byla až nepřirozeně zticha. Obrátila jsem se k Ráchel. „Dejme tomu, že ta studentka jsi ty. Pátravě se kolem sebe rozhlédneš a tvůj zrak ulpí třeba na mně.“ Znovu jsem se usmála tím záhadným úsměvem. „Na mé ruce totiž uvidíš svůj prsten.“ Zase někdo zašeptal, tentokrát to byla Sylvia. Znovu jsem se nadechla: „A tady je ten problém. Co uděláš?“

Nastala krátká pauza. Svým výsměšným způsobem ji přerušila žena s oranžovými vlasy. „V tom nevidím žádný problém. Prostě ti řekne, abys jí ten prstýnek vrátila.“

„A co když odmítnu?“

„Všichni tady jsme svědkové. To ti strach nedovolí.“

„Svědkové čeho? Nikdo mi nemůže dosvědčit, že jsem ten prsten ukradla.“

„Nějak snad přece může dokázat, že ten prstýnek je její.“

„Třeba jsou na něm její iniciálky,“ přispěchala na pomoc jedna ze studentek.

„A co když nejsou? Většina prstenů je nemá.“

„Někdo si přece musel všimnout, kolik měla na ruce prstýnků, když přišla,“ řekly Oranžové Vlasy.

Její sklon všechno zjednodušovat a vyhýbat se jakýmkoli komplikacím mě po celý týden silně popuzoval. Teď jsem byla ráda, že je tady. Stala se mým bezděčným spojencem, její myšlenky se ubíraly směrem, který byl pro mne nanejvýš žádoucí.

„Předpokládejme, že jsem ten prsten strčila do peněženky hned potom, co si toho Ráchel všimla. Ona přece nemůže dokázat, že jsem jí ten prsten ukradla, ani to, že patří jí.“ Začínala jsem se skoro bavit. Mlčení po mé levici bylo přímo zlověstné.

Sylvia Rogersová přerušila nastalé ticho. „Nuže, co udělá detektiv?“

„Detektiv prohledá jednoduše každého ve třídě,“ řekla Ráchel. „V naší hypotetické třídě však nikdo k něčemu takovému nemá oprávnění. Pročež se milá studentka musí uchýlit k triku, úskoku, či lsti.“

Podívala jsem se na hodinky. Už jenom pět minut.

„Máš ještě možnost nahlas vyslovit podezření, že někdo, aniž uvedeš jméno, ti ukradl prsten,“ zněla rada Karolíny, půvabné starší dámy v brýlích s barevnými skly, „a požádat ostatní ve třídě, aby vyprázdnily kapsy, kabelky, nákupní tašky a tak dále. Některých kolegyň se to možná dotkne, ale nakonec to rády udělají.“

„Aby mi dokázaly, že mé podezření je liché, že?“ řekla Ráchel. „Anebo snad ne?“

„Proč se jich nezeptáš rovnou?“ navrhla jsem, přičemž jsem se snažila, aby můj hlas zněl neomaleně. „Požádej nás, abychom ti ukázaly obsah svých tašek teď hned.“

„Dobrý nápad.“ Její tvář se roztáhla v úsměvu. „Tašky, všechny.“ Působilo to na mne úlevně. „Nuže?“

„Já to zahájím,“ řekla Sylvia Rogersová, otevřela kabelku a vysypala její obsah na stůl. Potom jsme jedna po druhé přistupovaly ke stolu, obracely kapsy a vyprazdňovaly své kabelky a tašky, ba dokonce napěchovaná příruční zavazadla. Všechny až na zlodějku, ovšem.

„Zajímavé cvičení,“ Sylvia Rogersová přehlušila naši konverzaci provázející všeobecné pozdvižení ve třídě. „Myslím, že dnes tady zůstaneme přes čas. Kdepak jsou ale mé hodinky? Seděla jsem přece tady .“

Sousedka po mé levici se pokusila o únikový manévr. Ráchel však byla rychlejší a veškerou svou hmotností jí zatarasila cestu. „Kampak, kampak?“ zeptala se jí se shovívavým úsměvem. „A pročpak jsme neukázali, co máme v té tašce? Neodejdete, dokud nevyklopíte všechno, co v ní máte.“

Hubená žena s myší tváří ze sebe vydala ostrý výkřik a přitáhla k sobě tašku. Ráchel však byla silnější než ona a vyškubla jí tašku z ruky. Přitom se jedno ucho utrhlo a na zem začal padat veškerý její obsah můj prsten, půl tuctu náramkových hodinek, šperky, brože …

Když dorazili policisté, Sylvia a já jsme je informovali o případu. Vše nasvědčovalo tomu, že zbytek šperků se shoduje se seznamem předmětů, které účastnice letního kursu psaní detektivek pohřešovaly. Myší dívka vzpurně mlčela a její oči uhýbaly mému pohledu.

Když tu ubohou příšerku odvezli v policejním voze, pět z nás pozvalo Sylvii na drink.

„Proč jste zvolila právě tento způsob odhalení pachatele?“ zeptala se.

„Tušila jsem, že něco není v pořádku,“ odpověděla Ráchel. „Tady mé přítelkyni Frances najednou začal přeskakovat hlas, mluvila, jako když žába kváká. Věděla jsem, že ona nikdy neztratí hlas, a že když už se to stalo, musí být úplně perplex. Její nucený úsměv působil přímo chorobně.“

„Také mi to tak připadalo,“ připustila jsem.

„Celá třída vlastně může za to, že se mé myšlenky ubíraly tímto směrem,“ pokračovala. „Prostě to viselo ve vzduchu.“

„Skutečný autor musí být nadán ostrou pronikavostí pohledu na události, postavy a vztahy mezi nimi,“ pravila Sylvia.

„Myslíte si, že by z toho mohla být povídka?“ zeptala se jí Ráchel.

„Je v tom málo děje,“ daly se slyšet Oranžové Vlasy.

Patricia Moyesová

VĚRNÁ KOČKA

Ten letní čtvrtek upustil Hubert Weathers od svého rozhodnutí zavraždit svoji ženu. Nevyplynulo to však z jeho šlechetnosti či morálních zábran. Uvědomil si totiž, že svého cíle může dosáhnout jinými prostředky. Vůbec si nedovedl představit sebe v roli vraha Karoliny. Kromě toho nepodceňoval nebezpečí, že by mohl být usvědčen. I kdyby jeho plán byl sebegeniálnější, podezření by stejně padlo na člověka, který má zdědit její majetek.

Všechno by bylo v pořádku, kdyby mohl na nějaký čas zmizet a získat plnou moc, aby zastupoval její zájmy tedy aby mohl podepisovat šeky a vybírat peníze.

Hubert vůbec nechoval vůči Karolině nenávist, i když si ji samozřejmě bral jen pro peníze. Karolina měla v životě málo přátel. Ve škole drahém soukromém penzionáte, kde všechny žákyně byly budoucí bohaté dědičky měla jedinou přítelkyni. Jmenovala se Annabella. Později si vzala jakéhosi majitele nemovitostí a teď žije v jižní Anglii. Několikrát zvala Karolinu i jejího manžela na návštěvu.

Karolina měla mnoho ctitelů. Její otec, starý Todman, však neustále opakoval, že na sto metrů ucítí, kdo se o ni zajímá kvůli penězům. Tak zůstávala neprovdána až do svých třiceti let. Zdálo se, že Hubert Weathers je jediný, kdo o ni má nezištný zájem. Působil ostýchavě. Skvěle to hrál. Měl se spíše stát hercem. Svému nastávajícímu tchánovi namluvil, že je nemajetný student a že kromě stipendia nemá žádné finanční prostředky. Byl o několik let mladší než Karolina a právě psal dizertační práci o významu čarodějnic v evropském středověkém myšlení.

Todman souhlasil, ale pod jednou podmínkou že se mladý Weathers bude zabývat historickým bádáním jako koníčkem a že přijme stálé zaměstnání v jeho podniku.

Za několik měsíců bylo zcela zřejmé, že Hubert není pro firmu žádná výhra. Arnold Todman na to naštěstí nepřišel. Zemřel na srdeční infarkt, dříve než ostatní zaměstnanci v sobě sebrali odvahu, aby mu řekli, jaký je Hubert beznadějný případ. Arnold odkázal všechen svůj majetek Karolině, která ihned navrhla Hubertovi, aby opustil práci, kterou nemá rád, a plně se věnoval práci vědecké.

V Todmanově domě, kde nyní žili, měl Hubert k dispozici velikou knihovnu s veškerou potřebnou literaturou. Karolina měla na starosti finance a udržovala spojení s podnikem. Hubert sice získal potřebný klid, ale přesto nebyl spokojen. Začal sázet na dostizích a brzy se topil v dluzích. Své věřitele trochu uklidnil, když potají prodal jeden drahý obraz. Nicméně katastrofa byla nevyhnutelná.

Měl dvě možnosti. Mohl se přiznat Karolíně, která by jistě vyrovnala všechny jeho dluhy, ale to mu hrdost nedovolovala. Druhá možnost byla, že Karolinu zavraždí a že zdědí celé její bohatství.

Uvažoval, zda neexistuje ještě třetí řešení. Přišel na ně právě ten letní čtvrtek po ránu. Karolina si v poslední době stěžovala na bolesti žaludku a odešla na pár dnů do nemocnice na vyšetření. Hubertovi zavolal doktor Edwards, starý rodinný přítel.

„Paní Weathersová musí být ihned operována,“ řekl.

„Co jí je?“ zeptal se Hubert.

„Nic nebezpečného. Je to nádor. Naštěstí však není zhoubný. Musím vás však, pane Weathersi, upozornit, že tato operace, i když je poměrně jednoduchá, může mít vážné následky pro její mentální zdraví. Některé ženy trpí těžkými pooperačními depresemi. Někdy na určitou dobu ztratí duševní rovnováhu. Nejlepší by bylo, kdyby si vaše paní náhradou za dítě, které nemá, opatřila nějaké domácí zvíře.“

„Karolina má svého miláčka. Siamskou kočku,“ řekl Hubert. Odjakživa to zvíře s modrýma očima nenáviděl.

„Má ji ráda?“ vyptával se doktor Edwards.

„Přímo ji zbožňuje. Dala jí dokonce siamské jméno: Pagdy. Znamená to věrná kočka.“

„To je výborné,“ nadchl se doktor Edwards. „Pagdy pro ni určitě udělá víc než my dva dohromady.“

Hubertovi se začal rýsovat plán.

„Možná že by jí prospělo, kdyby někam odcestovala, až se trochu uzdraví?“

„To je dobrý nápad,“ souhlasil lékař.

„Má spolužačku, která se provdala a nyní žije v Anglii. Mohla by ji navštívit,“ navrhl Hubert spíše pro sebe.

Po dvou týdnech byla Karolina propuštěna z nemocnice. Rychle se zotavovala. Zdálo se, že žádný z následků, před kterými doktor Edwards varoval, se nedostavil. Hubertovu bujnou fantazii však neodradilo, aby si nějaké přimyslel.

„Mohu vám gratulovat. Vaše paní je na tom se zdravím skvěle.“

„Ano a ne, doktore.“

„Nerozumím vám.“

„Obávám se, že se u ní projevily příznaky jakési podivné obsese.“

„Co máte na mysli, pane Weathersi?“

„Nespustí kočku ani na chvíli z očí. Má fixní ideu, že někdo chce jejímu miláčkovi ublížit.“

„To je docela přirozené,“ uklidnil ho doktor Edwards. „Jde o přechodný stav.“

O několik dní později Hubert navrhl Karolíně, aby navštívila Farleyovy v Anglii. Přijala jeho návrh s nadšením.

„Hned zítra Annabellu zavolám. Ty se mnou nepojedeš?“

„Rád bych, má drahá, ale zabývám se naléhavým vědeckým problémem. A kromě toho Annabellu přece vůbec neznám! Bude lepší, když pojedeš sama.“

„Snad máš pravdu,“ připustila Karolina. „Ráda bych sebou vzala Pagdy, ale nemohu kvůli těm nesmyslným britským předpisům o karanténě.“

Jednou dopoledne, krátce před návštěvou doktora Edwardse, se Hubert Karoliny zeptal:

„Do Anglie letíš dvacátého?“

„Ano. V cestovní kanceláři mi rezervovali letenku.“

„Rozhodl jsem se,“ dodal Hubert stejně vlídným, laskavým tónem, „že po tvém odletu kočku zabij u.“

„Cože?“ Karolina nechtěla věřit svým uším.

„Chci se té zrůdičky zbavit,“ řekl a vyšel z pokoje.

Doktor Edwards zastihl svoji pacientku v téměř hysterickém stavu. Stále opakovala, že jí manžel vyhrožuje, že za její nepřítomnosti utratí kočku. Proto za žádnou cenu nepojede. Doktor jí dal utišující prostředek a odešel za Hubertem.

Hubert si povzdechl, když lékaře vyslechl.

„Pravý opak je pravdou. Právě před několika dny jsem ji ujistil, že udělám všechno pro to, aby se kočka cítila co nejlépe. Náš sluha Benson vám to může dosvědčit. Zavolám ho.“

Benson přišel a potvrdil Hubertova slova. Dodal, že jeho pán má neobyčejně ohleduplný vztah ke zvířatům.

„Následky operace se tedy přece jen projevily,“ řekl doktor Edwards. „Jestliže kočku s sebou vzít nemůže, musíme ji přesvědčit, že vaše údajná výhrůžka je čirým výplodem její fantazie.“

Nakonec Karolinu přesvědčili. Když doktor Edwards zůstal s Hubertem o samotě, vyjádřil naději, že pobyt v Anglii potlačí případné další symptomy. Kdyby se však objevily i po návratu, bude ji nutno na pár týdnů hospitalizovat na psychiatrické klinice.

Hubert odvezl Karolinu na letiště. Když se loučili, řekl jí tiše, s lehkým úsměvem:

„Večer zabiju Pagdy. Na shledanou, má drahá, a hezky si to užij!“

Karolina proplakala celý let do Londýna. Sotva dorazila k Farleyovým, zavolala Bensonovi. Sluha ji ujistil, že Pagdy je v úplném pořádku.

Druhý den řekl Hubert Bensonovi:

„Je nejvyšší čas dát kočku očkovat. Zjistil jsem to z jejího zdravotního průkazu.“

„Ano, pane. Paní to před několika dny také říkala.“

O dva dny později Hubert odnesl Pagdy na kliniku pro zvířata. Dostala injekci a v jejím zdravotním průkazu byl proveden záznam o očkování. Cestou domů se Hubert zastavil u jednoho veterináře, jehož jméno našel v telefonním seznamu. Jmenoval se Michaelson. Hubert se mu představil jako pan Robinson.

„Máte zvláštní kočku, pane Robinsone,“ řekl Michaelson.

„Přeji si, abyste ji usmrtil.“

„To snad nemyslíte vážně.“

„Není to můj nápad,“ vysvětlil Hubert, „ale mé ženy. Kočka ji začala nudit.“

„Nerad zabíjím mladá a zdravá zvířata. Mohli byste ji někomu darovat.“

„V žádném případě. Žádám vás, abyste ji utratil před mýma očima. Zaplatím vám, kolik budete chtít.“

„Dobrá,“ řekl Michaelson. S povzdechem přistoupil ke skříni a vytáhl injekční stříkačku. „Chcete si mrtvou kočku odnést?“

„Ne.“

Pagdy vrhla na Huberta nenávistný pohled, když se do jejího těla zabodl hrot stříkačky. Pak poklesla a její ochablé tělo zůstalo nehybně ležet.

„Co jsem vám dlužen?“ zeptal se Hubert.

„Nic, pane Robinsone. Za zabíjení si nedávám platit.“

Po návštěvě u veterináře Hubert zavolal do agentury zprostředkující adopci domácích zvířat.

Představil se jako pan Green a řekl, že jeho manželka má zájem o dvouletou siamskou kočku.

„Myslím, že její přání budeme moci splnit,“ řekl mu majitel agentury, který se jmenoval O’Donell. „Máme jednu takovou.“

„Dobrá. Přijdu zítra po obědě.“

Když Hubert na druhý den přišel znovu, O’Donell mu hrdě oznámil:

„Mám pro vás dokonce dvě kočky. Můžete si vybrat.“

Hubert měl promyšlený plán. Připadal mu dokonalý. Všechny siamské kočky si jsou k nerozeznání podobné. Nikdo, ani Benson, nepozná rozdíl. Jedině Karolina se nedá oklamat, protože nová kočka nebude slyšet na jméno Pagdy. Až se Karolina vrátí a bude tvrdit, že to není její kočka, doktor Edwards ji určitě pošle na psychiatrickou kliniku. Hubert pak snadno získá příslušná zplnomocnění.

Z myšlenek ho vytrhl O’Donellův hlas.

„Tady jsou. Vyberte si, která se vám líbí.“

Zatímco jedna z koček byla podstatně větší než Pagdy, ta druhá jí byla k nerozeznání podobná. Pravda, srst měla trochu světlejší.

„Vezmu si tuhle,“ řekl. „Kolik jsem dlužen?“

„Za kočky neúčtujeme nic,“ sdělil mu O’Donell, „ale jestli chcete nějak přispět …“

Hubert mu dal menší částku a kočku si odnesl.

Karolina včera znovu volala. Mluvila s Bensonem. Když se dověděla, že Hubert odnesl Pagdy na kliniku kvůli očkování, zděsila se. Potom však na kliniku zavolala a dověděla se, že Pagdy opravdu byla pouze očkována.

Farleyovi už předtím dospěli k rozhodnutí napsat Hubertovi, že jim Karolina dělá starosti svým neustálým strachem o kočku.

Dopis přišel den předtím, než se Karolina vrátila. Hubert jej ihned ukázal doktoru Edwardsovi. Požádal ho, aby byl přítomen jejímu návratu a shledání s milovanou kočkou.

Karolina vypadala skvěle. Už na letišti se vyptávala na Pagdy. Hubert ji ujistil, že kočka je v naprostém pořádku. Cestou domů mu vyprávěla své dojmy z cesty. Hubert mlčel. Přemýšlel o výjevu, jehož bude za chvíli svědkem.

Benson uslyšel přijíždějící auto a šel otevřít bránu.

„Vítám vás, paní!“

„Jsem ráda, že jsem zase doma, Bensone,“ řekla Karolina.

Vstoupila do haly. Z obývacího pokoje vyšel doktor Edwards.

„To je překvapení! Netušila jsem, že mne přijdete uvítat, doktore.“ Položila kabelku na zem. „Pagdy, kde jsi? Vrátila jsem se. Pagdy!“

Kočka asi čekala na schodech. Radostně se rozběhla ke Karolíně, skočila jí do náruče a spokojeně předla.

„Moje krásná Pagdy,“ šeptala. „Moje věrná kočička!“

Příštích několik týdnů strávil Hubert na psychiatrické klinice. Když z ní byl propuštěn, Karolina se s ním dala rozvést. Finanční vyrovnání by pro něho mohlo dopadnout lépe Karolina přece není skoupá kdyby Hubert s pěnou na rtech na ni nebyl křičel, že je čarodějnice a že na vlastní oči viděl, jak Pagdy zemřela.

Přibližně ve stejné době navštívil doktor Michaelson agenturu zprostředkující adopci domácích zvířat.

„Doufám, že si někdo od vás vzal tu nádhernou siamskou kočku, pane O’Donelli,“ řekl. „Pan Robinson, její dřívější majitel, naléhal, abych ji utratil. Dovolil mi, abych s jejím tělem naložil, jak uznám za vhodné. Dal jsem jí jen uspávací prostředek. Pan Robinson odešel přesvědčen, že je mrtvá. Hned jsem ji dal odnést do vaší agentury.“

„To je mi známo,“ potvrdil O’Donell. „Dobře jsme ji umyli a vysušili. Měla pak trochu světlejší barvu. Převzal ji od nás nějaký pan Green. Určitě je šlechetnější než pan Robinson. Jsem si jist, že se ta kočka dostala do dobrých rukou.“

Rhoda Koenigová

OBĚTNÍ BERÁNEK

Všichni věděli, že to Mariana udělala, nikdo ale nevěděl proč. Nikdo aspoň neznal skutečný důvod jejího činu. Byla jsem patrně jedinou osobou, která by dovedla vysvětlit, co bylo příčinou toho, že se Mariana dostala na třetí stranu listu Post a že dokonce News věnovaly jejímu případu dosti významné místo. Nikdy jsem to však neudělala, vždyť přece hlavním důvodem Marianina činu bylo zakrýt skutečnost. Mé odhalení pravdy by sotva někomu prospělo.

Spřátelila jsem se s Marianou Laytonovou dosti brzy poté, co nastoupila do zaměstnání v nakladatelství Gissing White. Většina dívek, které se zajímají o mizerně placená místa sekretářek v nakladatelstvích, tak činí v bláhové naději, že se každé ráno o půl desáté před nimi s nástupem do práce dokořán otevře brána životního románu se šťastným koncem. Věří, že na chodbách je budou zastavovat slavní spisovatelé a zvát je na oběd do nejlepších restaurantů. Redaktoři jim budou sdělovat poslední drby o miliónových honorářích a sexuálním životě autorů bestsellerů. Budou jim přicházet do ruky dopisy podepsané věhlasnými muži a ženami, čímž jim bude možno nahlédnout do jejich ušlechtilého světa.

Ve skutečnosti však jejich rukama procházejí spíše dopisy obsahující politování plné omluvy za promeškání lhůty dodání rukopisu či obtahů, případně stížnosti, že jsme opomenuli proinzerovat padesát tisíc dolarů na propagaci něčí knihy pohádek z celého světa. Témata konverzací v kanceláři jsou rovněž převážně velmi prozaická. Autoři se setkávají s redaktory v restauracích a se zasněným a tvůrčím výrazem ve tváři je spěšně opouštějí, čímž je vrhají do finančních nesnází, neboť pak z vlastní kapsy musejí zaplatit jeden dolar za uložení svrchníku v šatně.

Jednou se v nakladatelství Gissing White objevil dosti známý spisovatel sexy trháků. Sdělil své jméno dívce v recepci a ona při jeho vyslovení vrhla rozzářený pohled na neduživého mužíka v zelené bundě poseté lupy a dychtivě zvolala: „Tak proč ho nepřivedete?“ Což bylo důvodem, že při vydávání jeho děl bylo upuštěno od publikování autorovy fotografie na záložce.

Samozřejmě že život v nakladatelském domě by se neobešel bez milostných pletek mezi zaměstnanci. Aktivita v tomto směru by však nepochybně byla daleko méně horečná nebýt Harryho McIntyrea. A v této sféře lze také hledat důvod, proč jsem to nedotáhla dál než na zástupce redaktora řídícího vydávání edice příruček pro zahrádkáře. To jsem pokládala za vhodné předeslat, dříve než začnu vyprávět celý ten podivný příběh.

Mariana byla v mnoha ohledech velmi zvláštní dívka. Perfektní, ba přímo ideální sekretářka, s jakou se dnes setkáte jen velmi vzácně. Ostatní jsou většinou zmateně ctižádostivé a přitom dokonale neschopné. Vždy příjemně naladěná, bystrá, pracovitá než k nám přišla, pracovala jako sekretářka bankovního ředitele měla dobré chování a přitom dokonce uměla psát na stroji. Někdy si značně prodloužila polední přestávku, jindy si zase o něco zkrátila pracovní dobu, ale přesto byla přímo vzorem činorodosti, s jakou jsme se nesetkali už mnoho let. Měla milý, nevtíravý, jakoby starosvětský pohled a zjev dokonalé dámy. Byla velmi štíhlá a klenbu jejího ušlechtilého čela zdobily hezké světlé vlasy.

Ze zásady nemám důvěru k blondýnkám, Mariana však byla i v tomto směru vzácnou výjimkou. Před ní pracovali v podniku dvě blondýnky. Obě přijímal Harry McIntyre, shodou okolností obě nejdříve na zkušební třítýdenní období. Jednou jsem jednu z nich zastihla, jak bezradně zírá do klávesnice psacího stroje. Zeptala jsem se, zda jí mohu nějak pomoci. „Ach,“ řekla co nejsladším hlasem, „hledám písmeno M.“ Bylo to příliš dobré, než abych si to nechala pro sebe. Harry ovšem nebyl nijak nadšen, když se ho redakční dámy s chichotáním vyptávaly: „Co ta tvá nová sekretářka? Už také našla velké ef?“ Nikdy jsme si s Harrym k srdci nepřirostli a pracovně jsme spolu naštěstí příliš nepřicházeli do styku. Já jsem šlechtila květy naší zahrádkářské edice, zatímco on měl co do činění spíše s autory špionážních krváků, ale i důvěrných rádců zákazníkům a praktických příruček pro domácí kutily. Přesahovala jsem o dobrých patnáct let věkovou hranici, po kterou bral ženy na vědomí byla jsem totiž o několik měsíců mladší než on. Vládl pozoruhodně vtíravou výmluvností, s jejíž pomocí dovedl určité typy dívek k sobě připoutat.

Harry McIntyre si v našem nakladatelském domě oprávněně vydobyl pověst Casanovy, což bylo i zcela nezasvěcené osobě zřejmé na vzdálenost dvaceti kroků. Byl vysoký, měl hezkou postavu a jeho obleky i kravaty pocházely z nejlepších obchodů, přesto však v jeho zjevu bylo cosi laciného, vulgárního. Nikdy jsem sice neměla tu čest zakusit slast stát se předmětem jeho dobyvačné touhy, o jeho stylu mi však mnohé napovědělo, když jsem sledovala, jak se na jednom večírku snažil vlichotit do přízně manželky předsedy správní rady, zatímco jeho vlastní žena se právě mohla utlouct smíchy při anekdotách, které předseda vyprávěl. Ano, on byl ženatý. Takoví vždycky mívají manželky, zpravidla reprezentativního zjevu. Vzpomínám, jak se k ní důvěrně nakláněl, pohyby jeho rukou naznačovaly cosi mezi podlézavostí a marně potlačovanou vášní.

Mariana od něho dostala lekci krátce poté, co nastoupila. Příští den mi všechno názorně předvedla. Sveřepě přimhouřené oči, trhavé pohyby úst, z nichž se těžce line jeho vilný hlas přecházející do chraptivého šepotu, jeho ruka krátce, zato pevně tiskne její zápěstí a potom vzrušeně přejíždí po její paži. Byl to velmi působivý pantomimický výstup. I kdyby obraz svůdce Harryho v Marianině podání byl výstižný jen z poloviny, v epoše němého filmu by se bývala mohla stát hvězdou první velikosti. Stejně jako zdatní obchodní cestující nemívají nouzi o přízeň farmářských dcerek, ani Harry nestrádal nedostatkem žen, které dovedl k sobě připoutat svým osobním kouzlem, anebo takových, které náhle zatoužily po zpestření svého jednotvárného života.

Zeptala jsem se Mariany, jak se ho zbavila. „Řekla jsem mu, že zrovna smažím na pánvi jinou rybu,“ vysvětlila mi s úsměvem.

Nedovedla jsem v sobě potlačit zvědavost, kdo asi ta ryba ve vroucím oleji je. Redaktor edice turistických průvodců a pár obchodních agentů až příliš často obléhali její stůl, avšak i když se snad někdy od někoho z nich dala pozvat na oběd, určitě nikdy nepřijala pozvání na večeři. Ani slovem se nezmínila, že by měla přítele, z jejích úst nikdy nezaznělo slovy „my“, jež by mohlo naznačovat, že není sama. Mariana byla nepochybně hezká dívka a přitom natolik rozumná, než aby od života žádala nemožné a pasivně Čekala, až se zjeví její vysněný ideál. Vyzařovala z ní životní pohoda a vyrovnanost, ale zároveň také značná zdrženlivost, jako by se úzkostlivě vyhýbala konverzaci, která by mohla být trapně jednostranná. Moje zvědavost tím spíše vzrůstala.

Částečně byla ukojena až o něco později. Jednou zrána, když zrovna nebyla v místnosti, stála jsem u jejího stolu a obdivně hleděla na přímo geometricky úhledný pořádek na jeho ploše, kde ve vyrovnané řadě ležely tužky s dokonale naostřenými hroty. Náhle zazvonil telefon a já jsem zvedla sluchátko. Dříve než jsem se mohla ohlásit, v telefonu se ozvalo: „Miláčku, nemůžu čekat až do oběda, chci ti říct, jak moc tě …“

Překvapením jsem skoro vyjekla a rychle jsem položila sluchátko. Když jsem se otočila, Mariana zrovna vcházela do kanceláře. „To bylo pro mne?“ zeptala se.

„Ne,“ lhala jsem. Měla jsem pocit viny, jako bych schválně naslouchala důvěrnému rozhovoru. „Byl to omyl.“ Telefon se vzápětí znovu rozezněl a já jsem odešla o něco rychleji, než mám ve zvyku. Teď už mi začínaly být jasné ty její prodloužené polední přestávky a spěšné odchody před koncem pracovní doby.

Po několika dnech se mne Mariana zeptala, jestli bychom spolu nemohly poobědvat. Zjevně hořela touhou se mi s něčím svěřit a epizoda s telefonem jí k tomu poskytla vhodnou záminku. Prozradila mi, že se jmenuje George, že je mu šestačtyřicet a že je zaměstnán v bance, která je ve spojení s naším nakladatelstvím. Mariana přešla k nám, protože se v bance dostávala do řečí a George usoudil, že nakladatelský podnik by mohl mít bezstarostnější poměr k počínání svých zaměstnanců mimo pracovní dobu. Každý týden jí v hotovosti vyplácel rozdíl mezi jejím dřívějším a současným platem. Připadalo mi to zvláštní, ale, jak mi Mariana vysvětlila, kdyby jí dával šek, musel by na něm uvádět jméno. Ukázala mi jeho fotografii, kterou vystřihla z podnikového časopisu banky. Ten snímek prý jí dal jenom s váháním. Přestože jsem chápala, že vážný a odpovědný výraz jeho tváře je určen pro oficiální fotografii, George mi připadal dosti nudný. Kdybych měla popsat svůj ideál mužské krásy, určitě by měl značně více vlasů než George.

„Přála bych ti vidět ho, když se směje,“ sdělovala mi Mariana. „To vypadá docela jinak. Když se na mne usmívá, mám nádherný pocit, nejbáječnější ze všeho na světě.“ Musela jsem zkorigovat svůj názor na jasnost Marianiny mysli. Jeli pro ni jeho úsměv nejvyšším blaženstvím, jaké temné myšlenky se asi skrývají pod jejím ušlechtilým bílým čelem?

„Ať se na mne usmívá sebevíc,“ pokračovala rozdychtěně, „nezhypnotizuje mne natolik, abych si začala myslet, že má na hlavě bujnou kštici. Je škoda, že mu tak brzy začaly vypadávat vlasy. Když se mu však podívám do tváře, napadá mne, že by mu rozhodně prospělo, kdyby si trochu přistřihl obočí.“

„Mariano,“ zeptala jsem se jí, „kolik je ti let?“ Vždycky jsem jí hádala asi třiadvacet, avšak něco v tónu jejího hlasu můj odhad zpochybňovalo.

„Třicet čtyři,“ odpověděla. „Proč se ptáš?“

„Jen tak,“ řekla jsem.

Marianin román pokračoval. Jednou týdně, někdy i dvakrát si dopřála dlouhou polední přestávku anebo už před pátou hodinou odešla na schůzku s Georgem. Jednou mi dokonce trochu stydlivě, přesto vlak s náležitou hrdostí přinesla ukázat dárek, který jí George věnoval zaprášenou plyšovou kočku, dětskou hračku nalezenou někde pod postelí. Být na jejím místě, tak bych mu tu chudinku od molů prožranou hodila pod nohy. Její infantilní projevy mi šly stále víc na nervy. Vymýšlela jsem si nejrůznější výmluvy, když mi navrhovala, abych s ní šla na oběd. Jako malé kotě byla zaujata sama sebou natolik, že ztrácela jakoukoli soudnost.

Jednou v pondělí po skončení obchodní konference s odběrateli naší knižní produkce se redaktoři bavili u vodního klimatizačního přístroje. Ano, je tomu tak, my ještě máme klimatizátor na vodu, je to oblíbené místo besed redakčních myší. Vedle symbolických mezd to patří k báječným starým tradicím nakladatelství Gissing White. Poslední drb pravil, že Harry McIntyre se zapletl s jednou z našich nejprodávanějších a zároveň nejcvokatějších autorek, emocionálně rozbředlou, leč fyzicky robustní dámou, která se ve svých dílech zabývá hlubokými city, vysokými příjmy a dalekými obzory. Sdělovala nám to Frances, redaktorka beletrie, která v hotelu na Bermudách bydlela v pokoji vedle Harryho a celou tu historii měla z první ruky.

„Můžu říct, že si přivlastnil její pozornost hned první den u večeře. Začal do ní hustit, aby napsala knihu pod názvem Jak navázat známost během dvaceti minut. Po večeři mě začalo bolet ucho, napadlo mi, že bolest ustane, když ucho přiložím na zeď.“

Koutkem oka jsem si všimla, že Mariana se nepodílí na všeobecném veselí. Vrátila se ke svému stolu a s ostentativní soustředěností ostřila hroty tužek. Šla jsem za ní a zeptala jsem se, jestli nemá nějaké problémy.

„Všechno je v pořádku, díky,“ řekla stísněným hlasem. „Jenom si myslím, že některé věci nejsou tak legrační, jak na první pohled vypadají.“

Uvědomila jsem si, že Mariana je v posledních týdnech až nápadně dochvilná a také že je stále více neklidná. Když jsem se k ní obrátila, vkládala zrovna do elektrického ostřiče tužku, která už byla naostřena. Vypadla s uraženým hrotem. Mariana ji zlomila a hodila do kovové nádoby na odpadky.

Uplynul měsíc a o Marianě nebylo skoro slyšet. Jednou za čas odešla z práce o něco dříve, i když už ne s onou dychtivou nedočkavostí jako dříve, spíše jakoby vzdorovitě, skoro hněvivě. Pak jsem se jednou dostala do blízkosti jejího stolu a zaslechla, jak ledovým a upjatým hlasem promlouvá do sluchátka. „U telefonu Mariana Laytonová. Ano, Laytonová. Volala jsem včera už několikrát, ale panu Martinovi nebyly mé vzkazy vyřízeny. Neříkejte, že jste mu je předávala, vy. Já to vím líp.“

Bouchla sluchátkem a roztřásla se. Stáhla jsem se do pozadí a nedávala na sobě nijak najevo, že jsem rozhovor vyslechla.

Na druhý den mi navrhla, jestli bych s ní nechtěla poobědvat. Souhlasila jsem. Když nám přinesli salát, oznámila mi jakoby mimochodem, že se rozhodla s Georgem rozejít. „Náhle jsem to všechno viděla v docela jiném světle,“ šeptala jako novicka sdělující představené kláštera, že se jí dostalo vnuknutí nebes. „Stále jsem myslela na to, jak je krásný a jak krutá je jeho žena. Nyní vím, že on ji nepodvádí proto, že je krutá, ale že ona je krutá, protože on ji podvádí.“ Po tomto zásadním vnitřním zlomu Mariana prohlásila, že ztratila k Georgeovi úctu člověk přece nemusí udržovat vztah k někomu, koho si už neváží, že? Živě jsem souhlasila a pobídla ji, aby neopomenula sníst pudink. Děti přece mají rády pudink, napadlo mi.

Během následujících několika týdnů se zdálo, že mé obavy o Marianu byly neopodstatněné. Očekávala jsem, že rozchod s Georgem se negativně projeví na její pracovní aktivitě. Bylo tomu právě naopak. Jako by se stala ještě víc sama sebou neustále zaneprázdněná, pracovitá, stále v dobré náladě. Najednou vyzařovala až příliš jasu anebo se mi to jen zdálo?

Jednou odpoledne jsem šla za Harry McIntyrem s nějakými korekturami. Ač jsem nikdy nepatřila mezi objekty opřádané jeho sítěmi, v té chvíli jsem v nich uvázla jako divák. Zastihla jsem ho v téměř důvěrné konverzaci s Marianou. Nakláněli se nad stolem, Harry burácel svým nakažlivým smíchem, Mariana se zvonivě chichotala. Když mne zpozorovali, oba se napřímili. Předala jsem Harrymu korektury a přitom jsem si letmo prohlédla jeho stůl, abych se přesvědčila, co jim bylo tak k smíchu. Uviděla jsem jen několik knižních přebalů a Harryho diář. Jeho vtipkování se muselo týkat některého z přebalů, nejspíše toho, který ležel nahoře. Patřil nové knize jeho nové přítelkyně z Bermud.

Na druhý den se Mariana dlouho nevracela z oběda. Toho dne nepřišla už vůbec do práce. Ve čtyři hodiny jsem jí zavolala do bytu. Ozval se mužský hlas. Ostře se zeptal, kdo volá, a pak řekl, že Mariana nemůže přijít k telefonu. Byla jsem rozhořčena. Co je vlastně zač ten George, který ji nejdříve odmrštil a nyní ji k sobě znovu připoutal? A jak si vůbec dovoluje tak hrubě mluvit s pracovníkem podniku, který ji zaměstnává? Chystala jsem se mu to povědět, ale on zavěsil. V tu chvíli jsem byla opravdu rozzlobená a zároveň zmatená. Co znamenal všechen ten hluk v pozadí mužské hlasy, bouchání, přecházení po bytě? Určitě nešli do jejího bytu, aby se dívali na televizi. Zítra se to dovím, bude mi muset vysvětlit, co ten rámus znamenal.

O tom, co Mariana učinila o prodloužené polední přestávce, se zítra dovědělo celé město. Zavedla Harryho do svého bytu a v okamžiku, kdy si trochu zdříml, vzala v kuchyni nůž a prořízla mu hrdlo. Potom a to bylo pro ni asi to nejtěžší se tiše oblékla, zabalila si příruční zavazadlo s nejnutnějšími toaletními potřebami a zavolala policii. „Myslela jsem, že to je jako v nemocnici,“ řekla užaslému reportérovi. „Že tam člověk dostane všechno, co potřebuje k přespání. Rozhodně je lepší, když si člověk s sebou vezme vlastní věci.“

Soud shledal Marianu vinnou z vraždy Harryho McIntyra, který, jak bylo uvedeno v protokolu, odmítal pro ni opustit svoji ženu. Setkala jsem se s ní po vynesení rozsudku, než ji eskortovali.

„Mariano,“ zeptala jsem se jí, „proč jsi nezavraždila George?“

Pohlédla na mne svýma klidnýma šedýma očima. Její tvář se roztáhla v mírném úsměvu, který znamenal údiv. „Proč bych měla zabíjet George? Milovala jsem ho.“ Stále se usmívala, ale nebyl to hezký úsměv. Potom se rozesmála, ale nebyl to hezký smích. „Nikdy bych Georgeovi nemohla ublížit,“ řekla. „Nedokázala bych mu zkřivit ani ten poslední vlásek na hlavě.“

Victor Canning

DOTEK GÉNIA

Klub Minerva v nenápadné Brookově ulici patří mezi nejexkluzívnější londýnské kluby. Podmínkou členství je aspoň dvouletý pobyt v některé z věznic Jejího Veličenstva a zaplacení padesáti liber ročního členského příspěvku. V tichu kuřáckého salónku, pod diskrétním dohledem sekretáře klubu Milky Wayeho, se rodí mnohé odvážné plány, jak přijít k penězům, a všechny jsou na štíru se zákonem. Veškeré členstvo klubu se těší obecné vážnosti, jen nemnozí však dosáhli skutečné proslulosti.

Lancelot Pike je rozhodně jedním z nich. I když je stále členem klubu, lze se s ním v jeho přepychových salónech setkat jen velmi zřídka. Stále je však přítomen svým dílem. Nad krbem v kuřárně visí jedno z jeho nejvýznamnějších pláten, které však nikdy nespatřilo oko veřejnosti olejomalba zobrazující celý řídící výbor klubu, třicet postav mužů, jejichž fotografie a otisky prstů jsou s láskyplnou pečlivostí přechovávány ve spisech Scotland Yardu.

Lancelotova cesta k proslulosti byla obzvlášť klikatá. První krok na ní učinil toho dne, kdy Horác Head, opřený o pouliční lucernu a čtoucí dostihový zpravodaj, poprvé spatřil slečnu Nancy Reevesovou. Bez rozmýšlení jí následoval, pudilo ho k tomu náhlé a nepotlačitelné hnutí srdce. Lancelot Pike, který byl o lucernu opřený z druhé strany, Horáce samozřejmě následoval, neboť byl jeho šéf a nemohl si dovolit ztratit ho z dohledu.

Horác byl v té době na vrcholu své krátké kariéry profesionálního zápasníka střední váhy. Byl to tehdy ještě zelený mladíček s dutou hlavou a dlouhým vedením, jakož i neodolatelným úsměvem od ucha k uchu. Jeho uši připomínaly květák. Nosil šedivý oblek s tenkým červeným proužkem, modrou košili, žlutého motýlka a hnědé, notně vrzající boty.

Vrzaly, i když pádil za Nancy Reevesovou, a neměly vlastně žádný pádný důvod, proč by toho měly nechat. Byla to hezká štíhlá modrooká blondýnka, na sobě měla zelený plášť a šaty v barvě růžové a bílé, což v Horácovi vyvolávalo představu modrého nebe, na které hledí krajkovím třešňových květů. Hezkých pár let už Horác neviděl opravdické třešňové květy, z čehož lze s určitostí soudit, že to byla láska na první pohled.

Lancelot Pike mu byl v patách. Vysoký, štíhlý, urostlý, pohyblivý muž s pohotovým jazykem i bystrým myšlením, který si usmyslil, že si pořídí tučné bankovní konto ještě předtím, než dosáhne třiceti let věku, a to bez ohledu na metody. Jednou z cest bylo sázení na koníčky.

Jestliže slečna Nancy Reevesová věděla, že ji Horác sleduje, pak to na sobě nedávala vůbec znát. Došla k budově umělecké školy, vyšla po schodech a vstoupila dovnitř. Horác šel za ní. Za dveřmi ho zastavil vrátný a zeptal se:

„Jste student?“

Horác řekl: „Musím být?“

„Pokud chcete dál, musíte,“ odpověděl vrátný.

„Kdo je ta blondýna v zeleném plášti?“ zeptal se Horác, zatímco slečna Reevesová se mu ztrácela kdesi na schodišti.

„To je slečna Nancy Reevesová,“ řekl vrátný.

„Studentka?“ zeptal se Horác.

„Ne,“ řekl vrátný. „Je to učitelka umění. Vede výuku figurální malby.“

„Tak to se dám zapsat do její třídy,“ řekl Horác a romantická nálada stále více prostupovala jeho bytost.

Zasáhl však Lancelot Pike. „Co ty tu máš co pohledávat, Horáci? Ty bys mohl malovat leda pás uprostřed vozovky. A máš vůbec ponětí, co je to figurální malba?“

„Ne,“ připustil Horác.

„Nahaté ženské. A taky chlapi. Budeš je muset malovat.“

„Abych jí byl nablízku,“ řekl Horác, „budu malovat kohokoli, třeba královnu ze Sáby nebo ministerského předsedu. Jdu do toho, Lance. Mám píchání u srdce.“

„To chce zažívací sodu,“ poradil vrátný.

Horác na něho upřeně pohlédl, popadl ho za límec a řekl: „Musím tady studovat.“

Nedalo se nic dělat. Horác se nenechal od svého úmyslu odradit. Lancelot mu pomohl vyplnit formulář. Byl nakonec rád, protože studium figurální malby bylo pro Horáce rozhodně prospěšnější než vysedávání po hospodách mezi tréninky. Horác měl po tréninku vždycky ukrutnou žízeň.

Tak se Horác začal učit malovat akty. Nejdříve to pro něho byl šok. Pocházel z počestné rodiny lupičů, zlodějů a kapsářů. Nebyl zvyklý na nahé ženy pózující na stupínku obklopeném lidmi, kteří drží v ruce paletu.

Také se na modelky skoro vůbec nedíval. Vysedával za svým podstavcem a hleděl na Nancy Reevesovou. Skoro vůbec nemaloval, stále jen se díval na ni.

Byla to nádherná dívka. Brzy si všimla, že Horác je kost a kůže. Věřila však v osvobozující moc umění a byla proto přesvědčena, že Horác by se nikdy nezapsal do její třídy, kdyby kdesi hluboko v jeho nitru nebyla skryta touha po sebevyjádření.

Horác ovšem neměl sebemenší výtvarný talent. Pochopil však, že v ateliéru nemůže sedět se založenýma rukama. Proto čas od času přejel po plátně štětcem, jako by naznačoval tělesné tvary modelek. Nancy Reevesová později usoudila, že Horác je jestli vůbec něco je abstraktní malíř. Občas se u něho zastavila a pronesla své připomínky. Horácovi zněly jako rajská hudba.

O dva týdny později se Horác odvážil pozvat ji, aby si s ním šla zatancovat. Kupodivu neodmítla. A nelitovala toho, protože Horác byl vynikající tanečník.

O další týden později se s Lancelotem dohodli, že konečně uskuteční akci, kterou už delší čas odkládali. Spočívala v tom, že se zmocní vaku s výplatami pro zaměstnance jedné stavební firmy, když v pátek ráno její zřízenec vyjde z banky.

Lancelot měl akci promyšlenou do posledního detailu. Horác zůstane sedět v autě před bankou a on vytrhne zřízenci vak z ruky v okamžiku, kdy sestoupí ze schodů. Upláchnou dříve, než je někdo bude moci zastavit. Bylo to trochu primitivní, ale jestli čtete noviny, je vám známo, že to v devíti z deseti případů vychází.

Vyšlo to i jim až na jednu nepříjemnost. Zřízenec sešel po schodech s vakem. Lancelot mu jej vytrhl z ruky a rychle nastoupil do vozu, který se Horác snažil nastartovat. Zřízenec vytáhl pistoli a napřáhl ji otevřeným zadním oknem vozu na Lancelota Pika. Nebyla to obyčejná pistole. Byla to barvicí pistole, naplněná fialovou barvou. Lancelot dostal plný zásah na pravou líc. Barva mu stékala po krku a ničila jeho zánovní oblek i hedvábnou košili. Dostali se k domu, kde Lancelot bydlel, aniž upoutali pozornost policie. Lancelot vlekl vak s penězi a Horác se snažil zaparkovat vůz.

Když Horác přišel do Lancelotova bytečku, zastihl ho skloněného nad umyvadlem, jak se pokouší smýt fialovou skvrnu. Ale nešlo to. Znamenalo to, že Lancelot musí zůstat doma do doby, dokud jeho fialové zabarvení neodstraní čas.

„Prostě nemůžeš vyjít z domu,“ řekl Horác. „Možná pár měsíců. Policajti budou slídit po chlápkovi s fialovým ksichtem.“ „To mi scházelo,“ řekl Lancelot vztekle. „Budu žít jako poustevník. Zkejsnu tady na pár týdnů. Víš, co to znamená pro někoho, kdo je sociální typ jako já?“ Horác pokýval hlavou, i když nevěděl, co je to sociální typ. „Máme prachy,“ řekl.

„Nejsou nám k ničemu. Do oběhu je pustit nemůžeme. A já mám domácí vězení.“

„Co kdybych zašel do drogerie a zeptal se, jestli nemají něco, čím se ten flek dá odstranit?“ navrhl Horác.

„A co když si drogista zrovna přečetl v novinách o zmalovaném bankovním lupiči?“

„To je fakt,“ připustil Horác.

Tak se Lancelot stal vězněm ve vlastním příbytku a náladu měl čím dál tím mizernější. Horác zatím trávil většinu času na cestě do knihovny a zpět. Lancelot byl totiž náruživý čtenář. Byl to všestranně zběhlý, ba dokonce skoro kulturní člověk a nečinnost ho deptala. Postrádal lidi a pohyb. Každý večer mu Horác musel vyprávět všechno, co po celý den udělal, a hlavně jak je daleko se slečnou Nancy Reevesovou v umělecké škole.

Bylo to dosti zvláštní, ale Horác si v tomto směru vedl obzvláště dobře. V Horácovi bylo něco prostého, zemitého, hrubě tesaného, co Nancy Reevesové imponovalo. Protivy se asi opravdu přitahují je přece spousta ošklivých mužů, kteří mají krásné manželky, zatímco mnohé hloupé ženy si berou za muže intelektuály.

Lancelot se prostě začal o Horácovu romanci velmi zajímat. Věděl, že dříve či později nadejde okamžik, kdy Horác požádá tu dívku o ruku, a byl ochoten se vsadit, že bude odmítnut. Horác se do sázení nijak nehrnul. Štvalo ho však, jak je Lancelot přesvědčen, že jeho šance je slabá.

„Co je na mně tak špatného?“ zeptal se ho.

„Nic,“ řekl Lancelot. „Až na to, že vůbec nejsi její typ. Pro ni jsi jenom veliká opice, ze které se snaží udělat člověka.“

„Já jsem podle tebe veliká opice?“

„Neber to tak úplně doslova. Myslím to přeneseně.“

„Co to znamená?“

„Že je to něco jako příměr.“

„Aha.“

„Schválně,“ řekl Lancelot. „Požádej ji o ruku. Uvidíš, co ti řekne.“

Tenkrát pomáhal Lancelot Horácovi s domácím úkolem z umělecké školy.

Každý týden dostali studenti za domácí úkol vytvořit studijní kompozici určité osoby podle vlastního výběru. Lancelot se chopil palety a štětce a usedl ke stojanu s plátnem. Náhle ho posedla malířská vášeň.

Přestal číst knihy i noviny, přestal poslouchat rádio a dívat se na televizi. Stále jenom maloval. Proměnilo se to u něho v mánii.

Ukázalo se, že má i talent, i když se zatím projevoval v jakési hrubé, primitivní kvalitě, sotva se špetkou rafinovanosti. V jeho obrazech bylo cosi neobyčejného, provokujícího.

Nancy Reevesová si samozřejmě všimla nápadného zlepšení Horácovy malířské tvorby a její duše se rozplývala rozkoší při myšlence, že konečně vydolovala z hlubin jeho nitra skutečné sebevyjádření jeho osobnosti a duše. Ženy přece netouží po ničem víc než změnit muže k obrazu svému, podepsat se na něm jako Mistr pod svým plátnem.

V týdnu, kdy Lancelotova tvář pomalu dostávala barvu světlého šeříku, se Horác jednoho dne vrátil z umělecké školy a řekl, že zadání domácího úkolu zní Hlava přítele.

„Nech to na mně,“ uklidnil ho Lancelot. „Rubens i van Gogh také malovali autoportréty.“

„Má to být můj přítel,“ namítl Horác. „Já neznám žádného Rubense.“

„Klid, Horáci,“ řekl Lancelot a rozhlížel se po plátnu, které mu Horác koupil. Když je našel, postavil je na stojan, vedle něho postavil zrcadlo, aby se v něm viděl. Pak se zeptal: „Jak jsi daleko s Nancy?“

„Dneska jsem ji požádal o ruku,“ řekl Horác. „Ještě pár vyhraných zápasů, navrch můj podíl z toho vaku prachů a budu mít na kvartýr i nábytek.“

„A co ti řekla?“

„Že prý si to ještě musí rozmyslet. Něco v tom smyslu, že je to vážné rozhodnutí.“

„Životně důležitý krok? Něco, co se nedá vzít zpět?“

„Tak nějak to říkala.“

„To znamená, že nevěří na rozvody. Když jednou řekne ano budeš ji mít na celý život. Kdy ti řekne, jak se rozhodla?“

„Koncem týdne.“

„Sázím dvacet ku jedné, že řekne ne.“

„Třeba sázíš špatně,“ řekl Horác ublížené.

„Mám zkušenosti se ženami. Když potřebují čas, pochybují. A když pochybují, je to vždycky špatné.“

„Proč by měla pochybovat? Co je na mně tak špatného?“

„Věčně se na to ptáš,“ řekl Lancelot. „Už ti to jednou někdo musí říct na rovinu. Horáci, ty nejsi žádný Romeo jako třeba já. Mám na to aspoň ksicht.“

„Já ji miluju,“ řekl Horác. „To musí každé ženě stačit.“

Lancelot zakoulel očima. „Vidíš to příliš jednoduše. Muž, který může nabídnout jenom lásku, nabízí prstýnek z velmi křehkého skla. Podívej se!“ Zálibně se prohlížel v zrcadle. „Vytvořím vlastní podobiznu. Musím na ní vypadat vážně, i když jiskra v oku nebude na škodu. Bude to portrét světoobčana s laskavým srdcem.“

Koncem týdne Lancelot dokončil svůj autoportrét a Horác jej vzal do školy. Postavil obraz na stojan a předstíral, že dělá několik posledních tahů štětcem. Nancy Reevesová byla přímo uhranuta.

„Ještě to není úplně hotové,“ využil Horác možnosti ke konverzaci. „Musím na tom něco dodělat.“

„Je to báječné i tak, Horáci.“

Jemně položila ruku na jeho rameno. Byli v oddělené části ateliéru. „Mimochodem, pokud jde o vaši nabídku, dospěla jsem ke konečnému rozhodnutí. Bude lepší, když vám to řeknu zde, na veřejném místě, protože to zůstane na střízlivé, zdravé úrovni. Dva dospělí lidé, dříve než učiní významné životní rozhodnutí, musejí svůj krok bedlivě, velmi bedlivě zvážit. Domnívám se, že moje úloha ve vašem životě byla završena tím, že jsem pomohla vypučet květu vašeho talentu. Nedovedu si představit, že bych pro někoho mohla udělat více. Manželství by v našem případě bylo pouhým sestupem z výšin, k nimž jsme se společně vznesli. Můj vztah k vám je ryze intelektuální a umělecký a postrádá onu hřejivou, vášnivou, romantickou žádostivost, jaká je vlastní milostnému citu. Doufám, že mne pochopíte, drahý Horáci.“

„Takže se nevezmeme?“ zeptal se Horác.

Nancy zavrtěla hlavou.

„Je mi to líto. Pro ženu však musí být láska něčím naléhavým, neodkladným. V mužově tváři musí být něco, co ji k němu magicky přitahuje. Podívejte se na své plátno je na něm tvář muže naplněná příslibem milostné romance, něžnosti, mužné síly. Chtěla bych, abyste mne seznámil s vaším přítelem.“

Horác seděl jako opařený. Žár jeho lásky se proměnil v hrst zvlhlého popele. Poznání, že Nancy zatoužila po jeho příteli poté, co spatřila jeho autoportrét, naplnilo Horáce hořkostí. Navíc uzavřel s Lancelotem sázku, že nebude odmítnut, což ho nyní bude stát sto liber.

„Vy o něho opravdu máte zájem?“ zeptal se Horác.

„Má neobyčejné osobní kouzlo. Jsem přímo pohlcena jeho vemlouvavou osobností.“

„Měla byste ho vidět, jak vypadá ve skutečnosti,“ řekl Horác žárlivě. „Polovičku tváře má fialovou jako pavián. Přesně takhle …“

Horác v záchvatu uražené ješitnosti vytáhl štětec, nanesl na paletu trochu fialové barvy a v husté vrstvě ji rozplácl na Lancelotově pravé líci.

Hlas Nancy Reevesové za ním vykřikl skoro bez dechu: „Milý Horáci, to je právě ten vzdorný abstraktní dotek, který váš obraz zatím postrádal! Ono nekonvenční, přízračné, imperativní popření realismu … Horáci, to je fantastické! Jste učiněný génius. Už se toho obrazu nesmíte ani dotknout!“

Horác vstal, pohlédl na ni a řekl: „Na tom obraze by se dalo ještě hodně zlepšit. Když se vám ale tak líbí, nechte si ho. Dejte mu třeba název Malířovo loučení.“ Odešel a do umělecké školy se už nikdy nevrátil. O týden později, když Horác seděl sklíčeně v Lancelotově pokoji a sledoval jeho malířské pokusy, vstoupil náhle do bytu policejní inspektor v doprovodu konstábla.

Inspektor vlídně pokyvoval hlavou, když říkal: „Buď zdráv, Horáci. Dobrý večer, Lance. Dali jste se na kopírování starých mistrů?“ Byl v dobré náladě.

Horác na něho vrhl chladný pohled a Lancelot si rukou zakryl svoji šeříkovou líc.

Inspektor šel k věci. „To je zvláštní, vás dva bych nikdy nespojoval s tou krádeží peněz. Není to váš obor. Vypadalo to na úplně jinou partu.“

Naklonil se k plátnu, na němž Lancelot zrovna pracoval. „Hezké. Pozoruhodná olejomalba. Jemná hra barev. Trochu do toho dělám. Občas mě taky políbí Múza. Je to výborná relaxace. Chodím na všechny výstavy. Zrovna včera jsem byl na jedné v umělecké škole. Vypůjčil jsem si mistrovské dílo Horáce Heada.“ Konstábl šel za dveře a přinesl Lancelotův autoportrét s Horácovým fialovým dotekem ve tváři.

„Hezká práce,“ pochválil inspektor. „Je v tom cosi z neoimpresionismu se stopami monobjektivního emocionalismu. Tvůrce s ním kalkuluje, aby indiferentního vnímatele svého díla šokoval a připoutal tak jeho pozornost. Aspoň na mne to tak působilo a teď dejte tu ruku z tváře, Lance, a oba půjdete se mnou.“ A tak odešli na tři roky.

Nijak to však nezadrželo Lancelotovu malířskou kariéru. Maloval ve vězení, i po odpykání trestu. Dnes dostává za obraz pět set liber a jeho jméno je obecně proslulé.

Nebývá častým hostem klubu Minerva. Jeho choť někdejší slečna Nancy Reevesová si nepřeje, aby se stýkal s typy, které se tu scházejí. Železnou rukou řídí jeho životní dráhu.

Vincent McConnor

JAKO MAIGRET

Na první pohled se ten park v srdci Londýna za uplynulé půlstoletí vůbec nezměnil. Pro George Draytona, který se před třiasedmdesáti lety narodil v ložnici s výhledem na Knightswood Square, se tady změnilo úplně všechno. Nic nebylo takové jako kdysi.

Každé ráno přicházel jako druhý do parku, ať již byla mlha nebo svítilo slunce. Před ním tam byl vždycky jen zahradník Purdy. Paní Heatheringtonová přicházela jako třetí. Vlastně jako čtvrtá, protože její pekingský psíček Kwong Kwok vždycky proběhl branou před ní. Tak tomu bylo už třicet let. V neděli a ve svátek byl George v parku první, protože zahradník měl volno.

Každý z obyvatel domů kolem Knightswood Square měl klíč k majestátným bránám parku. Diskrétní tabulka u každé z nich upozorňovala, že je to soukromý park.

George rozkošnicky vdechoval ranní vzduch, když kráčel podél bílého sloupoví směrem k bráně parku. Zastavil se na okamžik a rozhlédl se, jestli v parku neuvidí Purdyho. Severní strana parku byla zahalena modrým oblakem kouře. Zahradník asi pálil uschlé větve a uvadlé květy. Během dne pečlivě uhrabával každou cestičku, zvedal každý spadlý list, každou zlomenou větev. Před setměním měl připravenu hromádku klestí, kterou druhý den ráno podpálil.

Slunce stoupalo nad komíny na protější straně parku. Elegantní fasády domů byly ještě zahaleny závojem mlhy. George usoudil, že má před sebou příjemný srpnový den, který stráví pod ochranou větví některého ze starých dubů. Měl svých několik oblíbených laviček a střídal je podle roční doby a počasí. Nikdy nezůstával na stejné lavičce po celý den.

Každé ráno si George nosil do parku koženou podušku a tři knihy. Dnes to byl nový román z jeho nakladatelství a dvě detektivky.

„Dobrý den, pane,“ pozdravil ho hlídač Fitch, který právě čistil mosazné zábradlí. „Máme hezký den, že?“

„Nádherný.“ George pokračoval v chůzi směrem k bráně. Kdyby se zastavil, bavil by se s Fitchem aspoň deset minut a paní Heatheringtonová s Kwong Kwokem by ho předběhla.

George odemkl bránu a vstoupil do parku. Vytáhl klíč ze zámku, dal jej do kapsy a zamířil k lavičce stíněné korunou letitého dubu. Na lavičku dal koženou podušku a knihy položil vedle sebe. Nacpával si lulku a rozhlížel se po úhledných řadách domů, které park obklopovaly. George věděl, kdo za kterým oknem bydlí. Věděl, kdo si rád přispí, kdo je nemocný, kdo umírá a komu utekla žena. Jeho posluhovačka paní Higbyová mu poskytla vždy zaručené a čerstvé informace. Dvakrát denně mu sdělovala poslední zvěsti z Knightswood Square. V poslední době si stěžovala, že se nic neděje. Od loňské vraždy prý nedošlo k ničemu zajímavému.

Přicházela k němu na pár hodin každý den kromě neděle. Chodila ještě do dalších dvou bytů v sousedství. Dopoledne, zatímco seděl v parku, paní Higbyová mu uklízela byt a vařila oběd. Potom na pár hodin odešla a před večerem se vrátila, aby mu připravila večeři. Při jídle mu vždycky zaníceně sdělovala poslední novinky z okolí. Vždycky se těšil, co mu poví, protože jinak by vůbec neměl ponětí, co se u sousedů děje. Byl celý nesvůj, když loni v zimě zůstala několik dní v posteli. Připadalo mu to, jako by po tu dobu nedostával noviny.

Na chodníčku se objevil Purdy s prázdným trakařem. Minul ho beze slova. Rozhovory zapřádal až pozdě odpoledne. George ještě chvíli sledoval, jak zahradník okopává kořeny různých keřů. Potom pohlédl směrem k jižní straně parku, kde se tou dobou vždycky objevovala paní Heatheringtonová se svým pekingským psíčkem.

Podíval se na hodinky. Bylo šest minut po půl desáté. Má už šest minut zpoždění! Asi balí kufry na dovolenou. Dnes odpoledne má přece odjet vlakem do Brightonu, odkud ji snacha odveze autem do Hově. Stará dáma trávila vždycky v srpnu dva týdny u svého syna a jeho rodiny v domě s vyhlídkou na moře. Paní Higbyová mu to místo dopodrobna popsala, všechno věděla od paní Priceové, která dvakrát týdně docházela k paní Heatheringtonové.

Jeho pohled se zatoulal na druhou stranu parku, kde před průčelími domů zahlédl muže na kole. Byl to Willie Hoskins, který jednou měsíčně umýval okna ve všech domech v nejbližším okolí parku. Pro každý dům měl vyhrazen jeden den.

Willie zastavil před číslem 26, zvedl kolo na chodník a opřel je o zábradlí před domem. Potom z řídítek sundal vědro a nesl je po schodech k domovním dveřím. Slunce se dotklo Willieho rezavých vlasů. George si všiml, že má za opaskem zastrčený pár žlutých rukavic. Chlapec měl na sobě modrou košili a džínsy. Chlapec? Bylo mu přece třiadvacet let a byl už ženatý. George věděl od paní Higbyové, že jeho žena na něho podává soudní žalobu, neboť se prý opíjí, nedává jí žádné peníze a dokonce ji prý bije.

Nájemníci z okolních domů často vyhrožovali, že přestanou používat jeho služeb. Willie je však vždy dovedl odzbrojit svým neodolatelným úsměvem, bílými zuby a kudrnatými vlasy. Proslýchalo se, že se Willie pokouší při práci navazovat známosti s mladšími dámami. „Hledí si víc ženských než oken! Je to darebák,“ říkávala paní Higbyová.

George konečně uviděl přicházet paní Heatheringtonovou. Právě sestupovala po schodech domu, v němž bydlela. Vypadalo to, jako by ji její pekingský psíček táhl, aby dohnal zpoždění, jako by se nemohl dočkat, až se bude prohánět po parku. Jen co jeho paní odemkla bránu, vytrhl se jí i s vodítkem a rozběhl se ke svému oblíbenému křoví. Stará dáma za sebou zamkla a vložila klíč do tašky.

George sklonil hlavu. Nebyl si jist, zda ho paní Heatheringtonová na tu vzdálenost nevidí, a nechtěl, aby si myslela, že ji sleduje.

Pak se chvíli díval na Willieho Hoskinse, jak v bytě plukovníka Whitcomba ve třetím patře v čísle 26 myje okna. Odlesk slunečného nebe se blyštěl ve dvou okenních tabulích, které již byly čisté, zatímco na ostatních dosud lpěl temný povlak měsíční londýnské špíny. Slyšel, jak se blíží paní Heatheringtonová, doprovázená svým miláčkem.

Psíček si vykračoval s přezíravým pohledem a jeho paní se vlídně usmívala. George se jí jako obvykle uklonil. Nikdy spolu nemluvili. Kdyby si občas nepovídala se svým psíčkem, vůbec by nevěděl, jaký má hlas.

George ji sledoval, jak kráčí k severní bráně. Cestou se zastavila na kus řeči se zahradníkem. Většinou Purdymu jenom přikyvovala, dnes mu však asi říkala, že se chystá na letní byt. Zahradník se dotkl štítku čepice a paní Heatheringtonová vyšla z parku směrem k Old Brompton Road. Asi šla nakoupit dárky pro vnoučata a vyzvednout v bance peníze.

Napadlo ho, jak je asi její psíček starý. Paní Heatheringtonová si přivezla pekingského psíčka jménem Kwong Kwok z Číny před více než třiceti lety, kdy se po smrti manžela vrátila do Londýna. Určitě to nebyl týž Kwong Kwok, sotva by se dožil tak požehnaného věku.

Do parku vstoupila první chůva, v černé uniformě s kočárkem. George vzal do ruky jednu z knih, které si přinesl, a pokusil se číst. Za chvíli tady bude spousta chův a spousta dětí. Ty starší se budou snažit dostat z jejich dohledu, aby mohly nerušeně pobíhat a pokřikovat na sebe.

Na chvíli přestal číst. Před osmi lety odešel do penze a od té doby mu z nakladatelství posílali výtisk každé nové knihy. Příliš často byl zklamán úrovní knih, které jeho synovec vydává. Odložil zbrusu nový román a váhal, zda se má pustit do Simenona nebo do Agathy Christie. Výlet do Paříže, byť jen na stránkách knihy, by byl jistě příjemným zpestřením dnešního londýnského dopoledne. Proto se nakonec rozhodl pro Simenona.

Když obrátil první stránku, pohlédl přes náměstí na špinavá okna v bytě ve třetím patře, kde byla loni spáchána vražda. Stále byla zatažena záclonami. Byt paní Clarksonové nebyl nikomu pronajmut. A vrah nebyl odhalen.

Na příští dvě hodiny se přenesl pod střechy Paříže. Hustě mžilo a komisař Maigret seděl ve své oblíbené kavárničce a popíjel calvados. Naslouchal sousedskému tlachání u vedlejšího stolu a díval se na dům na protější straně ulice, v němž došlo k vraždě. Za chvíli zajde domů na bulvár Lenoir, aby s paní Maigretovou poobědval. Potom se zase vrátí ke stolku s vyhlídkou do pusté ulice. Objednával si jeden punč za druhým a stále pokuřoval dýmku.

George odložil knihu a nacpal si lulku. Proč by nemohl prostou dedukcí jako komisař Maigret ze svého místa v parku vyřešit tu loňskou vraždu? Natruc Novému Scotland Yardu, který na tento případ nasadil své nejlepší síly, a přesto nenašel po vrahovi sebemenší stopu?

Když si George nacpával lulku, viděl, jak do schodů jeho domu stoupá paní Higbyová s nákupními taškami. Za hodinu bude byt uklizen a oběd připraven. Byla by nepochybně překvapena, kdyby jí při řízku jen tak mimochodem sdělil jméno vraha paní Clarksonové.

Znovu pohlédl na zatažená okna bytu, ve kterém k vraždě došlo. Oběť, mladá paní Clarksonová, v poslední době nežila se svým manželem. Nebyli však rozvedeni. Harry Clarkson měl dokonalé alibi pro každou minutu onoho odpoledne, kdy byla jeho manželka zavražděna. Její spoře oděné tělo bylo nalezeno v posteli s jednou hedvábnou punčochou utaženou kolem krku a druhou vtlačenou do úst. V novinách psali, že před vraždou byla znásilněna.

Clarkson při vyšetřování prohlásil, že svoji ženu neviděl už několik měsíců. Pravidelně každý měsíc jí posílal šek prostřednictvím svého právního zástupce, který ji neustále přesvědčoval, že rozvod by pro ni byl nejlepším řešením. O tom však nechtěla ani slyšet. Její služebná sdělila policii, že paní Clarksonová měla často pánské návštěvy. Žádného z pánů však nikdy neviděla, poznala to podle popelníků, které každé ráno musela čistit. Neměla vůbec ponětí, kolik peněz měla paní Clarksonová v bytě na hotovosti. Nebylo proto ani možné říci s jistotou, zda šlo o loupežnou vraždu. Peněženka zavražděné s trochou drobných byla nalezena na toaletním stolku.

Policie nenašla žádné otisky prstů. Vyslechla správce domu, mlékaře, květinářku, majitele prádelny, zelináře, čističe oken, listonoše, poslíčka z drogerie. Nevynechala nikoho, jehož jméno našla v adresáři paní Clarksonové. Nikdo však nic nevěděl.

Vzdálený zvuk zvonů vyrušil George Draytona z přemítání. Dvanáct hodin. Simenona dočte po obědě. Dříve než vstal, vrhl ještě jednou pohled na zatažená okna bytu paní Clarksonové. Maigret by ovšem záhadu vyřešil snadno, pouhým pohledem z parku. George však byl na rozdíl od detektivů z knížek, které četl a vydával, úplně bezradný.

Vstal, vzal knihy a koženou podušku a zamířil k bráně. Cestou si všiml, že zahradník sedí na trakaři a hltavě se zakusuje do sendviče. George pohlédl na průčelí domů, jestli neuvidí Willieho Hoskinse. Čistič však zmizel. Okna bytu plukovníka Whitcomba se blyštěla v poledním slunci.

K obědu dnes neměl řízek, ale studeného lososa. Bylo to také jeho oblíbené jídlo. Obědval vždycky u malého stolku ve studovně, obklopen policemi s knihami a vysokými okny s vyhlídkou do parku.

Paní Higbyová mu ani dnes neopomenula sdělit poslední klepy a novinky z okolí. „Ti novomanželé z devětadvacítky jedou příští týden do Paříže.“

Maigret by určitě vyřešil případ vraždy paní Clarksonové bez problémů. Jak by si ale počínal, kdyby se jím měl zabývat až po roce, kdy všechny stopy dávno zmizely?

„Ten stařík ve dvanáctce zase začal s pitím. Pan Mortan mu včera musel pomoct, aby se vůbec dostal z auta. Táhl ho do výtahu a pak až do kvartýru. Vemte si, přinesla jsem vám kousek leicesterskýho sýra.“

Pohlédl ven na zahalená okna Clarksonová bytu na druhé straně parku. Je zvláštní, že nikdo, správce ani právní zástupce zavražděné, nedali umýt okna.

„Paní Heatheringtonová odjíždí dneska odpoledne na letní byt. I s tím svým pejskem. Říkala svý posluhovačce, paní Priceový, že se o byt nemusí starat, dokud se nevrátí. A přitom jí zaplatila na dva týdny dopředu. Radši aby si prý odpočinula. To se halt pozná dáma.“

Po obědě položil George svoji podušku na lavičku v severozápadní části parku, kam odpoledne dopadalo slunce. Nacpal si lulku, pokuřoval a sledoval hemžení v parku.

Zahradník osekával suché větve růžových keřů. Většina hlučných starších dětí se do parku už nevrátila. Asi po obědě spí. Znovu přišlo pár chův s kočárky. Anebo to byly jiné chůvy? Některé z nich pod doteky hřejivých paprsků podřimovaly.

Vtom uviděl Willieho Hoskinse. Právě čistil okna bytu paní Heatheringtonové. Je zvláštní, že pracuje v jejím bytě zrovna to odpoledne, kdy odjíždí na letní byt. Je to asi proto, že uklízečce dala volno a v příštích dvou týdnech by Hoskinse nikdo nemohl vpustit do bytu.

George otevřel Simenona a za okamžik byl zase v Paříži. Maigretovo pátrání ho tak zaujalo, že se přestal zajímat o veškeré dění na Knightswood Square. Byl úplně netečný k dětskému křiku, který k němu doléhal. Nevnímal vzdálený zvuk zvonů. Obklopovaly ho zvuky a hlasy Paříže, jimž naslouchal spolu s Maigretem.

Náhlé a pronikavé zavytí, ječivé a ostré, ho však okamžitě vrátilo do Londýna na Knightswood Square.

Chůvy lhostejně seděly u svých kočárků. Zahradník zametal chodník. Zdálo se, že ten zvuk slyšel jenom on sám. A slyšel ho vůbec? Vyšel z člověka nebo ze zvířete? Anebo to bylo některé ze starších dětí, které si kousek odtud hrály? Zvuk se už podruhé neozval.

George pohlédl k oknům bytu paní Heatheringtonové. Čistič právě končil práci a chystal se odejít do dalšího bytu. Jedno z oken bylo otevřené, záclony nebyly staženy.

Podíval se na hodinky, aby zjistil správný čas. Bylo sedmadvacet minut po čtvrté hodině.

Paní Heatheringtonová si asi telefonicky objednala taxíka a odjela na nádraží Victoria. Je zvláštní, že si vůbec nevšiml, že nastupovala do auta. Připomenul si obřadné snášení kufrů v minulých letech. Včetně nepostradatelného proutěného koše pro psíčka. Připadalo mu to podivné, že by stará paní ve spěchu před odjezdem zapomněla zavřít okno a zatáhnout záclony.

Ze Simenona mu zbývalo sotva deset nebo dvacet stránek. Pachatel už byl skoro odhalen.

Maigret obratně snoval nitky směřující k rozuzlení případu.

„Promiňte, pane.“

George vzhlédl od knihy. Před ním stál zahradník s velikou kyticí růží.

„Paní Heatheringtonová mi říkala o tuhle kytici. Růže jsou čerstvě natrhané, aby jí vydržely až do Hově.“

„Jsou nádherné.“

„Říkala, že je bude potřebovat těsně před odjezdem. Neviděl jsem, že by odjížděla.“

„Bohužel jsem si nevšiml, kdy odešla z parku. Byl jsem začtený.“

„Tu kytici asi vezmu domů. Máma bude mít radost.“ Purdy odešel.

George se opět zahloubal do Simenona. Měl pocit, jako by poslední stránky románu pokryl stín. Tištěná slova splývala, myšlenky se mu rozutekly.

Je možné, že by paní Heatheringtonová mohla zapomenout na kytici růží?

A proč před odjezdem nezavřela okno a nezatáhla záclony?

Maigret přešel ulici a stoupal po schodech do prvního patra domu, v němž k vraždě došlo.

V bytě paní Clarksonové nebyly nalezeny žádné otisky prstů, protože vrah asi nosil rukavice.

Ten podivný zvuk pocházel od psa. George si tím byl jist.

Mohl to být psíček paní Heatheringtonové? Mohl Kwong Kwok ze sebe vydat takový zvuk? Málokdy štěkal. V mnoha domech kolem parku byla ještě spousta jiných psů.

Maigret stál v temné chodbě přede dveřmi, za kterými byl spáchán zločin, a naslouchal.

Škoda že paní Clarksonová neměla psa. Mohl jí zachránit život. George znovu pohlédl na zahalená okna bytu paní Clarksonové.

Byla velmi špinavá. Jak odporné.

Špinavá okna!

George znovu pohlédl směrem k oknům paní Heatheringtonové. Něco tu není v pořádku!

Otevřené okno bylo už zcela umyté. Okenní tabule se v odpoledním slunci leskly. Zato vedlejší dvě okna byla stále špinavá.

Polovina oken paní Heatheringtonové nebyla očištěna.

Proč?

Zahlédl Willie Hoskins v obývacím pokoji něco, co ho znepokojilo? Něco, kvůli čemu nechal práce a odešel?

A proč stará paní před opuštěním bytu nezavřela okna a nezatáhla záclony?

Proč odešla bez kytice růží, kterou pro ni zahradník připravil?

Žluté růže.

Žluté byly nejen růže.

Také rukavice čističe oken byly žluté. To je ono! Willie vždycky nosil žluté pracovní rukavice.

Žádné otisky prstů.

A proč pekingský psíček tak vyl?

Proč.

„Vražda!“ To hrozné slovo explodovalo v jeho ústech. „Vražda!“ Najednou byl na nohou a prstem ukazoval na otevřené okno paní Heatheringtonové.

Lidé v parku na něho udiveně hleděli. Přes trávník k němu pelášil Purdy.

„Tam! Paní Heatheringtonová! Pospěšte si! Zavolejte policii!“

Zahradník se beze slova rozběhl k nejbližší bráně.

George Drayton skoro v šoku usedl na svoji koženou podušku. Stěží vnímal, co všechno kolem něho probíhá jako ve zrychleném filmu.

Příjezd prvního strážníka.

Prudce brzdící auta.

Temně odění muži spěchající do bytu paní Heatheringtonové.

Záchranka.

Srocení zvědavců na chodníku.

Lidé v bílých pláštích spěchající nahoru s nosítky.

Jeho lavičku obklopili muži v tmavých uniformách. Zdvořilé otázky. Jak věděl, co se stalo? Co viděl? Slyšel něco? Psa? Z otázek ho bolela hlava.

Nakonec se rozhodl vrátit se do ticha svého bytu a natáhnout se ve studovně na pohovku.

Probudila ho paní Higbyová. „Jste hrdina! Zachránil jste život staré paní! Za hodinu by už byla mrtvá. Jako ten její pejsek. Chudáček, hlavu mu rozbili …“

„Paní Heatheringtonová? Je.“

„V nemocnici. Budou ji operovat. Brzy se ale uzdraví. Zrovna jsem mluvila s paní Priceovou a ta to má od policie. Staré paní prý ukradli všechny peníze. Vybrala si je z banky na letní byt. Asi se dneska trochu zpozdím s večeří.“

Zazvonil telefon.

Paní Higbyová spěchala zvednout sluchátko. „Tady byt pana Draytona. Co je? Co se stalo?“ Opakovala každé slovo paní Priceové. „Chytili Willieho Hoskinse. Našli ho v jedné hospodě v Chelsea. Byl úplně namol. Peníze paní Heatheringtonové měl ještě v kapse.“ S rozšířenýma očima pak řekla do sluchátka:

„Ten člověk se mi nikdy nelíbil.“

Položila sluchátko a obrátila se k panu Draytonovi. „Willie Hoskins se přiznal, že loni zabil paní Clarksonovou. Vždycky jsem říkala, že je to darebák.“

George Drayton se usmíval. Rozřešil případ vraždy paní Clarksonové. A přitom se ani nepohnul z lavičky v parku.

Úplně jako komisař Maigret.

Hugh Pentecost

ZMIZENÍ MLADÉ HEREČKY

Pan Craig Hunter byl velmi mladý a velmi sympatický mladík, strašně ho však bolely nohy. Když stoupal po schodech vedoucích ke dveřím starosvětského domu s hnědou pískovcovou fasádou poblíž newyorské Východní Dvacáté ulice, sotva se vlekl. Když ale zazvonil na zvonek u dveří, naráz se vzchopil a hned působil jaksi rozverně a bezstarostně a vyzařoval dojem jinošské uhlazenosti.

Dveře mu otevřela šarmantní šedesátnice. Měla na sobě jednoduché bavlněné domácí šaty a přes ně dlouhou zástěru. Její způsob řeči byl kultivovaný a příjemný, její úsměv vlídný.

„Dobré odpoledne, mladý muži,“ pravila.

„Paní Dresdenová? Vy jste paní Cora Dresdenová?“ zeptal se.

„Ano.“

„Jmenuji se Craig Hunter,“ řekl. Usmíval se svým velmi mladistvým a velmi podmanivým úsměvem. „Vy jste moje poslední naděje, paní Dresdenová.“

„Proboha,“ řekla. „Jestli ale něco prodáváte, pane Huntere, tak …“

„Prodávám?“ opáčil udiveně. „Jedině sebe.“

„Myslím, že vám dobře nerozumím,“ řekla paní Dresdenová.

„Já jsem herec, paní Dresdenová.“

Usmála se. „To se na vás hned pozná, pane Huntere. Ale to přece neznamená, že byste nemohl s něčím obchodovat, třeba když zrovna nemáte angažmá.“

„Právě jste uhodila hřebík na hlavičku, paní Dresdenová. Zrovna jsem ukončil jedno angažmá a na další teprve čekám. Dostal jsem docela dobrou šanci, která se bohužel brzy rozplynula. Hrál jsem hezkou epizodní roli v jednom představení určeném pro Broadway. Nejdřív jsme s tím představením byli ve Filadelfii.“

„A tam to propadlo?“

„Totálně,“ řekl. „Mám strašně málo peněz, paní Dresdenová. A než zase dostanu nějakou roli, nemohu si dovolit zrovna žít nad poměry. Prošel jsem spoustou podnájmů v New Yorku, ale pokoje jsou velmi drahé. A zrovna dneska odpoledne mi můj přítel Tommy Enders řekl o vašem penziónu. Prozradil mi, že jste působila u divadla. Prý budete mít určitě pro moji situaci pochopení.“

Vychrlil to ze sebe pro jistotu co nejrychleji, protože si všiml malé vrásky, která se náhle objevila na jejím čele. „Já skutečně znám Tommyho Enderse. A vaše laskavé pohostinství mi opravdu neobyčejně přijde vhod.“

„Je mi vás strašně líto, drahý pane Huntere,“ řekla paní Dresdenová. „Obávám se, že mám všechny pokoje obsazeny.“

Do sebevědomého pohledu jeho velmi mladých očí se náhle vloudila panika.

„Já …já mohu spát kdekoli, paní Dresdenová. Na půdě nebo třeba ve sklepě …“ Pokusil se o úsměv, vyzařující zoufalou naději.

„Vy jste mi ale případ. No tak pojďte dál, pane Huntere.“

Následoval ji do studené haly. Z kuchyně bylo cítit vůni dušeného hovězího masa. Craig Hunter položil svůj malý plátěný vak na židli. Paní Dresdenová hleděla směrem ke schodišti a mračila se.

„Nemám prostě žádný volný pokoj, pane Huntere,“ řekla. „Kromě.“

„Kromě?“ skočil jí nedočkavě do řeči.

„V tomto domě se vytvořila dosti podivná a znepokojivá situace,“ řekla paní Dresdenová. „Mladá dívka Millicent Maydewová slyšel jste někdy o ní, pane Huntere?“

Upřímnost se ukázala jako nejrozumnější volba.

„Obávám se že ne,“ odpověděl.

„Milá dívka.“ Vráska paní Dresdenové se prohloubila. „Nějaký čas tady bydlela. Před několika dny … prostě zmizela.“

„Zmizela?“

„Prostě se jednoho dne nevrátila domů,“ upřesnila paní Dresdenová. „Nic si s sebou nevzala. Prostě … prostě zmizela.“

„Herečka?“

„Znamenitá herečka,“ řekla uznale paní Dresdenová.

„Třeba chytila nějakou zájezdovou šňůru,“ usoudil Craig Hunter zasvěceně, „a neměla čas vám to oznámit. Třeba vám napíše …“

„Sotva by opustila město, aniž by si s sebou vzala aspoň nějaké šaty,“ řekla paní Dresdenová. „A kdyby byla ve městě, zavolala by.“

„To je mi líto,“ řekl Hunter. „Podnikla jste něco?“

„Ovšem. Byla jsem na policii. Dali ji hledat, ale zatím nedostali žádné hlášení.“ Paní Dresdenová pokrčila rameny. „Prostě, pane Huntere, myslím, že vám mohu dovolit, abyste přenocoval v jejím pokoji. Noc nebo dvě, prostě až do doby, kdy se vrátí. Ovšem za předpokladu, že se vůbec nedotknete jejích osobních věcí.“

„Jsem vám neskonale vděčný,“ vyhrkl a myslel to upřímně.

Paní Dresdenová ho odvedla o patro výš a otevřela dveře naproti schodišti. Ucítil jemnou vůni parfému. Usoudil, že je to levandule. Pokoj byl velmi hezký. Byla tam jenom postel, toaletní stolek a pohodlné křeslo u okna. A šatník. Na psacím stole stála zarámovaná fotografie.

„Mohu vám v psacím stole vyklidit spodní zásuvku,“ řekla paní Dresdenová. „Šatník ale nepoužívejte. Má tam uloženy všechny šaty.“ V jejím hlase zazněla nejistota.

Hunter přistoupil k psacímu stolu a prohlédl si fotografii. Byla na ní krásná mladá dívka v kostýmu Rosalindy z Jak se vám líbí.

„Shakespeare,“ řekl.

„Loňské letní hry,“ řekla paní Dresdenová. Hlas se jí zlomil a dvě veliké slzy jí skanuly po lících. „Mám o ni velikou starost. Policie dělá všechno, co je v jejích silách, to je jasné. Doufám, že by nenamítala nic proti tomu, že vám pronajímám její pokoj, dokud si nenajdete něco lepšího. Však ona dobře ví, co to je, když se člověk snaží prosadit u divadla.“

„Jsem vám nesmírně vděčen,“ řekl. „A jestli mohu být nějak nápomocen.“

„Možná že někteří z mladších lidí o ní snad něco slyšeli,“ připustila paní Dresdenová. Sehnula se a vyjmula pár věcí ze spodní zásuvky. „Teď vám povím něco, co se vám asi nebude zamlouvat. Umývárna je dole v hale, pane Huntere.“

Hunter vytáhl skromný obsah svého plátěného vaku. Do spodní zásuvky putovaly vyprané košile, spodní prádlo, ponožky a čistý kapesník.

Chystal se položit holicí strojek, štětku a hřeben na stolek, ale shledal, že by tím narušil přísný řád věcí panující v pokoji. Položil je na okenní parapet. Znovu pohlédl na Rosalindu na fotografii. Tak mladá, tak rozdychtěná. Millicent Maydewová bylo určitě její umělecké jméno. Všechno vsadila na divadelní kartu. Jako on.

Na mladou dívku číhá ve městě, jako je New York, mnoho nástrah a nebezpečí. Kdo jí může pomoci? Stejně jako on nemá nikoho, ke komu by se uchýlila, kdo by jí nabídl pomocnou ruku. Jenom stará paní Dresdenová měla o ni starost, ale nemohla pro ni udělat nic jiného než její zmizení oznámit policii. Náhle pocítil zvláštní spřízněnost s pohřešovanou dívkou osamělou, vystrašenou, možná nemocnou. Musí přece existovat nějaký způsob, jak jí pomoci.

K večeru si Craig Hunter zašel na Druhou avenui, aby něco pojedl v zakouřené, nepříliš čisté kavárně. Musel si počínat velmi uvážlivě s trochou peněz, která mu zbyla. Byla už tma, když se vracel zpátky k penziónu paní Dresdenové. Všiml si budovy po levé straně ulice, na dveřích svítila dvě zelená světla. Byla to policejní stanice. Z náhlého vnitřního popudu vstoupil dovnitř. Možná že budou mít nějaké čerstvé informace o pohřešované.

Seržant za pultem bylo nerudné individuum, které zjevně trpělo horkem.

„Co chcete?“ zeptal se vyzývavě.

„Jmenuji se Craig Hunter. Bydlím v penziónu paní Dresdenové tady za rohem. Chtěl bych vědět, jestli už máte nějakou zprávu o Millicent Maydewové.“

Seržant na něho pohlédl. „Vy jste její příbuzný?“

„Ne, ale já …“

„Jste přítel rodiny nebo něco na ten způsob?“

„Ne. Ale myslel jsem si, že kdybyste věděli něco nového, mohl bych to vyřídit paní Dresdenové, až se vrátím.“

„Nestrkejte nos do věcí, do kterých vám nic není,“ řekl seržant.

„Nemůžete to brát na lehkou váhu,“ řekl Hunter s narůstajícím hněvem. „Ta dívka je ve městě sama. Pro vás je to prostě případ. Přece však jsou ještě lidé, kteří o ni mají starost. Máme právo vědět, co jste zjistili, jestli vůbec něco …“

„Dejte mi svatý pokoj a vypadněte,“ zavrčel seržant. „Anebo byste chtěl strávit noc tady v cele? Zásadně neposkytujeme informace cizím osobám. Nejste rodinný příslušník, a proto nemáte.“

„Nějaký problém, McGrathe?“ ozval se příjemný hlas za Hunterem. Otočil se a spatřil muže s hodností kapitána. Jeho tvář působila unaveně, ale vlídně. Craig mu vysvětlil důvod své návštěvy.

„Vy neznáte slečnu Maydewovou osobně?“ zeptal se kapitán.

„Ne, ale určitě …“

„Tak to hoďte za hlavu, pane Huntere. Děláme, co můžeme. Vyřiďte paní Dresdenové, že žádná zpráva je dobrá zpráva. Nic nenasvědčuje tomu, že by se té slečince stalo něco zlého. Zatím nemáme hlášenu žádnou levotu.“

„Levotu?“

Kapitán na něho vrhl podivný pohled. „To se tak přece říká, ne?“

Když se Hunter vrátil do penziónu, nahlédl do přijímacího pokoje. Doufal, že tam najde paní Dresdenovou a že jí bude moci sdělit, co mu řekli na policejní stanici. Nebylo to sice moc, ale přesto by ji třeba mohlo potěšit, že zatím nemají hlášeno nic znepokojivého. Žádná zpráva, dobrá zpráva. Když paní Dresdenovou nenašel, vyšel po schodech do druhého patra.

Zastavil se přede dveřmi pokoje slečny Maydewové. Pod nimi zářil proužek světla. Hunter si byl jist, že před odchodem zhasnul. Paní Dresdenová mu asi připravovala postel. Anebo snad se vrátila slečna Maydewová? Váhavě otevřel dveře.

U psacího stolu stál starý muž. Hunter si pomyslel, že to kdysi byl hezký člověk a že ještě nikdy v životě neviděl tak jasné modré oči, jaké má on.

„Co to má znamenat?“ řekl Craig Hunter.

„Vy jste pan Craig Hunter?“ Měl hluboký, kultivovaný hlas, mluvil jako Angličan. Byl to hlas herce.

„Ano. Co děláte v tomto pokoji?“

„Čekám na vás,“ řekl muž. „Jmenuji se Darwin Campbell. Bydlím v tomto penziónu.“

„Vy jste se hrabal v psacím stole!“ zvolal Hunter rozhořčeně.

„Opravdu? Asi jsem měl dlouhou chvíli,“ připustil pan Campbell.

To bylo na Huntera moc. Úplně cizí člověk! Starý chlípník! Stále asi slečnu Maydewovou obtěžoval a nenechal ji na pokoji. Třeba mu hrozila a on ji musel umlčet. Teď se sem pro něco vrátil, pro něco, co by ho mohlo spojovat s jejím zmizením. Třeba dopis. Nebo dárek, který jí věnoval.

„Co jste tady hledal?“ zeptal se Hunter chladně. „Co jste s ní udělal?“

Jasně modré oči vrhly na Huntera dlouhý pohled. Potom se Campbellova pravá ruka velmi pomalu pohnula ke kapse jeho tvídového saka. Bylo znát, že v ní je nějaký větší předmět. Hunter k němu přiskočil a vrhl se na jeho křehkou starou paži oběma svýma silnýma rukama.

„Nic takového!“ řekl rozhodně.

Hunter držel ruku starého pána mimo dosah kapsy a sám do ní sáhl. Vytáhl z ní starodávnou černou dýmku s troubelí.

„Měl byste raději zavřít dveře, pane Huntere,“ řekl Campbell mírně, ale rozhodně.

Hunter se vrátil ke dveřím a zavřel za sebou. Darwin Campbell se obrátil ke stolku a otevřel druhou zásuvku. Hunter ho pozoroval, stále ve střehu. Starý pán vytáhl ze zásuvky kus dámského prádla.

„Už jste někdy viděl něco takového, pane Huntere?“ zeptal se Campbell. „Anebo jste ještě příliš mladý, aby vás vzrušovaly ty rozkošné věcičky? Tomuhle se kdysi říkalo korzet. Velmi půvabný předmět.“

Vložil korzet zpět do zásuvky. Potom z ní vytáhl podlouhlou krabici.

„Podívejte se na tohle, pane Huntere.“

Hunter vzal váhavě krabici, otevřel ji a uviděl šest párů punčoch, jež byly od sebe odděleny přepážkami.

„Kupoval jste někdy v poslední době punčochy pro mladou dámu?“ zeptal se Campbell. „Asi ne. Ale určitě jste už slyšel slovo nylon. Tyhle punčochy, pane Huntere, jsou z čistého hedvábí. Jen se jich pokuste v téhle moderní době sehnat aspoň jeden pár.“

Zavřel krabici a pečlivě ji uložil do zásuvky.

Z jakéhosi sotva vysvětlitelného důvodu Hunter náhle cítil mravenčení na krku.

Campbell se vrátil k psacímu stolu a vzal do svých jemných rukou protkaných modrými žilkami fotografii v rámečku. „Prohlédl jste si tento snímek? Jen se na něj dobře podívejte.“

Hunter vzal fotografii do ruky a dlouze se na ni podíval. Na čele mu naskočila vráska. Rosalinda na něho vyzývavě hleděla.

„A teď ten obrázek obraťte, pane Huntere,“ řekl Darwin Campbell, „a podívejte se dozadu.“

Na druhé straně nebylo nic kromě fotografova jména a data: Lupescue, 1919.

Campbellův hlas pokračoval:

„Čekal jsem na vás, pane Huntere,“ řekl. „Kapitán Tábor z policejního okrsku mi volal a říkal, že jste byl u nich. Kapitán Tábor je velmi solidní, sympatický muž, pane Huntere.“ Starý pán zhluboka nadechl. „V tomto domě nikdo a nic není pohřešováno, pane Huntere, kromě ztraceného mládí paní Dresdenové. Dobře se podívejte na tu fotografii, chlapče, pozorně si ji prohlédněte.“

Hunterova tvář ztuhla. „Ta herečka na snímku je paní Dresdenová?“

„Ano, je to paní Dresdenová před devětadvaceti lety,“ řekl Campbell. „Millicent Maydewová bylo její umělecké jméno. Jednoho dne se probudila a zjistila, že Millicent Maydewová je pryč. Někteří z nás k tomu poznání dojdeme, pane Huntere. Někteří ne. Millicent Maydewová je takhle uchovávána v tomto pokoji už téměř třicet let.“

Darwin Campbell vytáhl z kapsy kapesník a utřel si rty. „Musel jsem vám to objasnit, abyste si ve svém pátrání nepočínal příliš horlivě. Ale my všichni si uchováváme nějakou představu, pane Huntere. Paní Dresdenová by nemohla žít, kdyby neměla naději, že Millicent Maydewová se jednoho dne vrátí. Doufám, že budete nápomocen, aby její naděje nezemřela.“

Hunter se nezmohl na odpověď. Jeho hrdlo bylo stažené. „Můžete se na mne spolehnout,“ řekl zastřeným hlasem.

Leland Neville

NA POČÁTKU BYL HAMLET

Jsem nočním archivářem v redakci místního plátku zvaného Gazette. Jsou to jediné noviny v Kalifornii, které jsou vydávány v tak malém městě. Od jisté doby vychází Gazette až odpoledne a v noci zpravidla není do čeho píchnout. Když se ale něco stane, patří mezi mé povinnosti spojit se s příslušným redaktorem a opatřit mu veškeré podklady. Protože v noci se jen zřídka přihodí něco, co by nepočkalo až do rána, připomíná archív spíše márnici. Ostatně ne náhodou se mu tak říká.

Byla dusná srpnová noc, dvě hodiny po půlnoci. V archívu vládla tma a ponuré ticho. Zvenčí proudil do místnosti mazlavě vlhký vzduch. Vstal jsem, abych zavřel okno a zapnul klimatizaci. Vtom se za mými zády ozval hlas, který nepochybně patřil muži v pokročilém věku:

„Ani krok nebo střelím.“

Ztuhl jsem. Patrně nešlo o nejapný žert. Bylo to míněno smrtelně vážně.

„Teď se pomalu otoč. A žádné hlouposti.“

Poslechl jsem a pohlédl do tváře svého potencionálního vraha. Byl to plešatý stařík. Pravou rukou cosi svíral v kapse nylonové bundy. Jako by četl moje myšlenky.

„Nemysli si, že blafuju. Držím prst na spoušti opravdický osmatřicítky.“

„Nemám u sebe víc než deset babek. Hned vám je dám. Jinak si tady můžete vzít, co je libo.“

Měl jsem nahnáno, jistě to poznal i na mém hlase. V poslední době jsem v rádiu slyšel o několika případech starších pánů, kteří si krátili dlouhou chvíli různými přestupky, ba i zločiny.

„Kašlu na tvoje prachy. Potřebuju starý noviny. Z jednadvacátýho února dvaadvacátýho roku. A hezky supem.“

Za necelou minutu jsem stačil vyhledat příslušný mikrofilm.

„Co je to?“ zeptal se.

„Rok 1922, 21. únor.“ Teprve pak mi došlo, co mu připadá divné. „Neschováváme celé noviny. Archivujeme je na mikrofilmech. Dají se z nich dělat kopie. Mohu vám jednu nechat udělat, jestli chcete.“

„Potřebuju ty noviny, vlastníma rukama je chci roztrhat.“ Na chvíli se zamyslel. „Určitě máte ještě rezervní film. Pro případ, že by se jeden ztratil. A nelži!“

„Nepopírám, že máme. Musím pro něj ale zajít do jiné místnosti.“

„Tak sebou hezky hoď!“

Za chvíli jsem byl zpátky s rezervním mikrofilmem s novinami z 21. února 1922.

„Jiný už nemáte? Jestli zjistím, že lžeš …“

„To je zaručeně poslední. Věřte, že by mi to nestálo za to dát se kvůli němu zabít.“

„Dobrá, přesvědčil jsi mě. A teď si zase hezky hačni za stůl. Počítej do tisíce, než zavoláš policii. Říkal jsi přece, že bys byl nerad vodbouchnutej.“

Když jsem napočítal asi do dvou set, napadlo mě, proč vlastně mám volat policii. Můj popis byl k ničemu. Starý muž. Kolik mu mohlo být. Pětašedesát? Osmdesát? Hádání věku není moje silná stránka. Střední postava, málo vlasů, zvláštní znamení veškeré žádné. Neměl jsem ponětí, jaké má oči. Jediné, co jsem si zapamatoval, byl jeho hlas, ale ten bych sotva dovedl nějak popsat, tím spíše napodobit.

Pár týdnů bych byl předmětem posměchu.

Asi bych dal výpověď.

A přitom se nestalo nic hrozného. Mikrofilm lze přece nahradit.

Čím víc jsem o tom uvažoval, tím víc jsem nabýval jistoty, že vůbec neměl pistoli.

Ten stařík asi jenom chtěl vymazat ze své minulosti něco, co by ho mohlo znevážit v očích potomků. Asi byl ve vězení, když byl mladý. Možná že ho nějaká žena označila za otce svého dítěte a dostalo se to před soud.

Asi po půl hodině zazvonil telefon. Hned jsem poznal jeho hlas.

„Nezlobte se, že jsem vás vyděsil,“ řekl. „Myslel jsem, že v redakci nikdo nebude. Asi jste poznal, že jsem neměl pistoli. Váš život vůbec nevisel na vlásku, jak se možná mohlo zdát. Klidně spěte.“

Zavěsil.

Když jsem se ráno vrátil ze služby domů, ulehl jsem. Spal jsem však daleko méně než své obvyklé čtyři hodiny. Před polednem jsem už byl na radnici.

„Mohu vám nějak pomoci?“ zeptala se mě mladá dokumentační pracovnice.

„Rád bych si prohlédl mikrofilm Gazette z 21. února 1922.“

„To je zvláštní, jste už dneska druhý, kdo se shání po starých novinách. A přitom celé týdny i měsíce nepřijde nikdo. Myslím, že ten člověk hledal také ročník 1922.“

„Byl to starší člověk?“

„Ano. Už tady ráno čekal před začátkem úředních hodin.“

„Stála jste u něho, když si prohlížel mikrofilm?“

„Neměla jsem čas. Zavedla jsem ho k prohlížečce a nechala o samotě.“

„Vrátil vám mikrofilm?“

Zamračila se.

„Ne, řekl mi, že ho nechá ležet na stole.“

„A nechal?“

„Nevím. Jak říkám, jsem strašně zaneprázdněná. Proč bych to také zjišťovala? Jaký by to mělo smysl, aby ten film bral s sebou? Proč by to dělal? Kdyby film potřeboval, dal by si udělat kopii. Stojí to jenom deset centů za stránku. Pro každý případ to zjistím.“

Za okamžik se vrátila.

„Mikrofilm tam není.“

„Kolik kopií máte?“

„Jenom jednu. Když se náhodou někdy některá ztratí, vždycky dostaneme duplikát z redakce Gazette. Dá se také získat ve státním archívu v Sacramentu.“

Přikývl jsem.

„Promiňte, že jsem vás obtěžoval.“

To je nadělení. První, co udělá, bude, že požádá redakci Gazette o náhradní kopii.

Nikdy jsem se nedověděl, jestli to opravdu udělala.

Jednou odpoledne asi o dva měsíce později jsem se doma díval na stařičký film Stateční muži z Arapaha. V jednom z ostrých hochů na obrazovce jsem bezpečně poznal nočního vetřelce. V době natáčení filmu to ovšem byl muž v plném rozpuku mládí.

Druhý den jsem si v našem archívu vyhledal mikrofilm z předcházejícího a následujícího dne. Doufal jsem, že se dovím, co se stalo onoho 21. února 1922. Jestli tenkrát došlo ke zločinu či skandálu, určitě se o něm psalo déle než jeden den. Tím spíše, že o významné události byla tenkrát určitá nouze, protože město v té době mělo pětadvacet tisíc obyvatel. Nenašel jsem však nic, co by jen trochu přicházelo v úvahu jako místní senzace.

Pak jsem si od naší telefonistky vypůjčil hollywoodský telefonní seznam a pokusil se v něm najít jméno Guy Lancing, které jsem si přečetl na konci filmu v titulcích jako představitele onoho neohroženého muže. Nebylo tam.

Teprve v adresáři televizních herců z roku 1952 jsem zjistil jeho pravé jméno: Walfer Lackey. Vytočil jsem telefonní číslo.

„Haló,“ ozvalo se ve sluchátku.

Byl to jeho hlas. Nebylo žádné pochybnosti.

„Je mi líto, asi jsem vytočil nesprávné číslo,“ řekl jsem. Byl jsem rád, že můj hlas není ničím charakteristický.

„To je v pořádku.“

Nakonec jsem se vydal do Sacramenta, abych navštívil státní archív. Jel jsem tam pět hodin.

„Mikrofilm z 21. února 1922 schází,“ řekl mi zklamaně starší muž s rozcuchanou kšticí. „U nás se ale nic neztratí. Film byl asi jenom založen do nesprávné přihrádky. Dáte-li mi své jméno a adresu, dáme vám vyhotovit kopii, jen co se najde.“

Sotva se najde, pomyslel jsem si. Guy Lancing je všudypřítomný.

„Mohu se tady porozhlédnout?“ zeptal jsem se. „Pracuji v archívu listu Gazette. Naše kopie se také ztratila. Pokud je mi ale známo, vy jste jediné místo ve státě, kde se archivují staré noviny v originále. Rád bych se do nich podíval. Jestli je najdu, dám udělat kopii i pro vás. Když ne, tak vám aspoň ušetřím čas, abyste noviny nehledali zbytečně.“

„Kdyby nebylo k nalezení jenom jedno číslo Gazette, nebyli bychom na tom tak zle,“ zažertoval archivář a odmlčel se. „Ale když jinak nedáte, zavedu vás do skladu a vy se tam porozhlédněte sám. Upozorňuji vás, že je tam příšerný nepořádek. Koho by zajímaly staré noviny?“

Vezmeme-li v úvahu špatné osvětlení, prach a nesmírný chaos, představovalo nalezení hledaného čísla Gazette za necelé tři hodiny slušný výkon. Bylo zažloutlé a vetché, ale přesto ještě čitelné.

Jméno Waltera Lackeye jsem objevil vysázené na straně devět. Vytrhl jsem článek a dal do kapsy.

„Našel jste, co jste hledal?“ zeptal se mne archivář.

„Kdepak. Tam dole je opravdu strašný nepořádek. Není to zase tak důležitá věc, abych se v tom hrabal několik dní.“

Příštího dne jsem na svém domácím telefonu vytočil číslo Waltera Lackeye.

„Haló?“

Nemusel jsem se ptát, jestli volám správné číslo.

„Rád bych vám něco přečetl, pane Lackey.“

Místo sdělení svého jména jsem mu do telefonu začal číst jeden odstavec útržku ze starého čísla Gazette.

„Walter Lackey nám předvádí Horatia jako člověka stiženého ztrátou paměti. Vskutku pozoruhodné pojetí. Mladý herec svým výkonem jako by chtěl dokázat, že Hamlet je vlastně fraška, a dlužno přiznat, že v zápolení se Shakespearovým dialogem se mu to často daří.“

„Znám to nazpaměť. Chápu, chcete asi peníze za své mlčení. Není to ovšem nic, po čem by skočily velké magazíny, ale na článeček v Gazette by to vydalo. A vy asi nechcete pořád dělat archiváře. Máte šanci se proslavit jako lokálkář břitkého pera.“

„Netoužím po slávě ani po vašich penězích. Jenom mi vysvětlete, jaký smysl měla celá ta noční komedie.“

„Šel jsem do vaší redakce, aniž bych měl nějaký konkrétní plán. Myslel jsem, že tam nebude ani noha. Když jsem tam našel vás, zpanikařil jsem. Bleskově jsem se převtělil do jedné z rolí, jaké jsem hrál ve starých filmech.“

„To by souhlasilo. Když jsem viděl v televizi film Stateční muži z Arapaha, hned jsem vás poznal. Pak jsem si vzpomněl na neohroženého dobyvatele Západu Claye, kterého jste počátkem padesátých let hrál v seriálu Yuma. Viděl jsem všechny díly.“

„To byl dobrý seriál, viďte? A víte, že už vůbec neexistuje? Všechny díly jsou zničené. Osmaosmdesát půlhodinovek je v tahu. Někomu se zdálo, že zabírají moc místa. Tak se pro historii televize nezachoval ani jeden díl. A když Yuma běžela v televizi, před vaším půvabným městečkem byla na silnici cedule s nápisem Rodiště Guy Lancinga.“

„Vzpomínám si.“

„Moje sestra tam bydlí pořád. Když jsem ji posledně navštívil, bavili jsme se, jak jsem začínal tou rolí v Hamletovi. Právě jsem končil střední školu. Chtěl jsem být slavný, aby mě všichni znali a obdivovali. Tak jsem šel k divadlu. Brzy jsem si ale usmyslel, že položím Hollywood na lopatky. Tenkrát se ještě točily němé filmy a já jsem v nich stačil zazářit. Žil jsem si docela dobře, i když filmy, ve kterých jsem hrál, za moc nestály a dnes po nich neštěkne pes. Můj životní úspěch, to byl seriál Yuma. A ten je zničený. Tak tu po mně zůstane jenom ta kritika v Gazette. Rozhodl jsem se tu jedinou památku na sebe pochovat. Nechci, aby mě přežila.“

„Myslím, že vás chápu. Mám ten kus novin s recenzí. Jediný, který se zachoval. Pošlu vám jej poštou.“

„A ještě něco vám řeknu. Když se točila Yuma, byl jsem vždycky perfektní. Osmaosmdesát epizod a kvůli mně se nemusel přetáčet ani jeden záběr.“

Za pár dní zazvonil na mém stolku v archívu telefon.

„Děkuji vám,“ řekl jeho hlas.

Pak jsem slyšel, jak ten starý, zažloutlý kus novin z 21. února 1922 trhá na kousky.

Gary Alexander

NEVIDITELNÝ

Když utíkal, zvedal kolena hodně vysoko. Peníze z banky měl složeny v brašně na knihy. Vběhl do úzkého průchodu, ponurého a temného jako tunel, na který dopadal z obou stran věčný stín vysokých kancelářských věžáků.

Mírně zvolnil krok, když odhazoval paruku a vousy do nádoby na odpadky nalevo a pršiplášť Armády spásy do popelnice vpravo. Skřipec mu spadl na zem a proklouzl mřížovím kanálu.

Do sousední ulice už vcházel ležérně a sebevědomě. Na rohu se zastavil, zatím byl čistý vzduch. Rychle přerovnal obsah brašny, peníze zamaskoval silnou vrstvou náboženských traktátů, z nichž jeden vytáhl a začal jeho text vyvolávat, seč mu hlasivky stačily:

„Poutníci, vy všichni můžete dojít spasení!“

Chodci ho však míjeli bez povšimnutí. Koho by zajímal nějaký pomatený náboženský fanatik?

Policejní vozy se prodíraly přecpanou vozovkou za pomoci pronikavého hvizdu sirén. Dopravní strážník s přenosnou vysílačkou v ruce se potýkal se svým svízelným údělem. Neodbytný věrozvěst se mu přitom snažil vnutit traktát, přičemž ho jako v extázi nabádal, aby se vyvaroval věčného zatracení, a nabízel mu spolehlivou záruku spásy na výsostech. Strážníkovy myšlenky však byly cele soustředěny na bankovní loupež, o níž před chvílí dostal služební informaci, a na pouličního kazatele sotva pohlédl.

Takže je pravda, co o mně říkají. Jsem Neviditelný. Nenápadná nápadnost. Zavádění nesprávným směrem. Anebo jako v baseballu: pálkuj tam, kde zrovna nikdo není.

Ať tak či onak, určitě si takhle přijdu na lepší peníze, než kdybych hrál v nějakém provinčním divadle O‘Neilla.

Komisař Catlin svolal své podřízené. Před sebou měl zvětšeniny pořízené z filmu natočeného skrytou kamerou v První federální bance, která byla dnes vyloupena.

„Ty fotky nám nejsou moc platné. Je jako chameleón, vypadá pokaždé jinak. Ale to je také všechno, co víme,“ pronesl.

„Pořád se tak šklebí?“ zeptal se jeden z mužů.

„Těžko říct, v té jeho maškarádě to tak nějak zaniká,“ odpověděl mu soused.

„Víte určitě, že je to Neviditelný?“ zeptal se jeden nováček.

„Aspoň mu tak říkají v novinách,“ utrousil seržant Catlin. „Já jsem na to nepřišel. Ale je to tak. Za osm týdnů jedenadvacet bankovních loupeží. A všechny v mém rajónu. Je to pořád horší a horší. Dělají z něho Dillingera a z nás Keystonské policajty. A to nemluvím o tom člověku, co kandiduje na starostu a svoji kampaň založil na řečech o tom, že městští zaměstnanci jsou rozhazovační a nevýkonní.“

„My zasahujeme rychle,“ řekl Paget, „ale v centru města je spousta bank a on je vždycky vylupuje v dopravní špičce. Než tam dorazíme, zem se po něm slehne.“

Seržant Catlin namířil svůj masitý ukazováček na Pageta. „Dopravní špička se ho týká stejně jako nás. Chraň se něco takového vyslovit před lidmi od novin. Roztrhali by nás na cucky.“

„Třeba vůbec nejezdí autem.“

„Tohle nás taky napadlo. Náš velký šéf soudí, že se podle všeho v autě skrývá, nejspíš na nějakém podzemním parkovišti, do té doby, než vzrušení opadne. Tohle je zatím poslední verze. Až vyloupí další banku, musíme se porozhlédnout po parkovištích v okolí, včetně těch, kde parkují stěhováci, tiráci a podobně.“

„Vy si myslíte, že se ještě odváží?“ zeptal se nováček.

Seržant Catlin odvětil: „To je asi tak jisté, jako že borovice a sosna jedno jsou.“

Paget a Bone odešli ke svému vozu. Už dva roky tvořili nerozlučný tým. Kdykoli řídil Paget, nikdy si neodpustil zastavit se někde na pizzu. Bone zběhl k policii ze studií matematiky a teď se vyžíval v románových detektivních šarádách a empirické logice. Někdy měl sklon k poučování. Oba dohromady skýtali živý důkaz, že protivy se přitahují. Vycházeli spolu docela dobře.

Bone si stále prohlížel fotografii. „Rasputin,“ řekl. „Minulý týden vypadal jako Hitler.“

„Říká ti to něco?“ zeptal se Paget.

„Bohužel nic. Zatím.“

Měl odpor k motorovým vozidlům. Odpuzovaly ho už z estetického hlediska, a kromě toho byl rozhodným odpůrcem znečišťování životního prostředí. Ani ve snu ho nenapadlo, aby z místa činu prchal v autě. Uznával ovšem hodnotu motorových vozidel z hlediska své profese. Například dnes.

Pokladní v Městské bance byla tak vyděšená, že mu strkala jeden svazek bankovek za druhým rovnou do brašny. Výtahem sjel do nákupního centra. Tam si odskočil na toaletu. Odstranil knír, husté obočí a pracovní plášť s nápisem Andyho garáže.

Brašnu zasunul do veliké aktovky, kterou předtím schoval do nádoby na odpadky.

Jeho vůz stál zaparkovaný o dva bloky dál na jednom z těch parkovišť, kde člověk musí neustále házet mince do automatu. Než odjel z domova, vypustil z nádrže polovinu chladicí kapaliny. Motor a chladič byly jako nažhavené.

Nadzvedl kapotu a opatrně, velmi opatrně nařízl kapesním nožíkem hadici. Rychle odskočil a s předstíraným vztekem hleděl na tryskající gejzír.

Působil dojmem zaneprázdněného člověka, který zrovna zmeškal schůzku a který teď s trapnou bezmocností a s vyhrnutými rukávy košile zírá na nenadálou spoušť. Vypadal jako nějaký pojišťovací agent nebo obchodník s pozemky, navíc technický antitalent, kterému určitě působí potíže otevřít láhev whisky, natož odstranit závadu na svém voze.

Sportovní kabát měl přehozený přes ramena, stál tam v rozpacích a rukou si mnul bradu, když kolem projížděl policejní vůz. Zamával na něj:

„Hej! Pomozte mi!“

Policista za volantem ho sice zaregistroval, ale omluvně pokrčil rameny a pokračoval v jízdě.

Jakási starší paní s nákupní taškou chvíli přihlížela jeho nesnázím. „Když něco opravdu potřebujete, policajti se na vás vykašlou,“ poznamenala.

„To je pravda,“ řekl a povzdechl si. „To je zrovna můj případ.“

„Dneska vypadá trochu jako Groucho Marx,“ řekl Bone, když si po návratu na stanici prohlížel nejnovější fotografii Neviditelného.

„Viděl někdo z vás, že má pistoli?“

„Ne, ale neříkejte to před nikým z banky, aby to nezlehčovali a nemysleli si, že jenom blafuje,“ ozval se Catlin.

„A co teď?“

„Až udělá další banku, zablokujeme podzemní parkoviště v okolí. Nevím o ničem lepším. Anebo snad někdo z vás navrhuje něco lepšího?“

„Používá asi ten nejběžnější způsob vyloupení banky,“ řekl Bone. „Loupež, opuštění místa činu a pak co možná nejrychlejší únik ze scény.“

„To zní logicky,“ řekl Catlin.

„V krátkém čase udělal přes dvacet bank. Jiní před ním jich vyloupili snad šest, možná osm, ale pak je policie dostala. Takže to asi ten nejběžnější způsob loupeže nebude. Spíš jde o pravý opak zavedené metody.“

„Však my se mu dostaneme na kobylku,“ zabručel Bone. „To je docela možné, Bone, když nám řekneš, kdy a kde. Pak už to celkem nebude problém.“ „Tak to tedy lituju,“ řekl Bone. „Já taky. Takže čau.“

Nesnášel nablýskanou procovskou okázalost. Proto rád obědval v restaurantu Le Bordeaux. Otevřeli jej poměrně nedávno, takže zatím ještě nebyl zamořen snobskou cháskou. Kuchyně je na úrovni a interiér jídelny velmi útulný. Crěpe poulet jsou výtečné stejně jako zdejší bílé víno. André se zase vyznamenal. Než odejde, musí ho pochválit. Měl v úmyslu si po poslední akci trochu odpočinout. Utržil na ní docela slušný obnos, s nímž může klidně vyrazit do New Yorku nebo Hollywoodu a tam vyčkávat, až bude objeven jeho mimořádný herecký talent.

Ale kde? Kdy?

Ta myšlenka ho napadla, když po obědě pokuřoval cigaretu, popíjel víno a hleděl oknem na ulici. Popraskaný asfalt. Pukliny na vozovce! Stovky puklin. Zima byla dlouhá a ledová, vlahé jaro přišlo téměř znenadání. Pukliny v asfaltu vyrašily zároveň s narcisy a tulipány na zahradách. Objednal si ještě jednu sklenku vína. Nápady se mu v hlavě přímo rojí. Ale tohle je tutovka.

Dnes řídil Paget, a tak zastavil u pizzerie. Tento týden je na jídelníčku speciální nabídka, vysvětloval Boneovi, který nebyl tou zastávkou příliš nadšen. Když si člověk objedná největší porci, dostane k tomu navrch úplně zadarmo sýr a jeden nealkoholický nápoj.

Zkonzumovali pizzu a vrátili se do vozu. Paget jazykem spokojeně převaloval mezi čelistmi párátko, zatímco Bone měl pocit, jako by snědl olovo. Najednou se z vysílačky ozvalo hlášení: „Právě probíhá loupež v První národní bance na rohu Madisonovy třídy a Sedmé ulice.“

„To je přece docela blízko,“ vykřikl Paget a šlápl na plyn. „Myslíš, že je to zase ten Neviditelný?“

„A kdo jiný?“

V tu chvíli je předjeli Lee a Blasingame, kteří tvořili hlídku číslo 19. Lee na ně zakýval.

„Jeď dál,“ mávl Bone rukou. „Přenech jim tu radost.“

„A kam mám jet?“

„Jezdi pořád dokola. Pak se uvidí.“

Po patnácti minutách se Paget zeptal:

„Co myslíš, že se uvidí?“

„To nevím. Jenom pořád jezdi.“

„To je strašné. Ten člověk, co kandiduje na starostu, bude zase kušnit, že zbůhdarma plýtváme obecním benzínem. Jestli nám i s Catlinem mezitím nevylije péra.“

„Stůj!“

„Proč?“

„Podívej se dozadu. Tam u té poštovní schránky.“

Paget spatřil muže v pracovních šatech, ve vatované vestě a s přílbou na hlavě, jak úporně kope krumpáčem do pukliny v asfaltu.

„Měli bysme s ním dát řeč,“ poznamenal Bone.

Obrátili vůz do protisměru a zajeli k němu.

„Váš průkaz totožnosti, pane,“ požádal ho Bone.

Muž si utřel pot z čela, vytáhl náprsní tašku a podal Boneovi řidičský průkaz.

„O co jde?“

Bone neodpověděl. Paget do vysílačky nadiktoval číslo jeho řidičského průkazu. Počítač na ředitelství vychrlil žádanou kompromitující informaci.

„Jak dlouho mě budete otravovat?“ zeptal se muž s krumpáčem. „Dneska musím zaplácat ještě aspoň dvacet puklin. Mistr přece ví, proč mě na to poslal.“

„A kde máte asfalt? Musíte přece ty díry zalít asfaltem, ne?“ zeptal se Bone.

„To se ví, ale už jsem všecek spotřeboval a kamión zrovna odjel pro další várku. Pracujeme rychle.“

„Předložil jste mi řidičský průkaz, pane. Můžete mi ukázat ještě váš služební průkaz?“

Muž začal prohledávat kapsy.

„Asi jsem ho nechal ve skřínce.“

„Přistupte, prosím, k našemu vozu a položte ruce na blatník,“ řekl mu Bone.

Paget zakoulel očima a tiše zasténal. Pro neoprávněné zatčení a protiprávní postup by je mohli vláčet po soudech kdovíjak dlouho, dokonce i když budou mít zrovna volno.

„Co to má k čertu znamenat?“

Bone mu neodpověděl a beze slova začal s osobní prohlídkou. Jeho prsty zajely pod vestu. Namísto měkké podšívky nahmatal cosi, co šustilo.

Bone se obrátil k Pagetovi. „Odříkáš mu práva zatčeného nebo je mám odříkat sám?“

„Tys ho dostal, tak k němu taky promluvíš,“ řekl Catlin Boneovi. „Sláva patří tobě.“

„Moc se mi do toho nechce,“ zdráhal se Bone. „Netušil jsem, že je na světě tolik kamer a mikrofonů. Vypadá to tu, jako by tu pořádal prezident tiskovou konferenci.“

Nejen seržantu Catlinovi, ale i poručíkovi, kapitánovi, zástupci šéfa, ba i samotnému šéfovi se nepodařilo Bonea přemluvit k vystoupení před novináři.

„Dobrá, tak mi aspoň řekni, jak jsi ho vlastně dostal.“

„Byla tady řeč o pravém opaku zavedené metody, vzpomínáte. Tak jsem dával pozor na každého, kdo vůbec na bankovního lupiče nevypadal. Kdyby měl na obličeji masku a v ruce pistoli, asi bych o něm vůbec nepřemýšlel. A bylo mi taky jasné, že Neviditelný se nutně musí vyskytovat někde poblíž banky.“

„Jistě. To je logické.“

„Viděl jsem kolem sebe samé normální lidi, kteří dělají normální věci, ale ty jsem hned vyloučil. Všímal jsem si každého, kdo se chová nenormálně, i když ne zrovna jako zločinec.“

„Jako například?“

„Víte, seržante, ten člověk, co kandiduje na starostu, vyslovil pár dobrých postřehů. Vidět na ulici veřejného zaměstnance, který usilovně pracuje, to je zatraceně neobvyklé. Daleko spíše uvidíte čtyři chlápky, jak se dívají na pátého, který se opírá o lopatu.“

„Ale vždyť bylo poledne. Ti ostatní přece mohli být na obědě.“

„Neviditelný přece výhradně pracuje tehdy, když ostatní dělají něco jiného. Když je špička.“

„Zajímavé vysvětlení,“ připustil seržant Catlin.

„A ještě něco,“ dodal Bone. „Ten chlap se s tím krumpáčem oháněl, že byl celý zpocený. Kdepak tohle dneska vidíte?“

John Lutz

NĚCO JAKO VRAŽDA

Poněkud příliš jsem se nakláněl z okna při zalévání pelargónií za oknem svého bytu v patnáctém patře v Norwood Arms, když mne míjela paní Vixtonová oděná do třpytivě hedvábného kimona. Abyste rozuměli, míjela mne vertikálně, nikoli horizontálně, což by nepochybně bylo bývalo pro její zdraví prospěšnější, i když, po pravdě řečeno, zase by to nebylo tak vzrušující.

Paní Vixtonová mne ještě stačila zahlédnout, aspoň se domnívám. I když musím uznat, že jsem byl v tu chvíli pro ni předmětem spíše prchavého zájmu. Jsem si však skoro jist, že jsem zaznamenal znatelný pohyb její hlavy ve směru, kde jsem stál. O paní Vixtonové by se dalo říci všechno možné, jenom ne to, že byla snob. Klesala hlavou dolů, s pažemi doširoka roztaženými. Ve tváři měla chladný, až urputný výraz, jako by si skálopevně umiňovala, že na poslední chvíli pochytí něco z umění létat. Trochu mne to vyvedlo z míry, následkem čehož jsem pelargónie zalil víc, než bylo třeba. Aniž jsem se podíval dolů, nebylo pochyb o tom, jak paní Vixtonová dopadla.

Jen tak na okraj, jmenuji se Cy Cryptic. Není to ovšem mé pravé jméno. Jsem filmový kritik jednoho z nejpřednějších deníků, které v tomhle městě vycházejí. Cy Cryptic zní rozhodně lépe než Marvin Haupt, a také se to spíš hodí pro člověka, který dělá do kumštu.

Úplně jsem zapomněl na smrt paní Vixtonové, jakkoli jsem výjevu, který se mi naskytl, nemohl z čistě vizuálního hlediska upřít působivost. O týden později jsem v chodbě zaslechl rozhovor mezi paní Fattlerovou z třetího patra a vrátným Gatesem.

„Z jejího okna …“ slyšel jsem paní Fattlerovou, protahovala přitom samohlásky, což ženy zpravidla činí, když se baví o něčem obzvláště tragickém.

Přistoupil jsem k nim blíž. „Á, pan Cryptic,“ pravila paní Fattlerová na pozdrav, zatímco Gates mi se stejným úmyslem přitrouble pokynul. Připojil jsem se k jejich konverzaci.

Dověděl jsem se, že paní Vixtonová spáchala sebevraždu. Vyskočila prý z okna na jižní straně svého bytu přímo před očima zděšeného pana Vixtona. Později byl nalezen lístek naťukaný na stroji a podepsaný paní Vixtonovou. Nezvratně svědčil o jejím přechodném pominutí smyslů, o její touze opustit tento svět. Nezmínil jsem se, že jsem paní Vixtonovou viděl, jak se toho osudného dne vznáší ve vzduchu. Neshledal jsem to rozumným ve světle skutečnosti, že Vixtonovi bydleli ve čtrnáctém poschodí, v bytě pode mnou.

Myšlenka na skon paní Vixtonové, jenž byl tíživým důsledkem přitažlivosti zemské, se vplížila znovu do mé mysli až onoho odpoledne, kdy jsem seděl v kině na veřejném předvádění francouzského filmu Tenká nit života pro recenzenty. Věřte nebo ne, byl to příběh muže, který raději vyhodí svoji milenku z okna, než aby ji postoupil králi podsvětí. Byl to film s banálním happy Indem, velmi nepravděpodobnou zápletkou, chaotickým dějem a chatrně přeloženými, až nesrozumitelnými titulky. Přesto však mne ten film přivedl k úvahám, při kterých jsem si uvědomil určité souvislosti i možné následky. Proto jsem se rozhodl neprodleně navštívit pana Vixtona, ještě dřív, než napíšu zdrcující kritiku na film Tenká nit života.

Pan Vixton byl muž střední postavy, mezi padesátkou a šedesátkou. Pevné držení jeho těla nasvědčovalo tomu, že to kdysi byl štíhlý a svalnatý muž. Potřásli jsme si rukama a pak mne pozval dál do bytu, který byl svou rozlohou i členěním úplně stejný jako můj. Na rozdíl od mého byl však zastavěn nevkusným a těžkopádným nábytkem. Křiklavý zelenočerný koberec v přijímacím pokoji sám o sobě mohl paní Vixtonovou dohnat k sebevraždě. Já jsem však věděl, že to nebyla sebevražda.

„Posaďte se, pane Crypticu,“ vyzval mne bodře pan Vixton a rozmáchlým gestem ukázal na nízkou pohovku ve vyzývavě světlé barvě.

Posadil jsem se a pohlédl do okna na jižní straně.

„Je mi líto, že došlo k té strašné tragédii s vaší paní,“ řekl jsem. „Vám také?“

Vixton stál se zkříženými pažemi. Významně pokyvoval hlavou a pak se rozesmál. Jeho oválná obrýlená tvář se široce roztaženými ústy připomínala žábu.

„Napadlo mi, že jste mě mohl vidět, když jsem se při zalévání pelargónií nakláněl z okna,“ pokračoval jsem. „Obávám se, že mne ta myšlenka bude stále znepokojovat.“

„Já si zase nebudu nikdy jistý, že jste neviděl moji ženu ze svého okna padat dolů. Vaše okno bylo jediné, které musela minout nad tímhle čtrnáctým poschodím. Pokud jde o nižší patra, je všechno v pořádku. A když k tomu incidentu došlo, opravdu jsem viděl vaši ruku s konvičkou. Bylo to krátce po Gloriině pádu.“

Dopřál jsem si pohodlí. Natáhl jsem se a zkřížil napřažené nohy u kotníků. „Nemohu se ubránit dojmu, že jste ji svrhl ze střechy.“

„Váš dojem není mylný. Střecha je velmi příhodné místo. Nejsou tam okenní rámy, kterých by se mohla zachytit. Proto také v bytě nebyly objeveny stopy po nějaké šarvátce. Lstí jsem z Glorie vymámil podpis na prohlášení, které jsem předtím naklepal na stroji. Potom jsem ji vylákal na střechu a shodil dolů. Proběhlo to úplně bez problémů. Bylo to rozhodně snazší, než se dát rozvést. Jediné, co mne udivuje, Crypticu, je, proč jste přišel za mnou a vyslovil to, co jsme oba mohli jenom tušit já, že jste viděl Glorii padat dolů ze střechy, a vy, že já se toho obávám.“

„Nikdy si nemohu být jist, že mě nezabijete,“ řekl jsem přímo, „a kdybych s tím šel na policii, nejspíše by mi nevěřili a vy byste mne mohl zabít buď proto, abyste se mi pomstil, anebo jaksi v sebeobraně. Mohl byste mne dokonce žalovat pro urážku na cti.“

„Uvažujete bystře,“ řekl pan Vixton. „Opravdu jsem se zabýval první alternativou zabít vás. Od chvíle, kdy jsem zahlédl vaši ruku s konvičkou.“ Trochu se zamračil a v tu chvíli vypadal jako ropucha. „Čeho ale chcete docílit touhle návštěvou?“

„Problém podle mého názoru spočívá v tom, že si vzájemně nemůžeme věřit. Vy pořád musíte počítat s tím, že mohu zajít na policii, zatímco já musím žít s pocitem, že vy kdykoli můžete podniknout něco drastického, abyste tomuto nebezpečí zabránil. Tudíž nám oběma nezbývá nic jiného než navodit okolnosti, za kterých si můžeme důvěřovat. Domníváte se, že je něco, čím byste mohl spolehlivě získat mé mlčení?“

Vixtonovy tváře jako by nabobtnaly. Zdálo se, že se mu ulevilo. „Myslíte něco jako vražda?“

„Existuje jistá mladá dáma, v jejíž společnosti se často vyskytuji.“

„Viděl jsem ji,“ řekl Vixton. „Je to kus.“

„Co byste řekl tomu, kdybych Alicii ve vaší přítomnosti zavraždil? Mohl byste mne při tom případně i vyfotografovat. Potom si budeme takříkajíc rovni a každý z nás si může být naprosto jist mlčením toho druhého.“

„Prostě budeme jeden druhého držet v šachu,“ řekl Vixton pomalu, jako by dával myšlence čas uzrát. „Domnívám se, že by bylo lepší, kdybych získal absolutní důkaz vaší viny. Ale co vůbec máte proti Alicii?“

„Vůbec nic. Prostě se dokonale hodí pro náš záměr.“

Sledoval jsem, jak Vixton všechno důkladně promýšlí a jak mu z jeho úvah potemněly oči. „Já bych se vám mohl hodit daleko víc než Alicie, Crypticu. Vyřešilo by to váš problém,“ zasmál se skřehotavě, „kdybyste zavraždil mne?“

„Vy se mi hodíte až příliš,“ vysvětlil jsem mu. „Za prvé, bydlíte v bytě pode mnou. Policie je povinna mne podrobit výslechu a zařadit mne do okruhu podezřelých. A za druhé, mám motiv, i když kdesi hluboko zasutý. Naopak pokud jde o Alicii, jsem jedním z řady jejích partnerů a vždy jsme spolu skvěle vycházeli.“

Vixton váhavě pokýval hlavou. „I když to zní jako bláznovství, trochu to dává smysl, jestli to všechno vůbec má nějaký smysl.“

„Má,“ ujistil jsem ho. „Alicie bydlí ve třicátém poschodí v podkroví na západní straně věžáku. Zařídím to tak, že tam spolu půjdeme zítra večer na návštěvu a že ji stihne stejný osud jako vaši bývalou ženu.“

Vixtonova široká tvář se roztáhla v žabím úsměvu. Potom propukl v hlasitý chechtot, přistoupil k baru v rohu pokoje a každému nalil sklenku destilátu. Připili jsme na zdraví mrakodrapům.

Příští den večer jsme s Vixtonem vyjeli výtahem do třicátého poschodí domu, v němž Alicie bydlela. K jejímu bytu jsme šli po tlustém koberci. Musela nás slyšet přicházet, protože když jsem napřahoval ruku, abych zaklepal, otevřela dveře.

„Ráda tě vidím, Crypticu,“ řekla na uvítanou.

Na ní bylo ovšem k vidění daleko víc. Byla štíhlá, oblečená do dlouhých růžových šatů. Její nádherné vlasy měly barvu medu a s rafinovanou nedbalostí splývaly až k ramenům. Toužila se dostat k filmu, a pokud jde o vzhled, měla k tomu rozhodně předpoklady.

„To je pan Vixton,“ sdělil jsem jí, když jsme vstoupili dovnitř. „Je to filmový producent z Los Angeles. Přijel sem na obhlídku interiérů a exteriérů. Chce tady točit film.“

Aliciiny oči se zjasnily zvláštním, ostrým leskem. „Od které jste společnosti?“

„Jsem nezávislý producent,“ řekl Vixton klidně. Hleděl na Alicii pohledem, jakým se vyjadřuje profesionální zájem. „Pan Cryptic mi říkal, že jste talentovaná mladá dáma.“

„Potřebuje jedině trochu postrčit,“ řekl jsem s úsměvem.

Vixton zakašlal, když nás Alicie vedla na balkón, kde byly připraveny nápoje.

Balkón byl veliký, na východní straně byl opatřen nízkým železným zábradlím, zatímco na severní a jižní byla zeď o výšce asi jednoho a půl metru. Podél zábradlí byla dřevěnou příčkou vroubená vrstva hlíny, z níž bujně vyrůstala hustá stěna exotických zelených listů, mezi nimi dokonce dva opravdové stromky. Alicie si vytvořila oázu panenské přírody na železobetonovém útesu, jehož vrchol obývala.

Stejně jako já si Vixton vybral martini. Alicie jako obvykle pila koktejl. Pospíchal jsem s mícháním drinků a chystal jsem se do dalšího Aliciina koktejlu hodit pár pilulek silného uspávacího prostředku.

„Ve spojení s alkoholem je to obzvláště nebezpečné,“ ujistil jsem Vixtona už dříve, když jsem ukazoval několik dóz s pilulkami. „Člověk po tom padne jako podťatý.“

V lezavě chladném ovzduší balkónu jsem slyšel Vixtonův drsný hlas říkat: „Začíná to být jako v bijáku.“ Zdálo se, že si docela užívá. Alicie na něm visela očima jako zplihlé šaty.

Po třetím koktejlu působila její oční víčka dojmem, že jsou schopna poodhalit sotva polovinu nádherných modrých očí. Dal jsem Vixtonovi znamení. Zatímco on se díval, já jsem vzal Alicii za zápěstí a odvedl k železnému zábradlí.

„Já nechci tančit,“ protestovala.

Vixton připravil svůj malý fotoaparát a já jsem Alicii dotáhl před zelenou stěnu z bujného rostlinstva, za níž se prostíralo noční nebe poseté hvězdami. „Crypticu,“ vydechla v náhlém zděšení.

„Promiň, lásko,“ řekl jsem a pravou rukou jsem do ní strčil. Na okamžik zazářilo oslňující světlo fotoblesku.

Alicie zmizela mezi hustým zeleným porostem a propadla se kamsi do hlubin. Jeden střevíc s vysokým podpatkem jí upadl, když její tělo mizelo zeleným listovím. Pod námi zazněl srdcervoucí výkřik, který byl následován Vixtonovým triumfálním: „A je to!“

Vyhlédl jsem z balkónu a rychle odvrátil hlavu. „Musíme hned pryč,“ sdělil jsem Vixtonovi. Ten však už stál u dveří bytu. Vzali jsme s sebou sklenky od martini a spěšně otřeli otisky prstů ze všech míst, kterých jsme se mohli dotknout.

V hale jsme naštěstí nikoho nepotkali, když jsme po měkkém koberci kvapně mířili k výtahům stisknout přivolávací tlačítko.

Za několik minut jsme byli v přízemí. Na Vixtonově hladkém čele se vařil pot.

Vyšli jsme postranním východem, nasedli do mého vozu a rychle, ale ne příliš rychle jsme odjeli. Když jsme zajeli za roh a míjeli čelní stěnu domu, zahlédli jsme shluk lidí shromážděný kolem bezvládné postavy v růžových šatech a s bosou nohou. Přidal jsem plyn.

O dva dny později jsem Vixtonovi sdělil veškeré podrobnosti o Aliciině pohřbu.

Tak jsme tedy společně spáchali ten dokonalý zločin. Způsob jeho provedení mne napadl po shlédnutí toho pitomého francouzského filmu Tenká nit života. Jenom místo tenkého nylonového provazu, který byl použit ve filmu, jsme použili sítě, z níž bylo možno dostat se do otevřeného okna prázdného bytu pod Aliciiným apartmá. Alicie se doopravdy chce dostat k filmu. Netouží však být herečkou, ale kaskadérkou. Jak jsem jí slíbil, třeba pro ni budu moci něco udělat.

Když Alicie spadla do sítě, rychle vlezla do okna a bytem proběhla do chodby, odkud použila výtahu, pár minut před Vixtonem a mnou. Potom si pod svým balkónem lehla na chodník a vydala ze sebe pronikavý křik, kterým k sobě přivolala kolemjdoucí.

Od té doby jsem už neměl žádný důvod obávat se Vixtona. Pro všechny případy jsem se však z Norwood Arms odstěhoval.

Nebyl bych přece mohl obtížit své svědomí vraždou Alicie, ba ani Vixtona. Dívat se na takové věci v biografu a psát o tom články do novin je jedna věc a prakticky je provádět druhá. Nemám ostatně rád násilí v životě ani ve filmu. Na stříbrném plátně dávám přednost muzikálům. Jenom mne trochu děsí myšlenka, že se Vixton půjde podívat na film Tenká nit života. Ale není to příliš pravděpodobné. Zejména po zdrcující kritice, kterou jsem na tu slátaninu napsal.

Jon L. Breen

VRAŽEDNÁ MASÁŽ

Město na těchto stranách je skutečné.

Postavy jsou vzaty přímo ze života.

Postup policie je výlučným produktem autorovy fantazie.

Město.

Ona.

Všichni vám dají za pravdu, že město je žena. Pro někoho smějící se děvče, pro někoho kypící, zralá žena, pro někoho urozená lady, pro někoho dokonalá dáma a pro leckoho děvka. Ale pro všechny je to žena, i pro tebe, ať už jsi vyrostl ve snobské mansardě v Tewart Towers nebo v nuzácké barabizně ve středu města jménem Itolja, i pro tebe, kdo jsi zahrnován výsadami řádného člena exkluzivního klubu v Elizabethtown High anebo tvrdými ranami života jako řadový zaměstnanec Severní Obchodní je ženou i pro tebe, kdo jsi ji potkal jako dospělý muž a přesto máš pocit, že ji znáš odjakživa.

Ta žena, toto město, Ona, ať již je vlahá a unylá, žhavá a nasládlá, studená a nenávistná, ba dokonce ledová ať je prostě jakákoliv, je vždycky taková pro každého, i pro tebe, kdo ji miluješ. V poledne se tyčící věže jejích mrakodrapů prosebně vzpínají vzhůru jako oslnivě třpytivé paže, přičemž s velikášskou nadutostí shlížejí do průzračných vod přístavu. Kypící život je jejím potem. Šalebné křivky jejích nábřeží, rozmáchlé linie jejích ulic a tříd i klíny jejích křižovatek mohou být graciézní či provokující anebo supermódní jejich půvab je tak svrchovaný, že dovede zastřít ochablost jejího břicha, bídné čtvrti ponurých brlohů. Ona skýtá domov více Švýcarům než Ženeva, více Kanaďanům než Toronto a Vancouver dohromady.

Když ji milujete a jak by ji někdo mohl nemilovat? nijak vás neodpuzují její drobné kosmetické vady, naopak, právě pro ně ji milujete ještě bláznivěji. Milujete ji, svoji mladičkou první lásku, milenku svých nejlepších let, přítelkyni a utěšitelku svého podzimu života.

Toto město je žena, vaše žena.

A vy ji milujete.

Ale strašně si přejete, aby začala používat jiný dezodorant a aby se už konečně vykoupala, protože je špinavá a páchne.

Ve služební místnosti bylo dusno, byl horký srpen a pleš Melvina Melvina se leskla potem.

Melvin Melvin byl dobrý polda. Byl hrdý na to, že je dobrý polda, a domníval se, že ví, proč je dobrý polda. Byl trpělivý. Melvin Melvin se dokonce domníval, že je jeden z nejtrpělivějších lidí na světě, v každém případě jeden z nejtrpělivějších poldů. Melvinův otec byl šprýmař a jedním ze svých šprýmů se na synovi doživotně podepsal. Vrhl Melvina do života se jménem, které ho učinilo terčem vtipů, posměšků i klukovských výprasků. Jeho jméno přímo vábilo k různým taškářským kouskům podobně jako mrtvola vábí hmyz. Melvin se však díky svému jménu naučil snášenlivosti a trpělivosti. Šarvátky s okolím na něm nezanechaly viditelné stopy, až na úplně lysou hlavu, kterou vlasy začaly opouštět poté, co dosáhl věku osmadvaceti let.

Při svém filozofickém přístupu k životu byl Melvin nakonec vděčen za malé štěstí v nemalém neštěstí, které mu přinášelo jeho jméno nikdo se totiž nedopátral jeho druhého křestního jména.

Jmenoval se Melvin Melvin Melvin.

Komické.

„Hele, Melvine,“ řekl Mascara u svého psacího stolku.

„Co je?“ zeptal se Melvin. „Nevidíš, že mám fofr?“

„Chceš kafe?“

„To víš, že chci kafe. Neznám nic lepšího v tyhle všivý díře než pít to tvý všivý kafe. Nemám nic jinýho na práci než tady celej den posedávat a chlemtat tvý kafe, protože jediný, co ty děláš v tomhle mizerným kamrlíku, je, že vaříš kafe. A pro chlápka, co nedělá celej den nic jinýho, než že lemcá tvý kafe, určitě uděláš to nejmizernější kafe. Nemám pravdu, Mascaro?“

„Máš, Melvine. Chceš kafe?“

„Jo, chci kafe. Neříkal jsem to už jednou?“

„Tuším, žes to už říkal. Víš co, Melvine?“

„Co?“

„Trochu víc trpělivosti by ti neškodilo.“

„Trpělivosti? Já jsem ten nejtrpělivější polda v celým zasmrádlým sedmadevadesátým revíru. Copak to tady každej o mně neříká?“

„Ale jo, říká, Melvine. Mně to taky bylo vždycky jasný.“

„Ty jsi akorát jako můj táta.“

Na Melvinově stole se rozdrnčel telefon.

„Sedmadevadesátý, Melvin.“

„Tady je Ella Andersová. Můj manžel Phil byl právě zavražděn. Můžete sem rychle někoho poslat?“

„Jistě, madam. Jen klid. Jaká je adresa, prosím?“

Adresa je přivedla do luxusního bytu v Itolji s výhledem na řeku Vix. Tělo Phila Anderse bylo nalezeno na masážním stole v domácí tělocvičně, do které se vcházelo z rozlehlé haly. V hrudi mu vězel nůž.

Curt Bing a Houghton Claws byli detektivové z 97. pátracího oddělení, kteří byli pověření úkolem vyšetřit vraždu. Jejich spolupráce byla něčím zcela mimořádným, neboť oba měli neustálé problémy s plněním služebních povinností a každému z nich byl zapotřebí neustálý vliv zkušeného Steva Berelly, aby jejich konání nepřekročilo únosný rámec a mělo vůbec nějaký smysl. Byla určitá naděje, že při vyšetřování tohoto případu budou mít neustálý vliv jeden na druhého.

Bing, který byl nejmladším detektivem na oddělení a vypadal ještě mladší, než doopravdy byl, nepřetržitě vyvolával obecnou nevraživost svým drsným a neomaleným způsobem vyslýchání. Houghton Claws, statný, fešácký blondýn, jehož bujnou kštici prorůstaly též proužky rezavých i černých vlasů, dával nebezpečným zločincům sportovně najevo svou převahu do té míry, že ostatní kolegové přitom obvykle padali do mdlob.

„Co se tu vlastně stalo?“ zeptal se Claws vdovy.

„Dávala jsem mu masáž,“ řekla Ella Andersová.

„Masírovala jsem ho každý den ve čtrnáct třicet. Pak jsem odešla do vedlejšího pokoje pro ručník. Vzdálila jsem se jenom na pár vteřin. Než jsem se vrátila, stalo se to. Najednou mu z prsou trčel nůž.“

„Byl už mrtev, když jste se vrátila do pokoje?“

„Ne, ještě byl naživu. Lapal po dechu.“

„Řekl něco?“

„Ano. Řekl: Teddy Bear. To bylo všechno. Pak zemřel a já jsem vám zavolala.“

„Teddy Bear,“ opakoval Claws hloubavě. „Mají ta slova pro vás nějaký zvláštní význam, paní Andersová?“

„Ne, nemají. Nedovedu si vysvětlit, co měl na mysli.“

„Dobrá. Měl váš manžel nějaké nepřátele?“

„Ne. Ani jednoho. Všichni ho měli rádi.“

„Koukněte, dámo,“ řekl Curt Bing. „On je mrtvej. Někdo ho zabil. Nějakýho nepřítele mít musel. Jestliže jste ho ovšem nezabila vy sama. Zabila jste ho, paní Andersová?“

Teddy Bear medvídek dětská hračka.

„Jak vůbec můžete něco takového vyslovit?“ vykřikla Ella Andersová. „Jak to vůbec mohl vyslovit?“ zeptala se Clawse.

„Já to vemu za tebe, Curte, jo?“

„Proč jste ho zabila, paní Andersová? Ze žárlivosti?“ Bing byl neodbytný.

„Drž hubu, Curte! Chceš, abych tě vynes v zubech? Jdi ven a počkej ve voze.“

„No tak, Houghtone, nech si ty libový frajeřiny.“

„Jdi si hezky hačnout do vozu, Curte.“

„Ty ses zrovna jako můj táta,“ zavzlykal Bing a vyběhl ven.

„Omlouvám se za svýho kolegu, madam. Je ještě mladej, ale dobře ví, jaká se tu stala tragédie.“

„Myslím, že vám rozumím,“ řekla Ella Andersová.

„Neměl váš manžel v poslední době s někým nějaké rozmíšky?“

„Jeden člověk by snad přicházel v úvahu. Pan Bridger. Pan Norville Bridger. Pro manžela sepisoval knihu o síle a zdraví. Pořád se nemohli dohodnout, o čem všem by to mělo být. Phil mu včera vyhrožoval, že ho vyhodí a že si najme jiného pisálka.“

„Mohlo by to vypadat jako dobrý motiv pro vraždu. Ještě se na to ale podíváme. Znáte Bridgerovu adresu?“

Ella Andersová mu dala adresu vydavatelství populárních magazínů v jednom z mrakodrapů obchodní čtvrti Itolji.

„Děkuji vám. Ještě něco, paní Andersová. Jak se vrah dostal do pokoje?“

„Každý tam mohl vejít. Dveře do haly byly otevřené. Jednu věc však nemohu pochopit.“

„Co?“

„Proč si vrah vybral zrovna tu chvíli? Rozmlouvala jsem s Philem, i když jsem odešla do vedlejšího pokoje pro ručník. Proč vrah zabil mého manžela, když věděl, že ve vedlejším pokoji je svědek, který se může každou chvíli vrátit?“

„To je dobrý postřeh. Vezmeme to v úvahu.“

Zatímco se policejní odborníci a fotografové zabývali Andersovou tělesnou schránkou, Houghton Claws se rozloučil s Ellou Andersovou něžným stiskem ruky. Beznadějně se do vdovy zamiloval již v okamžiku, kdy vstoupil do domácí tělocvičny. Avšak mravní zásady, které mu vštípil jeho otec, povoláním kazatel, mu velely, aby se teprve po uplynutí několika dnů po zavraždění jejího manžela stal jejím milencem.

Houghton Claws byl takový typ poldy.

Houghton Claws byl gentleman.

„Vy Číňani mi všichni připadáte jeden jako druhej,“ řekl Melvin Melvin.

Hezký, s tmavými řasami, orientálně vyhlížející Steve Berella se dobromyslně usmíval. „Víš přece, že jsem Ital, Melvine.“

„To je možný. Ale stejně mi vy Číňani připadáte jeden jako druhej.“

„Jo. A děláme tak tenký špagety, že máš po nich už za půl hodiny hlad.“ Steve vstal. „Jdu domů, Melvine. Jestli ovšem nemáš nějaký důvod, abych tu zůstal.“

„Nechápu, proč bys chodil domů, když jdu domů já,“ řekl Melvin. „Nemám zájem se tady placatit a poslouchat pitomý fóry o plešatejch Eskymácích.“

„O Eskymácích? Já myslel, že ty jsi Žid, Melvine.“

„To se ví, moje stará zrovna vaří slepičí polívku v našem iglú. Poslyš, Steve, slyšel jsi o tom Andersově případu?“

Berella už byl na odchodu ze služební místnosti. „Ovšem že jsem o něm slyšel.“

„Je to případ přímo k popukání.“

„K popukání? Jak to?“

„Je to totiž případ vražedné masáže. Už jsi někdy slyšel o vražedné masáži?“

„Kecáš, Melvine. Buď zdráv.“

„Ahoj,“ řekl Melvin trpělivě.

Jak to bylo zřejmo již z tabulky na dveřích kanceláře, byl Norville A. Bridger velmi úspěšným zaměstnancem největšího vydavatelství magazínů v Itolji. Bylo tedy dosti pochybné ho podezírat, že zabil člověka, který mu vyhrožoval, že ho připraví o možnost, aby za něho sepsal nějaký pamflet.

Houghton Claws rozmlouval s Bridgerem a doufal, že to s ním rychle vyřídí a vrátí se do předpokoje k jeho sekretářce, do níž se na první pohled zamiloval a kterou hodlal dnes večer svést.

„Předně, čím se tady vlastně zabýváte, pane Bridgere?“

„Krátím romány. V několika našich magazínech pravidelně otiskujeme čerstvé romány ve zhuštěné formě dříve, než v plném znění vyjdou knižně.“

„A to je vaše celodenní zaměstnání, pane Bridgere?“ zeptal se Claws poněkud pohrdavě.

„Asi vás to překvapí, ale je to nesmírně náročná práce, pane Clawsi. Zkracovat knihy je umění. Měl jsem přítele, který se tím zabýval a vůbec neměl ponětí, jaký je smysl jeho počínání. Krátil romány pro jeden prvotřídní dámský magazín, který měl svého zavedeného autora. Krátit jeho romány, to byla hračka pro profíka ovšem. Do takových patnácti set slov se dal vměstnat příběh a ještě zbylo trochu místa na popisné pasáže a psychologii postav. Můj přítel se však zamiloval do stylu toho člověka do té míry, že v románech nechal všechny popisné pasáže nedotčeny, zatímco příběh zkrátil na polovinu. V jednom románě dokonce úplně zmizela postava vraha můj přítel ji totálně prokrátil.“

„To muselo čtenáře jistě mást.“

„A jak!“

„Co dělá váš přítel teď?“

„Nějaký čas pracoval pro Readers Digest, ale po tom požáru.“

„Po jakém požáru?“

„Posedl ho amok a jednou v noci spálil sebrané spisy Evana Huntera. Byl to největší požár, jaký město Pleasantville ve státě New York pamatuje.“

„Chápu. To je velmi zajímavé, pane Bridgere, ale já bych se rád dověděl něco o rozepři, kterou jste měl s panem Andersem.“

„Byl to vcelku nesmysl. Nechtěl jsem prostě tu jeho pitomou knížku zbytečně natahovat. Asi ze zvyku, to jsem se naučil tady. Měl myšlenek asi tak na padesát stránek a já bych je zhustil na dvacet. Psát knihy za někoho je špinavá záležitost. Dávám přednost krácení.“

Steve Berella krvácel a divil se proč.

Nedivil se, proč krvácí. Krvácel proto, že ho kdosi udeřil lahví po hlavě. A břicho ho bolelo, protože ho do něho kdosi párkrát kopl. Pocit a chuť a vůně krve byly vysvětlitelné stejně snadno jako bolesti v krajině břišní.

Steve Berella se však divil, proč se stal poldou. Zvolil si to povolání, aby se přehraboval v lidském smetišti města? Aby čistil skvrny na jeho nablýskaných věžích? Aby střežil úctyhodnou fasádu Obchodní komory? Aby jeho hlava přijímala rány lahví a jeho břicho kopance? Ve vlastním bytě?

Myšlenky mu vířily v hlavě a nakonec dospěl k závěru, že je rád, že je polda.

Ale chtěl zastavit krvácení.

Na koberec.

Na chvíli se mu to podařilo.

Krev je břečka.

Curt Bing seděl ve služební místnosti, popíjel Mascarovu kávu a prohlížel obsah náprsní tašky Phila Anderse. Nenašel tam nic, co by mělo nějakou spojitost s jeho posledními slovy. Teddy Bear.

Bing bral postupně do rukou Andersův průkaz sociálního pojištění, úvěrový průkaz na čerpání pohonných látek, úvěrový průkaz člena Diners Clubu, úvěrový průkaz American Expressu, úvěrové průkazy pěti obchodních domů a čtenářský průkaz z veřejné knihovny.

Poznámka: Na tomto místě nutno doplnit o faksimile Andersova průkazu sociálního pojištění, úvěrového průkazu na čerpání pohonných látek, úvěrového průkazu člena Diners Clubu, úvěrového průkazu American Expressu, úvěrových průkazů pěti obchodních domů a čtenářského průkazu z veřejné knihovny.

Ale stopa scházela.

„Žádná stopa, Melvine. Jsem už z toho cvok.“

„Musíš bejt, hochu, trpělivej. Jako jsem já.“

„Samá voda. Měl bych asi radši vyrazit do ulic a někoho si pořádně podat.“

„Ne! Žádný takový. Jestli je někde místo, kde tomu přijdeš na kloub, tak je to tady. Dej si pohov, přestaň furt dumat nad tou šrajtoflí a za chvíli ti to určitě bude úplně jasný.“

Bing přemýšlivě ohrnul pysky.

Mascara zvedl hlavu od psacího stolku. „Ještě kafe, Melvine?“

„Mám ti říct, Mascaro, co si můžeš s tím svým mizerným kafem?“

„Oukej, když nechceš, stačí říct. Ty ses, Melvine, trpělivej ke každýmu. Proč teda akorát se mnou nemáš trpělivost? Co mi na to řekneš?“

„Prostě, abys nedělal žádný kafe, Mascaro. To je všecko.“ Mascara něco podotkl o svém otci. „Hele, co kdybys radši zaskočil k nejbližšímu hokynáři a zeptal se ho, čím to je, že pořád vaříš z vody, i když vaříš kafe? Jako to dělala moje stará.“

„Fajn, Melvine. Ještě trochu kafe, Curte?“

„Ani ne. Hele, dávej pozor! Už to mám! Právě jsem rozčísl Andersův případ.“

Curt Bing si přitáhl telefon a vytočil číslo Andersova bytu. Melvin se šklebil.

„Haló, to je paní Andersova? U telefonu je detektiv Bing ze sedmadevadesátýho okrsku. Kdo je to? Houghton? Co tam k čertu děláš? Ty si myslíš, že je to jenom tvůj případ? Tak jo, dej mi paní Andersovou k telefonu. Neboj se, Houghtone, já jí neřeknu nic sprostýho. Čestný slovo. Fajn. Zeptej se jí, jestli si je jistá, že její muž, než vypustil duši, řekl: ,Teddy Bear. Jde mi o to, jestli to řekl přesně takhle. Je to moc důležitý.“

Nastala delší prodleva.

„Co? Tak to teda není úplně všecko, co řekl? Vyslovil ještě její jméno? Ella? Zrovna tohle jsem chtěl slyšet. Vysvětlím ti to později, Houghtone. Zatím můžete s paní Andersovou nerušeně pokračovat v tom, co spolu zrovna děláte. Buď zdráv.“

Bing položil sluchátko a vyskočil ze židle.

„Chápeš to, Melvine? On řekl: ,Teddy Bear‘, Ella. To si aspoň myslí ona. Vůbec nepochybovala, že když řekl Ella, myslel tím ji. A proto nám to vůbec neřekla. Ve skutečnosti však to má klíčovej význam. Protože jeho poslední slova byly.“

„Teddy Berella?“ zeptal se Melvin nevěřícně. „Ty myslíš, že Anderse odrovnala Stevova hluchoněmá manželka? Ona že ho zapíchla?“

„Je to úplně jasný. Protože je hluchá, neslyšela paní Andersovou mluvit ve vedlejším pokoji. A tudíž vůbec netušila, že jí hrozí nebezpečí. Všecko do sebe náramně zapadá, Melvine!“

„Ale Curte, ona přece nemá s případem nic společnýho. Je úplně mimo. A proč. by to dělala?“

Curt Bing pokrčil svými mladistvými rameny.

„To teda nevím, Melvine. Myslím, že si budeme muset počkat, až ten případ na podzim vyjde knižně v nezkrácené formě.“

Melvin pokýval svou lysou hlavou, setřel si pot z čela a měl dobrý pocit, že je trpělivý.