Juraj Menčík

Daň za omyl

Markéta Bořková s cukřenkou v ruce urovnala koláče na talířku, aby vypadaly ještě lákavěji. Jemně je pocukrovala a pak zavolala do pokoje na svou nejstarší dcerku:

„Martičko, holčičko, pojď sem! Zaneseš to Helence a řekneš, že jí posílám pár koláčků a přeju dobrou chuť. Tak pěkně běž. Až se vrátíš, povečeříme taky, ano?“

Děvčátko odešlo a Markéta uklidila na stole. Postavila na něj pět talířků, na každý narovnala čerstvé koláče a pocukrovala je. Do přichystaných hrnečků nalila vonící bílou kávu a zamířila do pokoje pro houf svých dětí. Po několika krocích však překvapeně zůstala stát, protože Marta už se vracela zpátky. S plným talířem.

„Teta Hela není doma, má tam tmu,“ oznámila lhostejně a postavila talíř na kraj stolu.

„Zvonila jsi? Možná že sedí v pokoji… No to se ví, ty jsi tam vůbec nebyla, že je to tak? Koukla ses ze dvora nahoru, a když jsi neviděla světlo, tak ses vrátila, ty trumbero jedna. Tak si pěkně sedni, zavolej ostatní a najezte se. Skočím tam sama.“

Při řeči si odvázala zástěru a mrkla do zrcadla, jestli náhodou není umazaná v obličeji. Potom vzala talířek a odešla.

Na dvoře starého činžáku se mimoděk rozhlídla po pavlačích, kde se svítí a kde ne. V duchu dala dcerušce za pravdu. U Heleny Bagárové ve třetím poschodí na konci pavlače se opravdu nesvítilo. Nic však na to nedbala a rozběhla se po schodech nahoru. Byly kamarádky a Markéta byla Heleně vděčná za to, co se jí napomáhala s jejími pěti dětmi. Helena chodívala k Borkovým skoro pravidelně. Žehlila, zašívala věčně rozbité kalhoty, neštítila se ani vyprat plenky, umývala věčně špinavého dvouletého Milánka, pečovala o něj a strojila ho, jako by to bylo její vlastní dítě.

Markéta běžela po schodech nahoru a divila se, že by Helena ještě teď v šest nebyla doma. Vracívá se přece kolem půl čtvrté. Není to ani celá hodina, co se na dvoře dívala po rozvěšených plenkách, a to se u Heleny svítilo.

S takovými myšlenkami se Markéta vyhoupla na poslední pavlač a zrůžovělá spěchem došla až na její konec. Když se zastavila u dveří a zmáčkla zvonek, zima ji štípala do holých lýtek. Párkrát si přejela nohou o nohu, sykla a volnou rukou si přitáhla květovaný župan k nahému tělu. Zmáčkla tlačítko ještě jednou. Copak si Hela sedí na uších?

Se samozřejmostí důvěrné přítelkyně sáhla na kliku kuchyňských dveří. Hela se nikdy nezamykala. Ani teď nebyly dveře zamčené. Ale otevřít se daly jenom maličko. Protože nepovolily, ani když přitlačila, Borková se štěrbinou protáhla jako lasička. Přitom dávala pozor, aby v té tmě nerozsypala koláče. Stejně už asi vychladly a ztratily čerstvě teplou chuť, kterou chtěla Helenu potěšit.

Ještě než to mohla domyslet, zakopla o něco a padala do tmy. Vypískla překvapením, ale už nebylo pomoci. Talířek jí vypadl, zazvonil o podlahu a Markéta v duchu viděla, jak se její kuchařské dílo kutálí do všech koutů tmavé kuchyně. Pod nohy se jí zamotalo cosi velkého a měkkého. Nejspíš pes někoho ze sousedů. Hela si přece ráda vodí psy do bytu… Ale pes by snad zavrčel, kdežto tady je ticho jako v hrobě… Blesklo jí hlavou, že Helena každou chvíli otevře dveře z pokoje, rozsvítí a rozesměje se na celé kolo, jak se tu Markéta válí na zemi s županem vyhrnutým povážlivě vysoko.

Místo toho však oči přivyklé tmě rozeznaly, že za dveřmi leží člověk. Kristepane! Bezvládné tělo muže. Pozor, teď právě zasténal.

Borková měla pevné nervy a nikdy neomdlívala pro nic za nic. Rázná povaha vždycky nacházela východisko v rozumném jednání. Podobně tomu bylo i teď: sotva se zvedla, po paměti sáhla po vypínači a rozsvítila.

Poznala ho na první pohled. Na zemi před ní ležel jejích domovník, děda Vojtěch Adam. Šedivé vlasy měl na temeni slepené krví, která stekla po krku a pod pravou tváří ležícího vytvořila na podlaze temnou kalužinku. Markéta to všechno zaregistrovala jediným pohledem.

Z úst se jí vydral chrčivý povzdech, musela si rukou zakrýt ústa, aby nevykřikla. Pudově skočila zpátky a s vynaložením vší síly se štěrbinou dveří protáhla ven na pavlač. První, co ji napadlo, bylo, že rychle seběhne dolů a řekne Adamové, koho tady našla. Ale… co je s Helenou? Bože, co se vlastně stalo, že u ní v kuchyni leží snad mrtvý člověk a ona o tom nejspíš ani neví?

„Pomóc! Pane Cabaj! Pomóc!“ tloukla na rozsvícené kuchyňské okno sousedního bytu.

Sotva Cabaj otevřel dveře, popadla ho za ruku o oněmělá vzrůstajícím pocitem hrůzy vlekla souseda beze slova k Heleniným dveřím. Její výkřiky padaly do ztemnělého obdélníku dvora jako kámen do klidné hladiny jezera. V bytech se rozsvěcela světla a otvíraly se dveře na pavlače. Ozývaly se otázky, vzmáhal se hluk, někteří nájemníci hned postřehli, odkud zaznívá volání, a běželi tam. První přiběhla Cabajová se synem. Cabajová instinktivně vycítila hrůzu a objala Markétu kolem ramen. Byla zvědavá, co ji tak poděsilo, utěšovala ji a jenom nakukovala mužovi přes rameno. Cabaj stál chvíli nad bezvládným Adamem bezradný. Teprve když se ohlídl, uviděl, že Borková ukazuje rukou na dveře Helenina pokoje.

„Žije!“ ozval se, mysle tím domovníka, a pak se celý zmatený dopotácel ke dveřím do pokoje. Otevřel je, nahmatal vypínač a otočil jím.

Helena Bagárová ležela oblečená napříč přes postel a její vytřeštěné oči mrtvě zíraly do stropu.

„Záchranku! Zatelefonujte pro záchranku!“ křikl Cabaj na pavlač mezi shromážděné sousedy.

Zimní ráno se pomalu a nesměle vkrádalo do městských ulic. Střechy domů byly obtěžkané sněhem a jejích hřebeny se už třpytily ve slunečních paprscích. Ale dole v ulicích bylo ještě šero. Přeplněná tramvaj šuměla tichým hovorem několika čipernějších, ostatní cestující buď ještě dřímali, nebo potichu uvažovali o svém programu na nový den. Proto vzbudil skoro pohoršení dívčí smích, který zazněl najednou z kouta zadní plošiny, kde si spolu tiše šeptaly dvě středoškolačky. Na stanicích pár lidí vystoupilo, jiní nastoupili, ale většina pasažérů jela až do centra.

Tam, na křižovatce Hlavní a Široké, vystoupila i Marie Čambalová a spolu s ní houf mužů a žen zaměstnaných ve stejné budově. S mnohými se zdravila, vyměnili si pár slov o hezké zimě, že už se dlouží dny, o vaření a o nákupech. Cestou se zastavila v lahůdkářství. Právě v té chvíli automatický vypínač, umístěný bůhví kde, zhasl všechny pouliční svítilny. Bylo pět minut po sedmé.

Za malou chvíli už byla Marie Čambalová s balíčkem čerstvě umleté kávy v budově správy kriminální služby Veřejné bezpečnosti. Dozorčí útvaru ji na přivítanou počastoval obvyklými lichotkami. Sedmadvacetileté děvče se starému kocourovi líbilo odjakživa, a tak si své poklony nikdy neodpustil. Čambalová si toho příliš nevšímala. Mezi kartóny, vyrovnanými na stole podle jednotlivých odborů a služeb, hledala svou hromádku, ve které dostávala každé ráno pro odbor obecné kriminality dva exempláře hlášení o mimořádných událostech, jež se nasbíraly za uplynulou noc z celé republiky.

Svůj svazek však na obvyklém místě nenašla. Tázavě vykulila oči na dozorčího a ten okamžitě stočil řeč z lichotek na služební téma.

„Před chviličkou si vaše lejstra vzal Franta. Ptal se po vás a měl radost, že vás předběh, šibal jeden! No, ale jestli máte dnešní noviny, tak si to tam můžete přečíst. Skoro všecko.“

„Nevymejšlejte si, strejdo, nebo si budu myslet, že jste měl k snídani nějaký divotvorný bejlí.“

„Žádný bejlí, děvenko! Už je to tak, jak jsem ti řek. Nějakej trouba vytroubil v černý kronice skoro všechny mimořádky. Hlavně ty, co spadají do vašeho resortu.“

Dozorčí zřejmě rozvíjel dál svou teorii a láteřil na nepořádky, s nimiž se jeho pořádkumilovná duše nemohla smířit. Ale Čambalová spěchala na odbor. Musela všechno připravit, ještě než přijde náčelník a začne každodenní operativní poradu.

U kapitána Františka Dudy se svítilo. Když otevřela dveře, zároveň s pozdravem zhasla světlo a vzala mu svazek s hlášením.

„Děkuju vám za laskavost a vítám vás do novýho dne, děvče milený. Podruhý vám hlášky nechám na stole a radši si přečtu denní plátky. Člověk se tam doví skoro víc než v tomhle ouřadě.“

Za léta společné služby si už zvykla na Dudovy vtipy, řeči a řečičky a svým způsobem je měla ráda. Kapitán si nikdy nedovoloval hrubosti nebo nechutné narážky jako spousta jiných mužů. A přitom se mu často povedly legrácky k popukání.

Jak tak otvírala dveře k odchodu, zarazila se. Něco z jeho řečí jí uvízlo v hlavě.

„S těma novinama jsi dnes ráno už druhej. Co vás tak naštvaly?“

„Prosím tě! Přečti si černou kroniku. Čerstvá, zbrusu nová vražda, možná dokonce dvojnásobná. A úřední orgán kriminální služby se o ní doví teprve z těchhle — s prominutím — papírů, kdežto sedmá velmoc o ní byla informována už včera večer. Ještě ty mě přesvědčuj, že je to v pořádku!“

Praštil čerstvými novinami o stůl a vypadal opravdu rozzlobeně. Čambalová byla sice náramně zvědavá, oč vlastně jde, ale napřed přece jen připravila všechno na poradu. Zanesla materiál do zasedačky a rozložila papíry po stole, aby je každá skupina měla při jednání po ruce. Jeden exemplář hlášení o mimořádných událostech odnesla do náčelníkovy kanceláře. Teprve pak si sedla za svůj stůl a pustila se do čtení druhého exempláře, ještě než ho založí do svazku k ostatním.

Byla tam řada zajímavých případů. Marii však zarazila vražda Heleny Bagárové. Napadlo ji, že Duda narážel s takovým rozhořčením snad právě na tuto událost. Přečetla si zprávu ještě jednou.

„Dne 12. února 1969 mezi 16.30 a 18.30 hod. byla neznámým pachatelem uškrcena ve svém bytě ve 3. posch. domu č. p. 55, ul. Švábky č. 17, Helena Bagárová, úřednice n. p. Tesla, nar. 11. června 1941 v obci Baňa, okr. Lukavec, svobodná. Současně byl v bytě nalezen v bezvědomí těžce poraněný Vojtěch Adam, nar. 18. září 1903, bytem tamtéž v přízemí, důchodce, správce domu. Vyšetřuje odd. obecné kriminality městské správy Veřejné bezpečnosti.“

Marii napadlo, že je jenom o rok mladší než zmíněná Bagárová, že je taky svobodná a taky žije sama. Jak křehký je lidský život! Někdo k tobě přijde a potom zas odejde svou cestou, jenže mezitím se může odehrát tragédie, jejíž příčinu znají jenom dva lidé: oběť a pachatel. Může se odehrát v tvém bytě, kousíček od lidí, známých a přátel, a nikdo o tom nic neví! Brrr! Čambalovou přešla chuť číst ve zprávách dál. Sáhla po novinách, kde v čele sloupce se záhlavím „Černá kronika“ našla zprávu:

„Smrt v podobě neznámého pachatele si včera kolem páté odpoledne přišla pro členku KSČ Helenu Bagárovou do jejího bytu, kde byla jmenovaná zardoušena. Záhadou je, že zatímco ji smrt zastihla v pokoji, v kuchyni ležel v tratolišti krve správce domu V. A. s rozbitou hlavou.“

Marie Čambalová ztratila otce ve druhé světové válce. Moc se na něj nepamatuje. Jeho obraz si vytvořila z fotografií a hlavně podle matčiných vzpomínek. Partyzána Čambala zajalo nacistické komando a od té doby o něm nebylo jediné zprávy. Matka zemřela, dokud ještě Marie chodila do osmé třídy. Potom ji vzal k sobě strýček, starý neduživý člověk; ztratila ho před pěti lety. Kdoví, jak na tom byla tamta, Bagárová. Jestli nebyla náhodou na tomhle světě taky samotinká jako kůl v plotě. Chudinka. A zač vlastně takový svět stojí, když nějaký pisálek vykřičí její tragédii v novinách?

Roztesknila se nad osudem zavražděné dívky, ale přistihla se při sebeklamu. Uvědomila si, že se rozlítostnila sama nad sebou, nad nelehkým životem osamělého děvčete. Božínku, kdyby dokázala být lehkomyslnější… mohla by mít tři na každém prstě, ale… to by zkrátka nebyl život důstojný člověka.

Letmý pohled na hodinky ji vytrhl z myšlenek. Přejela si kapesníčkem po vlhkých koutcích modrých očí a běžela na poradu.

Krátké operativní porady patřily už neodmyslitelně k začátku každého dne kriminalisty. Malý aparát odboru měl za úkol především metodicky řídit kriminální službu nižších útvarů a poskytovat jim nezbytnou pomoc, jestliže o to požádaly, nebo když to vyžadovala závažnost zjištěného kriminálního deliktu, eventuálně jeho společenská nebezpečnost. Kromě toho měl koordinační úlohu v případech, kdy trestní čin nebyl objasněn místními silami a bylo třeba, aby se jím částečně zabývaly jiné útvary, do jejichž oblasti vedly nějaké stopy, poznatky nebo indicie.

Pouze málokdy přebíral odbor případy od podřízených útvarů. To už muselo jít o případ mimořádně vážný nebo spletitý. Ale i tehdy byl napřed pověřen někdo ze specialistů odboru, aby osobně pomáhal, a teprve když se ani tak nepodařilo pohnout věcí, přebírala případ skupinka specialistů odboru.

Nároky na kvalitu lidí byly na odboru vysoké. Jeho náčelník major Viktor Hlušička byl pedant. Dlouhé měsíce a někdy i léta sledoval vytipované kriminalisty na nižších útvarech. Všímal si, jak si počínají při práci, při pátrání, jaké mají výsledky a jestli jejich úspěchy nejsou náhodné. Teprve potom se rozhodl vyžádat si převelení schopného člověka na odbor. V požadavku všeobecného vzdělání byl neoblomný. Zastával zásadu, že dobrý kriminalista musí znát ze všech oborů lidské činnosti dvakrát tolik, než může vědět kterýkoliv potenciální kriminální delikvent. Připouštěl však, že takové vědomosti nemusí získat ve školách. Vždycky dával přednost vynikajícím jedincům třeba i bez škol před vlažnými průměrnými vysokoškoláky, i kdyby měli třeba dva akademické tituly.

Podle podobných zásad si počínal i při poradách. Nikomu nic zbytečně nevysvětloval a neradil, nikoho nevodil za ručičku. Od každého očekával aktivní účast při jednání. Spíš pozorně naslouchal, z jakých zásad a principů kdo posuzuje určitý případ, jaké verze doporučuje, jaké staví hypotézy. Pro tyto vlastnosti se těšil u svých spolupracovníků úctě a vážnosti, jakou se každý náčelník pochlubit nemohl.

Když teď vešel do zasedací místnosti, všeobecný šum rázem ustal. Ještě než zasedl do čela shromáždění, ověřil si pohledem, že nikdo nechybí. Bez formalit zařadil na první místo informace podřízených o případech, které právě řešili.

Poručík Timrava podal závěrečnou zprávu o dokončení případu loupežného přepadení venkovského poštovního úřadu; včera v pozdních večerních hodinách byl pachatel zadržen a je v cele, žádost o souhlas prokurátora je při pravena k odeslání. „Původní verze náčelníka okresu byla správná do posledního puntíku, je dobře, že jsme ho v ní podpořili,“ řekl nakonec. Nadporučík Struhár referoval o úkolech při koordinování práce tří okresů; byl to případ znásilnění dvou vysokoškolaček, které si v září na cestě z Vysokých Tater do Prahy stoply auto a neznámý řidič je zavlekl do lesa. Duda plnil ten týden funkci dežurného odboru: každé ráno podával všeobecné informace o kriminálních zločinech zaznamenaných v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách. Nyní také. Byl tu ostatně jediný případ, vražda Bagárové. „Nevím ovšem, kdo vydal souhlas,“ sekal slova celý naštvaný, „aby byl o tak závažných zločinech okamžitě informován denní tisk! O tomhle případu jsem se totiž dočetl v dnešním deníku ještě dřív, než jsem dostal do rukou zprávy o mimořádkách. Nevím… Snad se někomu hodí, aby bylo obyvatelstvo zneklidňováno každou kapkou krve. Někdy mám nepříjemný pocit, jako bych zaspal dobu a zatím se celá republika přestěhovala někam na Divokej Západ. Bulvární plátky už máme, chybějí jen ty kolty pověšený proklatě nízko.“

Hlušička ho přerušil mírně zdviženou dlaní, jako by chtěl říci, že v úsudcích nemá smysl se ukvapovat.

Vyslechli ještě pár podrobných informací. Náčelník potom přidělil jednomu po druhém úkoly a Čambalová všechno heslovitě zaznamenávala do bloku. Přitom cítila stále větší sympatie k Dudovi, protože ji taky napadaly podobné myšlenky. Očekávala, že Hlušička zaujme k tomuto případu zvláštní stanovisko. Nemýlila se, i když si to náčelník nechal až na sám konec porady.

„Franto, koukni se na ten případ Bagárové,“ obrátil se na Dudu. „Teď máme půl deváté. Před polednem bys mi mohl dát podrobnější informace od pramene, ano? To se ví, nevylučujeme převzetí, jestli budou okolnosti tak závažné, aby něco takového zdůvodnily. Pouvažuj, jaké stanovisko bychom měli zaujmout. Nadiktuj Marii služební záznam pro náčelníka správy. Zkrátka protestujeme proti neuváženému informování veřejnosti, protože to ztěžuje operativní pátrání, a tak dále, vždyť víš, co tam máš napsat. Potom to dejte ke mně na stůl mimo pořadí.“

Duda, opřený o lenoch židle, s pravou rukou nataženou na stole, spokojeně bubnoval prsty na sklo, pokrývající dlouhatánskou stolní desku. Neusmíval se, jenom nepatrně přikyvoval náčelníkovým slovům. Své stanovisko vyjadřoval mimoděk celým svým vzezřením i způsobem, jak seděl. Vypadal jako ztělesněná spokojenost.

„Nějaký dotaz?“

Nikdo se neozval.

Vzrůstem byl kapitán Eleš průměrný, elegancí však přímo vynikal. Když mu Čambalová ohlásila Dudovu návštěvu a její účel, nejevil do telefonu žádné nadšení. Čekal Dudu každou chvíli, protože městská správa stála nedaleko ministerstva, kde sídlila také správa kriminální služby. Pěšky je to deset minut, takže se Duda objeví co nevidět.

Zas bude na něčem rajtovat, napadlo ho. Ale ne a ne přijít na to, co by to mohlo být. Jak ho znal, nějaký důvod si určitě najde. Lépe řečeno, už si ho jistě našel, když ho jde poctít svou návštěvou. Dobře znal jeho puntičkářskou povahu ještě z dob společných studií na právnické fakultě. Tam taky pořád do něčeho rejpal. A přestože se učil dobře, doktorát neudělal. Po závěrečných zkouškách a obhajobě diplomové práce se k rigorosu nepřihlásil, ačkoli mu to nabízeli sami profesoři a nepřímo mu dávali najevo, že určitě uspěje. Raději se vrátil na správu kriminální služby, protože prý má kvalifikačky splněné i bez akademického titulu. Tak došlo pro Eleše k nemilému paradoxu: on s rigorosem a doktorátem práv se stal náčelníkem oddělení obecné kriminality na městské správě, zatímco Duda bez akademického titulu byl jeho nadřízený. Sice ne přímo, ale přece.

Ten, o kom přemýšlel, vrazil do kanceláře jako velká voda. Už zdaleka ho bylo slyšet: na chodbě, na sekretariátu, prostě všude, kudy procházel, se s každým hlasitě zdravil, prohodil třeba v běhu pár slov, každého znal, takže hned celá městská správa věděla, že je tady. Eleše to zamrzelo. Všichni si teď budou lámat hlavu, proč sem přišel. Jako by nestačilo, že jejích šéf má plnou hlavu starostí s tím včerejším případem. Duda by se mohl trochu krotit.

„Franto, ty kdybys byl prezidentem, tak ani nepotřebuješ fanfáry. Všude je tě slyšet na kilometr dopředu.“

„Nazdar, Gábo, kamaráde váženej! To je právě taktika. Tak vysokým ouřadem moje maličkost nikdy poctěná nebude, a tak si ty fanfáry musím nějak vynahradit z vlastního fondu.“

Zasmáli se oba. Potom kapitán Eleš bez řečí položil na konferenční stolek svazek vyšetřovacích spisů. Zarazil se, když spatřil, že Duda drží v ruce kus salámu v papíru a rohlík. Navrhl mu, aby se napřed najedl, potom že se dají do práce.

Dudovi zahrálo v očích šibalství.

„Neboj se, Gábo. Ty si myslíš, že tohle je mastný, a máš recht. Ale já těm tvým lejstrům neublížím. Touhle rukou, co držím rohlík, budu obracet papíry, abych je snad neumastil, vy je přece zmastíte dost, než toho vraha vypátráte. A já vyřídím dvě věci jedním vrzem. Vlk se nažere a koza zůstane celá, jestli dovolíš. Jinak se můžeš, věnovat svý práci, za hodinku si o tom pohovoříme. Co ty na to?“

„Svatá inkvizice, nebo co?“

„Ale co tě nemá! Jdu se kouknout, kdo vám kazí práci,“ zasmál se Duda, když z Elešova hlasu a ironie vytušil znepokojení.

Eleš nevěděl proč, ale nad Dudovými bezprostředními způsoby se mu odjakživa otvírala kudla v kapse. Teď taky: přijde si, na nic se nezeptá, k ničemu si nevyžádá svolení, přestože je tady host. Kecne si a jednoduše ti vnutí svůj způsob. Zrovna cítíš, jak si na tebe zased. Pomalu nevíš, co mu říct, aby si z tvých slov hned nevystřelil.

Napadlo ho, že Duda je vlastně jeho rival. Ano. Bez doktorátu, vyštudovaný jenom napůl, bez bílého límečku a knoflíčků do manžet, jen tak v obyčejných šatech a zeleném tričku místo košile, cítí se vždycky a všude pánem situace. Zaclání vzdělaným lidem na jejich životní dráze. Aspoň jemu, Elešovi, rozhodně. Práce mu jde vždycky dobře, to se musí nechat, ale ta forma! S Dudou se člověk nemůže dostat na stejnou platformu. To by musel za pár dní chodit se svačinou v ruce jako cikán na stavbě a každého posuzovat stejně, ať už by to byl kopáč, inženýr nebo bankovní úředník. To by ovšem byla cesta zpátky, od vyššího k nižšímu. Nakonec by se sešel s opicema. Sakra, ať si tady dělá, co chce!

„Dobrá,“ řekl na konci svých bleskových úvah a se štítivým výrazem v tváři vycouval z kanceláře, aby nemusel dýchat s návštěvou stejný vzduch.

Po Elešově odchodu Duda chvíli žvýkal svou svačinu a zamyšleně hleděl do neurčita. Potom se však dal do práce. Ve svazku našel lejstra o každém opatření, které bylo v případu vykonáno od včerejška. Oznámení o trestném činu se všemi náležitostmi, náčrt místa nálezu mrtvoly i poraněného, celkové i detailní fotografie, protokol o ohledání místa, věcné důkazy, záznam lékařského nálezu, jmenný seznam výjezdní skupiny městské správy, obyvatel domu a svědků a pak následovaly informativní výpovědi svědků podle předběžných výslechů, které skončily dnes v 04.00 hod. Byla tu i kopie zprávy hlášené centrále prostřednictvím dozorčího útvaru. Co Dudovi chybělo na první pohled, byl koncept plánu vyšetřování, schválený náčelníkem oddělení. Ale mávl nad tím rukou v domnění, že ho s tím Eleš seznámí osobně.

Zavřel svazek. Vyvstávaly před ním problémy a otázky, na něž v písemném materiálu nenašel odpověď. Bloudil očima po Elešově pěkné kanceláři, kam právě nesměle nakukovalo zimní sluníčko. Na stolečku vedle psacího stolu stály tři telefony, v koutě vlevo od okna televizor, na něm rozhlasový přijímač. Kolem těchto těšitelů rostly v mohutných květináčích pokojové květiny: rozložitý filodendron, bohatá keříková arálie, dva pěkné asparágy a ještě nějaká ta vodnička. Podlahu pokrýval koberec a zeď nad malou knihovnou zdobilo zátiší v masívním rámu, malba moderního umělce.

Ale pachatel je v čudu. Noviny to vytroubily a výslechy nejsou k ničemu, pomyslel si Duda, kterého ani elegance kanceláře nedokázala odpoutat od základních problémů.

Eleš se vrátil za hodinu; byl přesný na vteřinku. Snad dokonce chvíli postával před dveřmi, aby to bylo na sto procent. Byl zřejmě nervózní. Zdálo se, že je odhodlaný odrážet jakoukoliv snahu o zásah do práce jeho oddělení. Připravil si k tomu ostrý úvod s několika citáty z trestního řádu a trestního zákona. Sotva vstoupil, musel v duchu konstatovat, že jeho protějšek nezná pravý význam slova pohovořit a plete si ho s výslechem. Dokonce s takovým výslechem, který je pod jeho, Elešovu, důstojnost. Duda ho totiž okamžitě zasypal otázkami:

„Chybí mi tady koncept plánu dalšího postupu s tvým podpisem. Ale to máš jistě v hlavě. Víš, Gábo, že ti tenhle případ vůbec nezávidím? Pachatele nikdo ani nezahlíd. Divím se, že tady nic nemáš o tom domovníkovi Adamovi. To by moh být korunní svědek pátrání. Ale to nic, to se dá doplnit. Doufejme, že děda ty rány přežil. Mrzí mě, že v protokolu o ohledání místa se sice uvádí občanská legitimace a stranický průkaz zavražděné, ale nejsou mezi věcnými důkazy. Chybí taky lékařský nález s přesnou dobou, kdy nastala smrt. I výslechy jsou takový jalový. Otisky máš jistě na daktylce. A jinak? No, jinak by to bylo jakžtakž v pořádku. Tak a teď spusť.“

Eleš přistoupil k psacímu stolu a ze zásuvky postupně vytáhl chybějící věci. Omluvil se, že je dosud nestačil zařadit do svazku. Plán zatím stanovil dokončit informativní výslechy svědků, zjistit možnosti výslechu starého domovníka, opatřit písemný posudek lékařů o příčině a době smrti a potom rozvinout pátrání podle čtyř verzí. Za prvé: vrahem je někdo, kdo Bagárovou dobře znal. Mohl přijít do bytu nenásilně (žádné známky násilí nebyly zjištěny), při rozhovoru se s ní dostal do hádky — možná i politického rázu — a v náhlém vzteku ji zardousil; přitom mohl být překvapen domovníkem a pokusil se zavraždit i jeho. Za druhé: vrahem může být někdo, kdo Bagárovou nenáviděl z politických důvodů. Mohl to být běžně známý člověk, kterého bezprostředně po činu překvapil domovník. Ztratil sebeovládání a druhou vraždu už nedokončil. Za třetí: může jít o loupežnou vraždu spáchanou dvojicí domluvených pachatelů. Jeden z nich chtěl po činu odstranit i svého společníka, tedy domovníka. Za čtvrté: může jít o předem plánovanou loupežnou vraždu pod záminkou návštěvy. Při činu byl pachatel překvapen domovníkem, proto se snažil zabít i jeho.

„Dobře, Gábo. Nedovedu ale pochopit, proč dnešní deník už oznámil tuhle vraždu veřejnosti dokonce s tím, že oběť byla členkou strany, přestože, jak dobře víš, to nemusí mít s případem nic společnýho. No a na druhý straně do zprávy o vraždě jste o týhle okolnosti nedali ani zmínku. Tak mi řekni, co je to za tajnůstkářství?!“

„Ve chvíli, kdy jsme případ oznamovali dozorčímu městské správy, jsem ještě neměl takové důkazy, abych mohl i tuto okolnost odpovědně uvést…“

„Doktor práv a náčelník by takovýhle hlouposti neměl vykládat,“ neudržel se Duda. „Snad nechceš, abych skočil na takovej špek, že jste dozorčímu dali zprávu hned, sotva jste přišli na místo. Když jste měli občanku, měli jste i další legitimaci. Tak mi tady nevykládej…“

„Počkej moment! Dozorčí sestavil zprávu z toho prvotního oznámení, protože já po skončení akce na místě činu zapomněl oznámení doplnit a opravit. Nediv se, měli jsme toho všichni dost.“

„Já se divím, že tohle říká kapitán. Strážmistrovi bych se nedivil. Kapitán ale musí vědět, že nikdy nesmíme mít ničeho dost v takový míře, abysme způsobili nepřesnosti kolem činů proti lidskýmu životu. Páni kriminalisti už toho měli dost a vykašlali se na přesnost, no děkuju pěkně za takovou práci!“

Eleš zvysoka dosedl do křesla a rozhodil ruce:

„Ty to prostě nechceš pochopit…“

„Ale jo, Gábo, já jsem chápavej, ale chápu jenom pochopitelný věci, jiný ne. A ještě chci vědět, kterej trouba dal rychlejší a přesnější informace novinám než na centrálu! A od koho k tomu dostal souhlas!“

„Ty jsi jako malej! Dobře víš, že městská správa je denně pod palbou novinářů, kteří pasou po čerstvých zprávách. Zřejmě jim to někdo z našich vyžbleptnul ještě včera večer.“

„Ty jsi tady náčelník kriminálky. Svoje povinnosti chránit služební tajemství docela určitě znáš. Odpovídáš za všechny, kdo pracují na případu.“

Tohle byl tlak, jaký Eleš z hloubi duše nesnášel. Vždycky rád jednal v rukavičkách. Teď viděl, jak Duda mimoděk gestikuluje, jak dokonce bouchl do konferenčního stolku. Ale Duda toho nelitoval. Cítil, že Eleš by ho rád opil rohlíkem a zahrál celou věc do autu. Elešovy manýry mu šly na nervy, a kdyby ho povinnost nenutila, vůbec by za ním nešel.

Bouchnutí do stolu Elešem zrovna trhlo.

„Nemlať mi tady kopytem do stolu! Z toho jsme už vyrostli. Před patnácti lety, jestli ti to nedošlo. Zaspal jsi dobu, jdi mi do háje! Takový, jako jste vy, už dneska republika nepotřebuje.“

„Ahá… odtud teda vítr fouká? To znamená, že informace byly novinám poskytovány úmyslně. A ty mi nechceš nebo nemůžeš říct, kdo je poskytl…, a netlachej mi tady!“ zvýšil hlas Duda. „Nepleť do toho svý obrodný pitominky, já je znám a nemám o ně žádnej zájem. Nepřišel jsem s tebou vést řeči u černýho kafe o smyslu krvavejch stop v povětří nebo pod mořem. O tom si fantazíruj sám. Já jsem možná kopyto z fabriky, ale jako kriminalista pokládám za svou povinnost chránit občany tohohle státu před vrahama a ostatní sebrankou, a ne rozvracet jejích klid a odvádět je od práce krvákama v novinách. Nebo si mám myslet, že jsi to dal do novin přímo ty osobně?“

Eleš zrudl zlostí až po kořínky světlých vlasů. Tenhle mašírující jedlík, který dokáže být nepříjemný jako veš v kožiše, si tedy začíná hrát na Koniáše a chce být papežštější než papež.

„Můžeš si myslet, co chceš!“ odsekl na půl úst.

Duda se usmál, ale pohled jeho modrých očí byl tvrdý. Nezlobme doktůrka, odjakživa si potrpí na medový řečičky a hladký ručičky. Nechme mu tu radost, že dělá náčelníka a já jenom řadovýho kriminalistu.

„Nevztekej se, Gábo. Já už jsem taková veselá kopa. Netahej mi obroďácký pitominy do práce a budeš ode mě mít pokoj. Já je nesnáším. Známe se přece dost dlouho, abysme si i nepříjemný věci dovedli vyřídit kamarádsky. Já si doopravdy myslím, že dávat krváky do tisku, de facto svévolně a bez náležitýho ověření, je chyba. Zvlášť v týhle době. Čteš ty noviny, posloucháš rádio, koukáš na televizi? Kristepane, tak přece musíš vidět, jak nám novináři odstřelujou příslušníky i celý složky Sboru. To jsi takovej hrdina, že z nich máš nahnáno? Myslíš si, že když jim budeš strkat takový krváky, tak že si u nich vysloužíš ostruhy? Jdi do háje!“

„Máme na to zkrátka rozdílné názory.“

„Ubezpečuju tě, že můj názor je jedna věc a služební povinnost věc druhá. Já samozřejmě přispěl k tomu, aby se vaše nehoráznost vyšetřila. Ale o svý vůli bych na přesným vysvětlení netrval. Já k tomu dostal rozkaz.“

„To mě nezajímá.“

„Ale mělo by. Aby ti třeba neujela židle…“

„Takové jednání si vyprošuju!“

„Nepovídej! A nenapadá tě, že tvoje jednání by si moh vyprosit kdekterej pracující člověk? Jakým právem porušuješ zákonnost a pomáháš vytvářet džungli, která škodí socialistický společnosti? Já jsem věděl, že jsi frajer, ale nikdy by mě nenapadlo, že bys jako kapitán Sboru národní bezpečnosti nevěděl, na který straně je tvoje místo. Ani bych se nedivil, kdyby sis nevzpomněl na slova přísahy, kterou jsi kdysi podepsal…“

„Máš nějak zbytečně moc starostí o mou paměť. Hleď si svýho, já se bez tvý duchovní péče klidně obejdu.“ Duda byl velice klidný, když věcně konstatoval:

„Majora Hlušičku budu informovat, že zprávu do novin jsi dal ty. Důsledky si přičti sám… I když uznávám, že to bylo nedomyšlený nedopatření v návalu práce.“

Spor mezi nimi propukl novou silou. Ale Dudu to přestalo bavit. Byl čím dál smutnější, že se v bývalém spolužákovi zmýlil. Ať už chcete nebo ne, vždycky vám přijde líto, když se v někom zklamete, i když je to třeba jenom v maličkosti. Litujete svého upřímného citu, který jste tak marně vyplýtvali, důvěry, kterou jste k někomu chovali. Jako byste ztráceli kus života, jeden díl svého přesně odměřeného věku.

Nakonec se sice usmířili, ale Duda cítil, že je to jenom naoko. Je to jenom příměří.

Když už byl Eleš úplně klidný, Duda mu sdělil své rozhodnutí: doporučí, aby případ Bagárová převzal přímo odbor obecné kriminality na centrále. Protože není záruka, že by ho městská kriminálka pod Elešovým vedením dovedla objasnit.

V poledne přišel Duda k majoru Hlušičkovi. Po návštěvě u Eleše stačil ještě pohodlně zjistit výsledek soudní pitvy, Adamovy operace i závěry daktyloskopických odborníků. Při kávě, kterou si vyžebronil od Čambalové, strávil nad tím vším necelou hodinu a byl připraven předložit informaci, vyjádřit k případu své stanovisko a zdůvodnit navrhovaná opatření.

Když položil papíry na stůl a major ukázal na židli, jenom nepatrně kývl hlavou, jako by v duchu dělal tečku za svým rozhodnutím.

„Tak si myslím, soudruhu náčelníku,“ začal po svém rozšafně, „že ten případ bude tak jako tak náš. Neškodilo by teda, kdybych tě informoval obšírněji. Bude to sice delší, ale potom se už nebudeš muset vracet k jednotlivostem. Souhlasíš?“

Hlušička ho dobře znal. Věděl, že Franta už ten případ považuje za svůj. Kývl tedy a Duda se pustil do výkladu:

Helena Bagárová pracovala jako úřednice v saldokontu národního podniku Tesla, kam nastoupila před šesti lety. Tenkrát přišla z okresu Lukavec a ubytovala se ve svém nynějším bytě u své tetičky z matčiny strany. Teta Kováčová po dvou letech zemřela a ona v bytě zákonitě zůstala. Její matka žije v rodné vsi, otec padl jako partyzán za druhé světové války. Okruh přátel ještě nebyl přesně zjištěn. Neznámý pachatel ji uškrtil, smrt nastala včera mezi 17.30 a 18.30. Byla uškrcena holýma rukama, po nějakém zápase nejsou stopy. Místo nálezu mrtvoly lze považovat zároveň za místo trestného činu. V pokoji se válel na podlaze jenom jeden ozdobný polštářek. Bagárová byla nalezena náhodně sousedkou, jistou Markétou Borkovou. Druhá oběť, Vojtěch Adam, je domovníkem v domě a pravděpodobně ho lze vyloučit z okruhu pachatelů. Borková o jeho bezvládné tělo zakopla v tmavé kuchyni za dveřmi, když nesla své kamarádce Bagárové na talíři čerstvě upečené koláče. Na snímcích jsou zachyceny koláče i talířek. Stav domovníka Adama je dík včasnému lékařskému zákroku dobrý, podle slov primáře chirurgické kliniky s ním bude možno mluvit za 24 až 36 hodin. Byl udeřen do hlavy tvrdým tupým předmětem. Utrpěl otřes mozku, zlomeninu lebeční kosti, ale bez vážnějších následků.

Loupež je možno pravděpodobně vyloučit. Vkladní knížka s vkladem 7000 Kčs zůstala na svém místě v nočním stolku. Navíc v kuchyni kolem Adama ležely rozházené peníze: padesátikoruna, dvě dvacetikoruny, jedna koruna a šest desetníků. Byl tam taky ústřižek poštovní poukázky z Lukavce na 92 Kčs, adresované Heleně Bagárové. Odesilatelkou je Anna Bagárová, její matka. Podle výpovědí Adamovy manželky domovník tu sumu převzal včera od doručovatelky. V pokoji na stole ležel malý notes se stránkami na každý den a kolonkami na každou hodinu. Jsou tam různé poznámky, ale list s datem 10. února 1969 je vytržený. V nočním stolku byl dopis s obálkou bez adresy, bez poštovního razítka a známky. Papír je bez data, je na něm pozdrav k narozeninám a podpis Dušan. V kuchyni pod kredencem našli kriminalisté mosaznou paličku z moždíře. Moždíř stál na stole. Na paličce se našla krvavá skvrna a několik vlasů. Jde pravděpodobně o útočný nástroj, kterým byl sražen Adam. Výsledky expertizy dosud nejsou k dispozici.

„Kdo dal informace novinářům?“ přerušil ho Hlušička. Duda chvíli všechno zvažoval, a když promluvil, bylo na jeho hlase cítit, že celou věc bagatelizuje:

„Náš společný přítel kapitán Eleš si to bere na sebe. Ale myslím si, že k tomu došlo spíš nedopatřením.“

„No ne! A tohle ti mám věřit? Kapitán a právník se dopustí nedopatření, ty můj milej dobroději!“ díval se na něj nedůvěřivě, že Duda zčervenal.

„No pokračuj.“

Otisky patří Bagárové, Adamovi, Bořkové, sousedovi Cabajovi, Cabajové, jejích synovi, Adamové a ještě dalším lidem z domu. Až na jediný otisk pocházející pravděpodobně od palce levé ruky. Ten se neshoduje s žádným otiskem z nejbližšího okruhu. Podporučík Fekiač ho našel na křídle dveří, které vedou z kuchyně do pokoje.

Výslechy jsou zatím předběžné, ale zároveň taky jalové. Vyplývá z nich asi tolik, že Bagárová byla v domě i v širším okolí oblíbená. Kde mohla, tam pomohla, aktivně pracovala v občanském výboru. Odpoledne ten den řekl domovník ženě, že u něho pošťačka nechala pro Bagárovou nějaké peníze a že jí je zanese nahoru, až bude doma. Domovnice muže nepostrádala, chodívá prý po nájemnících a občas si zaskočí na pivo do hospody. Nedovede však určit, kdy mohl odejít k Bagárové.

Pachatele nikdo neviděl, ba nikdo neudává nic o nějaké cizí osobě, která by se potulovala v domě. Ale je tady určitá naděje. Starý Adam zítra jistě řekne o pachateli něco bližšího. Se vší pravděpodobností s ním mluvil. Jinak se to nedá vysvětlit. Druhá naděje je slabší, ale stojí za pokus. Borková má asi pět dětí, rodí se jim jedno za druhým. Podle její výpovědi jí Bagárová často pomáhala. Borkové napekla odpoledne koláče dětem k večeři. Když byla hotová, poslala jich talířek Bagárové po své desetileté dcerce Martě. Ta se ale za chvilku vrátila i s koláči, že je u tety Bagárové tma. S tou holčičkou ještě nikdo nemluvil. Chápej, Borková poslala dítě nahoru, poněvadž nedlouho předtím na vlastní oči viděla světlo v kuchyňském okně Bagárové. Krátce poté Marta zjistila, že je tam tma. To bude kritický moment, kdy pachatel unikal z místa činu. Borková objevila případ podle dost věrohodných údajů mezi 18.05 až 18.15. Je to velice krátká doba, kterou se uzavírá i možný časový úsek smrti, přestože ho lékaři chybně prodloužili až do půl sedmé.

„Nakonec si myslím,“ uzavíral Duda, „že by se dalo těžko usuzovat na politickou vraždu, jestli už se musím v našich poměrech tak vyjádřit. Novinářská banda tady zavedla od loňska všelijaké nové móresy, jako policejní pronásledování z politických důvodů, politický únos nemluvněte dokonce v Praze a podobně. Koneckonců na našich hranicích je to jako na Václaváku, přijde si sem, komu se zachce, a klidně si zase odejde. Ale nejde mi do hlavy, že by nějaký diverzant přišel ze vzdálenosti několika set kilometrů, jenom aby tady uškrtil jednu mladou členku občanského výboru. Jistě, kdyby to novinářská sebranka začala nafukovat, pak bych spíš věřil tomu, že případ byl pečlivě připravený, aby se znovu rozdmýchávaly lidské vášně a protisocialistické klevety. Ostatně zažili jsme už i živou pochodeň uprostřed noci.“

„Franto, nefantazíruj,“ mávl rukou Hlušička.

„Já nefantazíruju. Ale právě proto mě zlobí uveřejnění té zprávy v novinách. Kdybych moh…, teda kdyby mi nebránilo dobrý vychování, tak bych tomu Elešovic frajerovi jednu vrazil.“

„Nerozčiluj se mi tady a radši řekni, co navrhuješ.“

„Navrhuju převzít z preventivních důvodů celou záležitost. Upřímně řečeno, nejradši bych se do ní rovnou pustil. Zpřesním výslechy, zjistím věci v továrně a navrhnu ti směr pátrání…“

„A chceš na to aspoň deset lidí nebo kolik?“

„Tři nebo čtyři na to stačíme.“

„Tak dobrá. Ale jestli si z toho postavíme památník, starej po nás bude koulet očima, proč jsme do toho lezli. Nemyslíš?“

Hlušička to však řekl příliš nepřesvědčivě a Duda cítil, že jedním z těch čtyř bude osobně náčelník.

Duda zůstal stát za zády Čambalové, chvíli se díval, co píše, a přemýšlel, jak začít. Zřejmě měl na mysli nějakou taškařici, když znenadání zakňoural:

„Máničko milená…“

„Fuj, ty mizero, takhle mě vylekat!“ vyskočila Marie od stolu. „Jestli já jsem Mánička, tak ty jsi ududanej dudák.“

„No tak, Marie, tak už se nezlob,“ kapitán dělal, jako by byl celý popletený. „Chtěl jsem se tě zeptat, jestli bys dnes po šichtě neměla na chvíli čas. Že bysme spolu někam zašli. Máš ráda děti? Bodejť ne, každá ženská má ráda děti.“

Chvilku se bavil jejími rozpaky, ale nakonec se po krátké kamarádské rozepři dohodli. V půl šesté už Marie Čambalová způsobně plnila úlohu milé, přístupné a dobré duše. Borková se bavila s Dudou, kterému sekundoval nadporučík Laco Ilčík, jeden z vybrané čtveřice. Zatímco oba krok za krokem probírali situaci, jak objevila zraněného Adama, Čambalová si na divanu hrála s dětmi. Nejlíp se bavila s maličkým uličníkem Milanem; lezl jí po klíně, tahal za vlasy a náušnice, mačkal nos a odborně jí prohlížel zuby. Starší Marta si dovedla nejen hrát, ale taky převinout bratříčka a dát mu čisté dupačky, za což dostala od Čambalové kus čokolády.

„Vidíte, z vaší dcerušky by mohla být docela i svědkyně,“ ukázal Duda na Martičku.

Borkovou zalila pýcha nad rozumnou dcerkou, ale v duchu se hned zarazila. Chtěla to zamluvit, aby si snad někdo nemyslel, že se vytahuje:

„Jakpak by mohla, vždyť je maličká. A bála se tmy. Vid, že jsi ani nebyla nahoře, kočičko?“

„Byla, ale ty mi to nechceš věřit,“ odporovalo děvčátko a tulilo se k Čambalové.

„Jak říkám, za pár minut byla zpátky i s talířem. Kdopak by byl tak rychle po schodech tam a zpátky? Ani ptáček.“

„A byla jsem tam a byla! Až u dveří,“ trvala holčička na svém, osmělená přítomností Čambalové, a oči upírala na Dudu. „Ale byla tam tma, tak jsem šla hned dolu. Ten pán, co mě dohonil na schodech, to taky viděl, když chceš něco vědět!“

„Jaký pán, v baráku přece všechny znáš, nebo ne?“ nedala jí pokoj Borková a nevědomky hnala vodu na Dudův mlýn.

„Ten nebyl odsud. Měl brejle a brejle tady nikdo nenosí. A taky rukavice. A kulhal.“

„Žes mi to neřekla hned? Byla bych ti spíš uvěřila.“

„Ale vždyť ty ses na to neptala. Povídal mi, abych šla domů, a měl takový moc hluboký hlas.“

Na chvilku všichni strnuli, až Duda vstal a šel pochválit maličkého Milana. Hned pak se začal loučit. Podával dětem ruku, vyptával se jich na školu. Po něm se zvedla celá skupina a loučila se s Borkovic rodinou. Čambalové dala Martička pusu na tvář na znamení věčného přátelství.

Borková je vyprovodila na dvůr. Tam ji Duda poprosil:

„Paní Borková, s Martičkou o tom víckrát nehovořte, a kdyby začala sama od sebe, tak to nějak zamluvte, ano? Ještě by si začala myslet, že jí nevěříte. Víte, jak to potom děti těžko nesou. Myslela by si, že ji považujete za lhářku, a časem by vám přestala věřit. Tak děkujeme za informace a dobrou noc.“

Šli po chodníku k nejbližší tramvaji. Zamyšlený Duda sotva vnímal, jak se Čambalová baví s Ilčíkem o počasí a o plánech na sobotu a na neděli. Jeho mysl zaměstnávala otázka, jestli si Martička Borkovic nevymýšlela. Jestli s těmi koláči doopravdy byla až nahoře u dveří bytu Heleny Bagárové, pak možná jenom o vlásek unikla jisté smrti. Napadlo ho to už v kuchyni u Borkových, když slyšel, jak přesvědčivě holčička tvrdila, že tam doopravdy byla. Když ji potom na schodech dohonil nějaký pán, pán s brejlemi a v rukavicích, který podle Martičky kulhal a kterého v domě nikdy neviděla, pak to nemohl být nikdo jiný než vrah. Kdyby byla zašla až do bytu Bagárové, jako tam zřejmě chodívala sama i s matkou, a byla tedy dobrá známá, která někdy ani nemusí zaklepat, ten člověk by ji byl bez rozmýšlení zabil.

Pokud se malé Martě Bořkové dá věřit, je první, kdo spatřil vraha. Vzpomněla si spontánně, že měl rukavice, brejle a moc hluboký hlas. Na popis osoby je to sice dost málo, ale přece jen to dává tři základní orientační body: vadu zraku, chůze a nápadný hlas. Věřme, že Borková poslechne a že se Martičky víckrát nebude vyptávat na podrobnosti. Na matičku ušil boudu, protože čím míň se dítěte vyptáváš, tím věrohodnější je to, co poví. Jestli se Markéta Borková zachová dobře, pro pátrání by se daly při regulérním výslechu dítěte získat cenné poznatky.

„Dělá, jako by neslyšel,“ doneslo se Dudovi k uším. „Povídám, Franto, ta Borková na tebe dělala voči jako kola od stojedenáctky. Skoro mně bylo hanba se na to koukat,“ opakoval Ilčík, ušklíbal se a spolu s ním se smála i Čambalová.

Duda měl zformulované závěry myšlenek a hned se soustředil na nové vjemy. Už s ním zase čerti šili.

„Koukni, chlapče. Borková je docela pěkná paninka. Že mám pravdu, Marie? Tak vidíš, Laco. Ty to víš taky, jenže ty mi závidíš. Kdypak si už zapamatuješ, že ať se my dva vrtnem kamkoliv, ženský budou házet očima jenom po mně. Po tobě nikdy. Jasný? Ženský totiž vždycky letí na toho bystřejšího, odvážnějšího, urostlejšího, u kterýho tuší sílu?“

„Vejtaho! Takhle domejšlivej bys bejt nemusel!“ rýpla do něho Čambalová.

„Do mě se nemá zbytečně rejpat, soudružko. Laco to dobře ví, ale dá se někdy unést náladou. Já mám taky dobrou náladu. Mně tam totiž nešlo ani tak o Borkovou jako o její dcerušku. No a ta je pro mě zatím ještě malá. Došlo vám, že už taky mohla být na onom světě?“

Rázem přestali žertovat. Martinu výpověd hodnotili všichni tři stejně: znamená jistý pokrok v pátrání.

Hlušičkovi, sotva přišel ráno do kanceláře, zazvonil na stole telefon a Čambalová sdělovala, že volá Duda. „Hlásím se ti z Tesly,“ začal kapitán. „Stavil jsem se taky v nemocnici zeptat se na domovníka. Jistě bys chtěl být při tom, až s ním budu mluvit. Tak bychom se tam mohli setkat dneska v jedenáct. Primář nám dovoluje čtvrthodinový rozhovor. Je na tom docela dobře, dnes už to snese. Ostatní až zítra.“

„Budu tam. A dál?“

„To tě potěší. Tady v Tesle dva známí, kolegové Bagárové, včera ráno odjeli s manželkami na čedokářský zájezd do Vídně. Nic bližšího nevím, ale vrtá mi to v hlavě. Mají se vrátit za čtyři dni, ale zlatý voči, který je tady uvidí, myslím si já. To je všecko…, ba ne, ještě něco: prosím tě, až se objeví Ilčík, pošli ho za mnou. Na jednoho je toho tady moc. Děkuju.“

Hlušička to zařídil a navíc poslal Struhára, aby dokončil výslech obyvatel domu, kde bydlela Bagárová. Sám ještě chvíli zvažoval celý případ a potom se dal spojit s podplukovníkem Jonákem ze správy Státní bezpečnosti. Byli staří spolužáci z právnické fakulty a oba si tenkrát ruku v ruce vydřeli i ten doktorský titul. Vybojovali spolu už nejednu občanskou i politickou šarvátku, hlavně loni v místě bydliště. Bydleli totiž v jednom paneláku. Hlušička dělal dlouhá léta předsedu domovní komise a Jonák byl členem občanského výboru na sídlišti.

„Pavlíčku,“ ohlásil se Hlušička, „chtěl jsem se s tebou o něčem poradit už včera, ale nebyli jste doma. A po desáté večer jsem otravovat nechtěl…“

„Co máš, Viktore? My byli u dcery, každý den čekají malý. Tak tak, kamaráde, budu dědkem. Vlastně jsem měl být už před týdnem. Jenže mladí se nějak přepočítali. Tak o co ti jde?“

Hlušička mu několika větami pověděl o vraždě Bagárové. Potom vyložil své domněnky. Zdálo se mu, že za případem by se mohl skrývat zájem některých sil, jimž by se vražda mladé komunistky mohla hodit do krámu.

I když tomu zatím nic nenasvědčuje. Až na to, že celkově byl zločin spáchán obezřetně a pachatel nenechal skoro žádné stopy. Takže pokud jde o motivaci, mají jeho mládenci zatím prázdný stůl. Politický motiv ostatně ani on sám nechtěl dlouho připustit… Jenže situace ho nutí počítat i s takovou eventualitou.

Jonák si odkašlal, poznamenal si některé okolnosti a údaje, ale pomoc nenabídl. Prý bude nejlíp, když věc zůstane ve vyšetřování obyčejné vraždy u příslušníků Veřejné bezpečnosti. Kdyby v průběhu pátrání narazili na indicie ukazující na spojitost se zahraničím nebo potvrzující politické motivy, ať mu Hlušička okamžitě zavolá.

„Zrovna jsem myslel na zahraničí, Pavle. S turisty sem dnes legálně chodí, kdo chce. Tak jsem si říkal, jestli nemáš nějaké poznatky, nebo ještě líp, jestli by ses na to nepodíval.“

„Ale jo, podívám. Podle rodiště oběti, pochopitelně. Eventuálně podle pracoviště. Jinak by to nešlo. Zavolej mi pozítří, třeba budu už zítra moudřejší, ano?“

Hlušička pochopil, že Jonák bude hledat spojení do zahraničí mezi obyvateli v rodišti, bydlišti i na pracovišti nebožky Bagárové. Však já si za tebou zajdu ještě dnes večer, pomyslel si, ale v telefonu o tom pomlčel.

Výpadovku z města lemovaly nejméně v délce dvou kilometrů přes metr silné černé kmeny stromů. Alej byla snad už stoletá. Stromy podél silnice stály pěkně v řadě, na mírně stoupající stráni za nimi rostly další a další, ale už ne ve špalírech. Sem tam nějaký kmen chyběl, a snad právě proto se háj za alejí zdál tak prostorný a vzdušný. Bezlisté větve se při pohledu zdola rýsovaly proti umyté modré obloze jako silné pavučiny; shora byly přikryté polštářky sněhu. Nad korunami stromů za hájem se ve slunci leskly zasněžené střechy budov nemocničního komplexu.

Když kapitán Duda vystoupil na zastávce z autobusu, podíval se na hodinky a blaženě si uvědomil, že do příchodu náčelníka má ještě půl hodiny času. Šel pomalu po chodníku na kraji vozovky, vedoucí k nemocnici. V půli cesty ho obklopilo takové ticho, že sebou málem škubl, když se mu za zády sesulo na zem něco sněhu ze stromů.

Sehnul se a udělal z tajícího sněhu kouli. Potom jako kdysi, když byl ještě vesnický kluk, namířil napřaženou levicí na nejbližší strom a pravicí hodil na cíl. Mizero mizernej, bručel si pod nos, když netrefil. Tentokrát jsem tě minul, ale příště tě určitě dostanu, to si piš!

Znovu nabral sníh, pořádně ho upěchoval v dlaních a znovu hodil. Tentokrát už bez míření. Na mokrém černém kmenu zůstala bílá skvrna po sněhové kouli, která se rozprskla na všechny strany. Duda pokračoval se zaujetím v bohumilém díle. Posedla ho mladická bujarost. Byl už celý zčervenalý a zarazil ho teprve Hlušičkův smích nad hlavou.

„Už od silnice koukám, kdo jim to utek z psychiatrie. A on je to proslulý kriminalista Duda! Dokonce jsem si říkal, že se musím přikrást po špičkách, abych jim toho blázna chytil. To sis tady udělal střelnici?“

„Jo, trefuju se do těch mizerů, aby je čert vzal! Když už je nemůžu chytit ve skutečnosti. V Tesle mi dodali trochu elánu a věřím, že starej Adam nám ho dodá ještě víc.“

Oba však cítili, že jejich dobrou náladu způsobilo pěkné počasí, které už tak trochu vonělo jarem. Taky se o tom rozpovídali. Duda se netajil pocitem, že vraha tak snadno nechytnou. Prostě, nebude to takový ulítaný případ, kdy měli po týdenní honičce pachatele v rukou.

Vysoká vrata byla otevřena dokořán, ale cestu přehrazovala závora, ovládaná vrátným. Když prošli a zamířili k budovám, z okýnka vrátnice na ně zavolal fousatý děda v bílém plášti. Čepici, jak napadlo oba, určitě vzal některému tramvajákovi.

„Kampak, pánové? Dneska v tuhle hodinu nejsou návštěvy povoleny!“

Oba ho pozdravili s provinilým úsměvem a legitimovali se do okýnka služebními průkazy. Když vysvětlovali, že se jdou podívat v úřední záležitosti na pacienta, nedal jim domluvit a po vojensku zasalutoval:

„Prosím, jen račte dál. A do kterýho pavilónu to bude, že jsem tak zvědavej? Že abyste zbytečně nebloudili… Chirurgie? Tak to je třetí pavilón po levý ruce. Už zdálky uvidíte velký déčko.“

Hlavní cesta mírně stoupala. Z ní se oddělovaly na obě strany chodníky k jednotlivým pavilónům. Primářovo pracoviště našli v prvním poschodí chirurgické kliniky. Odhodlaně ho střežila starší brýlatá paní v bílé šatové zástěře. Zpod zástěry vykukovaly obligátní světle modré šaty zdravotnického personálu.

Když za sebou zavírali dveře, paní s nepřístupným výrazem v hezkém obličeji jim vykročila vstříc. Přestože nepromluvila ani slovo, bylo patrné, že k primáři profesoru MUDr. Mariánu Lámošovi, kandidátovi věd, se mohou dostat jenom přes její mrtvolu. Teprve teď se ukázalo, že nevykročila příchozím vstříc, nýbrž před dveře, kde zůstala stát se vztyčenou hlavou; vypjatou hrudí a trochu korpulentní postavou je z polovice zakryla.

Její uzavřenost nepolevila, ani když ji zdvořile požádali, aby primáři ohlásila majora Hlušičku a kapitána Dudu z kriminálky, protože jsou objednaní. Vplula do dveří jako ztělesněná důstojnost a zavřela za sebou. Za pár vteřin se objevila znovu a zdvořile jim pokynula, aby vešli.

Kriminalisty přijal podsaditý padesátník. Jeho robustní postava by slušela spíš granátníkovi než chirurgovi. Primářova hlava se zrovna leskla nedostatkem vlasů. Tváře měl ruměné, na očích brýle v silném černém rámku, nad nímž se ježilo husté tmavokaštanové obočí. Přátelsky je přivítal a ukázal na kožené klubovky u konferenčního stolku.

„Prosím, soudruzi, čekám jenom na vás. Za chvilku totiž máme vizitu. Jestli tedy potřebujete informace, máme na to dobrých deset minut. Vás pochopitelně nejvíc zajímá pacient Adam, jestli se nemýlím. Doktor Gál mě už informoval.“

V přívalu primářových slov postřehli upřímnost a opravdovou snahu vyhovět jim. Potěšilo je to, a tak jenom mlčky přikývli.

Profesor Lámoš Adama operoval. Vysvětlil jim míru zranění, vynechal odborné termíny a konstatoval, že pacientův stav dovoluje rozhovor maximálně patnáct minut.

„Jeho psychický stav je dobrý?“ zeptal se Hlušička. „Tedy, jestli s ním můžeme mluvit otevřeně, protože jeho zranění bylo způsobeno v souvislosti s vraždou, kterou vyšetřujeme…“

„No, jak bych to řekl… Je to zdravý člověk, soudruzi, až na tu lebku. Základní funkční orgány nebyly porušeny, paměť má v pořádku. Zranění bylo způsobeno úderem, který z nějakých důvodů nedopadl plnou silou na určené místo. Mám takový dojem, že pacient nějak uhnul, snad úmyslně, snad mimoděk. Mluvit s ním můžete otevřeně.“

„Soudruhu profesore, zajímal by mě váš názor na nástroj, kterým byl úder způsoben,“ využil chirurgovy sdílnosti Duda.

„Jednoznačný úsudek nemáme. Rozhodně to však byl tupý, zaoblený tvrdý předmět. Něco jako železná koule na tyči. Posudek mám pro vás připravený. Prosím.“ Profesor vstal, podal jim list papíru ze stolu a pokynul ke dveřím. Zvedli se beze slova. Vedl je dlouhou chodbou za roh a pak ještě další chodbou k pokoji číslo 131. Mladého muže v bílém plášti jim představil jako doktora Gála. Potom otevřel dveře do pokoje, pustil kolem sebe všechny dovnitř a s omluvným gestem se s kriminalisty rozloučil.

Upřímně mu poděkovali. Ještě než za sebou zavřeli dveře, Hlušička se obrátil na lékaře:

„Pane doktore, byl bych rád, kdybyste tady zůstal s náma. Náš rozhovor s pacientem ovšem považujte za důvěrné jednání.“

Mladý chirurg mlčky přikývl.

V pokojíku s obrovským světlým oknem skoro přes celou čelní stěnu stála jenom jedna postel. Nad ní, zakrytý do půli těla přikrývkou, ležel na vysoko podestlaných polštářích starý Adam. Hlavu měl ovázanou od krku až k obočí, jenom uši mu trčely ven. Dobrácký obličej zdobily pod nosem pěkně nakroucené, huňaté kníry. Tváře a bradu pokrývalo husté prošedivělé strniště. Z pruhovaných rukávů nemocničního kabátku vyčnívaly dvě lopatovité ruce, pokryté místy hnědými skvrnami. Oči modré jako blankytné nebe tázavě hleděly na příchozí.

Kriminalisté se představili a poptali po zdraví. Oči nemocného rázem ožily. Pravá paže v pruhovaném kabátku ledabyle máchla ve vzduchu.

„Já jsem zdravej jako řípa, jenom na palici mám nějakou tu škvíru. Ale doktoři říkají, že to sroste. A… co je s naší Helenkou? Na tý posteli vypadala nějak divně. Že by začala churavět, taková mladinká… Nebo se jí snad něco stalo? Tady mi nechce nikdo nic říct…“

„Jak jste se dostal do bytu Heleny Bagárové a co jste tam chtěl?“

„Pošťačka jí přinesla peníze, tak jsem jí je nes nahoru. Měla nějakou návštěvu, ten chlap mě k ní nechtěl pustit. Prej tentononc… prej je nemocná, abych dal peníze jemu, že je Helence odevzdá.“

„To byl její bratr nebo nějaký známý?“

„Čerta starýho bratr, ona přece nikoho nemá, jenom mámu. Jestli to byl její známý, to nevím, ale k ní nikdy nikdo nechodil… Vy ho znáte?“

„Kdybychom ho znali, tak se nebudeme vyptávat vás,“ usmál se upřímně Duda, který vedl rozhovor. „Myslel jsem, že ho znáte, když jste s ním jednal.“

„Jednal, jednal…, to se nedá říct. Nesu peníze a místo Heleny se mi připlete do cesty chlap. Neznámej chlap. Trval jsem na svým, že jí peníze musím odevzdat do vlastních rukou, jak to vyžaduje pošťačka…“

„Kde se vám připletl do cesty?“

„Vždyť říkám, v kuchyni, nebo ne? V kuchyni, ale napřed mi na zazvonění přišel otevřít dveře.“

„A potom?“

„Jenom mi tak ledabyle ukázal na dveře do pokoje, ať prej jdu dál, když jinak nedám. Ležela tak nějak divně napříč přes postel. Promluvil jsem na ni, ale ani se nepohnula… Najednou, nevím proč, jsem se otočil, že zavolám starou, aby jí přišla pomoct. Děvčatům se může stát všelicos, hned omdlí.“

Adam zatěkal pohledem po stropě, olízl si suché rty a teprve po chvíli pokračoval:

„Couvám odtamtud, už jsem skoro u dveří, jenom zmáčknout kliku, a najednou se mi zatmělo před očima, něco mě praštilo, ucítil jsem bolest a od tý chvíle nevím nic…“

„Pamatujete si aspoň, jak ten člověk vypadal?“

„Jak vypadal… Normálně, jako mužskej. Ba ne, měl vám takovej vychlastanej hlas, že mě napadlo, tohle bude nějakej ožrala. Měl na sobě krátkej tmavej kožíšek, nejspíš už byl na odchodu. Ale byl větší než já a kulhal… A prosím pěkně, co se vlastně stalo?“

Hlušička, jak tak seděl vedle postele, vzal mimoděk místo odpovědi do ruky kraj přikrývky a začal ho Adamovi urovnávat. Tvářil se, jako by jeho otázkám nepřikládali význam. Podíval se úkosem na Dudu i na přítomného lékaře a napadlo ho, že by se Adam vlastně měl dovědět, co se stalo. Jeho nynější výpověď potvrzovala všechno, co měli dosud zjištěno: svědecké výpovědí, situace na místě činu i ohledání včetně stop. Děda je tedy jednoznačně obětí a nikoli společníkem pachatele. Jeho reagování by eventuálně mohlo taky něco naznačit.

Jak tak byl nakloněný nad postelí, upřeně se Adamovi zahleděl do očí a řekl:

„Slečna Bagárová byla zavražděna, pane Adam. Vy jste ji po její smrti viděl první.“

V nebesky modrých očích se objevilo zděšení, směs nepochopení a hrůzy. Vyschlé rty pod vousy spíš šeptaly, než říkaly:

„Pro živýho boha! A proč? Vždyť ta chudinka neměla nic než pár korun… a pár zlatejch cingrlátek… Taková dobrá duše, kuřeti by neublížila. To ten chlap ji zabil! Správně jsem tušil, že to tam smrdí krchovem… Vidíte, tohle je ten pocit, co jsem tehdy měl, a nevěděl jsem, trouba jeden, co to může bejt, že mi tam najednou začalo bejt strašně ouzko. Už ho máte, nebo jste mu na stopě?“ Oči se mu zalily slzami a hlas se mu zadrhl. Pravou rukou zatápal po nočním stolku, až nahmatal kapesník, který tam ležel. Hlasitě do něho zatroubil a pak si osušil oči.

„Ničeho jiného jste si na tom člověku nevšiml?“

„Vždyť právě… přemejšlím, ale víte… měl brejle. Nic jinýho si můj sklerotickej rozum nepamatuje.“

„Tak se brzy uzdravte, pane Adam,“ loučil se Hlušička, který zaznamenal lékařův pokyn. „A když si na něco vzpomenete, tak pro nás vzkažte, přijdeme si popovídat.“

„Chytíte ho, viďte? Vy ho musíte chytiti“

„Nebojte se, uděláme pro to všecko.“

Na odbor se oba kriminalisté dokodrcali městským autobusem. Prostředí za jízdy nebylo vhodné k diskusím, proto oba celou cestu mlčeli, každý zahloubaný do vlastních myšlenek. Když prošli vchodem útvaru, Hlušička se s údivem zadíval na Dudu, cože nejde spolu s ním k výtahu.

„Podívám se ještě k sousedům,“ kývl Duda hlavou zamýšleným směrem. „Poradit se na daktylku. A k Nogovi.“

Major jenom pokrčil rameny a nastoupil do výtahu sám.

Expert v daktyloskopii po chvilce vyvrátil Dudovu naději, že by se na notýsku, který se našel u Bagárové, daly zjistit nějaké otisky.

„Na tak drsným povrchu, jaký mají tyhle desky, nenajde otisk ani fenomén ze Scotland Yardu, kamaráde. Jako světoznámej kriminalista bys to moh taky vědět,“ zaryl do Dudy přátelsky.

Ale s kapitánem to ani nehnulo. Vzal notes do ruky tak, že se mu pod palcem rozvíraly listy, a pak zaklepal rezolutně kotníky na desku.

„Pachatel držel tenhle notes v ruce a určitě si aspoň pár listů pořádně prohlíd. Výsledkem jeho zkoumání bylo, že se rozhod vytrhnout odsud list s datem desátýho února. Taky to udělal a my ten list nemáme. Ale je logický, že si přitom musel nějak přidržet předešlej a následující list, no uznej! Nedovedu si představit, jak jinak by dokázal vytrhnout ten jeden mezi nima. Tak se tady přestaň modlit k skotskýmu Jardovi a koukni se na to.“

„Tos moh vyklopit hned celý, a ne po kouskách jako Sibyla. Dej to sem.“

Opatrně, dotýkaje se jenom krajů listů, začal expert zkoumat stránky notesu různobarevnými světly a Duda sledoval se zájmem jeho počínání. Nad stránkou s datem 9. února se expert zdržel déle. Otáčel otevřeným notesem na všechny strany a do různých úhlů, ale nakonec zakroutil hlavou:

„Tušení máš správný. Je to hladkej papír a nějaký otisky tady jsou. Předpokládám, že ty použitelný pocházejí od majitelky notesu. Protože jsou tady ještě jiný, ale bohužel rozmazaný. Teda abych tě nemystifikoval, říkám otisky, ale jde jenom o skvrny. Zkusím to posypat.“

„Ale na tu dvanáctku mi nešahej!“ zvolal Duda.

Expert vzal pemzlík a na jednom místě natřel list argentorátem. Ukázala se nepravidelná skvrna.

„Vidíš? Tohle není otisk. Na tomhle listu bylo přilípnuto něco měkkýho, ale lidská kůže to nebyla. Mrzí mě, že ti nemůžu pomoct.“

„Byl to zřejmě práskanej chlap, když si na to vzal rukavice.“

„Nenech se vysmát! Rukavice si dneska vezme každej smrkáč, třeba když chce vyloupit trafiku.“

Duda poděkoval a vyšlápl schody do čtvrtého patra. Na bílý lak dveří, před nimiž zůstal s úsměvem stát, namaloval někdo fixkou úhlednými literami jediné slovo: Noga. Potom to jméno přeškrtal a nakreslil pod ně bosou chlupatou nohu. Duda to zaregistroval jako obligátní žertík kamarádů. Na jeho dveřích se už taky jednou objevily dudy.

Kapitán Noga přijal Dudu jako starý dobrý přítel. Nabídl mu kávu, ale Duda odmítl:

„Nechci tě zdržovat. Tadyhle, vidíš, je vytrhnutý list. Bylo na něm napsáno něco důležitýho, když vrah považoval za nutný ho vytrhnout. Na daktylce otisky nenašli. Ale tady, koukni, v kolonce na sedmnáctou hodinu, je něco vytlačený. Koukni se mi na to, Járo. Mně to pořád nejde do hlavy… Ale nebudu tě ovlivňovat.“

Kapitán Noga od něho vzal notes a vstoje ho nakláněl v různých úhlech a polohách proti dennímu světlu směrem k oknu. Neurčitě přitom broukal, potom si nasadil na oko zvětšovací sklo a vypadal jako hodinářský mistr v krámě, ale nakonec odložil i sklo a sedí si k malému stolku v koutě kanceláře. Zmáčkl jakýsi knoflík a po levé ruce se mu nad stolní deskou rozsvítilo nafialovělé světlo. Chvíli si hrál s notesem, znovu ho otáčel všemi směry a Dudovi se zdálo, že kolega začíná něco větřit.

Když na něj potom Noga zakýval, přišel blíž a sklonil se ke kamarádovi nad stolek.

„Vidíš to?“ ukazoval Noga špičkou tužky na místo, které bylo čisté, bez jediné čárečky. „Na předešlý list byla zanesena nějaká poznámka. Mně se to jeví jako velké D a za ním tečka. Kdo tu poznámku psal, mimoděk přitlačil na tužku. Papír je jemný, a tak není divu, že se to vytlačilo až sem. Krk bych na to nedal, ale nic jiného to nemůže být.“

„Říkáš D s tečkou… To je taky užitečný, Járo. Díky.“

Štefan Pánek stál tiše v koutě a bedlivým zrakem sledoval celý lokál. V elegantním černém smokingu se zrcadlovými klopami z lesklého hedvábí, s náprsenkou bílou jako padlý sníh a tmavočerveným motýlkem pod krkem se na první pohled lišil od hostí. Přitom ale jejích eleganci nijak nerušil.

Občas se pozorně zahleděl hned na jednu, hned na druhou servírku, jak roznášejí objednané nápoje a sem tam i večeře s věčným úsměvem, jak se patří na podnik první třídy, a snášejí od hostů všelijaké rozmary. Obě byly už ostřílené kočky, jak jim říkal v duchu, a nic je nemohlo vyvést z míry, dokonce ani — jak si všiml razantnější pohlazení hosta, jehož ruka zabloudila vždycky pod pás. Když Pánka omrzeli hosté, soustředil se s ještě větším zájmem na ladné postavy servírek a ignoroval tácy, láhve a skleničky, které roznášely plné a odnášely prázdné. A když přecházely těsně kolem něho, obveseloval obě kořeněnými průpovídkami. Byla to jeho obvyklá večerní zábava.

Hudebníci na malém pódiu dohráli náladový waltz a skládali nástroje. Následovala pauza, během níž se měli vzadu vedle kuchyně navečeřet. Jedenáctá hodina, na kterou měli dojednanou druhou večeři, zrovna odbila. Pánek dostal taky chuť na malé občerstvení a čekal jenom na Aničku, až znovu přijde do lokálu, aby ji požádal o dohled. Zrovna se vynořila z lítaček s plným tácem. Vtom ji pustil ze zřetele, protože velkým sklem vstupních dveří zahlídl, jak si u šatny odkládá nový pár hostí.

Blondýnu poznal okamžitě. Byla to známá firma a nezahazovala se s každým. Vždycky měla štěstí na nějakého cizince a vždycky byla při penězích.

Odložil svůj úmysl občerstvit se, a vědom si svých povinností první cenové kategorie, vykročil přicházejícímu páru vstříc. Přitom ho vyvedlo trochu z míry, že muž pozdravil zvučnou slovenštinou. Pánek si škodolibě pomyslel, že Olinka Pásková natrefila domorodce, ale jeho profesionální žoviálnosti se to v nejmenším nedotklo. Úslužně je dovedl k malému stolku pod oknem, který byl oddělen z obou stran vysokými opěradly sedadel. Pánek si zapsal objednávku na dva bifteky a láhev bikavéru, jak mu ji nadiktoval muž s vypitým hlasem. Potom profesionálně nabídl aperitiv, což muž přijal. Nato vrchní pádil do kuchyně.

„Anka, dva gruziňáky a pak flašku bikavéru, ale aby nebyl úplně teplej. Olinka Pásková si pro změnu narazila nějakýho domácího kořena, tak jim to tam dej a podívej se na vlastní oči, jak ho taxuješ, jsi přece zkušená,“ vychrlil ze sebe.

Když se Anka vrátila, otaxovala hosta šeredně a tím taky skončil Pánkův zájem o nový párek. Začal se starat o inkasování, protože někteří pánové to trochu přetáhli se světskými požitky a ukazovala se naděje, že pustí žilou. V jednu po půlnoci zamával kořen na vrchního. Na první pohled bylo jasné, že je pod párou. Pokud se nemýlí, vypili dvě láhve červeného a celkem čtyři koňaky. Pásková kouřila z dlouhatánské cigáršpičky, což bylo neklamné znamení, že má sítě rozhozené.

Lokál se pomalu vyprazdňoval. Blondýnka těžkým jazykem zakvákala, že chtějí platit, ale že neví čím. A docela primitivně se tomu zachechtala.

Pánek bleskurychle spočítal útratu s náležitým zaokrouhlením jednotlivých položek, aby pánovi nebylo zatěžko odcházet. Jenže překvapení čekalo jeho, a ne hosta.

„Kamaráde,“ oslovil ho kořen, „doprovod mě na toaletu, nejsem docela fit. Jo?!“

„Samozřejmě, prosím. Račte,“ neztratil Pánek ani na vteřinu duchapřítomnost, přestože takový požadavek tady nebýval častý.

Během těch čtyřiceti vteřin, co hosta vedl a podpíral, utkvělo mu v mysli, že ten mužský kulhá. Napadlo ho, že proto je neviděl ani tancovat, přestože Olinka je vášnivá tanečnice. Dál už uvažovat nemohl, protože pán na toaletě vystřízlivěl, jako když mávneš kouzelným proutkem.

„Ta slečna, kamaráde, je v pořádku, co?“ překvapil vrchního věcnou otázkou.

„Můžete být bez obav, pane.“

„To je… dobře. Já totiž nemám rád dodatečný vzpomínky, víš? Ale to ti může bejt fuk, no ne? Hehehe. Ale já nemám prachy a to ti fuk nebude, co?“

Pánek byl doopravdy překvapený a tohle mu fuk nebylo. Kořen jeden, přitáhne jako nóbl panstvo do jedničky, a nemá floka! Že jim skočil na špek, už když sem přilezli! Ale teď ho nepustí ani na krok, bud bude klopit on, nebo Olina.

Přes tuto mrzutost chtěl zůstat Pánek zdvořilý. Než se zmohl na slušnou, ale přitom obchodně jednoznačnou odpověď, host zalovil v kapse saka a na jeho dlani, když ji vytáhl, vrchní číšník spatřil zlaté šperky.

„Tohle zlato ti nechám jako zálohu, zítra přijdu zaplatit. Co ty na to?“

„Pane… policie… Musíte vědět, že je to nepřípustné!“ ohradil se instinktivně Pánek.

„Troubo! Já ti to neprodávám. Dávám ti to jako zálohu. Tak velkou útratu jsem neměl, abych ti cpal do chřtánu náušnice, řetízek a takovejhle náramek. Nebuď chamtivej. A s policií dej pokoj. Co je mi po ní. Tak bereš, nebo ne?“

„To je mi otázka!“ přešel Pánek automaticky do věcného žargonu. „Dejte to sem a na shledanou zejtra.“

Popadl všecko, co leželo na dlani, a ponořil to do své kapsy, S velkou ochotou doprovodil hosta ke stolu a pomohl mu postavit na nohy i Páskovou. Sršel ochotou, protože celou tu dobu uvažoval v duchu o tom, že zlato nejmíň pětkrát převyšuje útratu, a když pánbůh dá, tenhle kořen se tady víckrát neukáže. Ostatně, nemá svědky a Pánek mu to může i zapřít, když napíše inkasní lístek a do pokladny odevzdá příslušnou částku ze svého.

Závěr těch myšlenek ho potěšil natolik, že hosty doprovodil až k šatně a dokonce jim pomohl do kabátů, což ještě nikomu neudělal.

Čtrnáctého února večer, osmačtyřicet hodin po vraždě, Duda po konzultaci se Struhárem a Ilčíkem sestavil oběžník pro vyhlášení celostátního pátrání. Chvátal, aby Hlušičku zastihl ještě v zaměstnání, protože bez jeho podpisu by služba u dálnopisu odmítla zprávu vysílat. Náčelník, třebaže Dudovi v tomto směru nedal žádný rozkaz, tušil, že kapitán na oběžníku pracuje, a úmyslně čekal, až mu předloží návrh. Oba měli při vší své práci ohromnou výhodu: za léta společné služby se navzájem dokonale znali. Někteří kolegové, o nich dokonce říkali, že jsou jako dvojčata. Když se stal Hlušička náčelníkem, ještě víc si oblíbil robustního kapitána, který nikdy nezkazil žádnou psinu, ale ani žádnou dřinu. Náčelnická funkce nezměnila na jejich vztazích vůbec nic. Nadále se pustili do křížku, kdykoliv měli na věc odlišný názor, Duda zůstal nadále výbušným elementem, tišeným občas Hlušičkovou rozvážností, a nadále se přátelili nejen oni, ale také jejích děti a manželky.

Když mu Duda předložil koncept pátrání, major si ho pozorně přečetl:

„Odbor obecné kriminality správy kriminální služby MV pátrá po neznámém muži, který je důvodně podezřelý ze spáchání trestného činu vraždy na Heleně Bagárové a těžkého ublížení na zdraví s úmyslem vraždy na Vojtěchu Adamovi, spáchaného dne l2. února tohoto roku. Popis podezřelého: výška cca 172—175 cm, věk přibližně 28—32 let, oblečený v krátkém tmavém kožíšku, nosí brýle s tmavou obroučkou, má velmi drsný, zastřený hlas. Napadá na levou nohu. V době mezi 16.00 a 19.00 hod. uvedeného dne se pohyboval v okolí domu č. p. 55, ul. Švábky č. 17. Zároveň je třeba zmíněnému útvaru neprodleně ohlásit jakýkoli výskyt zlatých šperků, a to páru náušnic, řetízku na krk a náramku.“

„No, Franto, popis je to chabý. Leckterý remcal se nám může vysmát… Ale ať! Pošli to. Ať to okamžitě vyťukají pro všechny okresy.“

„Poslal jsem oznámení taky staré Bagárové. Ta jediná může vystrojit pohřeb. Myslím, že můžeme vydat souhlas.“

„Můžeme. Tam už nic nového neobjevíme. Nenaléhám na tebe, ale zítra bys snad mohl podat informace. Jsem zvědav na tvoje verze. Já mám taky nějaké.“

„Kdyby ti to nevadilo, ještě dva tři dny bych počkal. Nemáme dokončeno pátrání v Tesle, jak vidíš, lítám z jednoho do druhýho, Struhár sotva zaprotokoloval výslechy ve Švábkách a Ilčík se párá v tom saldokontu. Osobně chci vyslechnout jistou Zlatu Mlčochovou. Je to jediná bližší přítelkyně Bagárový z Tesly. Dnes ráno jsem z ní nemoh dostat kloudný slovo. Jenom bulila a utírala si slzy, Helenka sem, Helenka tam. Znaly se šest let, tak nevím, co si o tom mám myslet. Snad mi její výslech pomůže ujasnit si některou verzi podle soukromýho života Bagárový, jestli z něho bude něco vědět.“

„Najednou si nedovedeš poradit s jednou ženskou?“

„Jo, to se někdy taky stane. Pak jsou tam ještě ti dva turisti, co včera ráno odjeli do Vídně. Vedoucí technickýho rozvoje a jeden ze saldokonta. Potřebujem si je trochu oťukat z dostupných materiálů.“

Hlušička uznal jeho důvody a neměl nic, co by mu doporučil. Franta je kriminalista každým coulem, ne nadarmo ho všichni příslušníci odboru považují v tichosti za náčelníkova zástupce. Ať si tedy dělá podle vlastních plánů, pomyslel si.

Na druhý den v jedenáct se Duda vrátil z Tesly. S ním vstoupil jako jeho stín do kanceláře Marie Čambalové také Ilčík. Kapitán si to namířil rovnou ke dveřím Hlušičkovy kanceláře. Ale Čambalová ho rezolutně zarazila. Prý tam sedí důležitá návštěva a major zakázal, aby je kdokoliv rušil. A tak si oba dva sedli ke konferenčnímu stolku u Čambalové. Neuplynulo však ani pět minut a Duda vyskočil z křesílka. Dlouhými kroky začal rázovat po místnosti, takže Marie s úsměvem poznamenala něco o stovce jarních kilometrů. Dudu křesílko zrovna pálilo: cítil, že pokročil v pátrání, a chtěl se co nejrychleji rozběhnout po nových stopách, které zjistili s Ilčíkem. A prosím, náčelník si sedí ve fotelu a klidně si s někým bůhví o čem drbe.

Dvakrát už sáhl po telefonu, že se mu drze ohlásí aspoň po drátě. Náčelníkovi snad dojde, že věc chvátá. Jenže Čambalová ho od toho se svou typickou rezolutností vždycky odradila. Poslechl ji jenom proto, že ji dobře znal; bez vážných důvodů by mu jistě nebránila. Marie totiž kolegům na odboru vždycky spíš pomohla, než aby jim práci kazila. Bez jejích vědomí za ně zařizovala často i všelijaké nepříjemné věci, které buď z frajeřiny, nebo pro nával práce zapomněli zařídit sami. Všichni ji proto měli rádi a považovali ji za kolegyni a ne za buchtu, co sedí v předpokoji náčelníka.

Když uběhla čtvrthodina, Duda mohl prasknout nahromaděnou energií. Znenadání přistoupil ke dveřím a sáhl po klice, že jednoduše vrazí dovnitř. Vtom se dveře otevřely. Vyšel podplukovník Jonák a za ním Hlušička. Ještě jednou si potřásli rukama a Jonák odešel.

Podplukovník za sebou ještě ani pořádně nezavřel, a Duda už na Hlušičku vychrlil:

„Volal jsem z Tesly, ale nespojili mě! Tak jsem přiběh, abych ti řek, co jsme našli. Podle mě je to dost důležitý. Rozhodně důležitější než nějaký besedy.“ Hlušička se urazil. S Jonákem nedrbali, ale naopak hodnotili možné nitky případu, vedoucí do zahraničí. A vůbec, takové pruďácké manýry neměl rád. Věděl, že Duda jimi občas trpí, a snažil se ho z nich vyléčit. Zdálo se však, že beznadějně. Major byl toho názoru, že jsou určitá pravidla, která nemůžeme porušovat pod žádným tlakem okolností, jinak by ten tlak mohl vést k mylným závěrům. Tohle všechno mu blesklo hlavou a okřikl Dudu:

„Žádná věc nemůže být tak důležitá, aby se z nás kvůli ní stali hulváti, Franto. Já jsem tady neved žádný besedy. Už včera jsem o případu mluvil s Jonákem, dnes jsme se radili. Mám plnou hlavu starostí a poznatků a ty si na mě vyjedeš jako na malýho kluka.“

Teď jsem zase hloupě přestřelil já, káral se Hlušička v duchu, když viděl, jak se přítel zarazil. Všichni jsme trochu nervózní, možná kvůli stejné věci. Sami jsme si vzali na hřbet vraždu a nepohnuli jsme se ani o krok. To nám cuchá nervy. Když se k tomu přidá nějaký ten pokřik v rozhlase nebo v televizi, máme je v čudu. Jdeme do sebe, zkoumáme svoje kroky a skutky za uplynulých dvacet let, člověk aby měl nervy Jako provazy.

Uklidnil se taky a s mírným pohledem pokračoval:

„No, nic ve zlém. Pojď taky na besedu, v klidu se domluvíme. Uznej zkrátka, že nemám rád, když kriminalista jako ty se nechá ovládnout informacemi, stopami a řečmi, místo aby si zachovával chladnou hlavu. Nic mi nepovídej,“ máchl rukou a usmál se, když viděl, že Duda má zas něco na jazyku. „Já vím, chceš mi odrecitovat naše heslo: chladnou hlavou, planoucí srdce, čisté ruce. Mně ho nerecituj. Radši si ho v duchu zopakuj sám pro sebe. A hodně často.“

Bylo po sporu. Spolu s Ilčíkem si sedli a Duda spustil: „Ty šperky, co se o nich zmiňoval Adam, jsou na beton. Krom toho Bagárová měla doma v hotovosti nejmíň tisícovku. Desátýho brala zálohu. Ta Mlčochová, co zase jenom bulila a bulila, byla její věrná kamarádka. Ta ti bulí při každým slově. Povídala… vlastně spíš brečela, že Bagárová měla soupravu náušnic, těžký řetízek s přívěskem v podobě pavoučka s červeným kamínkem na hřbetě a náramek… Já vím, tohle jsme už jakžtakž věděli. Ale ona nám teď ty šperky přesně popsala, protože prý je měla párkrát v rukách. Holky mají na tyhle věci náramnou paměť. Dobře že jsem dal do pátrání i tyhle věci.“

„Ona sama je teda asi v pořádku?“ zeptal se Hlušička, jen aby si to upřesnil.

„Je, úplně. Tu můžem v jakýkoliv souvislosti vyloučit z okruhu podezřelých. Řekla nám o Bagárový spoustu podrobností. Jenom stručně, co z toho je pozoruhodný: Bagárová s žádným mládencem nechodila, neměla ani vážnou známost, ani nic přelétavýho. Mlčochová sama aspoň o žádný neví, ačkoliv prej byly důvěrný kamarádky a pověděly si navzájem ledacos. Jenom jednou, v pětašedesátým v létě, ji viděla sedět v cukrárně s nějakým mladým mužským. Bagárová ho Mlčochový dokonce představila, ale ta si z toho pamatuje jenom křestní jméno Dušan. Prej měl brejle, ale ona už teď neví, jaký byly, a tmavý vlasy. Jenže jednou mluví o kučeravých a podruhý zase o hladkých a krátkých.“

„Co je zač, ta Mlčochová?“

„Dělnice od tranzistorů, inteligentní holka, při zaměstnání študuje už druhým rokem hotelovou školu. Chce jít na servírku.“

„Nezeptal ses jí, proč taková mladá a zdravá ženská jako Bagárová, nezávislá a v letech tak akorát, neměla žádnýho mužskýho?“

„Prej byla nějaká zklamaná, ale nic bližšího o tom neřekla. Zato se nějak blíž znala s inženýrem Tomášem Ťapušíkem, vedoucím odboru technickýho rozvoje v Tesle. Toho jsem samozřejmě vyslechnout nemoh, protože třináctýho ráno odjel do Vídně. Ťapušík je ale ženatej, podle slov místních šviháků má exkluzivní ženu, zdravotní sestru, takže půjde pravděpodobně o jiný než milostný vztahy, i když ani ty se nedají stoprocentně vyloučit. Známe mužský, že jo. S ním odjel i Petr Urban ze saldokonta, teda blízkej spolupracovník Bagárový. Zájezd je na čtyři dny, pozejtří bysme je měli mít zpátky.“

„Jestli se vrátí,“ mínil Hlušička. „Rozhlídni se kolem sebe. Utíká to od nás, jako by měla přijít potopa. Ženou se na Západ za těma příslovečnýma holubama.“

Major byl naštvaný. Těžko říct, jestli kvůli hloupým lidem, anebo že mu jejich hloupost maří pátrání. Ostatně, každý má právo na špatnou náladu. Zavládlo mlčení, při němž všichni mysleli na problémy, které hýbaly společností. Ticho nakonec přerušil Ilčík:

„Je tu ještě tahle věc: Narazil jsem na jistýho Zdeňka Vozára, ten Bagárovou dobře znal, protože seděli v kanceláři kousek od sebe. Docela náhodou se zmínil, že Bagárovou někdo telefonicky hledal. Byl to mužský hlas.“

„Kdy?“

„To je na tom to nejzajímavější,“ natáhl Ilčík pravačku se vztyčeným ukazováčkem. „Vozár se dušuje, že to bylo desátýho února. Pamatuje si to naprosto přesně, když Bagárový odevzdával sluchátko, měla před sebou na stole peníze. Desátýho totiž brali v Tesle zálohu.“

„Možná že to má nějakou souvislost s tím vytrženým listem z notesu,“ zabručel Hlušička. „Jenomže to nám je houby platný. Jestli se nepletu, ten list už nikdo nikdy neuvidí, ať už na něm bylo napsáno cokoliv. Škoda… A co říkal ten Vozár, jak se tvářila při telefonování?“

„Vozár je takovej nemluva, že z něho člověk musí tahat každý slovo. Má to ovšem zase tu výhodu, že nemluví do větru. Já mu teda věřím. Bagárová prej zrudla hned po prvních slovech až po kořínky vlasů. Do telefonu prej povídala něco, jako že je to překvapení. Vozár vylovil z paměti zhruba i to, co prý říkala: Chlapče, to bych nečekala, že zrovna ty. — Jinak prej byl ten hovor kratičkej.“

„Škoda, přeškoda,“ usmál se pojednou Hlušička.

Duda, jak se zdálo, doplnil jeho myšlenku:

„… sakra, že někdo z nás není jako ten detektiv Holmes, Babočka nebo aspoň Exner, ten byl myslím dokonce kapitán. Takovej si jednoduše v takovým případě dojde na centrálu městský pošty, manipulantce strčí bonboniéru a ta mu pro jeho modrý voči najde v archívu záznam kritickýho rozhovoru. A fertik. Mít tuhle možnost nebo nadání, soudruzi, už bysme byli o kus dál.“

S chutí se tomu zasmáli, a protože chmurné myšlenky byly zahnány, každý dal do placu nějaký vtip. Byl to ventil, jímž se zbavovali nervozity i zlosti nad nezdary v pátrání.

„Já chci jenom dodat,“ ukončil Duda všeobecné veselí, „že se nám ten Dušan motá všude do cesty. Vezměte si ten papír na nočním stolku s podpisem Dušan. Mlčochová si pamatuje křestní jméno Dušan z roku šedesát pět. A navíc je tady Noga. Byl jsem u něj. V notesu na listu z dvanáctýho února je vytlačený velký D s tečkou. Já si to zopakuju pro všecky, jestli dovolíte. Vypadá to, že to bylo napsaný na vytrženým listě, a kdo to psal, musel tlačit na tužku. Je to začáteční písmeno jména Dušan. Když si dáme do souvislosti, že vražda byla spáchána mezi pátou a šestou odpoledne a že to déčko je vytlačený v kolonce pátý hodiny, tak si Bagárová po tom telefonátu mohla poznamenat na tu hodinu návštěvu toho člověka, no ne?“

Oba spolubesedníci chvíli překvapeně mlčeli. Z jejich výrazu bylo patrno, že k takovým dedukcím nemají mnoho důvěry.

„Na co ty všecko nepřijdeš, Franto… Ale jestli mám být upřímný, logika v tom je. Jenže proč desátého v pět, když vražda byla spáchaná dvanáctého v pět?“

„Máš pravdu, kape mi na karbid,“ uznal Duda. „Desátýho si to mohla poznamenat, ale nikdo už nevypátrá, jak to všechno vlastně bylo. To se dovíme až od vraha.“

Večer seděl Duda v křesle beze slova jako poustevník, jenž se bohů zavázal mlčením. Myslel i na svůj výrok, kterému se všichni divili: že pevně věří v dopadení vraha.

S nikým z rodiny se nebavil. Když se ho někdo na něco zeptal, odpovídal úsečně ano nebo ne, aniž si lámal hlavu otázkou. Byl to jeden z těch vzácných večerů, které trávil zřídkakdy v rodinném kruhu, mlčenlivých večerů, kdy ho v hlavě strašily verze, stopy, kombinace. Jinak většinou vždycky běhal za případy, seděl v kanceláři a studoval spisy nebo chodil po schůzích.

Božena Dudová si na to všechno už zvykla a byla upřímně ráda, když ho měla vůbec doma. Z praxe věděla, že služba u kriminálky není legrace, chce-li kriminalista dělat svou práci svědomitě. A že ji tak Franta chce dělat, věděla také. Sama sloužila ve Sboru národní bezpečnosti, a třebaže vykonávala jenom běžnou kancelářskou práci, znala velice dobře celou službu.

Snažila se vytvořit manželovi doma klidné, spokojené a pevné zázemí. Zejména loňský rok byl zlý a občas se ozývají jeho recidivy. Franta se nedokáže odpoutat od věcí, nosí si starosti domů a často si přinese i svou zlost. Kromě toho dorůstal jejích syn a čím dál víc potřeboval otcovu autoritu, protože byl celý po něm: výbušný, plný energie a šibal k pohledání.

Duda teď v duchu probíral všechny dosud shromážděné poznatky. V skrytu duše pořád čekal na ten překvapivý okamžik, k němuž dochází při každém pátrání po pachateli kriminálního zločinu. Prostě se vynoří určitá stopa, které do té doby nikdo nevěnoval pozornost, protože se zdála nicotná. Ale teď, když si jí někdo všiml, se zdá závažná — a opravdu, krátce a skoro přímočaře vede až k pachateli. Přitom je tak jednoduchá, že by člověk s chutí vynadal sám sobě, proč jí už od začátku nevěnoval větší pozornost. Je to jasné, proč: čím větší je hromada sebraných údajů a informací, tím zřetelněji se v mozaice ukazuje místo, kde ještě kamínky chybějí.

Tak tohle může pořád ještě přijít a potom bude konec všem záhadám. Zatím ale cítil, že se od něho ten okamžik vzdaluje. Není nic, čeho by se mohl zachytit a přidržet. Zatím ať dělal, co dovedl, nedokázal sestavit s určitostí ani verze, do nichž by mohl odpovědně dosadit motiv činu. Politika to může být, ale indicie v tomto směru jsou skromné. Pomsta je skoro vyloučená, má-li věřit všemu tomu pěknému, co mu o Bagárové už dosud vypověděl bez výjimky každý svědek. Mohlo tu jít jenom o závist. Loupež… takových tisíc korun na hotovosti a šperky, řekněme v hodnotě dvou tisícovek — to je na loupežnou vraždu dost málo. Leda že by to spáchal nějaký usmolený chuligán. Loupeže se páchají kvůli mnohem větším hodnotám. Ale nelze to vyloučit. Všecko je to pomotané způsobem života toho děvčete. Kdekomu pomáhala jako samaritánka, s každým vycházela dobře, nikdo jí neměl co závidět kromě dobroty a lásky… a vážnosti, jakou požívala.

Zkrátka se z téhle vraždy stává čím dál tvrdší oříšek a na jeho rozlousknutí bude muset shromažďovat síly delší dobu. On a ostatní taky. Je tedy zákonité, že bude stažena z prvního místa v pořadí úkolů skupiny i odboru. Těžko říct, kdy to bude. Až život přinese nový případ nebo nové případy, lidé na ně budou muset reagovat, ohledat místo činu, vyslechnout svědky, prostě vykonat základní práci. Možná už dnes existuje na některém útvaru případ, který se nehýbá z místa, a zítra bude odbor požádán o pomoc. A v té chvíli případ vraždy té sympatické dívky začne ustupovat do pozadí, práce se rozloží do šířky. Budou se rozesílat dálnopisy, popisy osob a věcí, zjišťování, dožadování na útvarech v bůhvíkterém koutě vlasti. A oni to všechno budou vyhodnocovat, jestli jim to do případu nevnáší nové světlo. Protože zkrátka a dobře nejsme geniální Holmesové, nýbrž jenom obyčejní seriózní kriminalisté. Ale stejně se ještě důkladně podíváme do okresu, kde se Bagárová narodila, uzavřel Duda v duchu své úvahy a šel spát.

Druhý den minul bez jakéhokoliv vzruchu. Ten klid potřebovali všichni. Na pondělek byl stanoven pohřeb a Duda žil v očekávání, co se doví od Heleniny matky Anny Bagárové.

Když Hlušička přišel v pondělí ráno do práce, málem se zarazil nad rozčileným Dudou, který skoro skřípal zuby, jaký měl vztek. Co nejmírněji se ho zeptal:

„Co tě potrefilo?“

„Mizerové!“

„Těch je moc, soudruhu kriminalisto! Které máš konkrétně na mysli?“

„U nás ve škole. Představ si, co se mi stalo. Myslel jsem, že mě z toho trefí šlak,“ usekával kapitán.

A rozpovídal se.

Protože přišel v pátek pozdě domů, teprve od ženy se dověděl, že jejích syn Frantík utekl uprostřed vyučování ze školy. Chodí do páté třídy devítiletky. Jejich třídní v pátek s velkou iniciativou suplovala za matematikářku, jenže místo počtů probírala občanskou výchovu. Vykládala dětem o suverenitě a hlavně o významu toho slova. Prý proto, jak výslovně řekla, že se s tím slovem dnes často setkávají, tak aby všichni věděli, oč jde.

Frantík je jediný syn příslušníka SNB ve třídě. Učitelka to zdůraznila a hned potom ho vyzvala, aby řekl, co si o tom slově myslí. Kluk pochopitelně řekl jenom to, co slyší doma od rodičů: ať totiž jdou páni progresivisti s tou suverenitou do háje, a když ne, tak že jim dělníci z továren rozbijou ciferník. Matce sice prohlašoval, že to řekl slušnějšími slovy, ale čert mu věř.

„Sakra, Franto, po kom ten kluk může být, nevíš?“ zasmál se Hlušička.

Duda uklidněný svou řečí se usmál koutkem úst a bez odpovědi pokračoval ve výkladu.

Paní učitelka rozpustila už v květnu minulého roku ve třídě pionýrskou skupinu a hned nato vytvořila oddíl junáka. Od té doby na ni měl Frantík zlost. Po jeho odpovědi ho teď vytáhla z lavice a postavila ho před celou třídu jako troubu, protože má zřejmě v rodině nedostatečnou výchovu. A zesměšňovala ho, že nechápe věci správně, že si plete okupaci se suverenitou, přátele s nepřáteli a tak dále. Když už toho Frantík měl dost, jednoduše se sebral a uprostřed vyučovací hodiny odešel domů. Třídní z toho samozřejmě udělala kravál u ředitele.

„A ty jsi kluka samozřejmě železnou rukou sjel,“ pokýval hlavou Hlušička jako dobrý znalec letory svých lidí.

„To seš teda kardinálně vedle!“ smál se Duda. „Mě nejvíc mrzí to, že jsem za ní kvůli práci nemoh zajít do školy a pěkně od srdce si s ní popovídat o pojmech.“

„Ale Franto, to bys byl tak naivní? Vždyť přece musíš vědět, že by to byla zbytečná ztráta času.“

„Ty jsi přesně jako Božka, ta mi říkala to samý.“

„Nemluvě o tom, že bys patrně používal příliš silné argumenty na tak jemnou duši, jako je vaše paní učitelka.“

„Nepleskej, vždyť ji ani neznáš.“

„Neznám, jenže lidi dělají hlouposti, ale všichni ještě nemusí být zlí.“

„To mi tvrdíš o naší učitelce ty, když ani nevíš, co je to za kvítko?“

„Vím i nevím, moje děti tam nechodí. Ale jak tě znám, bouchal bys pěstí do stolu, a zbytečně. To všechno jednou přejde a za nějakou dobu se taková učitelka bude stydět podívat se ti do očí. To si pamatuj. A zbytečně se nečerti.“

„Ba ne, kamaráde, já ani tak nemám zlost kvůli klukovi. Už jsme se dohodli s babičkou, že si ho vezme k sobě na venek. U nich jsou pořádní lidi. Bude chodit do školy tam. Aspoň tu dobu, co máš na mysli. Mně se otvírá kudla v kapse nad tím, jak u nás mohly vyrůst takovýhle učitelky. Vždyť tomu puchejři je nejvejš dvaadvacet. Tu už vychovala naše škola, naše pokroková inteligence. Takhle jsme si to říkali, nebo ne? A vidíš, jak plivá po dělnický moci, po socialismu, po státu pracujících, po našich pokrevních bratřích!“

„No, no, no! To jsi nějak moc daleko. Třeba ani neplivá, jenom plave na módní vlně a cítí se taky spasitelkou. Jinde to máš zrovna tak. V nemocnicích, v úřadech, prostě všude, kde je víc inkoustu než mozolů, jak říkával náš táta. Jenom nebouchej pěstí, tím konsolidaci neurychlíš. Ta bude dlouhá a důkladná. Ale, člověče, to je fajn nápad s tou babičkou… Pololetky jsou pryč a do konce školního roku tam Frantík bude jako na vakacích.“

„Já mám lepší nápad. Já jim do tý školy hodím vždycky takhle po ránu pár čísel našich novin. Najust!“ smál se vybouřený Duda, když odcházel po své práci.

Chystal se do Švábek a odtud na hřbitov, aby měl možnost promluvit si s Annou Bagárovou. Našel ji celou sklíčenou u Bořkové. Tiše bědovala, že odešla její poslední naděje, jediná opora na stará kolena. Peníze, které převzal Adam od pošťačky, poslala dceři na nákup pletací vlny, doma ji nemohla sehnat a chtěla Helence uplést svetr…

Jinak si dopisovaly málo, protože na větší svátky i na dovolenou jezdívala dcera domů. Nevěděla, že by Helena měla nějakou známost. Podle ní určitě neměla ani vážnou, ani přelétavou; na přelétavé známosti neměla povahu a s vážnou by se byla matce určitě svěřila. Před léty, když už Helena dospěla — bylo jí něco přes dvacet —, mluvila s ní o těchhle věcech. Z dceřiny řeči pochopila, že zažila nějaké zklamání a už nikdy by nechtěla prožít něco podobného. Možná i to způsobilo, že neměla nápadníka.

Duda viděl, že jakákoliv snaha zjistit nějaké podrobnosti je zbytečná. Bolest staré paní byla příliš čerstvá, aby dokázala souvisle myslet a vzpomínat na zašlé věci. Rozloučil se tedy a šel na hřbitov.

Věděl, že pohřeb byl původně plánován velmi skromně. Proto ho překvapilo, co na hřbitově spatřil. Bylo to skoro manifestační. Z domu ve Švábkách nechyběl nikdo a z Tesly přišli lidé snad ze všech pracovišť, aby doprovodili milou bytost na poslední cestě. Rakev se ztrácela ve spoustě věnců a květin.

Kapitán však mezi přítomnými marně pátral po někom, kdo by se aspoň trochu podobal muži, popsanému ve svědeckých výpovědích.

V úterý ráno rozeslali z odboru všem útvarům dálnopis s dodatečným zpřesněním poznávacích znaků zlatých šperků, jak je Dudovi sdělila Zlata Mlčochová. Protože ona i Anna Bagárová potvrdily, že nebožka dostala tyto věci darem od své tety z Ameriky, dálnopis měl dodatek s upozorněním, že zvláštním znamením šperků je puncová značka Spojených států.

Bylo půl jedenácté, když se Duda dostal k budově útvaru; pocítil strašný hlad. Chvíli uvažoval, jestli si má koupit svačinu, nebo to vydržet až do oběda. Zpropadená doktorka ho při každé prohlídce popichuje, že ho na podzim zase pošle do lázní na odtučňovací kůru. Hrůza! Člověka tam mučí porcemi pro nemluvňata, věčně maso a zas maso a k tomu vždycky jediný brambor. A to jim ještě není dost, musíš podle předpisů vypít dvě deci vína, chodit na pěší túry a večer tancovat. Pravda, člověk shodí osm až deset kilo, ale jsou to galeje. Panebože, kdyby se mu aspoň žaludek tak nesvíral!

Nevydržel to a koupil si kus salámu a rohlík. V kanceláři si položil svačinu na stůl a stydlivě, s výčitkami svědomí nad svou slabou vůlí se chtěl zakousnout, když najednou zazvonil telefon. Na druhém konci drátu se mu předpisově ohlásil praporčík s nějakým podivným jménem z místního oddělení třetího obvodu.

„Soudruh kapitán Duda? Prosím vás, před chvilkou jsem dostal jako zástupce náčelníka z okresu fonogram s doplňujícími údaji těch zlatých šperků…“

„Dobrá, a co byste rád?“

„No, je mi divný, že jste v tý věci od minulýho čtvrtku ještě nic neudělali, přestože jsme to nahlásili.“

„A hrome! Co jsme neudělali? A co jste nahlásili?“

„No přece ty šperky z Orionu, teda z tý kavárny.“ Duda zapomněl na svačinu a napadlo ho, že si z něho někdo z kolegů dělá legraci. Tenhle hlas sice neznal, ale na podobné legrácky si ti šibalové vždycky zjednali neznámého příslušníka, nebo dokonce měnili hlas.

Rychle se zeptal ještě jednou na jméno, adresu a telefon volajícího a bez vysvětlení položil sluchátko.

Okamžitě ho však zvedl znovu a vytočil udané číslo. Na druhém konci se mu ozval praporčík Ivan Gombasecký.

„Už jsem se divil, soudruhu kapitáne, že tak beze slova praštíte telefonem, když člověk něco hlásí.“

„Vy jste nic nehlásil, vy jste se vyptával, soudruhu praporčíku,“ konstatoval Duda, ale okamžitě přešel do jiného tónu. Ujistil praporčíka, že měl ke svému jednání důvod, a sdělil mu, že za ním za půl hodiny přijde na útvar, ať tam na něj počká.

Praporčíka našel velice jednoduše. Zavalitý a rozšafný starší člověk se mu ohlásil ryze vojenským způsobem a radostně kapitánovi potřásl rukou.

„Já vás znám, soudruhu kapitáne. Proto jsem taky volal.“

„Prosím vás, o jakých špercích jste to mluvil?“

„No o těch, co po nich pátráte. Totiž ve středu večer přišel za mnou do bytu jeden z nejlepších členů mý jednotky Pomocný stráže. Jula Horvát. Mladej inženýr. Teda večer…, spíš by se dalo říct v noci. Šel rovnou z kavárny Orion. On tam chodí skoro pravidelně. Je svobodnej a náruživej tanečník. Tentokrát byl soukromě. Řek mi, že zrovna když si odskočil na záchod, přišli tam dva chlápci. Podle hlasu i řečí poznal jednoho z nich, vrchního Štefana Pánka. Slyšel, jak mu ten druhej nabízí nějaký věci místo peněz, protože nemá na útratu. Pánek je tak trochu překupník, už byl taky trestanej, víte?“

„No dobře, ale co to má společnýho s naším pátráním? Myslíte, že…“

„No to je právě ono! Jula slyšel, jak ten druhej mluví o zlatě a potom povídal, že na druhej den přijde zaplatit útratu, aby ty zlatý náušnice, řetízek a náramek necpal tomu Pánkovi do chřtánu.“

„Takhle je vypočítal?“

„Prej jo. A když přišel ten váš dálnopis, tak jsem to hned nahlásil dozorčímu na okres.“

„To jste udělal dobře, soudruhu Gombasecký.“

„No vidíte, soudruhu kapitáne. Proto jsem se podivil, že dnes přišel fonogram s doplňkem toho pátracího dálnopisu. A zase o zlatejch špercích! Konkrétně se vypočítávají náušnice, řetízek a náramek s americkým puncováním. Není to divný?“

Duda začal dostávat zlost: pomalu, ale pořádnou. Jenom měl strach, aby si ji snad nevylil na tomhle svědomitém praporčíkovi. Pánbůhví, co to bylo za lidi a o jakých špercích mluvili s prominutím na hajzlu. Ale podle zavedeného systému měl ten poznatek okamžitě přijít na odbor. Sami by si už ověřili, jestli to je nebo není stopa. Někdo to ale někam zasil a utekl skoro týden…

Hlavou mu blesklo přání, aby to raději byly jiné šperky a neměly nic společného s případem Bagárové. Protože když to budou ony, celá jejich parta včetně náčelníka pukne vzteky.

„A ten pomocník, ten Horvát, je spolehlivý? Myslím, jestli s ním máte dobré zkušenosti? Nemá ve zvyku si vymejšlet?“

„Lepšího bychom si nemohli přát. Pravda, v tý jednotce jsou všecko dobří chlapi, vždyť už jsme jejích pomocí chytili nejednoho ptáčka na křivých cestičkách. Ale Horvát, to je duše jednotky, tomu já věřím na sto procent. Není to žádnej frajer a nikdy nevykládá o tom, co nemá na beton.“

„Děkuju vám, soudruhu Gombasecký, já se na to podívám. Možná že to nesouvisí s naším případem. Ale vaše svědomitost je příkladná.“

Vzorný pozor a upřímný stisk ruky ho ubezpečily, že stojí tváří v tvář jednomu z nejsvědomitějších příslušníků Sboru.

„Dělám jenom svou povinnost, soudruhu kapitáne!“

„Potrestat, až bude modrej!“ zakončil Duda prostě, když o všem referoval Hlušičkovi. „Ten obrodnej svinčík, kdy chlapi pod přísahou neberou vážně předpisy a instrukce, už musí jednou skončit. Dvaadevadesát procent lidí se může ztrhat, a pár žvanilů na všecko kašle, protože si vymýšlejí všelijaký fígle, jak přejinačit bezpečnostní aparát.“

„No, no!“ ozval se Hlušička.

„Dobrá, Viktore! Já to nemyslím tak do puntíku. Prostě pár příslušníků kašle na práci nebo si myslí, že je pořád ještě čas rozhodnout se, jestli se má dělat, nebo diskutovat. Může to být samozřejmě taky docela obyčejnský lajdáctví. Nedejpánbůh, aby šlo doopravdy o to, co hledáme! To bych radši nešel ani lidem na oči. Musel bych se hanbou propadnout.“

Náčelník jenom zamyšleně hleděl z okna a dlouho nic neřekl. Taky ho to trápilo, ale nemyslel hned na nejhorší jako Duda. Potom jenom mávl rukou.

„Kdo ví, kde a proč se to zadrhlo. Uvaž, že je to skoro týden, jak říkáš. I kdybychom předpokládali, že ty věci nabízel vrah nebo člověk, který je dostal přímo od něho, kde už je mu konec! Vyšetřovat to budeme až potom. Teď nikoho netrestej a pospěšte si zatáhnout síť kolem toho vrchního.“

„Už se stalo.“

„Je taky možný, že dlužník doopravdy přišel tu zálohu vyplatit a my se zbytečně plašíme. To by ještě byla nějaká naděje.“

Než stačil dokončit myšlenku, musel sáhnout po telefonu. Za chvíli odevzdával sluchátko Dudovi. Struhár volal z boudy, že vrchní z Orionu Pánek je od pátku večera na čtyřdenní dovolené, o kterou mimořádně požádal, a odjel někam do hor na lyže. Adresu jeho přechodného pobytu zaměstnavatel nezná.

„Tak ho teď nechte plavat!“ křikl do telefonu Duda a k Hlušičkovi dodal: „To se ví, už může být bůhvíkde. Ten vrchní. Prý je na dovolený neznámo kde. Já přece jenom půjdu na okres, kdo tu Horvátovu zprávu někam zasel.“

Ve čtvrtek v jedenáct hodin Struhár telefonicky oznámil, že Štefan Pánek právě přišel normálně do práce a věnuje se vyhlídnutým hostům Orionu. Podle Dudy to znamenalo značnou úlevu, protože jim nezmizel z dohledu a mohli pokračovat v pátrání po nejnadějnější stopě.

Na druhé straně však Pánkův návrat znamenal, že vrchní nemá s vraždou nic společného. Nanejvýš bude do případu zapleten jako náhodná figura. Řekněme jako překupník. A všechna naděje se scvrkává na možnost, že podá ucelenější popis pravděpodobného vraha. Logicky. Kdyby měl prsty přímo ve vraždě s jakýmkoliv motivem, nevracel by se přesně po skončení dovolené do práce. Spíš už by byl někde za kopečky.

Vrchní se pohyboval v lokálu s jistotou blahobytného domácího pána. Duda a Ilčík si u něho objednali malé občerstvení. Duda si spočítal, že dnes to bude dražší než v uzenářství, ale co se dá dělat. Když dojedli, zavolal si ho znovu, a oslovil ho:

„Štefane, přines nám k pití něco nealkoholickýho.“

„Okamžik, pane inspektore, hned to bude.“ Překvapení bylo na Dudově straně. Odkud ho Pánek zná natolik, že si troufne definovat jeho povolání? Ilčík se ušklíbl jeho překvapení.

Když měli oranžádu na stole, Duda sdělil vrchnímu: „Teď nám to pěkně naúčtuj, vyinkasuj peníze, potom se v tichosti obleč a doprovoď nás k sobě do bytu.“

„Ale já mám službu,“ vykoktal Pánek.

„To si nějak zařiďte,“ přešel Duda do vykání. „Potřebujeme od vás pomoc ve věci, která nesnese odklad. Nebude to trvat dlouho.“

Stručnost na Pánka platila. Za chvíli s nimi nastupoval do auta. Tam se ale vzmužil. Začal se ohrazovat, že nemá nic za nehty a že by byl rád, kdyby mu řekli, co od něho potřebují.

„Potřebujeme, abyste nám ukázal zlato, co jste nekoupil v obchodě. Nestalo se to poprvé, to víte dobře.“

„Pokud jde o domovní prohlídku, musíte mít povolení.“ Duda vytáhl z kapsy souhlas prokurátora a předložil ho číšníkovi, který si papír pozorně přečetl. Pak ho beze slova vrátil kapitánovi. Duda v duchu blahořečil Čambalové, která jim zase jednou vytrhla trn z paty: toužebně čekali na Pánkův eventuální návrat z dovolené, ale všichni zapomněli, že by si měli předem zaopatřit povolení. Marie na to nezapomněla, a když pospíchali z kanceláře, skromně mu ho dala do ruky. Bez toho lejstra by teď asi měli s Pánkem starosti, protože to není žádný zajíc.

Kodrcali se ve staré volze po dlažebních kostkách, ve výmolech a přes koleje tramvaje, ale jinak bylo v autě ticho. Byli už kousek od bytu, když se Pánek mírným tónem ozval:

„Nic jsem neukrad… Takováhle nepříjemnost! Co si lidi pomyslí.“

„Nikdo z nás netvrdil, že jste něco odcizil. A do lidských řečí se člověk dostává vlastním přičiněním, nemyslíte?“

„No jo, ale moje žena je doma… A nějaký to zlato, jak vy říkáte, nemám odděleně. Mám ho v doze spolu s jejíma šperkama. Berte na to, prosím pěkně, zřetel.“

Dudovi bylo nad těmi řečmi najednou veseleji, protože Pánek nepřímo doznal, že zlato má opravdu nelegálně.

„Moje stará je taky metr a kolegova to samý, nebojte se, mužskýho před ženskou neshodíme, co by to bylo za kolegialitu, no ne? Naše polovičky přece nemusí o všem vědět, co říkáte?“

Pánek po takové řeči ožil a ze srdce jim poděkoval.

„Ostatně uvidíme, co kvalifikujete jako šperky vaší paní,“ zchladil ho Duda.

Předsíň byla těsná a nedostatek místa ještě zvětšovaly dveře, které vedly do dalších místností a při otvírání omezovaly i ten malý prostor, který tu byl. Paní Pánková je přivítala velice udiveně. Byla jenom v županu. Odkvetlá brunetka, ale s pěknou postavou. Bohužel však překvapená a nenalíčená. Takže neměla obočí, protože si ho ještě nenakreslila, a tvářičky jí svítily mastnotou. Když spatřila dva neznámé muže, polekaně se stáhla ke kuchyňským dveřím. Užuž se chtěla na ledacos zeptat, ale Pánek ji dost nešetrně odstrčil do kuchyně: „Nepleť se clo toho, miláčku, až později.“

Zavedl kriminalisty do obývacího pokoje, kde vytáhl z vitríny úhlednou vyřezávanou kazetu a jedním ze svých klíčů ji odemkl.

Byla plná ženských tretek: broží, jehlic, tepaných spon s kameny, látkových i kožených ozdob, ale tu a tam se mezi nimi zaleskly opravdové šperky, dokonce platinová čelenka s prstenem. V koutku nahoře leželo to, co hledali. Masívní náramek ze zlatých článků, které byly ozdobeny rytinou egyptských motivů. Dvě zlaté náušnice v podobě kapky se safíry. Dva milimetry silný řetízek s přívěskem pavoučka ve zlatém kruhu a s rubínem na hřbetě.

Číšník držel třesoucí se rukou víko kazety a provinilým pohledem zíral do té blýskavé spouště.

„Všechno máte v týhle kazetě? Nikde jinde?“ zeptal se Duda a na Pánkovo přikývnutí dodal: „Abysme nemuseli hledat ještě někde jinde, radši to ukažte dobrovolně.“

„Pane inspektore, to je všecko, co máme.“

„Vyndejte na stůl, co jste koupil nezákonným způsobem.“

„To jsou všecko šperky mý paní. Až na tyhle maličkosti,“ řekl a vzal do ruky brož, která pocházela z Jablonce nad Nisou a neměla bratru větší cenu než čtyřicet korun. Potom roztřesenou rukou přidal dvě jehlice do vlasů stejné provenience a zlatý prsten, ne však z hledané soupravy.

Kriminalisté se ovšem tvářili jako nevěřící Tomášové, protože na první pohled poznali, co hledali. Při práci na případu si totiž vštípili do paměti všechny detaily zlatých šperků nebožky Bagárové. Okamžitě jim bylo jasné, že na ně chce Pánek ušít boudu.

„Paní Pánková!?“ křikl Duda otevřenými dveřmi na brunetku, která sotva si nakreslila obočí a otřela tváře do sucha, stoupla si opodál a nakukovala do pokoje. „Pojďte sem, prosím vás.“

Přikradla se tiše jako kočka, která čeká kopanec. Zastavila se na tři kroky od nich.

„No tak, jen pojďte blíž. Máte klíč od téhle kazety?“ zeptal se jí Duda laskavým tónem, když mezitím víko kazety zavřel.

„Ne, prosím, má ho manžel.“

„Děkuju vám. Tak pane Pánku, čí jsou tyhle věci? Co tady s náma hrajete betla? Snad nám nechcete nabulíkovat, že žena, který patří, od nich nemá klíč? Dejte to sem.“

Vzal kazetu a zamířil ke dveřím. Pánková očividně zrozpačitěla z pocitu viny a rychle zmizela v kuchyni. Její manžel chtěl protestovat, ale Duda ho ještě nemínil pustit ke slovu.

„Tak, pane Pánku, půjdeme radši k nám na kriminálku, abyste nám to mohl všecko náležitě vysvětlit, co myslíte?“

„To mě zatýkáte? Vždyť já jsem…“

„Pánbůhchraň! To snad až později…, pokud k tomu budou důvody. Zatím nejsou, jestli před náma nebudete zatloukat, odkud ty šperky máte. Jinak byste si jenom prodlužoval nepříjemný chvíle a absenci v zaměstnání. Kdybyste nám všecko upřímně vyklopil, nemuseli bysme ani nikam chodit. Vyslechli bysme vás tady a moh byste se vrátit co nejdřív do lokálu. Co vy na to?“

Číšníkův pohled svědčil o tom, že si rychle srovnává věci v hlavě a zvažuje, jaké stanovisko zaujmout. Duda ho pozorně odhadoval a mimoděk ho napadlo, že tohle je jenom vyjukaný příživník, který si chce založit svou lepší existenci na lidské slabosti. Zavraždit člověka by však určitě nedokázal. Tenhle se bojí i vlastního stínu. Je to malá rybička v kalných vodách kriminality. Jistě radši všechno vyklopí tady, aby nezavdal příčinu k drbům.

Pánek ho nezklamal. Po chvilce uvažování galantně ukázal na křesla u konferenčního stolku a natáhl ruku po židli, aby ji přistavil jako třetí sedadlo.

„Já přece před váma nemám co tajit, pánově,“ řekl, když si sedí a sáhl po kazetě, kterou Duda postavil na stolek. „Tohle jsem získal náhodou,“ řekl, když vytahoval z kazety a ukládal na stůl náramek, náušnice a řetízek.

Potom přidal na výmluvnosti, zřejmě se rozhodl, že vypoví všechno, jak se to stalo. S velkými oklikami a živou gestikulací vysvětloval, že vždycky kupoval jenom náhodně nejrůznější šperky od lidí, kteří se dostali do momentální tísně. Takže jim vlastně pomáhal. Když někdo z nich po čase přišel zpátky a chtěl šperk vyplatit, samozřejmě mu ho odprodal zpátky, jak se sluší a patří.

Duda viděl, že Pánek podstatu věci obchází, a tak ho jednoduše upozornil:

„Pravda vám prospěje víc. Abyste k ní dospěl rychleji, řeknu vám dvě věci: Za prvé, že nás kromě těchhle náušnic, řetízku a náramku momentálně z vaší sbírky nic nezajímá. Jsme ochotni zatím po ničem jiném nepátrat. A za druhé, že kvůli tomuhle zlatu byla spáchána vražda. Tak především vysvětlete, jaký na tom máte podíl.“

Pánek zbledl. Ohradil se a bez meškání vypověděl pravdu, jak k těmto šperkům přišel náhodou a nechtěně při inkasování v kavárně. Svou úlohu se samozřejmě snažil trochu opentlit, ale podstata jeho výpovědi se shodovala s poznatky získanými jinou cestou. Ochotně popsal prodávajícího i jeho společnici, tu však vylíčil důkladněji.

Ilčík si dělal podrobný zápis a pozval Pánka, aby se u nich zítra před zaměstnáním zastavil a podepsal protokol. Ještě než odešli, Duda úředně zabavil celou zlatou soupravu; kazetu i její zbylý obsah přistrčil před číšníka, který ulehčeně schoval všechno to haraburdí zpátky do vitríny. Ani nežádal, aby ho dovezli zpátky do kavárny.

Duda s Ilčíkem se rychle vraceli na odbor, aby informovali náčelníka.

„Mohli bychom vyslechnout Páskovou. Pošleme za ní Ilčíka, jestli by náhodou nedoplnila popis něčím, o čem ještě nevíme,“ uvažoval major nahlas, když kapitán skončil své hlášení.

„Zbytečný, podle mýho názoru. Teď už je to všecko s křížkem po funuse,“ máchl rukou Duda. „Lepší by bylo sedřít kůži ze zad tomu, kdo někam zasil hlášení toho Horváta. Tenkrát, hned začerstva, by snad byla šance na bleskovou akci. Možná že bysme toho kulhavýho brejlouna byli dostali. Ted už budem jenom hledat jehlu v kopce sena.“

Přesto dostal Ilčík rozkaz vyslechnout Páskovou. Trvalo mu dva dni, než ji našel. Když konečně přišel a referoval o všem, co vypověděla, celá skupina vyšetřující vraždu Heleny Bagárové skoro strnula nemilým překvapením.

Aby Ilčík přiměl Páskovou k pravdomluvnosti, dal její výslech do spojitosti s vraždou. Toho se blonďatá krasavice polekala. Kromě toho ještě popíchl její profesionální ješitnost poznámkou, cože se tak najednou chytila na háček tuzemského štramáka, když jsou její specialitou zazobaní zahraniční turisti. Právě na to reagovala Pásková evidentním trumfem: podle ní jsou na omylu všichni, kdo si něco takového myslí. On to totiž nebyl žádný Slovák, ale Američan, jenže perfektně mluvil i slovensky.

„A jak to, prosím tě, vysvětlila?“ neudržel se Duda.

„Vůbec nic nevysvětlovala, ani nemohla. Ten večer si ho kolem osmý vytipovala v hotelu Astoria a přišmajchlovala se k němu. Tvrdí, že s ním mluvila německy. Když s ním ale cukrovala u stolu, najednou na ni ten člověk spustil slovensky a už při tom zůstali. Platil dolary, totiž útratu v Astorii. Když odtamtud odcházeli, napadlo Páskovou, že si ve svý kmenový kavárně z lidí tak trochu vystřelí. Přemluvila ho, aby s ní zašel ještě do Orionu.“

Sotva se Vojtěch Adam vrátil domů z nemocnice, stal se středem zájmu obyvatel celého domu. Kdysi, když dělal týdenní gruntování, při němž vždycky poctivě zametl a umyl všechny schody i pavlače, nikdy mu to netrvalo déle než půl dne. Celý činžák přitom chválil jeho poctivost a pořádkumilovnost. Teď na to najednou potřeboval celý den. Nejenom proto, že se musel šetřit. Hlavní příčina byla v tom, že ho lidi zdržovali při práci: všude ho zvali do bytu a pobízeli, ať si na chvilku sedne, aby se neunavil. Tu a tam mu nalili skleničku něčeho silnějšího a pobízeli ho, aby povídal. Se zatajeným dechem poslouchali, jak to vlastně tenkrát v Helenině bytě bylo.

Sluší se poznamenat, že Adam uváděl den co den víc a víc podrobností a že při každém takovém posezení pobafával pořád déle a déle ze své fajfky. Podobně tomu bylo i v hospodě U sluníčka. Zbylé dny v týdnu, kdy negruntoval, postával v domovních vratech, chytal známé, kteří šli kolem, a hlavně listonošku, s níž pak důkladně probíral celou událost vzhledem k tomu, že právě ona přinesla ty peníze.

Ale každý má své starosti. Tak se stalo, že se listonoška začala starému Adamovi postupně vyhýbat. Čistě z časových důvodů. Děda se potom cele věnoval novinám. Pravidelně si kupoval večerník, který začerstva přelouskal celý kromě inzerátů. Na druhý den dopoledne si ho rozložil znovu, a když probral inzeráty, vracel se ještě jednou ke zprávám a článečkům, které ho zaujaly včera.

Tak mu v očekávání podvečera líp utíkal čas. Na podvečer se těšil, protože chodil pravidelně ke Sluníčku. Jenom na jedno pivčo. A i to pod důmyslnou záminkou: před třetí odpoledne vždycky najednou položil večerník v kuchyni na stůl, strčil vyhaslou fajfku do kapsy, křikl na ženu, že si skočí pro tabák — a už pelášil do hospody. Adamová dobře věděla, že mu tabák nechybí, ale byla mezi nimi jakási tichá dohoda, a ani ona ji nechtěla porušit hudrováním.

U piva se našel vždycky někdo, kdo se zeptal, cože má na hlavě takový obvaz. To byl pro Adama signál, aby začal celou historii vykládat znovu. Pár šibalů ho sice podezřívalo, že po ráně už nemá ani památku a obvaz že si nasazuje naschvál, aby se udělal zajímavý pro hosty z hospody, ale nebyla to pravda. K převazům chodil ještě pořád na kliniku, protože jeho poranění zas nebylo tak lehké, aby ho mohli odkázat na obvodní středisko. A děda vykládal vždycky jenom půl hodinky, třebaže postupem doby stále barvitěji. Sluší se však zastat se ho aspoň v tom, že na rozdíl od vyprávění v baráku, v hospodě si k událostem nic nepřimýšlel. Končil obyčejně slovy: „Škoda takovýho děvčete! Dostat toho lumpa, vlastníma rukama bych ho oběsil!“

Když si všiml, že do hospody vešli lidé posypaní vločkami sněhu, rychle dopil zbytek piva a spěchal domů. „Aby se lidi v takový tmě nepotloukli na schodech, protože stará vždycky zapomene, kdy má v domě rozsvítit,“ poznamenal na odchodu.

Když však došel k domovním vratům, málem se srazil s Dudou, který zrovna vycházel.

„Á, soudruh inspektor! Už jste ho zavřeli?“

„Bohužel ještě ne,“ usmál se Duda, „ale dřív nebo později udělá chybu a je náš, vždyť to znáte.“

„To jo, to znám,“ živě přisvědčil starý. „Jako já udělal chybu v tý kuchyni. Trouba starej. To jsem celej já.“

Dudu jeho způsob řeči rozveselil. Do vrat dul studený březnový vítr a zaháněl tam sníh s deštěm. Kapitán vzal dědu pod paží a šel s ním do jeho bytu. Prý na chvíli se ohřát, chce se ho na něco zeptat.

Domovník celý pookřál, když viděl to přátelské gesto, a sebevědomě se rozhlídl, jestli to neušlo lidem z baráku.

V kuchyni stará Adamová rychle otřela židli, aby se host cítil líp. Puzena ženskou zvědavostí našla nejvíc práce zrovna v kuchyni, kde se oba usadili.

Adam, bývalý kovář v dílnách dopravních podniků, dobře znal lidi, natožpak vlastní ženu. Ohlídl se po ní a rezolutně jí doporučil:

„Stará, poohlídni se po něčem v pokoji, ať soudruh inspektor může začít s výslechem!“

Že se jí tím nemile dotkl, poznal Duda na první pohled. Otočila se a už sahala po klice. Kapitán ji poprosil:

„Ba ne, Jenom klidně zůstaňte, možná že nám taky trochu pomůžete.“

Vytáhl z malé tašky balíček, pečlivě ho rozbaloval a vysvětloval přitom Adamovi, že jim ukáže pár věcí, které by je mohly zajímat. Rozložil na stole šperky zabavené u Pánka.

„To jsou pěkný kousky,“ řekla upřímně Adamová, když se nad nimi nakláněla. „Škoda je prodávat, ale…“

„No právě!“ houkl Adam. „Snad si, holka, nemyslíš, že ti je soudruh inspektor přišel nabídnout na prodej! Vždyť jsou to ty, co nosila Helenka ze třetího… Teda nosila, no, jak bych to řek… Prostě jsem je na ní viděl.“

Duda bedlivě oba pozoroval, přestože nepochyboval o jejich poctivosti. Potom se zeptal, jestli si tím jsou jisti. Jednoznačně potvrzovali, že ano, i Adamová si totiž vzpomněla, že je asi dvakrát na nebožce Helence viděla.

„Tak to jste na dobrý stopě, co?“ vyhrkl Adam a mimoděk zamával fajfkou nad stolem.

„Dá se to tak říct,“ vyhnul se Duda přímé odpovědi. „Zločinec po sobě vždycky zanechá nějakou stopu,“ řekl ještě, když si všechno opět schoval do taštičky a rozloučil se se starými manžely.

Opustil v přízemí dvě dobré duše, které pod dojmem toho, co z Heleniny pozůstalosti spatřily, zesmutněly. Duda cítil trochu uspokojení, protože tohle byla už druhá prověrka. Také Zlata Mlčochová poznala ve špercích majetek Bagárové. Jeho spokojenost však dlouho netrvala. Stopy beznadějně končily, nebylo už čeho se chytit, aby mohl pokračovat v pátrání. Teď už se dá spoléhat jenom na náhodu, kterou eventuálně poskytne pevný systém práce Bezpečnosti. Hlušička už včera nadhodil, že v tom to případě se budou muset přeorientovat na dlouhodobou práci pomocí celého bezpečnostního aparátu. To znamenalo, že se případ stahuje z denního programu.

Jak tak šel domů jarní plískanicí, ujasňoval si další nutný postup. Stopy, které získali, musí dobře uchovat a protokoly ještě jednou od základu vyhodnotit. Prostě, jak se říká, dát poslední ránu jistoty. Aby snad náhodou nevynechali nějakou tu škvírečku, která v denním shonu zůstala neprověřená.

Duda vystoupil z auta, rozloučil se s náčelníkem okresního oddělení i se šoférem, který ho vozil po okrese. Zamířil k malému čtyřmístnému letadlu, které na něj čekalo na svazarmovském letišti.

Pilot už nahodil motory. Ještě než nastoupil, pocítil kapitán žaludek až někde v krku. Zaregistroval, jak se rozkvetlé pampelišky ohýbaly pod náporem větru od vrtulí a za malým letadlem se v čerstvé trávě táhly tři koleje po kolech. Rázem v něm ožila celá jeho strastiplná cesta sem v té malé potvoře. Vypadá jako nevinná včelička, ale ve vzduchu nedá ani na chvíli pokoj. Což o to, když stoupá, to člověk ještě vydrží. Ale když začne padat, hned máš žaludek naruby — a hledej spásu v pytlíčku…

Přivítal se s pilotem speciální linky, důkladně se přikurtoval a poručil se do vůle boží.

Nikdo ho sem nehnal. Sám trval při poradě s Hlušičkou na tom, aby „zacpali“ i tuhle škvíru. Major do toho moc chuti neměl. A měl pravdu, všechno se mohlo zjistit i běžnou úřední cestou, při níž se zbytečně neutrácí čas pracovníků kriminálního odboru. Drahocenný čas. Ale když mu Duda řekl, že je na to ochotný obětovat dva dni ze své dovolené, major změnil stanovisko. Na jeho příkaz Čambalová zařídila mimořádné letadlo, lépe řečeno letadýlko, které se pohybuje v nekonečném vzdušném moři jako to pápěří. Zařídila i potřebné kontakty. Teď mají jistotu, že se neopomnělo nic, co by mohlo přispět k objasnění vraždy Heleny Bagárové.

Napřed navštívil Annu Bagárovou v Báni a odevzdal jí zlaté šperky po Heleně. Přece jen bylo dobře, že tu cestu podnikl! Stará paní mu dala dva dopisy, které prý našla v dceřiných knihách. Z bytu ve Švábkách odstěhovala jenom drobnosti. Nábytek a větší věci odprodala, ale knihy si vzala na památku. Dlouho si netroufala v nich zalistovat. Rána byla ještě příliš bolestná. Ale jednou se k tomu přece odhodlala. Našla v nich tahle psaní.

Duda si teď mimoděk vybavil jejich obsah. V obou případech byl velmi stručný. V prvním dopisu, datovaném bez udání místa 19. září 1960, bylo blahopřání k úspěšné maturitě od podepsaného Dušana; jako postskriptum tři věty, že pisateli se daří dobře, sešel se s otcem a má dobrou službu. V druhém dopisu s datem 11. ledna 1965 bez uvedení místa byl jenom pozdrav „od toho, kdo na Tebe pořád vzpomíná a těší se, že Tě letos bude moci navštívit“. Podepsán opět Dušan.

Obě obálky měly československou známku s razítkem lukaveckého poštovního úřadu a datum na něm v obou případech souhlasilo s malými odchylkami s datem na dopisech. Adresovány byly na slečnu Helenu Bagárovou, Baňa č. 27. Při podrobnějším vyprávění o dceři, o jejím dětství a odchodu do města si Anna Bagárová vzpomněla, že jeden z těch dvou dopisů sama posílala za Helenou, protože doma už nebydlela a do velikonoc, kdy měla přijet na návštěvu, bylo ještě daleko. Vzala jej a neotevřený strčila do obálky a poslala dceři.

V rodinném domku o třech místnostech si Duda prohlédl také svatební fotografii Heleniných rodičů, pár podobenek Helenky jako batolete i v předškolním věku, zaujaly ho však hlavně dvě fotografie, na nichž způsobně seděla mezi ostatními žáky na trávníku před školou. Jedna byla ze čtvrté třídy ze začátku léta 1951, druhá z osmé z roku 1955. Jméno Dušan Dudu strašilo i ve snu. A když se tak s Annou Bagárovou a za přítomnosti jejího bratra Ondřeje Kováče dívali na staré fotografie, zničehonic se zeptal, který z žáků je Dušan.

Oba osamělí starouškové ukázali na dva chlapce a chvíli vzpomínali, jak že se vlastně jmenovali dál. Ondřej Kováč brzo označil jednoho z nich jménem Varga. Vzpomněl si na něj, protože Vargovi měli dost pohnutý osud.

Petr Varga totiž pracoval jako podúředník na pile a s příchodem tisovského režimu začal zvedat ruku k fašistickému pozdravu pořád výš. Ale nezachránilo ho to.

Místní fašistický komisař ho poslal na frontu proti Rudé armádě. Tam byl lehce raněn, a když se vyléčil, přišel do vsi v černé uniformě SS. Bylo divné, že ho tam vzali jako Slováka, protože tohle privilegium bylo vyhrazeno pouze Němcům. Ondřej Kováč byl už tehdy s partyzány v horách. Petr Varga byl ve vsi známý svými výroky, že tu partyzánskou bandu do jednoho oběsí. Ale nikdo ho nebral vážně.

Koncem roku 1944 však Varga zmizel spolu s ustupujícími hitlerovci a od té doby ho nikdo neviděl. Zanechal doma hezkou mladou ženu s čtyřletým synem Dušanem. Nikdo ve vsi jim sice neublížil, ale Vargová se za svého muže styděla. A v létě roku 1951 se i s Dušanem přestěhovala ke svému otci do sousedního Holúbkova.

Na příjmení druhého Dušana si starouškové už nevzpomněli. Duda se pozastavil nad tím, že ačkoliv se Vargová odstěhovala, přece je o čtyři roky později její syn vyfotografovaný s Helenou Bagárovou jako její spolužák. Ondřej Kováč však dovedl vysvětlit i tuto otázku.

Baňa jako zámožnější obec s lepším spojením do okresního města měla tenkrát i vlastní školu, kde se vyučovalo ve všech osmi, později devíti a nakonec dvanácti třídách, kdežto v Holúbkově bylo jenom pět tříd základní školy. Do vyšších tříd chodily děti z Holúbkova přes kopec do Baně. Tak zůstal v jedné třídě s Helenou i Dušan Varga, přestože se s matkou z Baně odstěhovali.

Od té doby se obě vesnice změnily k nepoznání. Staré školy zmizely stejně jako řada stavení, uplácaných ještě za monarchie z vepřovic a bláta a pokrytých slámou nebo šindelem. Místo nich si lidé postavili domky, za jaké by se nemuselo stydět žádné město. Změnily se totiž i výdělečné možnosti. Místo někdejší jediné pily se lidem nabízelo zaměstnání ve více než deseti závodech poblíž jejích bydliště.

Zpáteční let mimořádného letadla trval teprve čtvrt hodiny, ale Duda myslel, že ho nepřežije. Vší silou přemáhal nevolnost a s ještě větší urputností pokračoval v úvahách, aby nemusel myslet na nepříjemnosti svého cestování.

Za pomoci okresního oddělení si ověřil všechna fakta. Dík oběma starým lidem měli ulehčenou práci. Do Lukavce letěl pátrat po neznámém Dušanovi a neznal víc než křestní jméno. Na okrese si však mohl už jenom ověřovat. Dušanu Vargovi, narozenému 10. listopadu 1940 manželům Petrovi a Julii Vargovým, nebyl vystaven československý občanský průkaz a tuto záhadu nedokázal nikdo vysvětlit. Ale v evidenci obyvatelstva i v taktické evidenci Duda našel záznam, podle něhož tento mladý, tenkrát ani ne sedmnáctiletý člověk ilegálně odešel do zahraničí.

Julie Vargová, kterou Duda ještě pro jistotu navštívil, to potvrdila. Jako vzácnou památku si schovávala jeden jediný dopis, který od syna dostala roku 1957. Ze slov na zažloutlém papíru Duda nevyčetl ani synovskou lásku, ani výčitky svědomí. Naopak; světem protřelý dobrodruh by nemohl psát cyničtěji. Dopis měl rakouskou známku a razítko vídeňské pošty na obálce udávalo datum 21. května 1957.

Zestárlá Vargová nedokázala skrýt před Dudou své slzy. Nehořekovala však, že syn odešel. Jistě se v cizině setkal s otcem a má se dobře, když si na matku ani nevzpomene…

Kapitán ji v duchu politoval. Takový zbabraný život! Vyhlédl při té myšlence z okýnka letadla a nesmírně se inu ulevilo, protože zjistil, že za chvíli přistanou. Popruh si přitáhl tak těsně, jak se jen dalo. Zvrátil hlavu dozadu, opřel se do sedačky a napětím všech svalů se snažil překonat nepředstavitelně bídné pocity, které se ho zmocňovaly při klesání letadla.

Kapitán Gabriel Eleš v semišovém saku a bezvadně vyžehlených kalhotách nervózně bubnoval prsty na desku stolu a pohledem bloudil po zařízení své kanceláře. Byl to smutný pohled: loučil se vlastně se vším, co ho tu obklopovalo. Konečný závěr náčelníka městské správy sice ještě neznal, ale podle výsledku šetření inspekce nepochyboval, že verdikt bude přísný.

Bouchl pěstí do stolu. Nikdo zkrátka nechce pochopit jeho důvody, protože se mu ten žrout Duda mstí. Dobře si vzpomíná na onen únorový rozhovor, kdy se objevil jako posel z nebe, podal si ho jako školáka a zařídil, že mu vzali tu vraždu. Takový je Franta, se kterým se po večerech mořil na jedné fakultě a o kterém si myslel, že je kamarád… Kdyby byl, mohl věci zařídit jinak, a ne se mu mstít.

Chytili ho za takovou pitominku, jako je hlášení od nějakého pomocníka. Hlouposti. Pamatuje se, jak převzal od dozorčího hlášení s tím, že ostatní už má zařídit sám, protože případ patří do kompetence oddělení obecné kriminality. Strčil to do šuplíku, protože spěchal na schůzi, a na druhý den na to úplně zapomněl. Jako můra ho tlačila ostrá diskuse na včerejší plenárce. Skoro všichni do něho řezali, že seje vítr spolu s odpůrci konsolidace, a nechtěli pochopit, že jemu jde o zlepšení služby, nadarmo přece neštudoval. Nakonec se nezmohl na nic jiného, než že je všechny poslal do háje. Pamatuje se, jak je rozčilil ještě víc, když se jal předpovídat budoucnost bez dogmatiků, s lidským socialismem. Nakonec ze schůze odešel.

Teprve pozdě odpoledne na druhý den, když z něho jakžtakž vyprchala zlost a mysl se vrátila k službě, vzpomněl si na hlášení v šuplíku. V té chvíli byl na rozpacích, protože si uvědomil, že zameškal skoro čtyřiadvacet hodin. Pravidla kriminální služby jsou neúprosná, to věděl. Znovu si ty řádky pozorně přečetl. Zjistil, že zpráva přišla přes praporčíka Gombaseckého. Toho člověka neměl z duše rád. To snad ani nebyl člověk, ale stroj. Každou nejmenší maličkost provedl vždycky tak přesně a podle předpisů, že tím byl až protivný. A nejenom jemu. Jako by neměl ani chybičku. A ty jeho řeči, když měl tu čest slyšet ho na poradách! Pořád měl na mušce mladé, tedy i jeho, Eleše. Sahal do svých zkušeností z prvního roku po válce. Jako by byl na tomhle světě jediný, kdo začínal sloužit v pětačtyřicátém! No a zrovna ten jim pošle hlášení, že má takový a takový poznatek ke zlatým šperkům vyhlášeným v celostátním pátrání. Trouba jeden. Nedokázal vybočit z uniformity ani tolik, aby napsal, že podle údajů uvedených ve včerejším dálnopise.

Ostatně, škoda, že tu pomocnou stráž nezrušili už v šedesátých letech. Organizují kdejaké staré dědky a ještě přikazují věnovat se jim s obzvláštní péčí, nikdy nezapomínat na jejich pomoc, obětavost a tak dále! Podle něho jsou to lidi, kteří to dělají z dlouhé chvíle a ve snaze nějak se vytáhnout nad ostatní občany. Tak ať se nějaký pomocníček nevytahuje na něho, kapitána a doktora práv! Zaslechne něco s prominutím na hajzlu a jde s tím otravovat. A ten praporčík mu to do puntíku odrecituje do hlášení na okres a na město!

Zlostně strčil hlášení ještě hlouběji do šuplíku, jako by vůbec nebylo. Bylo to i pohodlnější než poslat ho dál. Zapomene se na to jako na loňský sníh. Přece nebude nikomu vysvětlovat, proč ho sušil déle než čtyřiadvacet hodin

Eleš se teď díval oknem do letního vedra. Jeho stísněnou náladu trochu rozptylovala jen myšlenka na dovolenou, kterou nastoupí za tři dny. Zapomene, přebolí to.

Z myšlenek ho vyrušilo bzučení telefonu. Sekretářka mu oznámila, že se má dostavit k náčelníkovi městské správy. Tak už je to tady! Otevřel šatník a podíval se do zrcadla. Nikdo by mu nemohl vytknout, že je na jeho zevnějšku nějaká chyba. Sám na sobě však našel několik drobných závad, které také hned odstranil. Přihladil si vlasy, přitáhl vázanku, levou klopu semišového saka urovnal oběma rukama, aby neobstávala. Potom ze sebe oprášil pár neviditelných smítek a vyšel.

V kanceláři se předpisově ohlásil podplukovníkovi a rázem se mu roztřásla kolena. U dlouhého stolu sedělo asi deset lidí, známých i neznámých. Zaregistroval svého náčelníka odboru, náčelníka kádrového odboru, předsedu stranické organizace, zástupce náčelníka správy a náčelníka inspekce. Podplukovník mu pokynul, aby se posadil. Kus od stolu, na tři kroky od náčelníka, stála osamělá židle. Pro viníka, blesklo mu hlavou.

Sotva dosedl, zástupce náčelníka pro operativu vstal a na jeho oslovení „soudruzi“ vstali také všichni ostatní. Eleš povstal rovněž.

„Kádrový rozkaz náčelníka městské správy číslo 91 ze dne 3. července 1969,“ četl zástupce z papíru, který držel v ruce. „Potrestání. Trestám kapitána Gabriela Eleše…“

Byl to silný tabák. Eleš ani pořádně neslyšel citované paragrafy, čísla instrukcí, nařízení a rozkazů, které se vztahovaly k příkazu a které porušil. Do paměti se mu vryla jenom poslední slova:

„… snížením hodnosti o jeden stupeň a odvolávám jmenovaného z funkce náčelníka oddělení obecné kriminality. Důvod: hrubé zanedbání povinností příslušníka SNB a porušení rozkazů, čímž zavinil pravděpodobný únik pachatele vraždy spáchané na Heleně Bagárové a značně ztížil prácí bezpečnostních orgánů. Proti tomuto rozhodnutí lze podat odvolání…“

„Soudruhu nadporučíku Eleši, máte nějaký dotaz?“ Trhlo to s ním. Poprvé slyšel svou novou hodnost. Zdaleka se to neshodovalo s představami, které si o takové chvíli v duchu dělal už přes rok. Často si představoval, jak bude na shromáždění vyšších důstojníků jeho jméno přečteno v rozkaze s dodatkem, že se povyšuje do hodnosti majora.

Cosi mu sevřelo hrdlo a tak jenom potřásl hlavou. „Soudruhu Eleši, máte za sebou úspěšná léta služby. Jste doktor práv a Sbor takové lidi potřebuje. Snažte se, abyste se v roční lhůtě, na kterou jsme vás přeřadili o jeden hodnostní stupeň níž, polepšil… a hlavně se snažte, abyste se v budoucnu takových chyb nedopustil nechtěně, natož úmyslně.“

Potom se rozešli.

Přestože všechny stopy i svědecké výpovědi svědčily nepřímo proti nespatřenému Dušanovi Vargovi, Duda ani Hlušička nemohli uvěřit, že by vraždu spáchal on. Chyběl jim motiv. Na poradě odboru dne 2. srpna ráno se o tom přeli celou hodinu.

Dušan a Helena spolu vyrůstali jako děti a vždycky byli dobří kamarádi. I když Varga utekl na Západ, obsah všech dopisů, jež poslal Bagárové, svědčil spíš o náklonnosti než o nějakém, byť skrytém nepřátelství. Lze předpokládat, že i v pětašedesátém roce to byl Varga, s nímž seděla Helena Bagárová v cukrárně. Všechny okolnosti dokonce nasvědčují, že mezi nimi mohla vzniknout láska, pokud se o lásce dá mluvit při tak velké vzdálenosti a řídkosti styků.

Jenže všechny ostatní stopy, prověřené několikrát, nevedly k ničemu. Jediný otisk prstu nepatřil žádnému ze známých a Bagárové blízkých lidí, ani z podezřelých. Jeho dvojník se nenacházel ani v evidenci. Popis pravděpodobného pachatele ze všech pramenů se v hrubých rysech shodoval: drsný hlas, brýle s tmavou obroučkou, dozadu sčesané hladké tmavé vlasy, napadání na levou nohu a popis oblečení.

Pravda, ono se snadno řekne, jak Duda prohlásil nejednou, že se popis hodí na člověka, když se o něm žádné skutečné vlastnosti nedají zjistit, jako je tomu u Dušana. Vyzýval, aby se tím pátrání nedalo ukolébat. Naopak, musíme mít na paměti, že to může být i někdo jiný než Varga. Někdo, kdo se pohybuje mezi našimi občany. A kdyby se příslušníkům dostal někdy do rukou člověk, na kterého se hodí uvedený popis, je nutno ho identifikovat především pomocí toho jediného otisku prstu.

„Hrom do toho! Já si přece jen myslím, že nás motiv klame a že pachatelem je Varga,“ zakončil debatu Hlušička. „Je fuč, nikdo z nás už ho asi v životě neuvidí, ale mezi ním a Bagárovou se mohlo přihodit něco, co vedlo k vraždě. Třeba nějaká momentální nenávist, výbuch hněvu. Vždyť nevíme, jak se Vargův charakter vyvíjel v cizině. Co vlastně dělá, čím se živí a tak dále…“

„Především však, soudruhu náčelníku, nevíme, odkud by se tady ten Varga vzal. Ani soudruh Jonák přece v tom směru nezjistil nic konkrétního,“ ozval se Duda.

„Jsi oficiální jako smuteční oznámení, kamaráde,“ ušklíbl se Hlušička. „Vem si dobu! Myslíš, že může někdo odpovědně zjistit, kdo ze zahraničí byl v Československu na návštěvě? Ani pánbůh nebeský! Jonákovi se nepodařilo zjistit opačnou věc, jestli tady ten Varga nebyl. Zkrátka Vargu nám ještě nikdo nenašel. Není to dávno, co jsi sám říkal, že na našich hranicích je to jako na Václaváku. Měl jsi pravdu. Tak se téhle pravdy taky trochu drž. Být tady mohl.“

„Neber to tak doslova, Viktore. Já měl na mysli, že by snad bylo potřeba dokázat, že tady byl. Pak by se nám ulehčilo na duši,“ řekl mírně Duda. „Škoda promarněný stopy s těma šperkama.“

„To ano. Však za to Eleš, jak jsem slyšel, dostal svý.“

Duda chvíli mlčel jako vševědoucí. Jenom si třel dlaněmi kolena, jako by je měl namrzlá. Potom však prudce hodil hlavou a zostra vybafl:

„Taková škoda to zas nebyla, aby Eleše na rok degradovali. Já uznávám, že je to frajer, ale doved by dělat, kdyby se nehonil za popularitou a nebyl náfuka. Takovou tvrdost si nezasloužil.“

Srpen toho roku byl slunný a horký. Když se skupina rozešla, její členové už se tak často nesetkávali, jako když pracovali na jednom případě. V polovině měsíce se Ilčík sešel v kantýně s Dudou.

„Něco visí ve vzduchu,“ prohodil jen tak.

„Co by viselo. Nečteš svodky, zprávy a instruktáže? Obroditelé chystají výročí. Bude horko, Laco.“

Snad to ani nemyslel tak vážně, jak to vyšlo. Dvacátého navečer začali mít plné ruce práce. Chuligáni se srocovali, kde se dalo, a když byli rozehnáni, shlukli se jinde. Na jedenadvacátého už bylo vyhlášeno celostátní bezpečnostní opatření. Všechny rozpracované případy šly stranou. I kriminalisté dostali nové funkce. Hlušička byl ustanovený za řídícího ve štábu. Ostatní byli zařazeni do družstev a čet pod společné velení zkušených důstojníků pořádkové služby. Vyfasovali cvičné stejnokroje a nejnutnější prostředky sebeobrany. Mezi příslušníky z toho všeho nebylo žádné veselí. Zjistilo se, že nejsou přílby ani slzotvorné prostředky a veškeré vybavení je obušek. Tak byli v družstvech nebo četách vysíláni do ulic obnovovat veřejný pořádek proti hlučícím a vyhrožujícím bandám nejspodnější spodiny společnosti, flákačům, chuligánům, bývalým trestancům, zlodějům a lupičům, kteří si mysleli, že přišel jejich čas.

Navečer pochodovali Duda, Struhár a Ilčík v četě, která dostala za úkol vytlačit z křižovatky nedaleko správy jednu velkou skupinu. Struhárův hlas, zesílený megafonem, vyzýval srocené, aby se rozešli. Čím mohutněji zněl jeho hlas, tím větší byl odpor protivníka.

„Co tady postáváte?“ křikl Duda na lidi, kteří stáli na chodníku, se zájmem přihlíželi a očekávali, že uvidí něco ještě senzačnějšího. „Koledujete si o ránu kamenem, nebo dokonce nožem? Copak nevidíte, že je to banda, který není nic svatý? Jděte pryč, jděte domů, abyste toho nemuseli litovat!“

Stejně si kousek od něho počínal Ilčík a ještě pár dalších. Za Ilčíkem chodil jako stín asi třicetiletý muž se psem na vodítku. Zřejmě nějaký Vořech nebo Haryk, ale vzteklý jako čert. Štěkal, až uši zaléhaly, a pořád se věšel Ilčíkovi na paty.

Pořádková četa chtěla dosáhnout, aby přihlížející a jinak pokojní chodci co nejdřív odešli; očekávalo se, že neklidná sebranka zaútočí nebo že bude nutné zaútočit na ni, protože se na prosté výzvy nerozejde. Lidé pár kroků popošli, ale blíž k hlučícímu davu. Ilčík už ztrácel trpělivost, protože na něj hafan štěkal a dotíral a jeho majitel Ilčíka ustavičně sledoval, kam se jen hnul. Vtom na nedalekém rohu zařinčelo sklo a sypalo se na dlažbu z obrovského výkladu obchodního domu, do kterého někdo z davu hodil kamenem. Ilčíkovi povolily nervy. Bleskurychle vytáhl z kapsy malou stříkačku se slzotvorným plynem a pustil menší dávku psovi na čumák. Pes zavyl a výt nepřestával. Jeho pán ho vzal do náručí a začal příslušníkům nadávat. Pak se zničehonic rozběhl za Ilčíkem, který už odcházel, a snažil se ho zezadu kopnout. Duda ještě při velitelově povelu k útoku stačil přiskočit a srazit útočníkovi nohu.

Příslušníci už vytvořili rojnici přes celou šířku ulice a během se blížili k shluku na křižovatce. Tam, někde uprostřed, zazněl rachot a řinčení, jako když se hroutí dům. To dav povalil telefonní budku a začal narychlo stavět barikádu. Vzápětí odtud vyletěly proti příslušníkům kameny, dlažební kostky a kusy železa. Právě když Duda doběhl k hlučící mase lidí, ucítil úder do nohy a klesl na kolena. Chtěl si raněnou nohu ohmatat. Vtom ho něco udeřilo do čela. Pustil nohu a sáhl si pod čepici. Krvácel. Za chvíli mu krev zalepovala oči. Kapesníkem si otřel čelo. Velkou bolest však necítil, a tak pomáhal ostatním rozhánět dav.

Když se poslední hloučky lidí rozbíhaly do postranních ulic, snažil se pár nejzběsilejších útočníků pronásledovat a zadržet. Najednou se mu však podlomila noha, nemohl dál. Odněkud z posledního patra vysokého činžáku třeskla rána. Kapitán seděl na obrubníku a rozvazoval si botu.

„Co je ti, Franto?“ slyšel nad sebou známý hlas.

Zvedl hlavu a spatřil Ilčíka. Stál na chodníku, a přestože mu štítek polní čepice úplně zastínil oči, Dudovi neušlo, jak starostlivě se na něj dívá.

Vedle něho stáli v hloučku tři muži. Ten nejbližší měl džínsy s pestrobarevnými záplatami z hader i kůží na stehnech a na kolenou. Byly přišité tenkým provázkem. Od pasu nahoru měl na holém těle květovanou kazajku. Na krku se mu houpal na provaze veliký železný kříž. Vlasy až po ramena byly bez lesku, slepené mastnotou; splývaly s huňatou bradou a vousy. V malých očích mu seděl strach. Než by se pohledem setkal s Dudou, který si ho se zájmem prohlížel, raději odvrátil tvář.

Jeho levá ruka byla ocelovým náramkem připoutána k pravici druhého, o hlavu menšího a velice hubeného muže. Ten vypadal o hodně starší. Zdálo se dokonce, že jeho vlasy, ostříhané na ježka, jsou prošedivělé. Měl sandály, kdežto jeho mladší společník byl bosý. Starý měl hezké šedé kalhoty a krátkou zelenavou košili s rozhalenkou. Byla úplně rozepnutá. Dudův zrak se s údivem zastavil na jeho břichu a prsou, kde neměl jediný chlup. Všechno, co bylo vidět, bylo pokryto nejrůznějšími obrazy vytetovanými do kůže. Některé trochu zkreslila vysedlá žebra. Starý měl skloněnou hlavu a zarputile hleděl do země. Vedle náramkových hodinek se mu leskla pouta, jimiž byl připoután k pravé ruce třetího výtečníka.

Byl to tlouštík s platfusem a Duda měl při pohledu na něj zřetelný dojem, že z tohohle člověka zrovna kape špína. Napadlo ho, že je umouněný jako automechanik, když vyleze zpod mašiny, ale zdálo se mu to urážlivé vůči automechanikům. Tenhle tady nebyl špinavý od práce, nebo protože by upadl a umazal se, ale snad od přírody a od narození. Malá hlava mu seděla na objemném těle jako cibule na pivním sudu. Přestože i teď, v půl jedenácté, vedro v ulicích dosahovalo čtyřiadvaceti stupňů, tenhle člověk byl navlečený jako na zimu: visela na něm teplá silonová bunda na lyže, která pod různými nánosy ztratila barvu. Mezi jejími rozepnutými šosy, skoro přímo z vypouklého břicha visely dva konce provazu, kterým měl přepásané kalhoty. Na malých prasečích nožkách měl kecky s roztřepenými dírami po obou stranách.

Za nimi spatřil Duda Struhára s obuškem v ruce. Zaujat pestrou podívanou, zapomněl i na poraněnou nohu.

„Přisámbohu, pěkná společnost, všichni svatí ať nás od ní chrání! Jako by včera vyšli z džungle… nebo snad z Ilavy,“ řekl nahoru Ilčíkovi.

„Škoda řečí. Většina utekla. Byly tam ještě pěknější kusy.“

„Co se ti stalo?“ ozval se Struhár přes záda spoutané trojice. „Jsi v obličeji celý zrasovaný.“

„Nějakej gauner po mně něčím hodil, ale chlebem to nebylo, a noha mi taky nechce sloužit. Zrovna se chci podívat, co s ní mám.“

„Naši běželi nahoru pro toho střelce. Hlavně že to nemáš od kulky. Máme pět raněných, člověče! Práskali po nás sekanýma želízkama a maticema, aby je čert vzal!“ rozehnal se Ilčík rukou, ale neuhodil, jenom zahrozil.

Mládenec v džínsech instinktivně uhnul:

„Ne, já nechtěl…“

„Cos nechtěl, všiváku zasranej, máma by se za tebe měla stydět!“

„To mohla bejt jenom náhoda, že to trefilo vás…“

„No to se podívejme. Tak to jsi byl ty, kdo mi chtěl zmrzačit nohu? Dobře že ses přiznal, aspoň zaplatíš léčení. Kdybych takovou dlažební kostkou hodil já po tobě, ty smrade, ták po tobě nezbude ani mastnej flek… hergot, mám to opuchlý, jako by mě kopla kobyla, uličníku zatracenej,“ skřípal Duda bolestí zuby.

„Tak jdem, chyť se mě,“ přistoupil k němu Struhár a za jeho pomoci se kapitán zvedl ze země.

Příslušníci se z bočních ulic scházeli na hlavní. Po dvou po třech a vždycky vedli větší nebo menší skupinku civilistů.

„Tak tohle je konec tý lidský tváře, vidíš ji? Kdyby záleželo na nich, tak by tihle vyhecovaní darebáci člověka třeba zabili. Mě lidský tváře málem zbavili,“ snažil se kapitán o lehký tón, i když věděl, že jde o těžké a vážné události.

Podpírán svými druhy belhal se na odbor a mlčky přemýšlel, kdy celý ten frmol skončí. Na zákroky ho víckrát neposlali. Na druhý den byl všude obnoven pořádek.

Stolní lampa vrhala světlý kruh na psací stůl proti dveřím. Ve světelném kuželu ležel otevřený fascikl kriminálního spisu a vedle něho mohutná pravice se silnými prsty, které právě obrátily list. Ostatní část kanceláře byla ponořena v temnotě.

V té chvíli v koutě zacinkala poklička na konvičce, jak ji nadzvedla pára z vroucí vody. Do světelného kruhu se v té chvíli posunula levá ruka s hodinkami na zápěstí. Ukazovaly půl jedenácté.

Duda zívl, kolíbavě vstal a rozsvítil stropní světla, aby mohl dokončit přípravu kávy. Potom se znovu pustil do studia spisů a občas usrkl ze šálku.

Co jiného se taky dalo dělat při službě ve výjezdovce, kterou si vzal za nemocného kolegu? Zkušenost ho vybízela, aby nechodil spát před půlnocí, protože by se možná musel zbytečně časně budit.

V klidu popíjel kávu, když se ozvalo zaklepání na dveře a do kanceláře vstoupil Ilčík.

„Můžu na kus řeči?“

„No, když už jsi tady… Dozorčí posílá vzkaz, nebo dovolil pomocníkovi na chvíli odejít?“

„Zavolá sem, když bude něco potřebovat.“

„Tak si zrovna vem ten telefon, bude asi pro tebe,“ ukázal Duda škodolibě na stůl, kde zazvonil aparát.

Ilčík se ohlásil, chvíli naslouchal, a když položil sluchátko, měl se k odchodu.

„Už mě potřebuje, hlásili nějakou vraždu z okresu venkov. Čert aby to vzal.“

Po jeho odchodu se Duda asi čtvrt hodiny nutil do dalšího studia materiálů starého případu neobjasněné vraždy, ale za nic se už nemohl soustředit. Odstrčil fascikl a vytočil telefonní číslo dozorčího útvaru.

„Co to bylo za vraždu, Laco?“

„Žádná vražda, jenom pokus. Zrovna jsme to zapsali do zpráv,“ slyšel Ilčíkův hlas z druhého konce drátu. „V Baronově se kolem osmi střílelo na nějakýho…, počkej, podívám se na jméno.“

„V Baronově? To je odsud kousek, ne? Takových dvacet kilometrů… Tak víš co, já se tam podívám, ano? Řekni to dozorčímu… Přistavte mi auto, ale s rádiem.“

„Pojedeš s výjezdovkou? Stojí to za to? Nějaký Urban to byl. Střílelo se v jeho chalupě. Pachatel neznámý.“

„Ale co tě nemá! Jedu sólo, jen tak, co tady budu tvrdnout jako tvaroh. Kdyby mezitím někde potřebovali píchnout, tak mi zavolejte, jo?“

Duda byl asi před rokem povýšen na majora a jmenován do funkce zástupce náčelníka odboru. Jeho slovo platilo.

Byl konec října roku 1974 a major s rozkoší vdechoval čistý vzduch vlahé noci, jaká už tou dobou začínala být vzácná. Do tichého vrčení motoru se ozývala ze zapnutého rádiotelefonu směsice nejrůznějších výzev, příkazů a hlášení, šifrovaných do hesel. Vynikající šofér bezpečně znal cestu a proletěl i Baronovem, jako by jel najisto.

Po poslední ostré pravotočivé zatáčce, která ještě ke všemu stoupala, se najednou vyhoupli nad vesnici. Vzápětí upoutala jejích pozornost světla mihotající se asi dvacet metrů vpravo od silnice.

„Tamhle to bude,“ ukázal šofér majorovi palcem. „To jsou ruční reflektory.“

Tamti už zřejmě dostali hlášení, protože když majorův vůz zastavil, ve skupině světel se objevilo nové, zelené, a kroužilo jim vstříc. Bylo to tak. Před vraty ohrazené parcely s chatou je očekával nadporučík Řepka z kriminálky okresu.

„Myslel jsem, že přijede vaše výjezdovka, ale hlásili, že jedeš sám…“

„Je vás tady dost… A co se vlastně stalo?“

„Pojď do chaty, všechno ti ukážu na místě.“

Zasklená veranda byla stylově zařízena nahrubo tesaným selským nábytkem. Kousek přede dveřmi do pokoje černala se na podlaze kaluž krve. Technik měl své nádobíčko rozloženo na stole, sám zatím ještě venku odléval šlépěje ve světle reflektorů. V igelitovém sáčku na stole spatřil major vystřelenou nábojnici, vedle ní fólie s otisky prstů, náčrtek místnosti i chaty s okolím a občanský průkaz v červeném pouzdře.

„Okolí je načrtnuto jenom odhadem, ráno za světla se to upřesní,“ informoval ho Řepka. „Majitele chaty Urbana postřelil někdo z pistole. Asi před sedmou večer tady na verandě. Byl v bezvědomí, sanitka ho odvezla na kliniku.

Průstřel levého ramene. Pachatel stál pravděpodobně tady,“ nadporučík si stoupl na krok od Dudy, doprostřed mezi stůl a vchod na verandu. „Asi spolu nezápasili, ničím tu nebylo hnuto. Nábojnice je tady, byla zapadlá ve škvíře za podlahovou lištou.“

„Jak jste zjistili totožnost oběti?“

„Podle občanského průkazu v kapse,“ ukázal Řepka na stůl.

Major vzal průkaz a otevřel ho se zjevným zájmem. Z fotografie na něj hleděla tvář muže, která mu byla povědomá. Přečetl si jméno Petr Urban. Rychle zalistoval dozadu. Na stránce o záznamech zaměstnání spatřil razítko Tesla, n. p.

„Tak přece! Ani jsem nevěděl, že má takovou hezkou chatu.“

„Ty ho znáš?“

„Trochu. Úředně. Říkáš, že žije? Co se tady stalo, jaký máš dojem?“

„Na to si musím počkat, až ho vyslechnu. Asi se tady vyrovnávaly nějaký účty, ale bůhví jaký. Na první pohled se nic neztratilo. Urban tady byl celý den, podle svědků. Takže nemoh neočekávaným příchodem teď ve středu, uprostřed týdne, překvapit nějakýho zloděje při vloupání. Takovýho, co by střílel na potkání. No ne?“

„Logicky. Jak jste na to přišli?“

„Nějaký Zaťko ho našel a utíkal těch osm set nebo tisíc metrů do hospody ve vsi a odtamtud nám telefonoval. Asi v osum.“

„A ten vlčák? To je ten, co loni vyhrál soutěž?“

„Jo, ten. Ale to je záhada, pojď, ukážu ti to.“

Vyšli ven a zastavili se před verandou.

„Tamhle je zadní branka,“ ukazoval Řepka šikmo vlevo k plotu parcely. „Pěšina od ní vede po stráni dolů rovnou k hospodě. Támhle odtud, co odlívá technik stopu, šel pes k brance a po pěšině až k hospodě. Ani nezved čumák od země. Ale tam zůstal jako solný sloup.“

„Tam chodí moc lidí.“

„Taky se mi zdá. Podruhý, když si odpočinul, uvedli ho zase na ty stopy tady. A víš, kam šel? Hlavními vraty na cestu, po ní až na silnici, co jste po ní přijeli vy, a tam zůstal stát.“

„Divná věc,“ řekl major. „Kdo ví, co by udělal, kdybyste ho uvedli na stopu potřetí?“

Ale jeho mysl už zaměstnávaly jiné starosti. A tak tam jenom stál, rozhlížel se po chatě, po sadu i po plotě kolem parcely a pokyvoval hlavou. Když se odvrátil od reflektorů a dopřál očím odpočinek od pronikavého světla, zřetelně viděl velkou parcelu, plnou vzrostlých ovocných stromů. Ostatně odněkud z chaty se kolem dokola šířila vůně zralého ovoce.

„Prosím tě,“ otočil se znenadání prudce k Repkovi. „Za tím Urbanem do nemocnice nikoho neposílej, ano? Já se o něj postarám. Všechno pěkně dokončete i s tím náčrtkem ráno, ale pak počkej, až ti zavolám. Možná, že o případ bude mít zájem náš odbor. Nevíš, jak těžký je poranění?“

„Podle doktora sama rána není nejtěžší, ale ztratil spoustu krve. Jestli dobře počítám, ležel tady něco přes hodinu, protože ten Zaťko ztratil hlavu. Utíkal telefonovat a už se sem nevrátil. Čekal na nás před hospodou a sanitka přijela zároveň s náma.“

„To je dobře…, teda ne pro toho Urbana, chápeš! Myslím pro vyšetřování. A co je zač, ten Zaťko?“

Repka se v duchu divil, k čemu to všecko může být dobré, ale pak to pustil z hlavy. Přece Dudu zná, není to žádný trouba, jistě má důvod, proč tak mluví.

„Zaťko je taky chatař, slyšel výstřel a šel po zvuku, protože si myslel, že nějaký nimrod to už nemoh vydržet a zapytlačil si. Tak objevil Urbana tady v chatě.“

„Čistý?“

„Jako lilie. Chudák, ještě teď se někde třese od toho leknutí.“

Rozloučili se. Sotva major nasedl do auta, spojil se s Ilčíkem:

„Prosím tě, zavolej hned starýmu, ať přijde na pracoviště, protože obětí je náš společný známý z Tesly. A kdyby vzal s sebou taky svýho souseda, bylo by to ještě lepší. Řekni mu to.“

Cestou zpátky na odbor se ještě zastavil v nemocnici na chirurgii. Zastihl tam známého doktora Gála, který měl noční. Vypověděl, že Urbana operoval okamžitě, jakmile ho přivezli, a potvrdil původní informace o zranění:

„Jde o hladký průstřel vaziva levého ramene, kulka se sotva otřela o klíční kost. Ale je to taková krvácivá rána. Stačilo ještě půl hodiny a byl by vykrvácel. Spotřeboval jsem na něj čtyři krevní konzervy. Kulku vám můžu dát hned, ale protokol přepíšu až zítra, pane inspektore… Já vím, oč vám jde. Pacient je v pořádku. Kolem deváté ráno s ním můžete mluvit. Spokojen?“

„Pane doktore, už jste někdy viděl spokojeného kriminalistu, dokud měrná objasněnou záhadu? A tahle teprve začala,“ usmíval se Duda na sympatického chirurga. „Ale byl bych spokojenější, kdybyste mi ještě trochu pomohl. Můžu o to prosit?“

„Jestli to bude možné…“

„Mám takovouhle prosbu: mohl byste si toho člověka vzít do vlastní péče? Jenom do rána. Myslím tak, aby s ním kromě vás nikdo jiný nepřišel do styku a nedověděl se o jeho zdravotním stavu.“

Chirurg ochotně souhlasil:

„To můžu. Už teď je sám na pokoji. Vidíte, jako bych tušil, co asi budete potřebovat.“

Na odboru si Duda napřed postavil vodu na kávu, protože mu víčka padala únavou. Vařil jí na tři čtyři hrníčky a udělal dobře, protože za chvilku vpadli do kanceláře Hlušička s Jonákem a Hlušička už ve dveřích volal: „Aspoň kafe nám uvař, když už máš to srdce tahat starce z pelechu v tuhle noční dobu.“

„Uznejte, že by mi tady samotnýmu bylo smutno,“ usmál se major pod vousy. „Voda už vře. Nás všecky vytáh Petr Urban z Tesly, střelený touhle kulkou neznámýho střelce, a teď leží po operaci na chirurgii. Omlouvám se, že nic víc nevím…, a sakra, teď mi došlo, že jsem kvůli tomu vyburcoval dva podplukovníky! Dovol mi, Viktore, abych ti srdečně blahopřál k druhý hvězdičce. Prostě, viděl jsem dnes kádrový rozkaz, platný od prvního listopadu, to je za pár dní. Je to tam černý na bílým.“

„Děkuju ti, ale doufám, že to nechceš oslavovat teď.“ Podali si ruce a objali se jako bratři. Jonák se na ně díval s potěšením a čekal, až bude moci Hlušičkovi blahopřát také.

„Ne, to nechci. Chtěl bych s vámi jenom trochu podumat nad tím případem,“ přešel Duda do věcného tónu, když před ně postavil černou kávu. „Vy možná toho Urbana neznáte tak důkladně jako já. Já s ním měl kdysi dost co dělat. To když se vrátil z emigrace s tím druhým, myslím, že se jmenuje Ťapušík. Kdybych se mýlil ve svých závěrech, ráno ten případ může běžet dál normálně.“

Udělal pauzu a díval se na své spolustolovníky, s nimiž za léta společné služby získal společný jazyk. Žádný z nich však neřekl nic, jenom míchali svou kávu a občas z ní maličko usrkli. Major žádnou odezvu ani neočekával, viděl, že z kusých slov se ještě nedá nic vysoudit. Ze zvyku jim dával víc času na uvažování. Po chvíli pokračoval:

„Kdybych se ale nemýlil, ráno by už bylo na opatření pozdě. Teď je rozhodující chvíle, která může věci buď pokazit, nebo spravit. Mohl jsem sice vzít všecko na sebe, ale…“

Zarazil se a přemýšlel, jak to nejlíp formulovat, aby byl správně pochopen. Rovný charakter mu však nedovolil nic kulatit, ale naopak vyslovit i to nepříjemné rovně a upřímně „… ale netroufám si na to. Ne že bych se bál, to ne, jde však o příliš závažnou věc. Proto jsem vám připravil ten nezvyklý budíček.“

A zase nic. Popili trochu kávy, s podplukovníkem pokývali hlavami a párkrát si odkašlali. Stále ještě to pořádně nepromýšleli, napadlo majora a uvažoval dál nahlas:

„Tak já vám povím, co mě straší v hlavě… Budu stručný. Náhodou jsem zaslechl Urbanovo jméno a až na chatě jsem se přesvědčil, že je to opravdu ten navrátilec. Nějaký šestý smysl mě vedl, abych se tam šel podívat. Předesílám, že za celou mou kriminalistickou praxi to byl můj nejotevřenější, nejpřímější a nejspořádanější podezřelý: vyrovnaný člověk, který vždycky všecko vyřeší rovně a včas, aby měl čistý stůl a čistou hlavu. Jenom za tu dobu, co byl v emigraci, to tak přesně nevíme. Souhlasíte?“

„Připouštím,“ řekl prostě Hlušička.

„Tak si vemte tahle fakta: Za prvé, uprostřed týdne, jen tak zničehonic naši lidi na podzim na celý den na chatu nejezdí, zvlášť ne takoví jako Urban. Čili Urbanova přítomnost včera tam byla mimořádná. Za druhé, za jiných okolností mohl překvapit ve své chatě někoho cizího — tuláka, zloděje, zběha. Takhle ale ne, protože tam podle svědka byl už od rána a střílelo se k večeru. Musel jsem tedy vyloučit moment překvapení, který by eventuálně zavdal příčinu k střelbě. Za třetí, neměl takové osobní nesrovnalosti, které by musely vést k útoku na jeho život. Jak už jsem řekl, až na ten jeho pobyt na Západě, o kterém nevíme všechno. Chápete mě?“ Podplukovníci, zaujatí sledováním jeho myšlenek, automaticky přikývli.

„Proto mě napadla taková hříšná myšlenka, jestli tady nemáme co dělat se zahraničím. Potřebovali bychom si tedy ujasnit, jak se má případ vyšetřovat dál. Abychom něco eventuálně nezvrzali.“

Duda vstal a přecházel po kanceláři jako člověk, který neví, jak utišit vnitřní napětí, a hledá východisko v pohybu. Při své obchůzce ohmatal trezor, pohrál si s formelou, která na něm byla nalepená a do níž byla vytlačena pečetidla. Odemkl a zamkl skříň, pohnul záclonou, přemístil o pár centimetrů kalamář na stole a poopravil kryt z voskovaného plátna na psacím stroji. Čekal na pomoc. Ne, nebál se odpovědnosti. Bál se pokazit třeba jeden jediný krok v postupu pátrání. Velice dobře věděl, jak těžko se potom napravuje, kolik se vyplýtvá sil dalších a dalších příslušníků. A pak jsou taky věci nenapravitelné. Ty člověka bolí nejvíc.

„Podívej se. Náhoda, tvoje tušení, energie, nebo jak bych to nazval…, řekněme: důkladnost, prostě něco takového ti pomohlo, že víš víc,“ ozval se Hlušička po dlouhém mlčení. „Já v tvé logice nevidím žádnou mezeru, i když se mi, upřímně řečeno, zdá, že celou událost, zatím tedy pouhý pokus o vraždu, předbíháš moc dopředu. Chtěl bych připomenout, že bychom to celé přece jen měli nazvat pravým jménem. Ty máš na mysli nepřátelskou rozvědku. Ta, nevíme proč, přišla Urbana odstranit, protože jí jako navrátilec byl nebo mohl být zítra nebo pozítří nepohodlný. Pochopil jsem to správně?“

„Tak, tak,“ zabručel Jonák.

„A protože jsi šťastnou náhodou Urbana po jeho návratu z emigrace vyšetřoval,“ pokračoval Hlušička, „víš o něčem takovém z jeho výslechu?“

„Ale soudruzi, vy to víte taky. Urban přece tenkrát jednoznačně uvedl, že ho v emigraci podporovali neznámí lidé a spolky.“

„Líbí se mi,“ prohlásil prostě Jonák, „že přicházíš s touhle myšlenkou a naoko prostý případ pokusu o vraždu spojuješ se vším, s čím ses seznámil už dřív. Chápu tvůj pocit odpovědnosti. Ale zastavme se na chvilku. Především si řekněme, že brousíš do oblasti mimo vaši působnost. To neříkám proto, že by to byl hřích, naopak. Ujasněme si tedy pojmy. Já nemám nejmenší úmysl podceňovat vaši kriminalistickou praxi. Ale v oblasti státní bezpečnosti musíme být pokud možno ještě o chlup přesnější. Zatím jsou to dedukce, nebo ne? Nemůžeme rozvíjet teorie na písku…“

„Já předkládám fakta.“

„Já ti je předložím taky. Podívej se, když se někdo vrací z nezákonné emigrace, je samozřejmě možné, že může být komukoliv v zahraničí zavázaný ke spolupráci. Říkám: může být. Ale kvůli tomu na něj nikdo nebude střílet! O lidech, kteří se zavázali doopravdy, máme dobrý přehled. A můžu říct, že je to mizivé procento počtu navrátilců. Pokud někdo z nich odepře splácet dluh v jakékoliv formě, na toho má nepřátelská rozvědka jiné zbraně než pistoli. Pistole je až to poslední. Napřed se takovému člověku slibuje dobrá odměna. Potom ho drží v šachu kompromitujícími materiály. Tak nefantazírujme! Lidi nejsou pitomí. Můžu vám ukázat desítky těch, kdo se venku naoko zavázali k spolupráci. Protože je k tomu donutily okolnosti. Ale tady doma informují naše orgány a nevstupují do ,hrdinného‘ boje proti agentům osaměle, abych tak řekl, na vlastní pěst. Postoj lidí, třeba i dočasně pomýlených, k socialismu je mnohem přímější, otevřenější, kladnější než před deseti lety.“

Duda zakroutil rezolutně hlavou.

„Říkáš, že je to mizivé procento a že o nich máme přehled…“

„Tobě snad nemusím vysvětlovat, že ani naše kontrarozvědka nesedí za pecí. Má svůj proud informací odevšad. A má je taky o organizaci, činnosti, plánech a každém hnutí nebo záměru nepřátelských, protimírových emigrantských spolků. A taky o jejich spojení, místech a způsobech podpory. O tom všem víme možná víc než sami někteří činitelé těch spolků.“

Duda počkal, až Jonák domluví. Potom se prudce otočil a s prstem namířeným na Jonáka jako viníka chrlil ze sebe:

„Tak, a jsme u toho! Nepřátelský agentuře se nedaří verbovat u nás spolupracovníky. Socialismus a jeho výsledky jsou silnější než jejích demagogie. Lidi už víc věří socialismu. Řekněte mi, co agentuře zbývá? Nemůže složit ruce do klína, nedostala by prachy. Tak musí hledat! Hledat a hledat. Najít slabší jedince. Vynechme vyložený domácí nepřátele, berme jenom prostý občany. Kde bude hledat v první řadě, když ví, že domácí nepřátelé jsou několikrát zkompromitovaní a že víme o každým jejich kroku? Bude hledat především mezi těma, kdo nějakým činem už projevili malověrnost nebo nedůvěru k socialismu. Nezlobte se na mě, možná že každýmu ten názor nepůjde pod fousy. Ale kdo od nás emigroval, ať už se pak vrátil hned, nebo později, ten dal svým odchodem najevo právě tuhle slabost!“ ťukal major prstem důrazně do stolu, jako by chtěl potvrdit každé své slovo. „Když je agentura v rejži, tak půjde především za těmahle. Shodujeme se tady, že v rejži je. To je objektivní skutečnost. Tím netvrdím, že taky trefí do černýho. Je pravda, že vždycky nemusí pochodit. Lidi jsou různí, různě se revanšují, různě reagují na žádosti a nabídky. To je samozřejmě riziko. Riziko agentury i agenta. Já ještě agenta nedělal, ani jsem žádnýho nechytal, jsem obyčejnej kriminalista z mordparty. Ale co udělá agent, když ho kontaktovanej člověk odmítne? Potřese mu rukou a poprosí o prominutí, že to byl omyl? Houby s voctem! Chce především zahladit stopy, odklidit nebezpečí, který mu hrozí. To je ta střelba! Takhle jsem to myslel.“

Duda už nepochodoval po místnosti sám. Malou kanceláří teď přecházeli všichni tři a pletli se jeden druhému do cesty, diskutovali a přeli se bez jakéhokoliv falešného respektu, upřímně, od srdce.

Nakonec Jonák i Hlušička uznali, že na Dudově teorii něco je. Je odvážná, praxe ji zatím nepotvrdila. To však neznamená, že ji mají zamítnout. Kdyby v praxi pomohla uchránit třeba jenom jednoho nebo dva naše občany, stojí za to, aby ji respektovali a vyzkoušeli. Vždyť v konečném důsledku slučuje velmi realisticky obě stránky povinností bezpečnostního aparátu: chránit socialistický stát jako celek a každého jeho občana zvlášť.

Závěr vyslovil první Jonák:

„Nechme si to zatím pro sebe. Uvidíme, jestli se nemýlíme. Zvýšenou obezřelostí nemůžeme nic zkazit. Pokus o vraždu si vemte k vám na odbor a budeme těsně spolupracovat, dokud se předpoklady tady toho neústupného majora nepotvrdí nebo nevyvrátí,“ usmíval se Dudovi do tváře. „Jenom jestli to ještě půjde?“

Major si zamnul ruce a taky se usmál.

„Už když jsem vás budil, dovolil jsem si udělat pár předběžných opatření. Taky proto jsem vás musel přesvědčit “

Jonák se rozloučil. Aby předešel živelnosti, přece jen se rozhodl vypracovat plán opatření. Ráno chtěl informovat své podřízené. Když o tom přemýšlel, napadlo ho, že musí získat náskok. Jenom tak bude možné zasáhnout preventivně; když totiž útok na Urbana nebudou považovat za sólový čin, ale za počátek řetězové akce, po níž mohou následovat další takové nebo podobné. A k tomu bude potřeba okamžitě prověřit řadu údajů a informací, vytipovat místa, kde by nepřátelská agentura mohla projevit zájem, a taky lidi… Podívat se na jejich materiály, pokud jsou k dispozici. Patrně bude potřeba požádat i centrálu o přesnější informace získané v zahraničí.

Bílý nátěr skoro každého kusu nábytku mezi čtyřmi bílými stěnami působil, že malá kancelář nebyla úplně temná, ani když bylo zhasnuto. Jenom stolní lampička slabě svítila u telefonu. Její tlumené světlo odrážel stůl, podlaha, nábytek i zdi, takže v přítmí se zřetelně rýsovala postava ležícího muže, doktora Gála. Nespal, odpočíval se zavřenýma očima a čekal, co mu noc přinese na operační stůl.

Za posledním případem večera s kulkou v rameni větřil kriminální zápletku. Když se před hodinou díval na pacienta, zdálo se mu všechno v pořádku. Spal a jeho dech i tep byly pravidelné. Narkóza lokálního umrtvení už dávno vyprchala a do rána zřejmě nebude nic potřebovat. Major mu svou žádostí trochu zkomplikoval život, protože vrchní sestra chtěla stůj co stůj převzít dohled nad případem. Jako naschvál měla službu. Musel jí to pod záminkou vlastního zájmu o pooperační sledování odmítnout, zamknout dveře pacientova pokoje a klíč si strčit do kapsy. Co jednou slíbí, to taky dodrží.

Lidi mají prapodivné povahy. Sestra se jistě urazila, protože to myslela dobře, chtěla ho šetřit. A ten postřelený… pánbůhví do jaké šlamastiky se dostal, že po něm stříleli! Je to zloděj, lupič? Oběť, nebo pachatel?

Doktorovy myšlenky přetrhl zvonek telefonu. Vyhrabal se z postele a s překvapením poslouchal, jak se mu ohlašuje major Duda. Hned věděl, co ho asi zajímá. Sdělil mu, že se pacientovi nadále daří dobře a že jeho příkaz je splněn. Další hovor ho začal mrzet. Major měl nezvyklou žádost. Chtěl vysvětlit, jestli je teoreticky možné převézt pacienta po těžké operaci. Jdi do háje, myslel si doktor. Teoreticky je možné všechno, ale ty máš zřejmě na mysli praktický převoz postřeleného. Jenže já ti nebudu dávat lekce, mezi slušnými lidmi se to nedělá.

Vysvětlil, že je to možné i nemožné, podle konkrétních okolností. A měl ho tam, kde ho chtěl mít. Major bez vytáček přiznal, že má na mysli Urbana. Doktor ocenil, že je k němu upřímný a že nedělá žádné ciráty. Napřed rozptýlil majorovy obavy, aby se neurazil jako lékař. Jakápak nedůvěra: máte k tomu důvody, tak si ho přestěhujte. Operován byl asi před pěti hodinami, určitý risk tu je, ale udělat se to dá. Bude na to připravený.

Po tom telefonátu si už lehnout nešel. Napřed přichystal utišující injekci, potom si uvařil kávu. Když mu z vrátnice ohlašovali, že k němu jde návštěva, šel dát Urbanovi injekci. Dostal ji ve spánku, ani o tom nevěděl.

Byly přesně tři hodiny ráno, když se objevil major. Snažil se opět upřímně a otevřeně vysvětlit, že nejde o nějakou nedůvěru, ale o nutnost, protože život pacienta je v nebezpečí. Doktor Gál ho ubezpečil o své mlčenlivosti.

„Já mám pro vaši práci pochopení, tak trochu se podobá tomu, co dělám já. Snažíte se napravovat, co se pokazilo. Nebojte se, v téhle fabrice na spravování lidí si zmizení jednoho pacienta nikdo nevšimne. Noční směnu jsem z ošetřování ma vaši žádost vyloučil už dřív. Ranní o něm nebude vědět.“

Dva Dudovi ošetřovatelé potom Urbana odnesli do sanitky a odvezli ho. Ani se neprobudil.

Emilku Urbanovou probudilo hrčení budíku. Navyklým pohybem zmáčkla v polospánku knoflík a blaženě vychutnávala chvilku nádherného ticha. Ležela tak pár vteřin, ale to už vnímala hluk z ulice. Potom se probrala úplně.

Levou rukou zatápala po manželově přikrývce vedle sebe.

„Péťo, zaspíš. Ujede ti autobus.“

Copak ještě spím? napadlo ji vzápětí a vyskočila z postele. Péťa je přece na chatě. Vždyť už je sedm hodin!

Zatáhla za šňůru žaluzií a vykoukla oknem, jaký svět ji vítá do nového dne. Po asfaltce pod okny se válela řídká mlha, z níž se vynořovaly obrysy vozidel. Už tam bylo živo. Uvědomila si, že vstala o hodinu později než obvykle s manželem. To jsou ale nápady! Ve středu si usmyslí odjet na chatu a ještě jí nařídí, aby dnes po práci přijela za ním.

Pustila si rádio a shodila ze sebe průsvitnou noční košilku. Chvíli se dívala do zrcadla na své pružné, mladé, hezky stavěné tělo. Nedalo jí, aby nepostoupila blíž. Začala zkoumat svůj obličej. S mírnou nevolí zjistila, že můstek s jediným nevlastním zubem nezapadá přesně do řady. Co se dá dělat, pomyslela si a poodstoupila, aby se podívala ze strany. Kritický pohled jí prozradil, že je oblejší v bocích. Roste mi zadek, pomyslela si a s vervou se pustila do cvičení při zvucích hudby.

Poctivě se dřela deset minut. Nešetřila žádný sval, žádnou končetinu. Na závěr si nechala dvacet dřepů, které ji v obličeji rozpálily do červena.

Zadýchaná, zrůžovělá doběhla pod sprchu a s rozkoší se oddala proudu vody. Zabalená do osušky postavila na sporák čajník, a než voda začala vřít, byla hotova s úpravou obličeje. Všechno přesně jako každý jiný den, dokonce se přistihla, že i čaj chtěla nalít do dvou šálků, jako kdyby tady byl i Petr.

Při skromné snídani, která se skládala z hrníčku čaje, krajíčku černého chleba s rostlinným máslem a dvěma plátečky salámu, dokončovala svůj účes. Dalo dost práce, než husté, skoro černé vlasy dostaly správný tvar a mohly být postříkány lakem. Rádio ohlásilo sedm čtyřicet pět. Začala se oblékat. Trochu rychleji, aby nezmeškala zaměstnání. Těsně před osmou byla připravena k odchodu.

Hlas zvonku tak brzo po ránu ji trochu vyvedl z míry; když otevřela, stáli za dveřmi dva neznámí lidé.

„Vy jste paní Urbanová?“ zeptal se Duda.

„Prosím, co si přejete? Spěchám do práce.“

Před očima se jí objevil malý průkaz se státním znakem a fotografií; v textu jasně rozeznala Sbor národní bezpečnosti. Vnitřní hlas ji vybízel, aby ty dva pozvala dál, přece s nimi nebude jednat ve dveřích. Sami od sebe ostatně pokročili blíž, jako by už byli pozvaní. Jenom víc otevřela dveře a rukou naznačila, aby vstoupili. Oba se jí zdáli sympatičtí: menší, asi padesátník s hodně prokvetlými vlasy, příjemným obličejem a modrýma očima, měl na sobě elegantní světlý oblek a béžový převlečník; druhý byl o něco větší a mladší a vlasy, černé jako uhel, měl ostříhané na ježka. Vypadal trochu unaveně, pod očima mu zřetelně vystupovaly váčky. Ještě než došli do obývacího pokoje, kam je zavedla, nabídl jí mladší:

„Můžeme vám dát potvrzení na zameškaný čas.“

„Takové potvrzení od Bezpečnosti není pro člověka nic příjemného… Ostatně nevím, proč bych se měla opozdit, za pět minut bychom snad…“

„Váš manžel je na chatě v Baronově?“ zeptal se Duda.

„Co je s ním?“

„Nemusíte se znepokojovat, paní Urbanová. Stala se mu nepříjemnost.“

„Proboha!“ zašeptala a vyděšeně hleděla na Dudu.

„Žije, už je v pořádku. Někdo po něm totiž střílel…“

Urbanová, která dosud seděla v křesle vzpřímená, se najednou schoulila a klesla na opěradlo. Kriminalisté napřed mysleli, že je to afekt, že se za chvilku nadechne a oni budou moci pokračovat ve výslechu podle dohodnuté taktiky. Ale ženiny bledé tváře, svěšená hlava a bezvládné ruce je vyvedly z omylu.

„No vidíš,“ vyskočil Duda. „Složí se nám tady v celý svý nádheře, a máme po plánu.“

Vzal ji pod rameny a opatrně ji přenesl na divan. Hlušička odběhl do koupelny a vracel se s nějakou skleničkou. Když ji konečně odzátkoval, oba ucítili pach acetonu.

„Radši dones vodu,“ nezdržel se úsměvu Duda. „Tohle je nějaká fermež.“

Ženské toaletní potřeby zřejmě nebyly Hlušičkovou silnou stránkou, protože se vrátil s mokrým ručníkem a pánským jantarem po holení. Duda přiložil ručník Urbanové na čelo a jantarem jí natíral spánky. Otevřenou lahvičku jí přidržel u nosu. Zakrátko ji vzkřísili. Otevřela oči plné zoufalství. Vleže procedila rty jedinou tichou otázku:

„Neumře?“

„To víte, že ne, mladá paní, vždyť říkám, že žije. Za války bylo postřelených mužských, a žijí dodnes! Nezlobte se, někdo vám to musel sdělit,“ řekl s omluvným gestem. „Hačněte si, trošku vám vypověděly nervy, ale už je to v pořádku. Chceme se vás zeptat na některé okolnosti, protože toho střelce musíme chytit a váš manžel se nějak na nic nepamatuje. Tak musíte pomoct vy. Jemu a nám taky.“

Mladá žena se postupně uklidňovala. Chudák Petr, co to vyved, že ho někdo postřelil? Najednou se znovu dostávají do styku s Bezpečností, panebože, vždyť přece nikomu slovem neublížil! Kdoví co je to za náhodu, nešťastnou náhodu? Kde se dovolat pomoci? Nebo že by někdo úmyslně… Tihle od Bezpečnosti snad můžou pomoct… Nač se to ptal ten černý? Kdo mohl být Petrovým nepřítelem? Cítila, jak je tou formulací sama překvapená. Nepřítelem… Petr má jenom kamarády, nikdy se s nikým neznepřátelil. Jak se choval v posledních dnech a s kým se stýkal? S nikým, spousta známých jí mohla závidět tak pořádného muže, který se drží doma, pořád jsou spolu, z práce jde rovnou domů, zatímco jiní si zajdou na pivo a tak. Proč odjel na chatu…? Sama se tomu divila, ale když má kupce, tak mu přece musí ukázat…

Neušlo jí, jak na ní visí pohledem a čekají na odpovědi. Hlavně že Petrovi nehrozí nic vážného, všechno ostatní bude v pořádku, myslela si a zároveň hledala slova, jimiž by odpověděla na položené otázky. Nesmíš říct všecko, nesmíš! křičela v duchu sama na sebe. To přece nemá s tímhle nic společného, Petr by mi všecko řekl.

„Petr, totiž manžel, neměl podle mého názoru žádné nepřátele,“ začala pomalu. „Za nic na světě si nevzpomenu na nikoho, kdo by stál nějak proti němu, nikdy se o ničem takovém nezmiňoval. On se ani nedovede zlobit, hned se s každým udobří. Až v poslední době se mi zdálo, že je nervózní.“

Zarazila se a cítila, že udělala chybu. Potřebovala pár vteřin, aby se líp soustředila a pokud možno chybu napravila.

„Tedy přesněji od úterka, protože se z práce vrátil s tím, že musí jet na chatu na schůzku s kupcem parcely. Možná že se zdál nervózní mně. My totiž už delší dobu chceme půlku parcely prodat, takhle to dá fůru práce a nakonec pro koho, když sami děti nemáme… Za peníze si chceme koupit nějaké starší auto.“

Snažila se zamluvit narážku na děti, přestože oba kriminalisté ji spíš politovali, než odsuzovali.

„Žádnou velkou radost jsem z toho neměla, protože by bylo líp domluvit se s kupcem na sobotu nebo na neděli. Já sice volno dostanu kdykoliv, ale uprostřed týdne a neplánovaně se to nemá dělat, viďte. Jenže Petr trval na tom, že kupec může přijít jenom ve středu a já že při tom musím být taky. Vzal si na tři dny dovolenou a já tam za ním měla přijet dnes po práci. Už jsem se s tím zkrátka smířila a byla jsem i ráda, aspoň si nasbírám šípky, i když je už dost pozdě, ale tam je jich hodně a vydrží dlouho. Já mám hrozně ráda šípkový čaj, naučila jsem se ho pít v Rakousku… z nouze, ale je doopravdy dobrý.“

„Nouze v lágru vás naučila oceňovat, co ocenily už dávno naše babičky, co?“ řekl Duda dobrosrdečně a s úsměvem, ale záměrně, aby Urbanové připomněl je jich emigraci a začátky tamějšího pobytu, jak to znal z výslechů. „No jo, nouze naučí Dalibora housti, viďte, paní Urbanová?“

Vykládala a vykládala, řeč jí plynula ze rtů jako bublání horského potůčku. Pěstěnými prsty si pohrávala s okrajem vyšívaného ubrusu a kriminalistům se nepodařilo podívat se jí do očí, přestože se o to snažili; její pohled se jim jaksi vyhýbal. Občas koukli jeden po druhém a Duda zjistil, že Hlušička je stejného mínění jako on: že se totiž Urbanová přívalem bezvýznamných řečí snaží něco obejít, vzdálit se od něčeho.

„Mladá paní,“ ujal se slova Duda, „nějak se mi zdá, že jsme vás zapomněli upozornit na jednu závažnou věc, na kterou upozorňujeme vždycky každého. Že totiž klamání úřadů je trestné. Tolik všeobecně. V tomhle případě bychom to však museli považovat za úmyslný záměr ztěžovat objasnění trestného činu. Vemte to prosím na vědomí, než budeme pokračovat. Já sice nevím, co před námi tajíte a z jakých důvodů, ale může to být i okolnost docela malicherná, takže se zbytečně nepřivádějte do potíží.“

Poprvé za dlouhou dobu se podívala kriminalistovi přímo do očí. Postřehl v tom pohledu strach. I když to netrvalo dlouho, krásné modré oči se jí znovu začaly zalévat vláhou, pláč měla na krajíčku.

„I nevědomky se člověk dopustí chyby, které pak třeba může litovat,“ oslovil ji příjemným barytonem Hlušička.

„Buďte ubezpečená, že stejně jako v minulosti i teď chceme pro vašeho manžela i pro vás jenom dobře. Chceme mu pomoci. Zachránit ho. A vás možná taky.“

Vylovila z kabelky maličký kapesníček a jemně, ale důkladně a zdlouhavě si osušovala oči. Postřehli, že se jí třesou ruce.

„Manžel by mi to v životě neodpustil,“ podotkla tiše.

Neodporovali jí, protože učinila první krok k upřímnosti a oni to cítili.

„Věřte mi, je to poctivý člověk. Já ho znám nejlíp.“

„Takže víc už nám k položeným otázkám nemáte co říct?“

Mlčela. Nepřítomným pohledem se rozhlížela po věcech kolem sebe a po chvíli jí začaly opět vlhnout oči. Pláč jí zkřivil tváře, snažila se je schovat za malý kapesníček. Zhluboka a nešťastně si povzdechla. Kriminalisté pokrčili rameny a zvedali se k odchodu.

„Počkejte, prosím…“

Chvíli ještě zápasila sama se sebou a potom rezignovaně řekla:

„Já nevím, kdo to byl. Někdo za Petrem přišel do práce a on z toho byl celý nervózní. Já vím, že mu uškodím, pomozte mi, prosím! Kladl mi na srdce, abych o tom nikde ani necekla. Prý je to jeho věc a vyřídí si ji úplně sám. Jenom prosil, abych tam dneska přijela. Nebyl to kupec na parcelu. Petr, když jsem na něj naléhala, se přiznal, že za ním přišel někdo odtamtud. No… z emigrace. Ale sám nevěděl, kdo je to a co chce, přísahal mi. Jenom jsme tušili, že bude něco chtít. Nic víc nevím!“

„Možná že víte, paní Urbanová. Když už jste to nakousla, tak to dokončete. My nemáme zájem poškozovat ani vás, ani vašeho manžela. Snažíme se zachránit, co se ještě zachránit dá… Mohli jste nám to oznámit dřív, vždyť už nás přece znáte z dřívějška.“

„Nevím, opravdu ne. Já vím, že jste dobří lidé. Věřím vám, ale doopravdy nic víc nevím. Petra zarmoutí i tohle a nikdy mi neodpustí, že jsem vám to prozradila.“

Dudovi zasvítily oči, protože si uvědomil, že se vlastně potvrzuje jeho koncepce. Hlušička mu to vyčetl z tváře a nepatrným kývnutím hlavy a úsměvem mu dal za pravdu. Majorovi jako by to dodalo novou energii; rychle přešel k další části svého plánu, přestože tím mladou ženu úplně vyděsil. Požádal ji, aby nechodila do práce, ale oblékla se do černého a tvářila se jako čerstvá vdova, která chystá pohřeb.

„Tak přece?!“ zvolala celá vyděšená.

„Jaképak přece. Mějte strpení, všecko vám vysvětlím. Váš manžel je v pořádku, ale tuhle pomoc od vás potřebujeme v jeho vlastním zájmu,“ řekl jí a v duchu si pomyslel, jaká je to zatracená práce.

Ale Urbanová po kratším vysvětlení pochopila, oč jde, a ještě než odešli, měl Duda pocit, že se úplně uklidnila a že začala docela rozumně uvažovat o svých nejbližších povinnostech v zájmu dohodnuté úlohy.

„Hlavu vzhůru, mladá paní!“ smál se jí do hezké tváře, když se s ní loučil. „Uvidíte, jak nás za pár dní budete chválit. I s manželem vás smíříme. Ale teď pozor na úsměvy! Pamatujte, že jste mladá vdova, která pláče, kudy chodí!“

Mohutná dvoupatrová budova majestátně hleděla přes vysokou zeď a košaté stromy na ulici a na každodenní lidské hemžení. Krásně kované umělecké mříže velikých vrat i malých vrátek dodávaly stavbě důstojnosti. Zaslouženě. Vedle vrat byla na zeď připevněna úhledná tabule, oznamující, že zde sídlí psychiatrická léčebna. Nic na tom neměnila ani skutečnost, že se jí obecně říkalo blázinec. Zeď obklopovala celý blok, a přestože se pozorovateli zvenčí zdálo, že skrývá jenom park, uvnitř se mezi stromy schovávaly menší pavilóny se speciálním určením. Nedaleko zadních vrat stál taky takový pavilónek, přízemní, s červenou střechou a čtyřmi okny. Kdysi to býval byt vrátného. Potom určení domku změnili, uvnitř jej vymalovali na bílo, opatřili velice jednoduchým nábytkem, většinou připevněným k podlaze, okna byla zasklena v dolní půli neprůhlednými skly a zvenčí zajištěna mřížemi.

Toho času byl domek prázdný, jenom na chodbě postával s cigaretou v ruce podsaditý muž celý v bílém a v jediném pokoji na jediné posteli ležel Petr Urban. Muž v bílém pozdravil beze slova předpisovým pozorem přicházejícího Dudu a Hlušičku, kteří pospíchali, aby dohonili, co zameškali. Doprovázel je neznámý lékař.

Dudovi neušlo, s jakým zájmem po nich Urban bleskl pohledem, když vstoupili do pokoje. Jakmile však přistoupili k posteli, na níž ležel, oči mu pohasly a ve tváři se objevily známky sklíčenosti. Zdálo se, že ani na služební průkaz se pořádně nepodíval. Dudu to zarazilo, ale pak se v duchu opravil: co jiného se dá očekávat od člověka, který včera dostal kulku do ramene a teď ví, že se ho kvůli tomu jdou vyptávat.

Proto začal obligátními řečmi o bolesti, hojení, ošetřování.

„A co se to vlastně u vás na chatě stalo?“

„Pane doktore, prosil bych vodu,“ zažebronil Urban skomíravě, jako by už měl na kahánku.

Voda přitom stála ve skleněném džbánečku na nočním stolku a hned vedle do polovice nalitá sklenka. Postel byla umístěna tak, že na obojí pacient pohodlně dosáhl. Kriminalista to okamžitě zaregistroval, klidně však čekal, až bude pacient obsloužen se vší parádou.

„Dělal jsem na zahradě,“ začal Urban sklíčeně. „Až do tmy, potom jsem se pustil do pořádání vevnitř. Najednou na mě někdo vystřelil.“

„Znáte toho člověka?“

„Neznám.“

„A nepřišel za vámi už odpoledne? Něco si vyřídit? Nebo byl schovaný v zahradě?“

„Copak já vím… Možné je všechno.“

Duda upíral oči na jeho ztrhaný obličej; zdál se mu nesmírně znechucený a otrávený. Pravda, všechno se to seběhlo teprve před čtyřiadvaceti hodinami, kdopak ví, co člověk před ním prožívá, ale rozhodně nemá takové bolesti a netrpí tolik, jak se tváří. Zřejmě nemá smysl tlačit na pilu, bude lepší ještě den počkat. Času na rozmýšlení má Urban dost, dejme mu k tomu látku.

„To máte pravdu,“ řekl Duda klidně. „Možný je všecko, pane Urban. Jenom ne to, že jste s tím člověkem nemluvil. Kdopak je s váma tak na kordy, že k vám přijde a beze slova vás chce zastřelit? Z jakýho důvodu? Můžete mi to vysvětlit? Nemůžete, viďte že ne? Tak nás nehoupejte. Možná jste se s někým dohod už předtím doma nebo ve fabrice, že se tam sejdete. Pochopte, že se stal těžký zločin. Už jste moh ležet na prkně. My to vyšetřujem taky ve vašem zájmu. Cokoliv se odehrálo mezi váma a pachatelem, cokoliv předcházelo, to všecko nám ho pomůže odhalit a odevzdat co nejdřív k spravedlivému potrestání. To se rozumí, při respektování vašich osobních zájmů. Tak nám radši pomozte a neztěžujte nám práci. Vždyť my už se vlastně pár let známe, doufám, že se pamatujete?“

„Co ode mě chcete? Co já…“

„Pokud možná čistou pravdu.“

„Podívejte se, pane Urban,“ zamíchal se do řeči Hlušička, když viděl, že jeho zástupce ztrácí trpělivost. „My víme, že jste strávil pár let v emigraci. Tím se nenechte rušit.“

„Ale poctivě jsem se vrátil domů! S čistýma rukama! A teď se můžu podívat do očí každýmu, pánové. Právě teď!“

Zrudl rozčilením a patrně i námahou. Bylo zbytečné a také riskantní obtěžovat ho dál. Rozloučili se tedy se slibem, že přijdou na druhý den.

„Podepsal jsi Repkovi převzetí všech těch krámů?“ zeptal se Struhár Ilčíka, když spolu začali koncipovat plán dalšího pátrání.

„Bez podpisu by mi to nedali, na okrese venkov jsou precizní.“

Ilčík se ostatně hned ve středu ráno vypravil na okres a odtamtud spolu s tamním náčelníkem kriminálky odjel na Urbanovu chatu. Než Repka opravil noční náčrtek chaty a okolí, Ilčík se vydal od chaty k hospodě po trase, kterou naznačil služební pes. Když v duchu hodnotil své dopolední počínání, vyšlo mu pár plusů i minusů. Na trase, přestože měl oči na stopkách, nenašel vůbec nic. Na travnaté pěšině ve stráni nebylo na nějaké stopy ani pomyšlení; aby něco zbylo po střevíci, musel by ten, kdo ho měl na noze, úmyslně stát na jednom místě. Ilčík se vlastně vydal hledat nějakou maličkost, která by něco potvrzovala: nedopalek cigarety, zápalku, papírek, knoflík, byl zkrátka odhodlaný hledat třebas vlas. Ale nic. Před chatou, ani na trase až k silnici. Prostě jasný minus.

U hospody však zjistil něco, s čím vůbec nepočítal. Najednou dva svědkové nezávisle na sobě shodně potvrzovali, že tam včera v inkriminované době stálo velké bílé osobní auto, nejspíš prý mercedes. Když to zjistil, v duchu si zavýskl radostí, protože si vzpomněl na majora. To totiž potvrzovalo jeho dedukce. Tedy jasný plus, možná dokonce dvojnásobný. Čert vem lidskou nevšímavost, láteřil teď sám pro sebe. Žádný ze svědků si totiž nepamatoval poznávací značku. Jenom jeden z nich usoudil, že když tu značku uviděl, napadlo ho, že by mohla být západoněmecká. Ale to byl jenom dodatečně vyvolaný dojem, a ne fakt.

Dudu to auto potěšilo. Vyslechl Ilčíkovu informaci se značným zájmem, ale hned potom ho zklamal, protože celou jeho nadšenou zprávu komentoval slovy:

„Nějakej západní turista si tam skočil na pívo, v zázraky přece nevěříš. Asi západní Němec… Prolízají u nás všecky kouty, hlavně ty, kde se za války nejvíc bojovalo. Někdy se mi skoro zdá, jestli si neprohlížejí starý známý místa… Myslím ti letitější.“

Na repliku, že v hospodě žádného zahraničního hosta neměli, neřekl nic.

Pokračovat v úvahách a sčítat plusy a minusy Ilčík už nemohl, protože je volali na poradu k Hlušičkovi. Zase byli pohromadě všichni čtyři. Náčelník oslovil přímo jeho:

„Takže podle tebe, Laco, by bylo logické, že pachatel tím autem přijel i odjel?“

„Tak nějak. Jenom mi nejde do hlavy, co ten pes hledal ještě na cestě před chatou. To si musíme nějak ujasnit.“

Jeden za druhým předkládali své úsudky. Duda se zatím tvářil velice soustředěně, a když přišla řada na něho, rozhovořil se velmi pomalu a zamyšleně:

„Oni ti hafani, jak se říká,“ díval se přitom na Ilčíka, který byl kdysi referentem pro kynologii a fanouškem tohoto odvětví, „znají všelijaký kouzla. Fakt je, že jejích počínání vždycky něco naznačuje, jenže my lidi tomu dost dobře nehovíme, i když se jim dá doopravdy dost důvěřovat. Ale na druhý straně, co když náhodou ta cesta před chatou byla na tom místě potento od nějaký čubičky?“

„Pro pět ran do hlavy!“ ulevil si zlostně Ilčík, zatímco ostatní se s chutí zasmáli; dokonce i Hlušička.

Náčelník nejenže se smál, považoval Dudův vtip i za jeho závěr. Všem tedy určil nejbližší úkoly a poslal je po práci. Jenom svého zástupce ještě zdržel.

„Tumáš, přečti si to a spusť!“

„Ve středu dne 30. října t. r. v podvečerních hodinách byl ve své chatě v Baronově postřelen neznámým pachatelem občan P. U. Jeho zranění bylo tak nešťastné, že včera krátce po operaci zemřel. Po pachateli se pátrá,“ četl text napsaný Hlušičkovou rukou.

„Není to riskantní?“

„Riskantních věcí je moc. Jonák s tím souhlasí. Mám jednoho kamaráda v novinách, možná by mi pomohl dostat to do zítřejšího vydání. Co ty na to?“

„Nic, přemejšlím. Snad je to dobrý nápad, ale bude potřeba pojistit si případný výsledek. Na soudním lékařství a tak.“

„Samozřejmě. Snad by ses toho mohl ujmout sám. Zájemcům se nesmí říct víc, než kolik dovolují nařízení. To znamená, že soudní pitva ještě nebyla provedena a datum pohřbu se dosud nedá stanovit… Vždyť víš, co a jak.“

Duda i po odchodu přemýšlel, jak to nejlíp zaonačit. Takový agent není trouba a neskočí ti na každý špek. Zvlášť je-li zkušený. Od začátečníka se sice snáz dočkáš chyby, jenže zase je nebezpečnější, jde přes mrtvoly. Kdyby to byl dejme tomu začátečník, můžeš stoprocentně čekat, že půjde na prosekturu a osobně si bude ověřovat, jestli je Urban doopravdy mrtvý. To je pro něj nadmíru důležitá otázka. Jestli se dá věřit Urbanové, a to se dá, pak agent s Urbanem jednal, takže Urban by mu mohl způsobit řadu neočekávaných nepříjemností. Mrtvý je ale neškodný. I ten novinový text by měl být jednoznačnější. Agentovi by měl bez pochybností napovědět, že Urban mezi postřelením, operací a svou smrtí nepromluvil, neshodil ho. Takhle se to musí upravit.

Major se vrátil k náčelníkovi a provedl úpravu.

Nepřestal však analyzovat podmínky pro ten důležitý úkon. Jestli to bude zkušenější agent, ten si na takovou práci někoho najde a nebude strkat do smyčky vlastní hlavu. Přece při tom nemusí být osobně, stačí mu, když si ověří Urbanovu smrt. Takže prosekturu i její márnici bude nutné důkladně pojistit, aby v případě dotazů agenta nevyplašili.

Celou akci podrobně vysvětlil Ilčíkovi a poslal ho zajistit všechno potřebné.

Starému Pankrácovi svítila pod pultem rozpálená spirála teplometu, a kdyby tam někdo nahlédl, především stará Pankrácová, jistě by si radostně zamnula ruce, že Pankrác se už smaží na ohni pekelném, tak vypadal v tom červeném osvětlení. Normálně však za pult vidět nebylo a ruce si mnul především starý Pankrác, protože to ďábelské světlo dělalo dobře jeho revmatickým kolenům.

Boudu zvanou novinový stánek měl ovšem ze všech stran řádně ověšenou vším, co měl na prodej, ale každé ráno si to zařídil tak šikovně, aby měl mezi pověšenými časopisy výhled na všechny strany. Tady na Hlavní třídě ustávala vždycky největší rachota kolem osmé. Vyprodal deníky a potom se už jen bavil. Nejraději okukoval mladá děvčata; s tím by byl vydržel až do večera. Když po osmé frekvence utichla a děvčat chodilo málo, četl si detektivky.

„Hej, strejdo, nechytly vám ještě kaťata?!“ ozvalo se zvenčí, když ho předtím vytrhlo zabouchání na sklo.

„U všech kozlů, hejhulo zatracenej, kolikrát ti mám povídat, netluč mi do toho!“

Párkař Kosírek odskočil od boudy, aby ho Pankrác zase nepolil jako kdysi v srpnu, kdy tu špínu nemohla máma dostat z košile ani dvojím praním, bylo to jako kolomaz, přestože to Pankrác vychrstl z půllitru, s kterým si chodili pro pivo. Tentokrát však uskočil zbytečně, protože Pankrácovi bylo v teple náramně dobře. Nevylezl ani o půl hodiny později, když mu škvírami pronikala do boudy vábná vůně čerstvě opečených klobás, že se mu až sliny sbíhaly.

„Dejte si do trumpety, strejdo,“ dal se slyšet Kosírek a za schovaný Sport mu strčil okýnkem hliníkovou fólii s dvěma klobásami, hořčicí a patkou chleba. Zubil se přitom, jakoby byli nejlepší kamarádi. „Dejte sem půllitr, skočím pro pivo, jo?“

Usmířený Pankrác vycenil na kluka řídké zuby jako smějící se faun, dokonce i peníze na pivo mu dal.

V půl desáté měl přečtenou jednu detektivku a začal přemýšlet, jestli se má hned pustit do druhé, nebo si napřed přečíst noviny. Z protějšího chodníku šel přes ulici muž s brýlemi a vlasy až na ramena. Tmavnou silonovou bundu měl rozepnutou, ale na rukou jelenice. Nějaký hejsek, napadlo Pankráce. Kdyby měl sedět od pěti ráno tady, tak by si bundu nerozpínal. Podíval se po teplometu pod sebou, chtěl ho trochu posunout, aby tolik nepálil, když už hřeje i sluníčko…

„Sport, Pravdu, Práci, Směnu!“ zaskočil ho drsný hlas nad hlavou, až to s ním trhlo.

„A svázanej ročník Plejboje byste nechtěl?“ naštval se na majitele drsného hlasu, jemuž neviděl do obličeje, ani když zvedl hlavu nad pultík, „… totiž, já jen tak,“ soukal ze sebe, když na vnější straně pultíku zahlédl dvě ruce v jemných jelenicových rukavicích.

„Ne,“ zněla úsečná odpověď a Pankrác raději hned sáhl pod pult pro jeden Sport, co kdyby to byl náhodou kontrolor. „Můj milej pane, to jste přijel z Ameriky, že chcete ještě v půl desátý ranní noviny? To jste si měl trošku přivstat, víme…“

Jelenicová rukavice převzala Sport, druhá strčila do okýnka desetikorunu.

„Nechte si to, strejdo,“ zachraptělo to za sklem, ale rukavice se nevzdalovaly.

Pankrác pochopil, že nejde o kontrolora, ale o hejska, který před chviličkou přešel přes ulici a hrozbě touží po ranních novinách, když dává takovou diškreci, proto sáhl pod pult a do jednoho Výběru strčil všechny tři deníky.

Uslyšel chraptivé poděkování a rukavice se vzdálily.

Pankrác se rozhodl udělat větší pohyb, dokonce několik pohybů za sebou, proto půlmetrovým pravítkem na levém skle odstrčil Slovenku a Život, čímž dostal přesně zaměřený výhled. Znovu spatřil šedivé kalhoty, světle šedé polobotky, tmavou bundu a vlasy až na ramena, jenže teď zezadu. Šlo to po chodníku pryč, drželo to v rukou rozevřené noviny a hlavu to mělo nakloněnou hluboko dopředu.

Za roh už starý Pankrác neviděl. Muž si tam sedl na lavičku na kraji parčíku a právě odložil druhé noviny. Mimoděk se přitom rozhlédl kolem sebe a rozvíral třetí. Pak se do nich zahleděl. Kdo ho pozoroval, tomu neušlo, že zatím nečte, pouze něco hledá. Slabikoval titulky článků, a když byl hotov se všemi nadpisy, obrátil list a počínal si stejně. Konečně se zdálo, že našel, co hledal. „Stíny včerejška“, tak zněla hlavička sloupku, kde byly zařazeny drobné zprávy o dopravních nehodách, požárech, úmrtích, vraždách a sebevraždách. Přečetl si je a teprve na konci našel zprávu o Urbanově nehodě. Byla stejná jako v prohlédnutých novinách: „Ve středu 30. října t. r. v podvečerních hodinách byl ve své chatě v Baronově neznámým pachatelem postřelen občan P. U. Jeho zranění bylo tak nešťastné, že se neprobral z bezvědomí a krátce po operaci zemřel. Po pachateli se pátrá.“

Tutéž zprávu hledali v novinách hned ráno Duda s Hlušičkou a ve všech denících si ji pozorně přečetli. Krucinál, napadlo majora, nakopli jsme to pěkně, třeba jsme na to ani nemuseli s takovou fintou. Hlušička si zase potichu říkal, nedej pánbůh, aby šlo o nějakou pitominu, co si Urban nadrobil sám v hádce nebo dokonce bez cizího zavinění, to by nás plukovník srovnal do latě! Když se na sebe podívali, zasmáli se; jeden poznal ty myšlenky druhému na nose. Jonákovi, který přišel podle ujednání hned po ránu, přistrčili noviny, sotva si sedl, ale ten je hned odsunul.

„Už jsem to četl.“

„Takhle vytištěný to vypadá…“

„Jako vytištěný, no. Ale vy dva vypadáte jako kluci, který zrovna chytili na švestkách. Nic se nebojte, kdyby něco, tak v tom jedem všichni tři.“

Vrátný v budově kriminálky si telefonicky ověřil, jestli je ta vdovička opravdu předvolaná, a než si pro ni Struhár přišel, svědomitě jí vyplňoval lístek: Emílie Urbanová, Kukorelliho 17.

„Počkejte chvilku, mladá paní, hned si pro vás přijdou.“

Struhár ji předal Marii Čambalové a ta ji zavedla do prázdné kanceláře.

„Aspoň si zkusíte vdovství nanečisto. Trochu jako v divadle. Není to nepříjemné?“

„Doopravdy bych to nechtěla, ale takhle to ještě ujde,“ odpověděla Míla. „Mám štěstí, že jsem nikoho nepotkala. Kdyby se mě sousedky začaly vyptávat, namouduši nevím, jestli bych to nepopletla.“

Marie jí pomohla přestrojit se do „civilu“ z kufříku, který s jejím oblečením přivezli už v noci. Pro Mílu Urbanovou nebylo lehké převlékat se v tak neznámém prostředí, bez zrcadla a obvyklých toaletních pomůcek. Kamenem úrazu byly černé punčochy. Obyčejné v kufříku nebyly, v noci je zapomněla přibalit, a nechat si smuteční, to by nebylo prozíravé. Čambalová jí nabídla své z rezervy ve skříni.

„Nebojte se, Mílo, sem nikdo nepřijde,“ uklidňovala ji, když se Urbanová s přehnanou obezřetností při každém kroku na chodbě tiskla do koutka kanceláře. „U mě je i zrcadlo. Všecko bude v pořádku, hlavně aby to nikdo neprokoukl.“

„Vždyť jsem taky měla cestou nahnáno. Vyjdu z domu celá šťastná, že jsem nikoho nepotkala ani ve výtahu, ani u vchodu, a co čert nechtěl, po chodníku šel nějaký chlap. Koukal na mě, div mu oči nevypadly. V životě jsem ho neviděla, tak nevím, proč si mě tak měřil… Někteří mužští jsou protivní až hrůza.“

„Já se tomu ani moc nedivím,“ poznamenal s úsměvem Duda, když se o tom později dověděl. „Jste hezká, tak co by se mužský nepodíval, no ne? Možná pase po vdovách, hlavně po těch mladých, a padla jste mu do oka.“

Hlušička pochopil, kam míří.

Zadními vraty vyjela krátce poté volha s civilní Urbanovou, v níž by nezasvěcený snad ani nepoznal mladou vdovičku, která přišla k výslechu.

Na psychiatrii všichni tři příslušníci chvíli zůstali stát přede dveřmi a dovnitř pustili jenom ji samotnou. Předstírali něco jako neodkladnou krátkou poradu před výslechem jejího manžela, ve skutečnosti však nechtěli rušit jejich setkání po tom všem, co se stalo. Když za chvíli vstoupili do pokoje, Urban se tvářil přívětivě, a sotva se s nimi pozdravil, prohlašoval, že se už cítí mnohem líp a aby prominuli, jestli se k nim včera nezachoval zrovna nejvlídněji.

„Takže dneska nám řeknete, kdo to po vás na chatě střílel, ne? Byl to ten úterní návštěvník, co za vámi přišel k továrně?“ kul Duda železo, dokud bylo žhavé.

„Nevím, odkud to…“ zakoktal překvapený Urban, ale jeho vyčítavý pohled nesměřoval k Dudovi, nýbrž k manželce, která se na něj dívala s oddaností světice.

Pochopila jeho výčitky, byla na tu chvíli připravena. Naklonila se k němu a tiše, ale pevně mu domlouvala:

„Péťo, já jsem je upozornila… Můžeš být úplně klidný a říct všechno.“

„Nač nějaké tajnosti, pane Urban, my přece dobře víme, do čeho jste se tam venku zapletl.“ Jonákovi i Dudovi okamžitě došlo, že Hlušička střelil jen tak od boku, ale souhlasili s jeho postupem. Jonák se dokonce přidal:

„Nejste první ani poslední. Tam už se zapletla pěkná řádka lidí, tam už oklamali pár tisíc poctivých idealistů. Sprostě je podvedli. To jsou jejich metody. A potom vždycky přijdou vyrovnávat účet. Je to tak?“

Urban polykal nasucho, ohryzek mu poskakoval nahoru a dolů. Napil se podané vody a jeho pohled těkal z jednoho návštěvníka na druhého. Bylo mu všelijak; nachytali ho na hruškách, a on teď horečně přemýšlel, jak se zachovat. Zůstat na stromě a tvrdit, že jsou to jeho hrušky, anebo slézt dolů a poctivě za ně zaplatit? Žena mu přistavila žebřík, to cítil, přestože to byl zprvu trpký pocit, ale trpkost se kupodivu ztrácela a čím dál zřetelněji viděl pevné příčky, po nichž se může vrátit do života na zem.

„Pane inspektore, já vím, že jsem se dopustil trestného činu, a jsem připravený nést zasloužený trest. Ale přes to všechno se cítím nevinný, věřte mi to. Naletěl jsem jako kluk… a on mě chtěl odprásknout jako psa.“

„Jenom nám klidně všechno povězte,“ utišoval ho Duda, kterému neušlo, že se pacient začíná vzrušovat. „Přece se vám nic nemůže stát, když už jste jednou nebožtík.“

„Jak to, vždyť žiju…“

„Ten chlap je ale přesvědčený, že jste mrtvý.“

„Kdepak, vždyť střílel potmě!“

Duda mu podal noviny a ukázal zprávu. Urban si ji hned třikrát přečetl, než deníky odevzdaně položil na přikrývku.

„Mně už je teď všechno jedno. Přistavili jste mi žebřík, tak já po něm slezu dolů. Víte, tam venku jsem byl nejednou až docela na dně. Když mi nabízeli podporu, vzal jsem peníze a namouduši jsem nezkoumal, od koho. Jednou jsem byl naštvaný už na všechno a zrovna tehdy se ke mně připletl další dobrodinec, ale s tím jsem se pohádal, že od agenta peníze nechci. Vysmál se mi. Prý fantazíruju a nevidím, že je to ze sbírek od krajanů. Nějak mě to uklidnilo. Potom jsme se rozhodli, že se vrátíme. Pozvali mě do Vídně a od nějaké důležité osobnosti jsem vyslechl litanie o vlastenectví a o vlasti vůbec. Po duševní útěše mi udělil taky světskou: dvě stě dolarů a papír, který jsem měl podepsat. Když už jsi vzal sedmnáct podpor a vždycky jsi to podepsal, tak ti neublíží ani ta osmnáctá. Takhle jsem uvažoval. Vzal jsem to a podepsal. Víte, já měl tenkrát taky strach, že by mi mohli překazit návrat.

Někdo mi možná nebude věřit, že jsem byl hodně naměkko, když jsem cítil pod nohama domácí půdu. Rád jsem naše orgány informoval o všem, co jsem tam zažil, a měl jsem dojem, že jsem prověřený. V Tesle mi dali stejnou práci, od které jsem kdysi utekl. Pronásledovaly mě výčitky svědomí, a tak jsem dělal, co mi síly stačily. Možná proto mě po roce dali zpátky do funkce. Taky svůj byt jsem dostal zpátky. Nebylo spokojenějšího a šťastnějšího člověka, než jsem byl já, žena vám to může dosvědčit, vid, Mílo? Až do úterka, kdy mi někdo telefonoval, že má zájem o polovičku mé parcely v Baronově, ale nedomluvili jsme se a on zavěsil. Už jsem to skoro pustil z hlavy a po směně jdu jako obyčejně domů, když najednou slyším za sebou svoje jméno. Ohlídnu se a za mnou stojí neznámý člověk. Kategoricky mi sdělil, abych byl ve středu na chatě, že se přijde domluvit o spolupráci. Povídám, jakápak spolupráce, když jsem vás v životě neviděl a chcete koupit jenom parcelu. A on že je z druhé strany a že mi nese pozdrav od mých bývalých mecenášů. Než jsem mu na to stačil něco říct, zmizel mezi auty na parkovišti před fabrikou.

Sice jsem měl špatné tušení, ale vzal jsem si tři dni dovolené a rozhodl jsem se, že se s tím člověkem setkám. Celou noc jsem pořádně nespal a na chatě jsem byl nervózní celý den.“

„Kdy přišel, pane Urban?“ přerušil jeho vzpomínky Duda.

„Nevím přesně. Bylo už skoro tma, když jsem z verandy zahlídl, že někdo přišel k zadním vrátkům a odstrčil závoru, jako by tu byl doma. Než jsem se vzpamatoval, byl na verandě. Chtěl jsem rozsvítit, ale okřikl mě, že není třeba.“

„Takže jste debatovali potmě? A co od vás chtěl?“

„Přesně to, čeho jsem se obával. Abych jim podával informace o naší výrobě a o všem, o čem budu moci. Sliboval, že za to vymažou podpory, co jsem převzal venku, a nabízel mi velké odměny za každou informaci. Já to odmítl a vykázal ho z chaty.“

„To asi nebylo nic platné, viďte?“

„Nebylo. Napřed mi vyhrožoval, že předloží bezpečnostním orgánům materiály, které mě zkompromitují… Zřejmě moje podpisy pod darovanými položkami. Urážel mě jako kluka a křičel… No a já doufal, že to aspoň někdo uslyší a přijde se podívat. Jenže kdo — v říjnu ve všední den večer, no ne? Nabídl jsem mu, že všechno zaplatím, i kdyby na to praskla celá chata. Vysmál se mi, že oni mají miliardy a nepotřebují ode mě almužnu, ale informace. No a potom…“

Odmlčel se a zdálo se, že sbírá síly k vylíčení toho nejhoršího. Kriminalisté, a nejvíc Jonák, si uvědomili, jak se to všechno shoduje s tím, co ze svých poznatků vydedukoval major Duda. Dokonce i charakter tohoto prostého československého občana! I teď se vyhýbal zveličování, přikrášlování a dramatizování, přestože události byly dramatické. Pot se mu perlí na čele, žíznivě pije vodu. Zřejmě má fyzické bolesti, vždyť to není tak dlouho, co mu vyoperovali střelu z ramene. Ale duševní bolest je snad ještě větší…

Urban po malé přestávce pokračoval:

„Potom… jsem ho odmítl. Znovu na mě začal řvát, nadával mi, že jsem svině, veš, a nevím co všechno ještě. Prý mě odpráskne jak psa, zařval celý bez sebe, a jak tak seděl nedaleko venkovních dveří, najednou rozsvítil světlo. Trochu mě oslepilo, ale viděl jsem, jak sahá do náprsní kapsy. Napadlo mě, že chce doopravdy střílet. Jeho pohyb, jak rozsvítil, mi vnuknul spásnou myšlenku, že musím zhasnout. U dveří do světnice, kde jsem právě byl, je druhý vypínač. Na zhasnutí světla, když se člověk nechce vracet k venkovním dveřím. Zhasl jsem. Ještě jsem viděl záblesk a ucítil jsem takovou podivnou bolest, pak jsem ztratil vědomí…“

Urbanová pohladila manžela po vlasech. Byla nesmírné šťastná, že je venku všecko, co ho tížilo. Oba vypadali jako malé děti, které rozbily lucernu a najednou zjistí, že když se přiznají, svět se nezboří.

„Mysleli jsme si, že to tak bylo, pane Urbane. Je vaše chyba, že jisté si šel hrát na hrdinu sám. Dokonce i nás jste včera posílal v duchu do horoucích pekel, nemám pravdu?“ mnul si ruce spokojený a usmívající se major. „Jenže my toho střelce potřebujeme chytit. A zatím to vypadá tak, že ho snad ani neznáte.“

„Neznám.“

„Tak ho aspoň popište.“

„Takový velký, štíhlý, ramenatý…“

„Kdyby to šlo přesněji, prosím.“

Urban začal uvažovat a potom pomalu, jako by se v duchu vracel k dramatickým chvílím svého života, soukal ze sebe, čeho si všiml.

„Měl takovou sportovní bundu. Tmavošedou, v té byl i v úterý u fabriky. Na rukou kožené rukavice. Dlouhé kučeravé vlasy… Zdálo se mi, že jsou černé. Takové, jako nosí máničky, visely mu až na ramena…“

Urban těkal pohledem po přítomných, po bílé přikrývce i po stropě, ale nejvíc po ženě. Zdálo se, že na víc si už nevzpomene. Ostatně z toho, co řekl, vyplývalo, že útočníka viděl jenom v šeru nebo ve tmě a kratičkou chvíli před továrnou. Oslněný před výstřelem toho moc vidět nemohl. Duda pozorně sledoval jeho psychický stav. Snad později, možná zítra, za týden nebo za měsíc, až se úplně zbaví stressu, vzpomene si Urban ještě na nějakou podrobnost, leccos se mu vybaví v paměti. Teď říká jenom to, co ho zrovna napadá. Zeptal se ho přímo, i když si uvědomoval, že sugestivně, čili nesprávně: „Nevšiml jste si na něm něčeho zvláštního? Brýlí, vousů, kotlet, prstenů, střevíců, zkrátka něčeho, co vám padlo do oka.“

„Ano, měl brýle.“

„A proč myslíte, že měl rukavice?“

„Viděl jsem je zřetelně, když přišel a zavíral vrata. Nějak mi padly do oka, i když… Už se nepamatuju, jestli je měl na rukou i na verandě.“

Duda byl sice rád, že se mu nikdo z kolegů neplete do práce, ale teď se po nich podíval, jestli by přece jen nějak nechtěli přispět.

Ani jeden, ani druhý však neměli zájem. A tak natáhl k Urbanovi docela prostě ruku a loučil se. Všiml si přitom jeho pohledu upřeného na noviny se zprávou o jeho úmrtí a usmál se:

„To je jenom preventivní opatření. Ani tohle není nemocnice, kam vás odvezli z chaty a kde vás operovali. Jen klidně ležte, tahle situace asi dlouho nepotrvá. Znovu ožijete i veřejně. Zatím přemýšlejte, jestli byste toho člověka, kdyby na to přišlo, poznal, ano?“

„Je bezpodmínečně nutné dohodnout koordinaci akcí,“ řekl stručně Jonák, zabořený do křesla v Hlušičkově kanceláři a zahalený kouřem ze své lulky. Snad právě stručnost jeho slov vyvolala u obou jeho společníků zvláštní smutek. Sotva jsme narazili na pravé stopy, pomyslel si Duda, už nám ten případ berou. Mrzuté, i když nakonec správné a nutné.

„Vy jste mi ale divní patroni,“ zasmál se najednou Jonák vesele, když chvíli zkoumal jejích obličeje. „To je přece běžná věc, že takovýhle případ přebírá Státní. To by vás mrzelo, co? Hrom do škopku, vy jste nějak hákliví na svou práci! Ty jemný hranice snad znáte, nebo ne? To přece není podceňování vaší kriminalistický práce! Urbanova výpověď nám, teda hlavně vám, náramně vyšla! Ve snu by mě nenapadlo, že se trefíme tak přesně. Je to jednoznačná verbovačka.“

Nikdo nic.

„Snad si, sakra, nemyslíte, že sem západní rozvědky na každýho takovýho Urbana posílají zvláštního agenta? Přijde, naváže kontakt nebo typa zastřelí a jede si domů pro gáži? Co?“

„Nejsem praštěnej pavlačí,“ ohradil se Duda se smíchem a tím prolomil ledy.

„Taky si myslím. Sám jsi ostatně vycházel z předpokladu, že když jde o agenturu, agent půjde plnit po Urbanovi další úkoly. Teda verbovat. Teď víme, že jde vždycky s dobrou legendou. Věděl i o parcele! A když se tolik urážíte, vy smutní kavalíři, tak já vám dám seznam navrátilců a vy mi povíte, kdo z nich bude na řadě. Já potom zajistím další. Vyměníme si to, ale mně osobně to vadit nebude.“

„Nešolichej to, Pavle,“ podíval se na něj Hlušička. „Nejsme malí kluci.“

„Právě proto. Tak se dohodněme a zkoordinujme to. My uděláme naše a vy… zase vaše. Budete to dál vyšetřovat jako vraždu. To se ví, delikátně. No a my se vynasnažíme najít nitku, po který chce agent jít dál. Že dál půjde, o tom jsem přesvědčený.“

Nepostřehl, jakou radost tím udělal oběma kriminalistům. S velkým zájmem si přitáhli židle, aby se podívali na všechny možné varianty, které už Jonák připravil, jako by předem věděl, jak skončí jejích debata.

Nikdo z nich však nepostřehl to hlavní, že se totiž právě zrodila jedna jediná, velká skupina příslušníků obou složek, plně kvalifikovaná k tomu, aby přešla do ofenzívy.

Na správě Státní bezpečnosti sedělo šest příslušníků kolem podlouhlého stolu, v jehož čele bafal ze své lulky Jonák. Kancelář plavala v kouři, protože všichni bez výjimky podporovali dýmku cigaretami.

„Povádal fern fentvávu o hviftění,“ sděloval Jonák, svíraje v zubech vyhaslou lulku, a znovu si ji zapaloval, „fakva, do toho pabáku míchají pahezy… ppp, ppp, aby hviftili, moment…“

Rozdýmal pořádný plamen a pokračoval:

„Aby zjistili, jestli sem z druhý strany neposlali nějakýho agenta s úkolama k navrátilcům. Naše orgány zatím nic takovýho nezaznamenaly, to se ví, kromě známých taháků a kanálů ven. Ale možná právě Urbanův případ je začátek. Jestli se to potvrdí, potom to určitě není žádný fenomén. Spíš takový kurýrek, co přijde, přinese, odnese, a když mu povolí nervy, tak zastřelí. Nejosvědčenější cesta je turistika.“

Svým soudruhům nemusel věc vysvětlovat příliš podrobně. Byli to zkušení a schopní chlapi. Když jim nadiktoval i získaný popis pachatele, rozdělil je do tří skupinek a potom už si každá z nich poznamenávala své vlastní úkoly, které si Jonák zatrhával v bloku tak, jak je uděloval:

„Potřebujeme prověřit hlášený turistický zájezdy a všechny cizince. Jen aby se ten náš neubytoval v soukromí! Počkáme si teda den, a když nenarazíme, půjdeme přes záznamy pasových kontrol. Je potřeba znovu vyhodnotit materiály navrátilců, pokud jsou. Pokud nejsou, kriminalisti nám je vyslechnou. Okruh tady je, seznam dostanete. S ohledem na lokalitu z nich potom musíme vytipovat, o který osoby by takový agent mohl mít zájem. — No a to je asi všechno. Jistě nemusím zdůrazňovat, že na toho lišáka musíme mít důkazy, protože nevíme, jestli je to osoba obyčejná, chráněná, nebo dokonce diplomatická.“

Když pak Jonák rozpustil příslušníky a osaměl ve své kanceláři, pocítil něco jako zoufalství. Zase jehla v kopce sena! Byl by udělal všechno — obětoval čas, peníze, prostředky — jenom kdyby to pomohlo. Ale dobře věděl, že jestli jsou první indicie, důkazy, teorie a verze správné, potom v nejbližších dnech znovu jeden z občanů tohoto státu buď udělá první kroky po cestě k zločinu a zradě, anebo — pokud bude Jako Urban — může přijít o život. A neexistuje síla ani prostředky, které by tomu mohly zabránit. Další škodě se už zabránit dá, ale pádu člověka těžko.

Ano. Můžeš mít nevímjaké prostředky, mohou kolem tebe stát stoprocentní chlapi a můžeš se třeba celý roztrhat, jenom prozradit se nesmíš, v tom je ta potíž. To bys varoval zločince. Tvým posláním je chytit ho, protože jsou to gangsteři a nedají pokoj. Když je vyplašíš, stáhnou se. Agent dostane doma od šéfů výprask, ale místo něho pošlou jiného, lepšího a tvrdšího, který bude zase podle jejich plánů zatahovat naše lidi do své sítě a všeho toho svinstva.

Jonáka začalo pobolívat kolem srdce. Podíval se do zásuvky psacího stolu, ale ani moc nehledal léky, které mu předpisovali lékaři. Nevezme si žádný. Potřeboval by si odpočinout, ale není kdy, zase je tu nový případ.

Opravdu, západní rozvědky jsou v úzkých, informátory získávají čím dál tím hůř. Dělali náramný povyk, když se jim tam za obrodářského chaosu valili emigranti velcí i malí. Tenkrát měli hody. Prominenty vymačkali a pak je pustili k vodě, ať si dál plavou sami. Střední vrstvu zavřeli do lágrů. Ať se plazí, ať žebrají, ať jim kručí v břiše a zbavují se morálky, pak budou ochotnější prodat za kus chleba všechno. A ostatní… no ano, ostatní byli kriminální zločinci. Bezcenná primitivní masa bez znalostí, jenže ochotná ke všemu.

Bída s nouzí. Dobře zná význam těch slov ještě z dětství. Protivník se dostal do té bídy a nouze. A s nimi začala krize imperialistických rozvědek, protože mnoho, příliš mnoho Čechoslováků poznalo jejich hodnoty na vlastní kůži. I ten západní ráj… i ten ráj, a pak se vrátili domů, poučení, s trpkými zkušenostmi, a to ještě byli šťastní, že se mohli vrátit.

Jonák uhodil obrácenou hlavičkou lulky o popelník a vyškrábal z ní zapečenou usazeninu. Ono je vždycky něco zlého pro něco dobré, usmíval se. Bohužel se tím ale nedá zabránit, aby ten mizerný kurýrek nešel dál plnit své poslání, ať už pochodí dobře, nebo špatně.

Na stole leželo šest sádrových podrážek s čísly a vedle nich protokol o expertize. Mladý muž v bílém plášti ukazoval s tužkou v ruce:

„Kvůli porovnání: jednička patří majiteli chaty, trojka jí odpovídá přesně rozměry a tvarem i vzorkem. Velikost jedenačtyřicet. To je markantní. Dvojka má velikost třiačtyřicet. Takový vzor se u nás nevyrábí. Netvrdím to nabeton, ale takový vzor jsem měl nedávno v ruce, ta podrážka byla vyrobena v NSR. To je všechno, spokojený?“

„Já jo, uvidíme, co řekne Franta, ale co by moh říct?“ pokrčil rameny Struhár a odešel s protokolem i s celým balíkem pod paží.

„Poslouchej, to je hotová invaze bílých auťáků!“ přijal ho ve své kanceláři Duda, který právě četl nějaké hlášení. „Bílý vůz máme z Baronova, mercedes. Druhý bílý mercedes havaroval na dálnici a třetí ukradli nějakýmu Müllerovi. Hlásil to obvod.“

„Aspoň si můžeme vybrat,“ zabručel Struhár a ukládal sádru na dno trezoru.

„Co bysme si vybírali. Skoč do špitálu na chirurgii a vyslechni toho pomlácenýho kluka, co ho vytáhli po havárii na dálnici a zatím se houpe mezi nebem a zemí. Bezpodmínečně potřebujeme vědět, kde ho odcizili. Byl to ukradenej vůz, chápeš? Já zavolám na obvod ohledně pekáče toho Němce, jen tak pro jistotu. Hans Müller z interhotelu Lotos, značka HHC 46—934.“

Když šel Struhár kolem stolu, zahlédl, že to má Duda ze čtvrtečních zpráv o mimořádných událostech, které ještě pořád na přeskáčku četl. Na odchodu zaslechl majorův výkřik, adresovaný pravděpodobně jemu: „Krindapána! Tak už máme čtyři bílý auťáky!“

Jestli to Struhár slyšel, nebo ne, to už bylo majorovi jedno, protože se plně soustředil na zprávu: „Dopravní nehodu ke škodě cizího státního příslušníka způsobil v 16.00 hod. dne 30. října t. r. na křižovatce ulic Hluboká a Říjnová řidič městské taxislužby L. Kaňka se svým taxíkem zn. Žiguli SPZ ABO 77 10 tím, že vjel na křižovatku na oranžový světelný signál už těsně před červenou. Než mohl opustit křižovatku, vozidla zprava měla zelenou. Došlo ke kolizi mezi Kaňkovým vozem a bílým mercedesem, škoda byla odhadnuta na 800 Kčs. Peter Brunner, občan NSR, který mercedes řídil, a Kaňka se navzájem dohodli o náhradě škody. Zraněn nebyl nikdo.“

„Laco, nespíš?“ zabouchal Duda na tenkou příčku mezi svou a Ilčíkovou kanceláří. „Abych tě náhodou nebudil příliš drsně. Pojď sem, máme tady samý bílý mercedesy.“

„Slyším, že máš celkem čtyři,“ ušklíbl se Ilčík, sotva přišel.

„Poslyš, je tady tak zbabraný hlášení, že je z toho člověk jelen. Pak si to přečti. Příslušník dává hlášení na centrálu, a neuvede potřebný údaje, takhle se potom nedá pátrat!“

Ilčík si to přečetl a dal mu za pravdu.

„Já nevěřím, že to zavinil ten taxíkář. Rutinovaný chlap, žije za volantem a město zná líp než svý boty!“ kroutil hlavou Duda.

„Co je na tom divnýho? Já si naopak myslím, že to tak bylo. Taxíkář má mašinu furt našlapanou, ten si tím vydělává na chleba. Právě protože město zná, dovoluje si víc než kdo jiný.“

„Hlouposti! Kdyby mu hrozila kolize, dupne na šlajf a stojí na fleku. No co, jdi a zeptej se ho. Pořádně ho proklepej ze všech stran. A kdybys cestou přišel ještě na nějakýho bílýho mercedesa, tak ho k tomu vem jako melouch.“

Hned po Ilčíkově odchodu major popadl telefon a volal na obvod. Chvíli trvalo, než dostal pravého příslušníka. Když však získal všechny informace, byl spokojený. Müllerova totožnost byla při oznámení ověřená. Krádež oznámil v pátek 31. října v 15.30, zjistil ji však ve čtvrtek odpoledne. Udával, že vůz mu byl odcizen z parkoviště před Lotosem. Příslušníkovi, který oznámení přebíral, se zdálo, že pokud jde o místo, Müller si není jistý. Nakonec Němec připustil, že přesně neví, odkud byl vůz odcizen.

Zřejmě jeden z těch zbylých tří bude jeho, pomyslel si spokojeně Duda a šel se s nadporučíkem Kozárem ještě jednou podívat na Urbanovu chatu.

Baronov má přesně 998 duší, ale jenom ve všední den. V sobotu a v neděli se počet obyvatel ztrojnásobuje chataři, kteří tu vypijí všechno pivo, proto si domorodec musí udělat zásobu uprostřed týdne. Martin Oravec znal ty počty od mámy, úřednice MNV, no a taky z vlastních zkušeností, jako stálý host pohostinství Jednoty. Když si teď v sobotu v poledne vypil svůj půllitr dvanáctky, vedoucí Králík mu hned avizoval, že tohle byla poslední. Oravec se zvedl. Doma má láhvového dost, nakoupil si ho tady už ve středu, přece nebude ve své hospodě žebrat.

Náhoda ho však svedla s mistrem Cirochem.

Ciroch od rána ševcoval a napřed si spokojeně pískal. Ale jak plynul čas, nálada ho opouštěla. Žena na něj nepromluvila ani slovo, a to kvůli pendlovkám. Staré nástěnné hodiny dokázal udržovat v chodu jenom on, pokud je nenatahoval nikdo jiný. Žena měla zlozvyk vytahovat závaží jednou rukou; hodiny se přitom hnuly a začaly pokulhávat, až se zastavily úplně. Tak to bylo včera. Cirochová věděla, že udělala chybu, a násadou koštěte chtěla starý krám uvést do správné polohy. Zpod hodin ale vypadlo pár dřívek, kterými je vyrovnal starý.

Co se dalo dělat? Dřívka hodila do sporáku, aby zmizel corpus delicti, a když přišel Ciroch, konstatovala:

„Ten starý krám už zase stojí.“

Obuvnického mistra Cirocha to slovo urazilo.

„Starý krám! Je pořád lepší než leckterý nový hodiny, ale není to chlív, abys do nich šťourala pometlem, čert aby vzal babskou práci.“

„No jo, ty tomu rozumíš, jako ostatně všemu! Hodinám, kombajnům, motorkám, šrotovníku, trakaři nebo autu, všemu rozumíš, jenomže ti nikdo nevěří,“ vychrlila Cirochová a odpochodoval z kuchyně, ale starý po ní ještě hodil pár slov.

„Tak já že tomu nerozumím, já! Aby ti jazyk zdřevěněl, bábo bláznivá. Já poznám, co je k světu a co ne, zato ty leda kohouta od slepice!“

Od té chvíle spolu nepromluvili a už před obědem mistr cítil, že dokud nespraví pendlovky, nepromluví na něj ani ta almara. Přestal si pískat, potom hodil kopyto do kouta a šel do hospody.

„Dej mi pivo!“ křikl na Králíka. „No tak nekrč ramenama, napájíš tady kdejakýho vandráka a našinci bys nenalil? Odkud vemeš tržbu, až chataři nebudou, co? Z mý kapsy a tadyhle z Martinovy,“ broukal už klidněji, když si vzal plný půllitr a přisedl k Oravcovi. „Dej si ještě jedno, Martine, pro chuť k jídlu, traktor přece už dnes startovat nebudeš.“

Králík byl rád, že starý švec přestal hudrovat, a přestože Oravce předtím odmítl, teď ochotně načepoval i jemu.

„Láhvový jste už vypili, strejdo?“ stočil Oravec řeč jinam. „Že vás teta pustila do hospody?“

„Napij se, kloučku, když už tě odstavili od mateřskýho mlíka,“ utáhl si z něho dobromyslně Ciroch a dopil svůj půllitr. „Tumáš, přines ještě dva od toho šejdíře,“ hodil na umakart před Oravce desetikorunu. „Ty bystrozrakej!“

Oravec kupodivu poslušně vzal prázdné půllitry a klidně postál, než mu hospodský načepoval. Vrtalo mu však hlavou, jak naštvat starého ševce za ty posměšky o bystrozrakém. V hospodě bylo asi deset chatařů nebo přespolních s džbánky i u stolů, jak už to v sobotu bývá.

Domácí tu byli jenom oni dva, takže podporu nemohl čekat odnikud. Kdyby tu byli domácí, hned by byla legrace. O Cirochovi každý věděl, že je to neústupný a tvrdohlavý starý paprika, který se dá dopálit kdykoliv.

V té chvíli však Oravcovu pozornost zaujali dva příchozí. Neznal je, byli přespolní, ale na tom by nebylo nic zvláštního. Upoutávali svým vzhledem: jeden byl pořízek, druhý malý a hubený, za tím prvním se mohl celý schovat. Porozhlídli se a zamířili ke stolu, kde seděl Ciroch. Martin v tom hluku neslyšel, na co se starého ptali, když si k němu přisedli; zdálo se mu, že tohle bude pro popuzeného mistra lepší, než kdyby seděli sami. Vzal si od Králíka drobné a vrátil se s plnými půllitry ke stolu. Jeden postavil před Cirocha, s druhým si sedl vedle něho.

„Vidíš, bystrozrakej, tady se po tobě shánějí,“ přivítal ho mistr. „Od Bezpečnosti, tak zatím ten půllitr nech pěkně stát.“

„Pane Oravec, vy jste tady ve středu večer nebo navečer viděl stát bílý zahraniční auto?“ zeptal se Duda.

Oravec se právě navzdory Cirochovu doporučení napřed napil, až mu zůstaly bílé fousy pod nosem. Rázně postavil sklenici na stůl, a když si otřel ústa, palcem levičky namířil na Cirocha:

„Jsme dva a vašemu orgánoví jsme to už potvrdili. Tady mistr je takový machr, že skoro potmě viděl mercedes, a on to byl fiat!“

„Vy jste pan Ciroch?“ zeptal se Duda, překvapený tím, že čirou náhodou má pohromadě oba, které hledá.

„Jo, a kdyby vám bylo divný, že tady sedím, tak je to kvůli tomu, že doma na mě nepromluví ani almara, jestli jste mě náhodou hledali.“

„Ještě ne, ale chystali jsme se.“

„Tak máte ušetřenou cestu.“

„Vy jste tady viděl bílý auto?“

„Já viděl bílýho mercedesa, ale tenhle chytrolín,“ láskyplně pohladil Martina po vlasech, „tenhle chytrolín si myslí, že se v tom vyzná líp než já, protože je traktorista a v kůlně má ještě rozebranej kozí duch značky Manet.“

Kozár zachytil něco, co ho zajímalo:

„Mopeda Manet? Já ho od vás koupím, pane Oravec, mně na něm chybí kuplunk a nikde ho nemůžu sehnat.“

„Počkej s kuplunkem,“ odstrčil ho levačkou od stolu Duda, aby nerušil náhodné štěstí. „Pane Oravec, vy jste viděl fiata?“

„Tyhle ručičky,“ poplácal Oravec Cirocha po hřbetě ruku, která ho před chvílí hladila po vlasech, „tyhle ručičky kdysi šily boty, a teď už na ně flokujou jenom příštipky, je to tak, strejdo? Od příštipku se auto rozezná na první pohled, jenom nevím, jak takový švec rozezná fiata od mercedesa.“

„Co do toho furt vrtáš, Martine? Sám říkáš, že to byl cizinec, já to říkám taky, tak co sem taháš nějakýho fiata? Neposlouchejte jeho tlachy,“ mávl rukou Ciroch. „Ve středu večír, no, ještě bylo světlo, je to tak, Martine? Je. Zrovna Jdu ke Králíkovi pro láhvový pivo. To mě naučili chataři, přes sobotu a neděli tady vytáhnou všecko. Jdu do hospody a vidím, že kousek od ní na tom place stojí bílý auto. Vždyť stál čumákem ke mně! Přece poznám jeho značku, takovou trojcípou hvězdu v kruhu, no ne? Širokej auťák s velkejma podlouhlejma reflektorama. Nejsem cvok, co budu říkat mercedes, když nevidím značku, no ne?“

Cirocha ta řeč, zejména však důkaz, s jakým ji přednesl, vyčerpala a po poslední vyslovené otázce se s chutí napil. Kriminalisté se nemuseli namáhat, Oravec spustil, sotva starý zvedl půllitr k ústům.

„Setkali jsme se přece tadyhle,“ ukázal k nálevnímu pultu, „u Králíka, ten to může potvrdit. Vy jste přišel, já byl zrovna na odchodu. Vypil jsem jedno pivo, neměl jsem žádný vidiny…“

„Kecáš, Martine, dej si říct. Jedno jsi vypil, jak říkáš, sám. Druhý jsme tady vytáhli spolu, z flašky. Tak jak jsi moh jít hned domů? To je hloupost! Já už měl u Králíka zaplaceno a moh jsem jít hned s tebou. Pamatuješ se? Nebo se ti něco zdá? Ale nešel jsem, protože jsem ještě neměl dopito, co bych tahal flašku domů? Bylo v ní pár hltů. Dopil jsem je, až když jsi odešel.“

„Možná máte pravdu, strejdo. Ale mercedes se přece nemoh proměnit ve fiata, to mi nenamluvíte.“

Oravec se taky napil.

„Jednou vás švagr svez mercedesem a od tý doby neuznáváte žádný jiný auto než mercedes, jděte mi do háje,“ máchl s despektem rukou na Cirocha. „No a říkáte, že byl prázdnej. To je hloupost! Vy jste měl těch piv určitě víc než jedno. Já viděl, jak z toho auta vylez nějakej chlap, byl skoro celej v černým. Tak co, kdo viděl líp?“

„Víte to určitě?“ zeptal se Duda.

„No jasan! Otevřel kapotu a hrabal se v motoru. Nejspíš měl defekt. Napadlo mě, že bych mu moh pomoct, ale pak jsem si pomyslel, co je mi po něm. Němec si sem přijede a já mu budu ještě pomáhat!“

„Ale neodpřisáhl byste, co to bylo za vůz, viďte?“

„Já jo!“ pospíšil si Ciroch. „Ale náš bystrozrakej zřejmě ne.“ A vyzývavě se podíval na Oravce.

Traktorista však na to nešel zhurta. Rozhlédl se po přítomných a teprve po chvíli řekl:

„Ba jo! Vy budete chtít stejně sepsat protokol. Já vám namouduši podepíšu, že to nebyl mercedes. Byla to fiatka, i když si nevzpomenu, kterej typ.“

Kriminalisté opustili Oravce a Cirocha, kteří se snad ještě dál přeli, jak se mercedes za takovou chviličku mohl proměnit ve fiata, dokonce s nějakým člověkem, který si opravoval motor.

Silnice vedla přes Baronov v podobě velkého S a hospoda stála někde uprostřed té trasy. Z kraje vsi byla schovaná za silnými topoly, které lemovaly cestu, takže člověku jedoucímu v autě se objevila teprve z menší vzdálenosti. Ze silnice vedla k hospodě odbočka, protože dům s honosným nápisem „Pohostinství“ stál asi dvacet metrů stranou, trochu do kopečka. Místo před stavením však se pro parkování nehodilo. Jednak nebylo rovné, jednak určitou jeho část stále zabíraly basy od piva a limonády a různé obaly od zboží, které odebírala hospoda i prodejná potravin.

Zato od konce stavení k druhému konci serpentiny byl za řadou topolů volný prostor s úplně rovnou plochou. Začínal u pomocného skladu Jednoty a táhl se podél bývalých stájí velkostatku až k zatáčce, kde se zužoval do špičky. Protože v zadních zdech pomocného skladu i bývalých stájí nebyla okna, nedalo se sem z těch míst vidět.

Duda s Kozárem si ten prostor prohlédli. Z topolů pršelo listí a v širokém pruhu pod stromy pokrývalo prostranství. Jeho zvláštní vůně a pach tlení vyvolávaly v Dudovi vzpomínku na dětství, kdy na takové listí chodíval s bratrem a sestrou. Shrabávali ho, nakládali na malý žebřiňáček a odváželi domů. Otec jím nacpával půdičku nad kozím chlívkem, aby měli v zimě kozám čím podestýlat.

Jediným pohledem se člověk mohl přesvědčit, že bílé vozidlo se na prostranství výborně rozezná i za šera. A člověk nemusí být ani příliš blízko. A z druhé strany silnice, kde se od ní vesnice trochu odtáhla, je na to místo vidět aspoň ze dvou nebo tří domů. V jednom bydlel, jak zjistili, právě Ciroch, v druhém, hodný kus od něho, rodina Oravcová. Oba pivaři museli to vozidlo zahlédnout, ať už šli do hospody, nebo z hospody domů. A pokud měli zájem, bez větší námahy si ho mohli i prohlédnout.

„Ilčík by ale zasloužil, že tomu rozporu nepřišel na kloub,“ bručel Duda, když šli kolem příručního skladu dozadu na místo, odkud byl mezi skladem a bývalou stájí volný východ do stráně směrem k Urbanově chatě. „Byly to určitě dvě auta, a ne jedno.“

„Jenže to může být čirá náhoda. Někdo si potřeboval opravit něco na mašině a zase jel dál,“ namítl Kozár.

Víc už spolu nepromluvili až nahoru k Urbanově chatě, odkud se jim naskytl hezký výhled na vesnici. Po pravé ruce silnice dokončovala svou dvojitou zatáčku a za hasičskou zbrojnicí opouštěla ves. Vyšplhala se do kopce a po kilometrové rovince znovu zmizela v zatáčce. Kousek od Baronova ji místy lemovaly vyšší i nižší keře. Pole kolem cesty nebyla obdělaná: rostla na nich tráva, kterou nikdo nesekal. Lesáci o ní říkali, že je nakyslá, a meliorace by stála víc než desetiletá úroda. V místech, kde se stáčela silnice, začínal les. Mezi borovicemi vykukovaly v podzimním sluníčku zlatavé koruny bříz, hnědočervené duhy, zežloutlá jasany a skoro holé větve akátů.

Silnice vedla podle náčrtu do nedalekého Dubového. Ale už tady nahoře na kopci vykukovaly mezi stromy červené, šedé i stříbrně lesklé střechy, různobarevné zdi chat a víkendových chatiček, patřících už do katastru obce Dubové. Dudu napadlo, odkud k nim asi vede přístupová cesta, protože v náčrtku žádná zakreslená nebyla. Ale nevěnoval tomu nápadu pozornost. Žvýkal suché stéblo trávy, prsty žmolil horní konec a semínka nechal volně padat na zem. Nalevo od nich byla Urbanova ohrazená parcela s pěknou srubovou chatou, která se svou přírodní barvou dobře vyjímala na pozadí pestrých korun ovocných stromů. Chata stála o samotě už na kraji svažující se planiny. Před jejím průčelím i před oběma kriminalisty, kteří se dívali ke vsi, klesal svah tak prudce, že odtud nebylo vidět ani střechy bývalých stájí, přestože dlouhatánská budova nebyla vzdálena víc než pět nebo šest set metrů.

„Ten Řepkův náčrtek za moc nestojí,“ vrátil se major ke svému nápadu.

Zahodil rozžvýkané stéblo a zalovil v kapse saka, odkud vytáhl několikrát složený list papíru. Než ho rozložil, Kozár se zájmem přistoupil blíž.

„Otoč se, Luďku,“ vzal ho major za rameno a dlaní druhé ruky vyrovnal papír na kamarádových zádech. „No jo, tady jsou všecky stromy na parcele, tahle cesta,“ dupl nohou na místo, kde právě stáli, „až k silnici, je tady silnice, vesnice i hospoda, to všecko jsem si obkreslil podle originálu. Ale odkud vede cesta tamhle k těm chatám,“ ukázal rukou k lesu, „to se nedovíš.“

„Tak se tam pojďme podívat,“ řekl Kozár prostě, jako by to byla samozřejmost.

„To se ví, že půjdem, ale když v takovýmhle případě člověk dělá náčrt širšího okolí, tak by to tam nemělo chybět.“

Pohodlně sešli z polní cesty na silnici a po ní směrem k zatáčce a k lesu. Duda si pozorně prohlížel vozovku, a hlavně krajnici, ale pořád nebyl spokojen. Rozzářil se teprve v půli procházky; za vyšším křovím odbočovala ze silnice polní cesta: přes můstek nad příkopem kousek rovně a potom nalevo rovnou do lesa. Se silnicí tvořila velké V.

„Tady je, potvora, taková kamuflovaná, jako by se schovávala,“ sděloval Duda svému mlčenlivému společníkovi laskavým hlasem, z něhož vyznívala spokojenost, ba radost. „Ostatně by ani nebylo normální, kdyby tady nebyla. Člověče, k mý chatě nevedla žádná cesta a nevěřil bys, jak je to těžký ji vyšlapat.“

„Co bych nevěřil. Ale tady toho moc nejezdí,“ poznamenal Kozár věcně. „Dal bych na to krk, že tudy naposled jelo auto minulou neděli.“

„Tak to bylo nějaký zvlášť ouzký auto, kamaráde,“ ukazoval major roztaženýma rukama na šířku cesty, „to se ví, tady mu nic nebránilo, aby vjelo i na louku. Podívej se!“

Při řeči se líp podíval pod nohy a spatřil zřetelné stopy po pneumatice. Kamenitý povrch cesty působil na první pohled klamným dojmem, že člověk stojí na tvrdém. Ale kameny tady byly jenom řídce, většinou uprostřed; takový pruh hrubšího štěrku. Od něho na obě strany až k trávě na okraji to byl šedohnědý jíl smíšený s pískem.

Kozár si mezitím přidřepl k místu, kde byly v půdě otlačeny vzorky pneumatiky. Duda vedle něho.

„Co jsem říkal! Tady stálo jedno kolo a druhý bok auta byl támhle někde nad trávou. Je to zkrátka úzká cestička.“

„Fakt, ale doopravdy tady stálo. Na místě… No co, vždyť říkám, že tady čekalo,“ vzmohl se Kozár na pár vět, když viděl, jak se na něj major nechápavě dívá.

Zůstali stát oba, a když se podívali zpátky, jako na dlani se před nimi prostírala celá planina s Urbanovou chatou ve vzdálenějším levém koutě.

„Ty toho, Luďku, moc nenamluvíš, všechna čest, ale když už něco řekneš, tak to stojí za to.“

„Abys ty hned nerejpal… a mělo by tě spíš zajímat, kdo tady s tím autem stál, nebo ne?“

„Víš co? Počkej tady, já se vrátím a pošlu ti sem technika. Zkuste tu stopu odlít, není tak stará a vypadá k světu. Třeba se bude hodit. Ovšem jestli k ní najdeme taky auto.“

Podpraporčík Klempíř z nehodovky přivítal Ilčíka překvapeně. Nestávalo se mu často, aby za ním do bytu chodili kriminalisté.

„Soudruhu Klempíři, nechci vás připravovat o volný čas, potřebuju jen malou pomoc,“ omlouval se Ilčík. „Ve středu jste likvidoval malou nehodu s účastí cizince a já bych potřeboval pár podrobností.“

Podpraporčík byl pedant: otevřel skříň, vytáhl služební brašnu a z ní svůj blok. „Tady je všechno, co jsem zpracovával v tomhle týdnu. Moment, hned najdu středu… Ano, tady je to. Co vás zajímá?“

„Údaje cizince, státní poznávací značka, údaje taxíkáře, váš úsudek o zavinění…“

„Tak teda: občan NSR Peter Brunner, bílý mercedes značky HHC 46—934, je ubytovaný v hotelu. Taxík ABO 77 — 10, žiguli, Ladislav Kaňka. Jinak… podívejte se, podle mě to zavinil ten Němec, ale taxíkář vzal všechno na sebe. Škoda nestála za řeč, škrábanec na levém předním blatníku mercedesa. Dohodli se, a tak mě to dál nezajímalo.“

„Nenapadlo vás tenkrát, proč to ten taxíkář bere na sebe?“

„Prosím vás! Marky se mu hodí, škodu neměl, tak si aspoň něco vydělal. Kdyby to zůstalo na tom Němci, zaplatil by, ale jenom pokutu a z toho by taxíkář neměl ani floka…“

Podpraporčík ještě sdělil, kde má taxíkář stanoviště, a Ilčík mu poděkoval.

Ladislav Kaňka seděl na stanovišti ve svém voze. Na Ilčíka působil na první pohled dobrým dojmem. Pokazil si to však, sotva spatřil služební průkaz příslušníka SNB. Očividně zrudl a jeho přehnaná ochota, s jakou nabídl své služby, nenechala Ilčíka na pochybách, že nemá ve všem čisté svědomí.

„Aha, ten západní Němec, že jo? Pane inspektore, to ani nestálo za řeč. My se vyrovnali hned na místě, ještě než přijela nehodovka. Zdržel jsem ho ostatně jenom kvůli tomu, že to byl cizinec a měl škrábnutej blatník. To víte, pustím ho a dostanu se do maléru, že to nebylo úředně vyřízený… My na to máme podnikový předpisy.“

„Chtěl od vás moc?“

„Ale kdepak, nechtěl nic, byl to férovej chlap. Prej strašně spěchal a přehlíd… Teda jaksi, já se mu omluvil…“

„A za co? Svědkové přece tvrdili, že to zavinil on.“

Jak tak seděli vedle sebe na předních sedadlech žigulíka a Kaňka ledabyle držel levičkou volant, najednou se zavrtěl a chytil ho oběma rukama. Červeň, která ho znovu zalévala od krku, by sice spíš slušela školákovi, ale usvědčovala i tohohle dospělého; zvlášť když se přitom po očku díval po Ilčíkovi, jako by zkoumal, co se tomuhle bezpečákovi dá a co nedá prozradit.

„Teda, po pravdě, pane inspektore,“ rozhodl se taxíkář pro správnější cestičku, „byl to férovej chlap, chtěl mi zaplatit, ale když jsem odmítal, tak mi nabíd takovou malou pozornost, pravda, kdo by nevzal, že jó…, jenom aby se nemusel zdržovat, protože strašně pospíchal…, a ještě večer…“

„Večer jste se s ním setkal znovu, nebo ne?“ střelil Ilčík od boku a sám netušil, jak dobře trefil.

„S chutí jsme se tomu zasmáli,“ řekl Kaňka, zřejmě vyrovnaný s tím, že spolubesedník už stejně všechno ví a teď ho jenom zkouší.

Od té chvíle Ilčíkovi stačilo jenom poslouchat, aby se dověděl o náhodě, která dva aktéry malé dopravní nehody svedla znovu dohromady a zřejmě bude mít významnou úlohu i v objasnění Urbanova případu.

Po malé nehodě se Kaňka vrátil na své stanoviště. Ještě si ani neotevřel noviny, když mu na sklo zaťukal jeho známý doktor Beneš s prosbou, aby ho dovezl do obce Dubové, kde mu onemocněla dceruška; telefonovala mu to manželka, která tam má s sebou i rodinné auto. Samozřejmě lékaři vyhověl a v Dubovém ještě potom nějakou chvíli čekal, protože mu doktorova rodina sháněla rito na zpáteční cestu, aby neměl škodu. Nikoho ale nesehnali. Na zpáteční cestě však dostal pasažéra v Baronově. Mohl tam být kolem půl osmé. Ještě než minul poslední domy, spatřil ve světle reflektoru nějakého muže, jak na něj mává. Když zastavil, neznámý ho slovensky požádal, aby ho zavezl sem, přičemž slíbil, že dobře zaplatí. Sedl si dozadu a celou cestu nepromluvili ani slovo. Teprve na kraji města neznámý požádal, aby ho dovezl do hotelu Lotos.

Pasažér před hotelem napřed vystoupil a potom platil. Přitom ho taxíkář poznal. Byl to ten Němec, se kterým měl odpoledne kolizi. S chutí se té náhodě oba zasmáli a to je všecko.

„Pane Kaňko, dvakrát jste s ním jednal,“ ozval se Ilčík, když chvíli uvažoval o tom, co právě slyšel. „Předpokládám, že byste ho poznal i potřetí, nebo ne?“

„To se ví, že bych ho poznal!“ zaznělo sebevědomě. Sebevědomí však z něho rázem vyprchalo, když byl požádán, aby svého pasažéra a štědrého dárce popsal.

„No, měl tmavej plášť, takovej baloňák, a pod ním tmavý šaty. Jinak to byl takovej mánička, vlasy až na ramena.“

„Barva?“

„Měl je tmavý, ale zaboha bych nedokázal říct, jestli černý. Ale měl rukavice, pěkný světlý jelenice, to jsem si vším. A brejle. Zdá se mi, že s tmavým ráfkem.“

„Pane Kaňko, vyšetřujeme závažný trestný čin, a jestli je to všecko pravda… Dobře, dobře, nemusíte se dušovat… Jestli je to všecko pravda, vaše svědectví je velmi závažné. Tak přijďte v pondělí, sepíšeme o všem protokol.“

Přehnaná ochota, s jakou taxíkář přisvědčil, se Ilčíkovi opět zdála trochu nepřirozená, ale co naděláš?, pomyslel si. Adresu doktora Beneše měl v kapse, takže možnost kontroly tu byla. Jistota je však jistota:

„O našem rozhovoru ale nikomu nic neříkejte, ano? Poslyšte, máte vy střelnou zbraň?“ zeptal se nakonec.

„Nikdy jsem neměl a nemám, pane inspektore, jak je pánbůh nade mnou.“

Podél výpadovky na konci města se táhlo dlouhé stromořadí. Mezi topoly na kraji chodníku stály lavičky. Za teplého počasí tu bylo milo posedět, protože silniční doprava byla od chodníku oddělena širokým pásem stromků a keřů. Nalevo stoupal do mírného svahu háj rozložitých stromů, patřící už k areálu nemocnic. Na druhé straně, za silnicí, se otvíral výhled na rovinatý okraj města s dvěma sídlišti z paneláků. Počasí toho roku bylo na přelomu října a listopadu obzvlášť teplé a pěkné, jako by matka příroda chtěla lidem vynahradit pošmourné deštivé dny, na něž bylo uplynulé léto tak bohaté.

Na lavičkách vysedávaly mladé maminky s batolátky v kočárcích. Větší chlapci se proháněli nedaleko nich po trávě nebo si stavěli poblíž na písečku fantastické výtvory. Dětského křiku a hádek bylo víc než dost. Do toho se mísilo okřikování rodičů. Jako opatrovníci tady často působili dědové. Kde jsou oba mladí rodiče zaměstnaní, tam musí hlídat, dozírat a opatrovat dědeček, jinak to nejde. Ale znáte dědečky: tu a tam utiší dětské spory, utřou nos, ale pak znovu zamíří do houfu, aby s fajfkou nebo viržinkou rozšafně přetřásali světové i komunální události. Našli se ovšem i takoví, kteří se místo planých diskusí věnovali fešným babičkám, jichž tu bylo taky požehnaně.

Do takového prostředí docela dobře zapadl starší pán, který kráčel důstojně alejí od města. Elegantní šedivý převlečník měl rozepnutý odshora dolů a pod ním bylo vidět světlejší proužkované šaty s vestičkou. Nespěchal; občas se zastavil v blízkosti hrajících si dětí a pozoroval je s úsměvem na rtech i v modrých očích, až se mu ječné zrno pod levým okem ztrácelo ve vráskách. Obdivoval jejích výtvory z písku, na chvilku se zaposlouchal do povyku drobotiny a popošel o kus dál. Když tak prošel mezi lidmi, pokračoval bez zastávky až ke křižovatce. Tam odbočil k nemocnici. Po několika krocích se znovu na chvíli zastavil, rozhlížel se, jako by se radoval z hezkého dne, a teprve potom vykročil k nemocnici. Kdyby se však na něho někdo zadíval pozorněji, neušlo by mu, že v laskavé tváři blýskl ostražitý pohled.

S vrátným, který seděl na židli u závory před vrátnicí nemocnice a užíval podzimního sluníčka, mohl být pán v šedém převlečníku asi stejně starý. Když Straka spatřil příchozího, čiperně si nasadil svou tramvajáckou čepici se štítkem, aby vypadal úředněji. Co kdyby to byl nějaký doktor, který jde za kolegy?

„Nic se nedá dělat, dneska není návštěvní den,“ spustil Straka, ještě než byl na něco dotázán.

„Já vím. Mně ani nejde o návštěvu,“ usmál se pán v převlečníku, „hledám soudní lékařství, jdu tam něco vyřídit.“

Ze Straky spadla tíseň, protože tohle je jiná věc. Třeba je to doktor od soudu.

„To jo. Vidíte tam ten stožár u hlavní cesty? Tak tam to není. Musíte napřed doleva a pak je to druhý dům vpravo.“

Julie Moravcová, referentka evidence soudního lékařství, čekala na pána v šedém převlečníku od chvíle, kdy jí vrátný Kalus telefonicky ohlásil návštěvu. Byla z toho nervózní. Jako balvan na ni pojednou dolehl důvěrný úkol, který jí svěřil ten sympatický nadporučík Ilčík. Chtěla by to udělat co nejlíp, bez chyby. Chtěla by bezpečákům pomoci.

Na úvahy už neměla čas. Někdo zaklepal na dveře a na její vybídnutí vstoupil do příjemně vytopené kanceláře způsobný starý pán. Klobouk držel zdvořile v ruce, pozdravil a čekal, až bude dotázán, co chce.

Moravcové vnitřním napětím trochu ochraptěly hlasivky. Musela si odkašlat, než se ho zeptala, co si přeje.

„Já jsem Bartoň, prosím, Josef Bartoň. Dočetl jsem se v novinách, že nešťastně zemřel pan P. U. To by, prosím, mohl být můj krajan Petr Urban…“

„Petr Urban jako Pavel Uhrín, Patrik Ujvári nebo Prokop Ulman, ne?“ vysypala Moravcová s úsměvem jména, která měla poznamenaná na kousku papíru. „Jak vás to napadlo?“

Zaražený Bartoň se dostal do rozpaků, ale hned se vzpamatoval:

„Totiž… zahlídl jsem paní Urbanovou ve smutečním, náhodou prosím, z elektriky, a nemohl jsem se jí zeptat. Jestli je to tak a kdy bude pohřeb…“

Moravcová posadila návštěvníka do křesla a s omluvou si přitáhla před sebe obrovskou knihu, která ležela na stole. Začala v ní listovat a hledat žádané údaje. Samozřejmě jenom naoko. Ihned poznala, že tohle je „klient“, na kterého byla upozorněna. Horečně přemýšlela, co by měla udělat, aby bez zbytečného rozruchu zjistila jeho totožnost, aby si zapamatovala jeho popis a ještě si pojistila jednoho dva svědky. Nikdy by si nepomyslela, že to může být tak složité. Takhle tedy získávají bezpečáci informace a svědectví. A pak odhalují zločince, když jim lidé pomohou!

„Moment, prosím vás,“ řekla najednou a vyšla z kanceláře.

Sotva se za referentkou zavřely dveře, napadlo ho, že kniha leží na stole otevřená a on je tady sám. Rychle se rozhlédl a usoudil, že ani od druhých dveří, ani od okna ho nemůže nikdo pozorovat. Třeba je kniha rozevřena přesně tam, kde je záznam, který ho zajímá, jestli je to opravdu úřední protokol…, ale co jiného by to mohlo být… Když je tu úplně sám, mohlo by být dílem okamžiku podívat se… A měl by všecko za sebou. Kdyby se ale úřednice vrátila a přistihla ho, musel by se omlouvat, vysvětlovat… To se rozumí, risk je risk…

Moravcová se vrátila právě ve chvíli, kdy starý pán užuž chtěl vstát a udělat pár narovnávacích kroků po místnosti, při nichž by se snad dalo nakouknout do knihy bez rizika.

„Vy jste příbuzný?“

„Ne, prosím. Urban je z naší vsi, a tak bych ho rád doprovodil na poslední cestě, pokud se to ovšem týká jeho.“

„Tak mi dejte občanský průkaz, zapíšu si vaše údaje.“

Moravcová pomalu vykonávala úřední formality. Za tu dobu prošli kanceláří postupně tři lékaři, nebo co to bylo zač, napadlo Bartoně, a zmizeli vždycky v druhých dveřích, odkud se už nevraceli. Do vědomí se mu vkrádal podivný, nepříjemný pocit a začal litovat, že sem vůbec přišel. Všechno se to nějak protahovalo. Začal se potit. Venku bylo taky teplo, ale přece jen čerstvé povětří. Tady v těch katakombách s metrovými zdmi topí ostošest, aby jim nebyla zima při sedavé práci. On ale sedí v teplém převlečníku, panebože, co ta ženská pořád píše a čte? No, konečně!

Moravcová mu najednou vrátila občanský průkaz a stroze řekla:

„Pane Bartoň, je to Petr Urban a pohřeb by mohl být nejdřív tak za týden. To je všechno, co vám zatím můžeme říct.“

Starý pán upřímně poděkoval za informace a s ulehčením odcházel.

Od čtvrtka minulého týdne, zatímco kriminalisté pátrali po nových a nových stopách, pulsovala v celém aparátu správy kriminální služby mravenčí práce dalších specialistů. Na základě Urbanových údajů navštívili příslušníci všechny jeho přátele a známé, kteří byli z jakýchkoliv důvodů v jeho chatě. Pod všeobecnou legendou pátrání je požádali o informace: jestli mají zbraň, kdy, kolikrát a z jakých důvodů chatu navštívili, co dělali minulou středu mezi 18.00 a 19.30, jaký je jejich vztah k Urbanovým a tak dále. Na závěr každému vzali otisky.

Při tomto systému pátrání se často přijde i na jiné, s případem nesouvisející menší nebo větší delikty, hlavně však na defekty v lidských vztazích. Teď také.

Na sumarizaci všech informací obětoval Duda neděli. Pozorně četl protokoly a hodnotil každé slovo. Například jistý inženýr navštěvoval svého času skoro pravidelně Urbanovy na chatě i s manželkou. V posledních měsících však jeho návštěvy téměř ustaly; byl u nich jenom jednou, na skok, při náhodné cestě. Jeho vztah k Urbanovým prý se nikterak nezhoršil, jenom manželka si nepřála pokračovat v návštěvách. Z výpovědi paní inženýrové však vysvitlo, že šlo o chorobnou žárlivost; dala manželovi na vybranou, že buď ona, nebo Urbanová, i když se s ní naoko „upřímně“ přátelila. Rozumný inženýr styky prostě přerušil, aby před přáteli nemusel přiznat povahový defekt své ženy.

Dva Urbanovi svobodní kamarádi z továrny si od něho půjčovali chatu pravidelně jednou měsíčně uprostřed týdne. Také u nich kriminalisté důrazně trvali na vysvětlení už v zájmu jich samých. Nakonec kápli božskou: scházeli se tam s dvěma vdanými mladicemi. Urbana zachránilo před trestním stíháním za kuplířství jedině to, že za půjčování chaty si od nich nikdy nic nevzal a ani se nezajímal o účel jejích návštěv. Vyslechnuty byly také obě dámy. I z úsporných textů protokolu Duda vyrozuměl, co to dalo práce, než si obě přestaly hrát na uraženou „ctnost“ a vyšly s pravdou ven tak, že to souhlasilo s výpovědí mládenců.

Jistý lékař přišel k Urbanům na chatu jenom jednou, a to jako rozhněvaný manžel. Jak nyní s úsměvem přiznal, chtěl si to tenkrát s Urbanem vyřídit ručně a stručně. Měl totiž chatu ve stejné oblasti a paní doktorová se do Urbana zakoukala, i když ten o tom neměl tušení.

Jenom se mu zdálo, že dotěrná dáma, unuděná svou domácností, za ním chodí kvůli kytičkám, skalce, stromům a všemu kolem chaty nějak příliš často a vždycky prosí o radu, návod k pěstování a pomoc. Jako dobře vychovaný člověk jí nikdy nic takového neodmítl, jenom dával pozor, aby s ní nezůstal o samotě, zvlášť ne v chatě. Když si to přišel žárlivý manžel se „svůdcem“ vyřídit, Urban zachoval klid. Naštěstí. Jinak by asi pána s akademickým titulem čekalo stíhání pro ublížení na těle. Potom se umoudřila i paní doktorová.

Na daktyloskopii už z hromady sebraných otisků experti vyčlenili jeden jediný, který nemohli identifikovat ani v taktické sbírce. Když Duda pročítal jejích protokol, neodpustil si tichou poznámku: Ty to asi budeš, kamaráde, kdo zraje na šibenici. Neboj se nic, však my k tobě najdeme prst, ruku i celýho chlapa!

Posudek z balistické expertizy určil útočnou zbraň jako belgický browning kalibru 7,65. Doplněk zněl: V operativně taktické sbírce se nenachází střela ani nábojnice vystřelená z této zbraně, touto zbraní tedy nebyl na území našeho státu doposud spáchán trestný čin, respektive trestný čin spáchaný touto zbraní nebyl dosud odhalen.

Byla odevzdána i práce technika nadporučíka Hanky. Duda nevěnoval pozornost lidským stopám z okolí chaty, tam už si byl jist, která komu patří. Zaujaly ho sádrové odlitky pneumatik. Ležely na stole „břichem“ vzhůru a na první pohled se zdálo, že dvě by mohly být totožné: jednička a dvojka. Trojka se od nich svým vzorkováním lišila. Hankův posudek uváděl: Jednička je odlitek stopy neznámého vozidla z parkoviště za hostincem v Baronově, dvojka je z mercedesu havarovaného na dálnici, státní poznávací značky HHC 46—934, trojka pochází od neznámého auta, jehož stopu objevili s Kozárem na odbočce polní cesty. Jednička a dvojka jsou totožné.

To je dobře, uvažoval Duda. Tím pádem víme, že Ciroch v Baronově opravdu viděl mercedesa. Struhár zjistil v nemocnici, že „autíčkáři“ odcizili havarovaný mercedes za hospodou v Baronově ve středu večer kolem půl sedmé. Je totožný s mercedesem na dálnici a taky s vozidlem Müllerovým. Ze tří aut se pozornost zužuje na jediné, jehož pohyb v kritických dnech je velmi zajímavý: vede jednoznačně k Brunnerovi. Tam to bude nejvíc zamotané… anebo možná naopak nejjasnější. Zejtra si tě, pane Brunnere, najdeme a poptáme po zdravíčku, řekl si v duchu major Duda a nahlédl do zbytku úředních posudků. Posudek z chirurgie ho nezajímal, jeho obsah znal. Chemici zase potvrzovali původní odhad: ožehnutí látky kolem dírky na Urbanově saku i zbytky střelného prachu zachycené v látce udávají teoreticky vzdálenost mezi ústím hlavně a Urbanem na 2,80 až 3,20 metrů.

Všechno Je to hezká práce, radost pohledět, říkal si Duda s uznáním na adresu svých kolegů, když opět ukládal materiály. „Chybí už jenom jedna maličkost: pachatel!“ dodal nahlas a ne bez ironie na vlastní adresu.

Snad jenom fundovaný historik by dovedl vysvětlit, proč se ta část města jmenuje Muráň. Nové Město, Louky, Koliba, to se dá logicky pochopit a vysvětlit; naši předkové příliš nepřemýšleli, když se město rozrůstalo a museli pojmenovat jeho nové části. Dřív tam byly louky, tak u nich zůstalo, jenom je začali psát velkým písmenem. Kde a jak se tady vzal Muráň, stovky kilometrů od hradu Jana Jiskry z Brandýsa a českých bratříků, to se dá těžko vysvětlit. Duda ostatně nebyl historik. Důležité je, že uprostřed Muráně stojí hotel Morava.

Sedli si se Struhárem v jeho recepci a snažili se předstírat, že na někoho čekají. Lhostejným výrazem maskovali zvýšenou pozornost, s níž vyhlíželi muže, na kterého by se hodil popis Petra Brunnera. Už se uklidnili po šoku, který v nich vyvolal Ilčíkův telefonát. Ilčík měl za úkol přivést teď v pondělí ráno k výslechu toho Němce z Lotosu pod záminkou vyšetřování jeho středeční malé dopravní nehody. Aby snad nebyl vyplašený. A Ilčík místo toho zjistil, že se Brunner v Lotosu neubytoval, nebydlí tam a nemá tam ani rezervovaný pokoj.

Na naléhavou žádost Jonák se svým aparátem bleskově zjistil, že Brunner je ubytovaný tady. Tak teď ho nepropást!

Oknem bylo vidět čedokářský autokar, k němuž se trousili hoteloví hosté. Duda se Struhárem se dorozuměli pohledem: musí změnit taktiku, aby jim Brunner náhodou neupláchl. Ještě nikdy ho neviděli a popis je dost povšechný.

Duda vstal a přistoupil k recepčnímu. Struhár za ním.

„Dobrý, den. Mám tady schůzku s panem Brunnerem,“ řekl Duda recepčnímu. „Ale nějak se opozdil, tak nevím, jestli nečeká nahoře v pokoji.“

Plešatá hlava za pultem zůstala nerušeně skloněná, jako by se nic nedálo. Hotelový zaměstnanec, který má být zdvořilý, slušný a úslužný, představoval v recepci ztělesněnou důležitost. Příštipkář jeden, kdybych na něj spustil španělsky, mohl by se samou ochotou přetrhnout, napadlo Struhára. To chce energičtější řeč, Franta na to jde moc slušně.

Už měl taková energičtější slova na jazyku, když se náhle plešatá hlava zvedla:

„Promiňte, musel jsem si udělat pár poznámek…, člověk už zapomíná. Co si přejete?“

Struhár se uklidnil a Duda opakoval svá slova.

„Ano, ano, prosím, pan Brunner ze západního Německa,“ odpověděl recepční. „Okamžik, hned se podívám.“

Zalistoval v knize hostí, až našel Brunnerovo jméno i číslo pokoje. Čiperně sáhl do přihrádky na panelu s klíči a z čísla 119 vytáhl malou kartičku.

„Tak pan Brunner vás zklamal, pánové. V sobotu odjel. Pokoj si ponechal a vrátí se dnes nebo nejpozději ve středu.“

Masku! Honem si nasadit masku, blesklo majorovi hlavou a zároveň zakryl svým robustním tělem Struhára, aby ani on neprozradil pobledlým obličejem své obrovské překvapení. Druhé fiasko během půldruhé hodiny. Brunner se vypařil! Už se nevrátí, případ sice bude objasněný, ale pachatel bude v tahu… krucinál, kudy ven z téhle šlamastiky?

„Tak na to asi zapomněl,“ řekl, jak nejlhostejněji dovedl, a jenom se bál, aby mu nepřeskočil hlas nebo aby nezachraptěl. „A kam odjel, prosím vás?“

„Mám tady poznamenané Tatry. Tatranská Lomnica, hotel Polana.“

Duda si to poznamenal a s poděkováním oba vycouvali z hotelu.

Čedokářský autobus stál dosud na místě, motor monotónně vrčel. Přelétli pohledem po oknech, za nimiž spatřili tu a tam hotelové hosty. Teprve když byli hodný kus od autobusu a blížili se ke služební volze, Duda utrousil: „Takovýhle dvě rány hned po ránu jsem ještě nedostal. Tak teď rozmejšlej, brácho, jestli je to pravda, nebo dobře nastrojenej manévr!“

Šedá volha opodál už byla nastartovaná. Nadstrážmistr Mezera seděl za volantem s rukou na šaltpáce a s vyšlápnutou spojkou čekal jenom na bouchnutí dveří: v momentě vyrazil. Tomuhle mladému člověku nikdy nebylo jedno, kde a za jakým účelem řídí svůj vůz. Z gestikulace, z mimiky, ba dokonce z intonace hlasu kriminalistů dokázal šestým smyslem odhadnout, kdy je času dost a kdy si musí náramně pospíšit. Jako teď. Urazil už desítky metrů, než mu Duda udal cíl cesty: hotel Lotos, ale cestou se zastavit před kriminálkou.

„Tondo, musíš okamžitě do Lomnice!“

Major se z předního sedadla volhy otočil k Struhárovi a ten v jeho očích poprvé postřehl opravdový neklid, překvapení, obavu i prosbu o pomoc.

„Já vím, Franto. Buď klidnej.“

„Vem si rychlík, letadlo, tryskáč, to je fuk co, jenom aby to bylo rychle. Telefonem bysme to nevyřídili… Jestli je vůbec ještě nějaká naděje, tak se to musí rozhodnout přímo na místě podle okolností. Proto posílám tebe, když já nemůžu kvůli Müllerovi.“

Znovu se otočil dopředu, ale jenom na chviličku. Mnoho společného času jim už nezbývalo, chtěl ho využít, než dorazí ke správě kriminální služby, kde Struhár vystoupí: „Zastav se u Marie, ať ti vydupe místo v letadle, teď někdy letí do Popradu, počasí nám přeje. I kdyby měli zdržet start. A ještě tohle: ať požádá šéfa, aby zablokovali hranice, i na letišti. Pro jistotu a klid duše.“

„Dobře. Ten Němec tam nejspíš bude. Vždyť…“

„Taky si myslím, že si nepřijel jenom vystřelit na Urbana. A o jeho dalším podniku ještě pořád nemáme signál. Máš pravdu, bude tam. Nepouštěj ho z dohledu! A zavolej. Já ti budu volat na okres.“

„K náčelníkovi. Nikam jinam, jasný?“

„Namouduši, Tondo, nejradši bych jel s tebou, to mi věř! Tak se drž!“

Volha ještě úplně nezastavila, když z ní Struhár vyskočil. Mezera však už znovu přidával plyn a jistýma rukama hnal vůz k Lotosu.

Do hotelového vestibulu vstupoval už Duda vyrovnaný. Jako člověk, který zrovna dostal chuť na šálek kávy. Když si v šatně odložil kabát, rozhlédl se a pak zamířil rozhodným krokem napravo do kavárny. Ještě nikdy tady nebyl, drahým podnikům se soukromě vyhýbal.

Bylo tam takové ticho, že by člověk slyšel i mouchu zabzučet. Elegance podniku ho trochu tísnila. Musel překonat nepříjemný pocit, že sem nepatří. Za krajkovými záclonami svítilo sluníčko a velkými okny vyhřívalo kavárnu. Za stolem v protějším rohu, částečně zakrytém velikou palmou, spatřil major ramenatého blondýna středních let, který se tiše bavil s drobnou zlatovláskou. Duda nerozuměl slovům, ale z melodie řeči, která se k němu občas donesla, pochopil, že jsou to cizinci.

Objednanou kávu mu přinesla modrooká blondýna. Byl tady jediný tmavovlasý mezi třemi plavými. Se zálibou se díval na dobře urostlou servírku ve slušivém modrém podnikovém kostýmu s krajkovou zástěrkou, která ještě zdůrazňovala její ladné linie. Třicátnice, pomyslel si major. V odhadování věku se považoval za znalce.

Když se na ni zahleděl pozorněji, nesklopila oči a nezarděla se, ale dívala se na něj přímo a s úsměvem. V té chvíli ho napadlo, že ji zná. Určitě s ní už někdy mluvil. Zapomněl, proč sem přišel, a místo toho začal přemýšlet, jestli to bylo služebně, nebo soukromě. Tohle je při jeho povolání trochu smůla. Jiný muž se v takové situaci usměje, prohodí par konvenčních slov, že se přece odněkud znají, a kontakt je navázán. Kriminalista si musí napřed uvědomit, za jakých okolností to bylo, protože pro někoho předchozí setkání s ním nemuselo být ani trochu příjemné.

Káva se tu servírovala v přepychové soupravě. Její cena byla ovšem taky přepychově nad Dudovu kapsu. Major ještě pořád nerozluštil hádanku, a tak jenom poděkoval a zanaříkal:

„Nejradši bych si přesedl z toho sluníčka,“ a dodal s úsměvem: „Když ještě k tomu obsluhuje člověka taková krasavice, není divu, že je celý rozpálený.“

„Můžete si přesednout do jídelny, tam je chládek. Chcete to přenést?“

„Namouduši, chci.“

Plula s tácem před ním a sama mu v jídelně vybrala hezké místo v koutě, odkud měl přehled po celé místnosti.

„Díky, jste milá. A tu poklonu míním upřímně.“

V očích se jí mihl záblesk zájmu, ale zůstala vážná, když — jak se majorovi zdálo — odrážela koketování: „Snad byste se mi nechtěl dvořit ze staré známosti?“ Tázavě se na ni podíval.

„Jste přece kapitán Duda, ne?“

„Tak vy mě dokonce znáte? Mně jste se taky zdála povědomá, jenom nevím…“

„Kam mě zařadit, že ano? Tenkrát mi bylo moc smutno. Vzpomínáte si na Helenku Bagárovou?“

Majorovi se ulevilo, prstem se ťukl do čela.

„Vy jste slečna Mlčochová, její kamarádka z Tesly od tranzistorů a vyštudovala jste při zaměstnání hotelovou školu,“ prohlásil s jistotou.

„No, a taky jsem zestárla.“

„Všichni stárnem, ale na vás je to poznat nejmíň. Ani nevíte, jakou mám radost, že jsem se tady setkal zrovna s vámi! Mohla byste mi pomoct, byla byste tak laskavá?“

„Ráda. Ze staré známosti.“

„Potřebuju pár běžných informací o jednom hostu z Lotosu. Je to cizinec, tak abych z toho neměl opletačky.“

„Recepční je moje kamarádka. Seriózní, žádná drbna, pojďte, seznámím vás s ní.“

Rozdíl mezi recepčním v Moravě a paní v recepci Lotosu zrovna bil do očí. Tmavomodrý kostýmek jí výborně slušel a krajkový límeček zdůrazňoval půvab příjemné tváře. Reagovala živě a s vrozenou bystrostí. Své povinnosti svěřila pomocnici a odešla s Dudou do jídelny.

„Vašemu hostu ukradli vůz. Chtěli bychom celou záležitost co nejdřív vyřídit. S cizinci bývají jenom opletačky. Vůz už máme, pachatele taky. Všechno je ale v dezolátním stavu. Do toho vozu si už nikdy nesedne, ale ti kluci, co ho sebrali, na to taky doplatili. Jeden už je po smrti, druhý se sotva dožije zítřka…“

„To je smutné… A v čem bych vám mohla pomoci?“

„Kde bych našel majitele, tedy pana Müllera? Sepsali bychom s ním protokol a tak.“

„Müller ze západního Německa… ale to máte smůlu, odjel.“

Majora znovu přepadl nepříjemný pocit tísně na prsou. Jak mohl odjet, když tady má vůz, to snad je mýlka! Kdyby to takhle mělo pokračovat, kdopak zmizí do třetice? Napřed Brunner, ted Müller. Moment, třeba se paní plete.

„To je divné, má ztracený vůz, a odjede?“

„Nechtěla bych se mýlit, hned si to ověříme v knize, ale v sobotu jsem měla službu a náhodou jsem od něho brala klíč. Jel tuším do Tatranské Lomnice i s manželkou.“

„Jak mohli… Podívejte se, prosím do knihy. Jestli nejde o záměnu.“

„Pojďte, podíváme se. Záměna je vyloučená. Byl to v posledních dnech jediný Müller, i když jindy se tu sejdou i tři,“ předla tichým hlasem, když se vraceli do recepce.

Zašla za pult a chvíli listovala v knize hostí. Když potom na majora upřela své hnědé oči, vytušil, že se nemýlila. Napsala něco na kartičku a odevzdala mu ji.

„Vrátí se zítra, nejpozději ve středu,“ řekla a s úsměvem mu podala ruku.

Duda jí zdvořile poděkoval. S lístkem v kapse se vrátil ke své nedopité kávě. Když se u ní opět usadil, kradmo se podíval na lístek od recepční. Byly na něm úhledným rukopisem dvě čísla: 383 a 384. Zřejmě čísla pokojů Müllera a jeho manželky.

Když Mlčochová seznámila majora s recepční, diskrétně se vzdálila. Zřejmě ho však sledovala, protože se teď znovu vynořila ve dveřích jídelny. Z majorova pohledu vyčetla, že by jí něco rád řekl. Rozhlédla se jako člověk, který nechce být při své činnosti sledován, pak přišla k jeho stolu a začala sbírat nádobí po vypité kávě.

„Asi jste moc nepochodil, čtu vám to na nose,“ řekla polohlasem, zatímco obratně skládala nádobí na podnos. „Já tady s vámi nemůžu zůstat,“ řekla o poznání tišeji. „Vrchní by se mě mohl zeptat, co tu vedeme za řeči. A já bych mu přece nemohla prozradit, že jste od kriminálky.“

„Vaříte výtečnou kávu,“ řekl nahlas major, kterému okamžitě došlo, že jí musí poskytnout záminku k hovoru, který by uznal i vrchní.

„Jestli počkáte tak dvacet minut naproti v parku, udělám si pro vás čas, pokud o to ovšem stojíte,“ dodala opět polohlasem a s úsměvem odcházela.

Nevěděl sice, proč má čekat v parku, když Mlčochová je ve službě, ale poslechl ji. Čekal na ni diskrétně na kraji asfaltové cestičky nedaleko chodníku a nevyšel z překvapení, když za ním za dvacet minut doopravdy přišla.

„Jak vidíte, jsem přesná a neměla jsem v úmyslu se vás zbavit, jak jste si snad myslel,“ tvářila se vesele nad jeho rozpačitostí. „Vždycky v deset mi skončí první půlka směny a znovu nastupuju až k večeři.“

„Já vás ovšem nechci na tak dlouho zdržovat,“ řekl Duda. „Potřeboval bych jenom pár informací o hostech z pokojů číslo 383 a 384. Je to nějaký pan Müller s manželkou ze západního Německa. Večer bych sem za vámi zaskočil, do té doby…“

„To je zbytečné. Co vím, to vám můžu říct hned. Divíte se, co? Ale já je obsluhuju denně a leccos vím i od vrchního, pokojské a uklízečky.“

Docela spontánně odbočili na vedlejší cestičku jako dva spiklenci, kteří se chtějí vyhnout zbytečné pozornosti.

„Nejsou to žádní magnáti,“ začala své informace, „ale všichni z té skupiny si rádi hrají na boháče. Podle mě je to běžná turistická skupina… Zkrátka si zaplatili z úspor pobyt u nás a dávají pozor, aby dostali vždycky všecko, co bylo zahrnuto do ceny.“

„Honosní držgrešlové?“

„Všichni ne. Například Angličani jsou sympatičtější.“

Duda se zájmem poslouchal její řeči, které ovšem neměly nic společného s tím, co potřeboval. Úsudky o tom, kdo je víc a kdo míň sympatický, mu nemohly pomoci. Snažil se jí dát najevo, že by potřeboval fakta, a ne dojmy. „Dojem nebývá vždycky dobrý rádce, zvlášť v naší branži,“ skočil jí do řeči ještě dřív, než začala své dojmy rozvíjet dál. „Víte co? Popište mi je všechny, když jste s nimi tak často ve styku. Já si z toho vyberu, co bude pro naši práci užitečné, ano?“

„Tak teda pěkně po pořádku,“ přijala bez výhrad jeho usměrnění, „je to Hans Müller se svou paní Hedvikou. On je malý, zavalitý a zrzavý. Asi tak pětačtyřicátník. Jeho paní je Němkyně, jako když ji vystřihnete. Brunetka s brýlemi. Číslo pokojů znáte. — Potom je to profesor Kent Taylor, Angličan, sympatický vysoký pětapadesátník s šedivými vlasy a brýlemi se zlatou obroučkou. Nemá s sebou ani manželku, ani sekretářku, ale docela moderně — společnici, Peggy Whitehousovou. Osmadvacetiletá bruneta s dostatečným věkovým rozdílem. Profesor na čísle 379, jeho společnice v pokoji 380, takže k sobě nemají daleko. Další je nějaký Dan Brown z Ameriky, velký asi jako vy, elegantní, s krátkými tmavými vlasy, může mu být tak pětačtyřicet. Ten bydlí na čísle 382. Má taky společnici, Margot Kellyovou, osmadvacet let, vlasy jako havran, rozumí se, nabarvené. Pokoj číslo 381. Taky bydlí blízko svého chlebodárce. Poslední jsou Švédové. Ty jste viděl v kavárně. Dag Swensson, urostlý muž, vlasy jako len, asi tak čtyřicátník, a Sjouke Swenssonová, údajně jeho manželka, ta malá blondýnka. Bydlí ve spojených pokojích číslo 386 a 387. Západoněmecká cestovní kancelář si v objednávce vyhradila, že všichni budou bydlet vedle sebe. Pak je tam jedna mezera, a to pokoj 385. Je prázdný, protože devátý člen spolku nepřijel, ale když je zaplacený, nikomu to nevadí. Společnost se drží většinou pohromadě. Co dělají přes den, to nevím, ale snídají a večeří spolu. Po večeři dlouho vysedávají a baví se.“

„Tolik národností… Jakpak se mezi sebou dorozumívají?“

„Všelijak, německy i anglicky, jak je zrovna napadne. Müllerovým prý ukradli auto. Swenssonovi mají taky auto a taky se chtějí podívat do Tater. Skoro všichni si tam dali schůzku na dnešek. Nejhezčí auťák má Brown, bílé alfa-romeo. Taylor má pežota a jeho společnice opela.“

„Nevíte náhodou, kdo měl být ten devátý? Jméno Brunner vám neříká nic?“

„Nevím, ale žádný Brunner mezi nimi není.“

„Kdyby některého z té skupiny někdo navštívil tady v hotelu, dověděla byste se o tom?“

„Já to vezmu v množném čísle, ano? O návštěvě na pokoji by určitě věděla pokojská nebo uklízečka. Před těmi se to nedá zatajit, poznají to, když vyměňují prádlo nebo uklízejí v pokojích. Setkání v kavárně nebo v jídelně se zase nedá utajit před námi, co obsluhujeme. My si to mezi sebou všechno řekneme. Jen tak, pro zajímavost. Například minulý týden jednou s našimi pány popíjel nějaký Němec, Petr… zkrátka pěkně se zhulákali.“

„Pamatujete se, kdy to bylo?“

„Večer, po večeři, v kavárně.“

„Myslel jsem který den?“

„V úterý.“

„Jak se bavili? Nebo jste je neobsluhovala?“

„Docela obyčejnsky, jako v náladě…, košilatý řeči, sem tam vtip… Já po šichtě zaskakovala za kamarádku. Měla jsem jiné stoly, ale to víte, známé člověk nějak líp vidí, i když je neobsluhuje.“

„Samozřejmě. A ten jejich společník, ten Petr, dovedla byste popsat, jak vypadal? Přibližně.“

Mlčochová přemýšlela, ale nemohla si vzpomenout. Omlouvala se, že mu nevěnovala pozornost, ale majora to nemrzelo. Naopak. Byl nesmírně rád, že mu náhoda přivedla Mlčochovou do cesty. Když se loučili, požádal ji, aby o jejich rozhovoru pomlčela, a poděkoval jí za informace i za slib, že se na ni může kdykoliv znovu obrátit.

Na sekretariátu odboru Čambalová Dudovi naznačila, že se děje něco důležitého, protože v šéfovně sedí Hlušička s Jonákem a nad něčím si lámou hlavu. Majora trochu překvapilo, že ho vynechali. Na dotaz, jestli může jít k Hlušičkovi, Čambalová jenom pokrčila rameny:

„Žádný zákaz nevydali, tak co bys nemohl.“

Když otevřel dveře, kancelář vypadala, jako by tam před chvíli vybuchla dýmovnice. Z Jonákovy lulky se valila oblaka kouře. Duda jenom zvedl nos, přimhouřil oči a zamířil rovnou k oknu. Zblízka spatřil, že Jonák má na stole před sebou malou aktovku a kolem ní pár listů papíru. Když sahal po klice okna, Jonák namířil rukou na druhé okno:

„Otevři tamhleto, ať mi netáhne na cemr, poslední dobou jsem jako polámanej.“

„Když už tak pochoduješ, tak ještě skoč vedle, ať nám Marie uvaří kafe,“ požádal ho Hlušička.

„Nevypadáte vesele,“ řekl, když k nim konečně přisedl. „Sám nejsem o nic veselejší. A když vás tak vidím s těma dudlíkama, skoro je mi líto, že jsem se to nenaučil, prý se přitom líp přemejšlí. Utekli nám, Brunner i Müller.“

„Nevěř emocím, určitě neutekli,“ mávl Jonák dýmkou a znělo to přesvědčivě. „Mám to potvrzený.“

„Písemně, s podpisem Brunnera nebo Mullera, že neodejdou, dokud někoho neoddělají?“ zavtipkoval major.

„Ne. Takový hlouposti nesbírám. Mám avízo z centrály. Před deseti dny sem z druhý strany přijela devítičlenná skupina turistů. V ní je člověk, který je pro nás hlavní osoba.“

„Je jich jenom osum,“ replikoval Duda živě a počet hned ukázal na prstech.

„No vidíš, jak ti to zapaluje. Jenže nám je starou bačkoru platný vědět, kolik jich je. Otázka zní, kdo je kurýr. Venku nám už nic bližšího nemohli zjistit. Zůstává to na nás.“

Duda cítil, že ti dva se o tom napřemýšleli víc než dost a že by teď od něho chtěli slyšet něco nového. Přišlo mu vhod, že Čambalová zrovna přinesla kávu. Tiše čekal, až rozestaví hrnečky před Jonáka i Hlušičku a odejde. Napadlo ho, že jim věci zrekapituluje.

„Včera jsem si dělal inventuru. Máme jeden otisk bez majitele, myslím z Urbanovy chaty, potom dva auťáky, jeden z nich neidentifikovaný. Druhý je Müllerův mercedes. Zbraň je identifikovaná, jenom ji musíme najít.“

„Hubený výsledky. Řekni radši svůj závěr.“

Z Jonákova hlasu nezněla nespokojenost ani výčitka. Znělo z něho jenom konstatování a vědomí, že tohle všechno už analyzoval taky.

„Největší zlost mám na toho Brunnera a Müllera. Jsou to na pohled maličkosti, co je uvádějí do podezření. Přestože nemám jistotu, počítám i s tou předstíranou naivitou.“

„Co, jaká naivita?“

„Proti Brunnerovi toho svědčí hodně. Při nehodě s taxíkářem byla zjištěna jeho totožnost. Jestli ho to nevyplašilo, nefouknul a doopravdy je v Tatrách, potom nám bud on sám, nebo jestli má společníka, tak i s ním může házet pod nohy důkazy proti sobě. Takový, co sice nesvědčí přímo, ale jsou náramně okatý. Prostě předstíraná naivita.“

„No ale Brunner bydlí v Moravě,“ nadhodil Jonák.

„Kdežto podle potvrzení z centrály kurýr je ve skupině z Lotosu,“ doplnil Hlušička.

„Pro mě není natolik důležitý, kde bydlí. Říkám vám, že devátý do Lotosu nepřijel. Ale mám zjištěno, že Brunner má se skupinou v Lotosu kontakty. Taxíkář ho přivezl z Baronova do Lotosu a den předtím se tam bavil s pánama z tý skupiny.“

Oba podplukovníci se na něho překvapeně podívali.

„Buďte bez obav, tohle jsou fakta, žádný dedukce. Dál: já jsem sice Brunnera ještě neviděl, ale vemte si oba popisy. Jeden dal Urban o střelci a druhý podpraporčík z dopravky a taxíkář o Brunnerovi. V hlavních rysech se oba popisy shodují. Je to brejlatej mánička a v kritický době byl v Baronově Müllerovým vozem. Ten je ze všech nejpodezřelejší, to mi nikdo nevymluví! Kristepane, vždyť bysme ho mohli rovnou usvědčit! Chybí nám jenom hmatatelnější důkaz, a ten má nejspíš u sebe. Střevíc, pistole! Nedalo by se kouknout do hotelovýho pokoje? Mě to všecko tak štve, že bych tam vlez třeba oknem! Určitě bysme tam našli důkaz, který nám chybí!“

Jonák prudce zavrtěl hlavou. Potom vytrhl z úst lulku a mávl jí, že mu málem vyletěla z ruky.

„Nebudu riskovat mezinárodní opletačky. Náčelník je na to obzvlášť háklivý.“

„Někdy musí háklivost stranou. Když dá prokurátor souhlas s domovní prohlídkou, tak to má požehnání, nebo ne?“

„Půjdeš na prokurátora s prázdnýma rukama? Písemný povolení ti nedá. Vezme to na vědomí, a když dopadneš dobře, podepíše ti to dodatečně. Když vybouchneš, přišije ti paragraf a vyliž se z toho sám.“

Jonák znovu mávl rukou a z hlasu mu zněla beznaděj.

„A měl by recht,“ poznamenal tiše Hlušička. „Jediná možnost Je dostat oba, Brunnera i Müllera. Důvod tady je s tím mercedesem. Když si to dobře narafičíme, můžou u nás strávit třeba půl dne. Buď se to potvrdí, nebo vyvrátí.“

„Já mám pořád takový pocit, že ti dva nás ještě překvapí. Kdyby se už ozval ten Struhár!“

Duda při těch slovech prudce vstal a začal nervózně přecházet podél konferenčního stolu.

„Ty Tatry mohly být dobře nahraný a teď už jsou oba někde za hranicema. Od soboty. Já zavolám do Popradu.“ Popadl sluchátko a začal vytáčet číslo, ale v téže chvíli spočinula na přístroji Jonákova pádná levice a jeden její prst tlačil knoflík do vidlice, takže major neměl ve sluchátku ani tón. To gesto ho překvapilo. Jak tak držel u ucha hluché sluchátko, vyčetl z podplukovníkových očí jistotu. Chvíli se měřili pohledy. Zvítězily pevnější nervy a sluchátko zapadlo zpátky do vidlice. Major se posadil a Jonák pomalu usekával slova:

„Na prosektuře se někdo vyptával, kdy bude Urbanův pohřeb. Tak klid! Ti Němci možná foukli, protože s celým případem nemají nic společnýho, ale náš kurýrek je ještě tady. A oblafnul celou prosekturu!“

Major se podíval na Hlušičku, který se zatím mezi ně nemíchal. Hlušička ho nestranně obeznámil s telefonátem ze soudního lékařství a přitom před něj položil kartičku s údaji člověka, který měl takový zájem o Urbanův osud: Josef Bartoň narozený 4. listopadu 1914, Žižkova 81.

„Nemusíš hned jásat,“ řekl ještě s ironií nad Dudovým nešťastným výrazem. „Ilčík to okamžitě ověřil v evidenci, údaje souhlasí. Jsou to práskaní zločinci. U profesora Kropáče nejsou natolik zkušení, aby tu habaďůru prokoukli. Poctivě si opsali údaje z občanky. Ještě štěstí, že si přitom toho Bartoně pořádně prohlídli. Kolegové od Jonáka už toho ptáčka hledají podle popisu. Život nám zkomplikovala prachobyčejná maličkost: pravý Bartoň totiž svůj občanský průkaz před měsícem ztratil. Má na to řádný potvrzení. Nový nemá jenom proto, že si ještě nepřinesl fotografie.“

„Fuj, to se mi ulevilo! Chválabohu, aspoň ten přesný popis. Ovšem jak dalece je přesný?“

„Ruku do ohně by za něj člověk nedal, ale vychází shodně od čtyř lidí,“ řekl Jonák.

„Jak na to tak koukám,“ řekl Duda posmutnělým hlasem, „připadám si jako pěknej packal. Všechno nám utíká mezi prsty. Brunner, Müller a bůhvíkdo ještě. Hlavně ten střelec. Jenom Urbana, chudáka, máme pěkně v kleci už skoro týden.“

Neozval se nikdo. Ani s útěchou, ani s pochybností, ani na souhlas. Každý se díval jinam a majorovi to bylo trapné. Kdyby hromovali, mohl by se bránit. Ale proti nevyslovené myšlence se nedá nic namítat. To je nejhorší. Ozval se znovu:

„Tak podle vašeho názoru musí být kurýr ještě u nás. Ovšem, zatím udělal přesně to, co jsme od něho očekávali. Nebo ne? Chtěl mít jistotu, že Urban je vyřízený. To je určitý výsledek. A co když to řekněme nebyl on, ale někdo jiný? Když ho to, dejme tomu, už ani nezajímalo? Nemohli jsme se mýlit, když jsme si mysleli, že má ještě jiné povinnosti než navštívit Urbana? Mohli jsme, no ne?“

Jonák odrazil jeho pochybnosti. Příslušníci Státní bezpečnosti prolezli minulý týden stohy protokolů a sestavili seznam občanů, kteří se vrátili z emigrace zhruba ve stejné době jako Urban. Pomocí jistého klíče z nich vytipovali dvanáct lidí. Ti mohli být agentem ohroženi nejvíc. Kritéria byla všestranná. Do dvanáctky například nikdy nezařadili dva stejné tipy: občané se museli lišit bydlištěm, pracovištěm, nemohli to být ani přátelé. Logicky. Nepřátelskou rozvědku nezajímají osoby, které by jí mohly jenom zdvojovat informace. Mozaikovou metodu uplatňuje hlavně při sběru náhodných informací, od turistů a podobně. Tady potřebuje pokrýt především co nejširší prostor. Až potom přistoupí ke zdvojování.

Od té chvíle mají příslušníci celou vytipovanou dvanáctku pod přísným dohledem. Jestliže totiž předpokládáme, že některý z těch občanů by mohl být napaden agentem, pak je nejlepší chránit ho bez jeho vědomí. Jen tak se dá předejít tomu, aby pokazil nebo úplně zhatil odhalení. Někdo má slabší nervy, jiný je nadmíru opatrný, další moc horlivý. Takový člověk by mohl v rozhodující chvíli selhat.

„No a doposud se agent ještě nikde nepokoušel o styk,“ uzavřel Jonák. „I ten Bartoň byl zřejmě důkladně poučen, dokdy je jeho hlášení potřebné a odkdy už je zbytečné.“

„Předpokládáme, že nitky by měly vést k té skupině turistů v Lotosu,“ oživeně reagoval Duda. „Takže i ten falešný Bartoň by měl směřovat tam. Obsaďme si nějak Lotos. Jestli tam podá zprávu, budeme vědět, že agentova akce ještě trvá. Já tam hned zajdu,“ vyskočil ze židle, když viděl, že mu to schvalují. Napadlo ho však, že by měl říct, jaký má zdroj informací:

„Tebe to, Viktore, bude zajímat, pamatuješ na případ Bagárové? No na ten pomníček! Tohle je její kamarádka z Tesly. Vyštudovala hotelovou školu a teď pracuje v Lotosu.“

„Tak to máš vlastně poloviční úvazek,“ ušklíbl se Hlušička. „Co budeš dělat s druhou polovičkou platu?“

„Žádnej strach, dám si v Lotosu párkrát kafe a ono se to srovná.“

Kavárna Cembalo byla zřízena v bývalém klášteře a mohla se honosit tím, že její stálí hosté byli většinou od kumštu. Chodili sem především literáti. Ti tady kdysi zavedli večery poezie při víně a jiných nápojích a náležitě je propagovali, takže Cembalo získávalo věhlas. Později se tam pěstovalo míň poezie a víc politiky. Po roce 1970 se kavárna postupně stávala místem tichého vzpomínání bývalých literárních veličin.

Jedním ze stálých hostů byl také Radúz Kohn. Dnes seděl u svého stolku nedaleko dveří trochu nervózní. Všechno už bylo předem dohodnuto, texty napsané a podepsané… Hlavně podepsané, sám v noci všechno ještě jednou upravil podle posledních pokynů. Ted čekal, že dnes je konečně bude moci i odevzdat, aby se vydaly na cestu publicity.

Manifest navazoval na předešlý, v podstatě podobný pamflet. Hlavním smyslem bylo dát o sobě opět vědět. Nic víc a nic míň. Na tom se dohodli s nakladatelem v Norimberku. Ten za to byl ochoten převzít i Kohnovo poslední dílo a slíbil, že jestli bude způsobilé, určitě ho vydá nejmíň v desetitisícovém nákladu.

Zamyšlený Kohn vůbec nepostřehl, že k jeho stolu přistoupil starší pán v tmavošedých proužkovaných šatech. Teprve když se příchozí zeptal podruhé a hlasitěji, jestli je u stolu volno, probral se Radúz ze svých úvah a řekl mechanicky: prosím, samozřejmě.

Starý pán se pohodlně usadil po jeho levé ruce, nikoli naproti, jak by se dalo očekávat. Kohn se sice díval jinam, ale cítil na sobě jeho zkoumavý pohled. Napadlo ho, že otrapa s vrásčitou tváří a ječným zrnem pod okem mu nakonec může svou přítomností zhatit očekávanou schůzku.

Kavárna byla poloprázdná. Krátce po poledni tu sedělo u své kávy jenom pár lidí. Číšnice se přizpůsobovala malátnosti prostředí: trvalo jí věčnost, než poctila nového hosta příchodem a otázkou, co si přeje. Další pauza nastala, než přinesla objednaného turka. Dokud se káva neobjevila na stole, host bez zájmu bloudil očima po lokálu, protože kromě Kohna, jemuž věnoval takovou pozornost, ho tady už zřejmě nikdo nezajímal. Potom začal prsty levé ruky, natažené na stole, pomalu otáčet broušenou vázičkou s dvěma umělými karafiáty.

Ke kávě si zapálil cigaretu a s rozkoší vyfoukl kouř ke stropu. Obřadně pustil dvě kostky cukru do kovové konvičky, z níž stoupala příjemná vůně spařené kávy. Dlouho a důkladně míchal, než usoudil, že je cukr správně rozpuštěný a rozmíchaný. Polovinu kávy zručně přelil do koflíku a labužnicky usrkl první doušek.

Svrchovaně spokojeným hlasem pak prohodil ke svému sousedovi:

„Opravdu nádherný podzim. Takovéhle teplo už dlouho nepamatuju. Je teplejší než pražské jaro.“

Radúz Kohn ho chtěl napřed v duchu poslat ke všem rohatým a měl chuť přesednout si jinam. Ale slova starého pána v něm vyvolala překvapení. Koukněme, co všechno nesemele dohromady. Na tahle slova přece…

Změřil si neznámého přísným pohledem, a přestože nebyl ani trochu přátelský, spolustolovník ten pohled vydržel a dokonce se ještě usmíval. Konečně se Kohn ozval:

„Jaro mohlo být opravdu teplejší, no ale… snad nebylo poslední.“

Oba se pousmáli; jejich řeč jde tak pěkně dohromady…

Radúz vzal do ruky papírový ubrousek, položený vedle svého příboru. Když ho otočil na druhou stranu, nebyl tam obvyklý znak Ráj; skvěl se na něm vídeňský Schönbrunn s nadpisem, který se však nedal přečíst: právě v těch místech byl ze servítku vytržený klín. Před ním stála písmena RA a za ním LER.

Starý pán opět usrkl kávy. Popotáhl z cigarety a vyfoukl kouř rovnou na svého spolustolovníka. Kdyby je někdo pozoroval, jistě by teď starého považoval za nevzdělance. Ale nic víc. Byli to na pohled dva lidé, které svedl osud čirou náhodou k jednomu kavárenskému stolu. Bližší pozorování by ale prozradilo něco jiného. Starý pán se upřeně díval na servítek, jako by ho chtěl hypnotizovat. Potom dopil obsah koflíku a nalil si druhou polovinu kávy z konvičky. Sáhl do kapsy a bílým kapesníkem si otřel ústa.

Potom si pozorně rozložil kapesník na stolku, vytáhl z něho kousek papíru v podobě trojúhelníku, nechal ho ležet před sebou a kapesník schoval. Nato papírový trojúhelník pečlivě zasunul do výřezu v sousedově ubrousku. Nepodařilo se mu to hned napoprvé. Podíval se na Kohna a přátelsky se usmál. Potom trojúhelník trochu popostrčil a spokojeně se zadíval na vykonané dílo.

Radúz Kohn sledoval jeho počínání se stoupajícím zájmem a přitom se nezapomněl občas pozorně rozhlédnout po lokále. Viděl ruku, na které se leskl hladký zlatý prsten, všiml si neforemného nehtu na zažloutlém ukazováku. Podobnou hnědou skvrnu spatřil i na prostředníku; svědčily o silném kuřákovi. No bodejť, pomyslel si. Sedí tady slabou půlhodinku a kouří už třetí cigaretu. Potom mu ruka zmizela z dohledu. Zvedl oči a setkal se s usměvavou tváří svého spolustolovníka. Usmál se na něj taky a podíval se na ubrousek. Vložený trojúhelníček dokonale zapadl do výřezu a doplnil chybějící modrá písmena. „Ratkeller“, stálo v pěkném obloučku u Schönbrunnu.

Kohn vydechl, s úsměvem přeložil celý ubrousek a schoval ho do kapsy.

Starý pán se horlivě omlouval:

„Promiňte mi laskavě malé nedopatření,“ podával Radúzovi pravici. „Jmenuji se Bartoň, velice mě těší.“

Kohn přijal nastavenou ruku a ledabyle zašeptal své jméno, přičemž se oba pozdravili kývnutím hlavy. Starý pán potom dopil svou kávu, znovu zalovil v kapse a vytáhl pěkně vyrovnanou desetikorunu.

„Byl byste tak laskav,“ obrátil se na Kohna, „a zaplatil za mě kávu? Mám totiž naspěch a znáte to: než by se člověk dočkal vrchního, ujede mu třeba vlak.“

„Samozřejmě,“ řekl Kohn. „Ale nevím, co se zbytkem.“

„Ať si ho nechají za rychlou obsluhu,“ usmál se tiše Bartoň.

Potom vstal, uklonil se Kohnovi a sáhl po své malé diplomatce, kterou si po příchodu položil na volnou židli. Jeho ruka maličko zaváhala, ale pak sáhla s jistotou na vedlejší židli, kde ležela navlas stejná aktovka.

„Na shledanou, pane,“ řekli oba skoro současně.

„Právě si říkám, že by člověk někdy potřeboval aspoň ždibec štěstí, a vidíš, Štěstěna mi kopne do cesty zrovna tebe. To je teda vyložená klika,“ hlaholil Duda na malého človíčka, kterému zastoupil cestu na chodníku kousek od správy kriminální služby.

Človíček držel v ruce hliníkový pianový pant a okamžitě reagoval na majorův sarkastický tón: vypjal se do pozoru a vzdal mu čest, jako by držel šavli.

„Když to říkáš ty, Franto, dal bych na to krk, že ode mě něco potřebuješ,“ řekl. „Já bych potřeboval zkrátit tenhle pant, protože kratší neměli. Ty jsi tuším od řemesla…“

„Až budu mít čas, brácho, tak ti zkrátím třeba kaťata. Teď frčím za sedminásobným únoscem malejch dětí, tak mě nezdržuj.“

„Setsakra práce, to je spěchu, když máš kamarádovi pomoct! Copak jsem zastavil já tebe?“

Poručík Vrtěk z daktyloskopie, uznávaný machr na nejrůznější záhady, ustoupil Dudovi z cesty a švihl po něm pantem. Major ho vzal za rameno a pošeptal mu tak důvěrně, že se k němu až sklonil:

„Mám jednu záhadu a chtěl jsem se tě jenom zeptat, jestli ti ji můžu poslat. Je stará asi tak čtyři roky a mně neodborníkovi se zdá, že podobná záhada se vynořila v jednom našem čerstvým případu. Co kdyby sis to všechno srovnal v neděli odpoledne místo kuželek?“

„Doufám, že mi to přinese vaše Marie. Zejtra mám čas, jak vidíš, teď mě zajímají světský věci,“ ukázal Vrtěk na dvojitý hliníkový proužek plechu a upaloval od majora.

Ten už nasedal do auta a kynul mu na pozdrav jako vojevůdce houfům střelců. Blahosklonně. O štěstí však nepřestával uvažovat ani později, když otvíral dveře honosného Lotosu, odkud odešel před necelými pěti hodinami. Zamířil do kavárny v naději, že tam uvidí Mlčochovou, ale neměl štěstí; obsloužit ho přišel mladý číšník. Jak tak čekal na drahou kávu a rozhlížel se po místnosti, viděl, že personál je tu nyní kompletně mužský. Šel to tedy zkusit do jídelny; přes sklo totiž zahlédl, že se tam míhá ženská obsluha.

Měl štěstí. Mlčochová spolu s několika kolegyněmi připravovala stoly na večeři. Usmála se na něj a majorovi to stačilo. Nevěděl proč, ale měl pocit, že si najde příležitost a zastaví se u něho na pár slov. Klidně zatím popíjel černou kávu, zabraný do myšlenek. Vytrhl ho z nich tichý pozdrav Mlčochové.

„Jak vidíte, jsem tady znovu,“ řekl ustaraně. „A znovu bych potřeboval vaši pomoc.“

„Za jídelnou je šatna pro zaměstnance. Na dveřích je tabulka. Přijdu tam za vámi,“ řekla mu a dosbírala prázdné nádobí z jeho stolku.

Na chodbě ke kuchyni snadno našel označené dveře; nebyly zamčené. Uvnitř ho obklopily šedivě natřené plechové skříňky. V koutě velké místnosti stály dva stoly s křesílky. Než se stačil rozhodnout, má-li si sednout, nebo ne, byla tu Mlčochová.

„Kdyby to viděla vaše paní, máte rozvod na krku,“ usmála se.

„Jenže to nevidí. A co oko nevidí, to srdce nebolí. Začínám si s vámi připadat jako v románu.“

„Na román byste asi při své práci neměl čas.“

„Měl bych k vám zahořet láskou jako v detektivkách,“ rozesmál se také. „Vidíte, a já místo toho zase sháním ty vaše hosty.“

„Dneska odpoledne jsem nikoho z nich neviděla.“

„Tak jsem to nemyslel. Potřebuju se dovědět, jestli dnes nedostali nějaký dopis nebo lístek, jestli je někdo nehledal a nenechal jim tady nějaký vzkaz v přihrádkách nebo jestli k nim nebyly přepojeny nějaké telefonické rozhovory.“

„Víte, že ani nejste moc skromný? To toho chcete vždycky tolik od každého, nebo je to specialita jenom pro mě?“ žertovala Mlčochové, ale už přemýšlela, jak a od koho potřebné informace sehnat.

„Podívám se, co bych pro vás mohla udělat. Tady máte klíč, pane tajný, zamkněte se, ať vás tady nikdo nepřekvapí.“

Odešla a major se nervózně rozhlížel po místnosti. Byl rád, že mu dala klíč, ale současně si uvědomoval, že by se ocitl v krajně nepříjemné situaci, kdyby tak někdo z personálu chtěl dovnitř zrovna teď.

Proto se mu pořádně ulevilo, když konečně zaslechl domluvené zaklepání.

„Pan Taylor má v přihrádce pohlednici z dopolední pošty, nejspíš z Ameriky,“ spustila Mlčochové, sotva odemkl. „Pan Müller tam má úřední obsílku, ostatní nic. Nikdo je nehledal.“

„Dušičko, to jste mi měla přinést, abych se na to mohl kouknout,“ řekl vyčítavě Duda. „Tady je telefon, poproste vaši kamarádku, nebo kdo vám to řekl, ať ty věci přinese sem. Ale nějak šikovně, aby to nikdo neviděl, ano?“

Za chviličku měl Duda v místnosti dvě ženy. Recepční mu odevzdala pohlednici i obsílku. Na pohledu se strakatila jakási krajinka, na druhé straně byl anglicky psaný pozdrav. Mlčochová mu ho přeložila, Duda si lámal hlavu, ale neshledal na textu nic zajímavého. Potom se podíval na obsílku. Třetí místní oddělení VB posílalo Müllerovi předvolání. Iniciativně honí poškozeného a jemu nechtěně lezou do zelí. Chválabohu, že mu to čirou náhodou padlo do ruky. Poděkoval recepční, když jí vracel pohlednici pro Taylora:

„Tuhle obálku si nechám a vrátím ji odesílateli. Vašeho hosta předvolávají zbytečně, protože celou věc jsme převzali my. Musí se to přepsat. Ale nic mu o tom neříkejte, ano?“

„Pokud jde o telefony, jak jste se ptal, na ty je tady manipulantka,“ sdělovala Mlčochové, když recepční odešla. „Ale ta dnešní, jak ji znám, hovory neodposlouchává. Je v suterénu na čísle jedenáct.“

Duda opustil Mlčochovou a na konci chodby našel dveře s číslem 11. Na klepání mu nikdo neodpovídal. Zmáčkl tedy kliku a otevřel.

V pohodlném křesle před velkým panelem seděla žena středních let. Na pultě před sebou měla otevřenou knihu, na uších sluchátka, spojená s mikrofonem, který jí visel pod bradou.

Zkoumavě se podívala na příchozího a se zájmem si prohlédla jeho služební průkaz.

„Potřeboval bych od vás pár informací.“

„Prosím, posaďte se,“ ukázala na židličku vedle sebe. „Promiňte, budu mezitím píchat kolíky, jestli dovolíte. Teď začne být trochu živo.“

Dívala se přitom Dudovi do očí, jako by čekala, bude-li souhlasit, nebo ne.

Vtom v třetí řadě dírek tiše spadla malá klapka a hned poté se objevilo drobné zelené světýlko. Manipulantka strčila navyklým pohybem kolík do dírky pod světýlkem a řekla „bitte“.

Za chvíli to opakovala a další kolík strčila do dírky na svém pultu. Než se stačila vrátit očima k Dudovi, na pultě jí zablikalo červené světlo. Ohlásila se „hotel Lotos“ a zastrčila další kolík. Chviličku čekala a potom řekla: „Nehlásí se.“ Mezitím zelené světýlko ve třetí řadě zhaslo a manipulantka zručně vyhodila kolík z dírky pod světlem. Klapku vrátila nahoru.

„Jak říkám, teď už bude živěji.“

„Mohla byste si vzpomenout, jestli jste spojovala hovor zvenku do některého z těchto pokojů? Řekněme dnes od desíti doteďka?“ otočil se k ní Duda a položil jí na pult lístek s čísly 379, 380, 381, 382, 383, 384, 385, 386, 387.

Podívala se na ta čísla, a přestože mezitím znovu spadlo pár klapek a také na pultu zablikalo červené světlo, manipulantka se po každém spojení zahleděla na lístek. Potom ho ve volné chvíli vzala do ruky a od čísel se pohledem vracela k panelu, jako by je dosazovala k dírkám a klapkám.

Major pomalu ztrácel naději, že se něco doví. Tahle žena má před sebou otevřený román, který si dojista nosí k vyplnění volného času. A kromě toho — čísel na panelu je snad přes dvě stě! Jakpak by si vzpomněla na nějaké konkrétní spojení! Mezitím musí přemýšlet, co koupí rodině k večeři, patrně má i jiné starosti, které vyhánějí z paměti tak nezáživné věci, jako je číslo žádané při telefonátu. Poznatky bude nutno sehnat nějak jinak.

Málem sebou trhl, když se manipulantka znenadání ozvala:

„Tak teda těsně před polednem jsem spojila určitě hovor na číslo 382 a v půl jedné na číslo 383. Pak ještě na 386. To mohlo být kolem druhé odpoledne.“

Duda si od ní vzal lístek a k číslům, které spojila, připsal udané časy. Byl trochu zaražený, protože manipulantku zřejmě podcenil.

„Jak si to můžete tak najisto pamatovat? Já bych byl z těch čísel jelen…“

„Já do toho někdy taky nemám daleko. Ale přes den tady většinou bývá klid. Proto si nosím knihu na čtení. Pravda, mohla bych odposlouchávat hovory. Manipulantky z toho snad každý podezřívá, i když je to zakázané. Ale není to zrovna zábava. Člověk má svých starostí dost, proč teda být zvědavý ještě na cizí. Já si raději čtu.“

„A tyhle, co jste říkala… víte jistě, kdy jste je spojovala? Mně totiž na časech velice záleží.“

„Na vteřinu přesně to nevím. Pamatuju se jenom na některé okolnosti. Číslo 382 jsem spojovala před polednem, protože za pět minut dvanáct si chodím pro oběd a tohle bylo těsně před tím, než jsem si skočila do kuchyně. Ostatně to byl náramně stručný hovor. Sotva jsem zastrčila kolík, světýlko zhaslo. Myslela jsem, že jsem to spojila špatně, a tak jsem volala do mikrofonu, ale neozýval se nikdo. Číslo 383 bylo vůbec první, které jsem spojovala po obědě. U čísla 386 jenom odhaduju druhou hodinu, přesně to však nevím. Tou dobou tady bylo asi pět hovorů…“

„A ještě něco: jakou řečí vás žádali o spojení?“

„Naší, slovensky. Číslo 386 se ale vůbec neozvalo, volajícímu jsem musela říct, že to nikdo nebere.“

„A ostatní? Tam to brali?“

„Jenom na čísle 382. Slyšela jsem, jak se volaný ohlásil slovensky, a pak jsem z hovoru vystoupila. Další číslo se taky neozývalo.“

„Máte tady samé cizince a všechno to mluvilo slovensky…? Děkuju vám za informace. Ale nikomu neříkejte, že jsem tady byl a o co jsem se zajímal, ano?“

Když se s ní loučil, i potom, když se po ní ve dveřích ještě jednou ohlédl, spatřil v jejích zelených očích něco veselého. Byla to hezká žena a majora napadla hříšná myšlenka, že kdykoli potřebuje něco služebního od žen, vždycky se setkává s ochotou a pochopením. Jenom Božka bývá kvůli služebním věcem naštvaná. Patrně proto, že jsou příliš často.

Když odcházel z Lotosu, potkal Mlčochovou. Ptala se s jistou dávkou důvěrnosti, co se dověděl od manipulantky. Vyhnul se pravdě obligátní frází, i když se v duchu maličko styděl, že se k ní musí chovat tak nedůvěřivě. Ale jinak to nejde.

„Nebojte se, já se na vás hněvat nebudu. Ženy jsou… všechny jsme ve vašich očích tak trochu drbny, viďte?“ Mlčochové ztišila hlas do šepotu, „odpoledne dva z mé party odjeli na výlet. Do Vysokých Tater. Dan Brown a jeho společnice Margot Kellyová. Autem. Právě mi přišlo oznámení, abych s nimi nepočítala na večeři.“ Výraz Dudovy tváře, uznalé kývnutí hlavy a vztyčený ukazováček ji přesvědčily, že je to poznatek opravdu důležitý. Když jí podával ruku na rozloučenou, beze slova si dal prst na ústa, ale potom najednou řekl: „Panečku, ti se mají! Jedou si na výlet, a my se tady můžeme samou prací přetrhnout.“

Pod kalendářem na stole ve své kanceláři našel Duda dvě zprávy od Marie Čambalové. První zněla: „Kozár v Moravě negativní,“ a oznamovala, že Brunnerovi nikdo netelefonoval ani nenechal vzkaz. V druhé stálo: „Všechny tři osoby jsou v Lomnici. Dnes v 16.25 odjely rychlíkem zpátky. Volal Struhár, vrací se týmž spojem.“

Když si to přečetl, stoupla mu nálada. Vzpomněl si na Jonákova slova, že nikdo nezmizel. Teď se to potvrzuje. A jak říkává Viktor, zítra to vemou do ruky hned od rána. Buď se při výslechu Brunnera a Müllera podaří spojit jednotlivé nitky, nebo je musí z podezření vyloučit.

Vytočil si telefonní číslo Struhárova bytu, a když jeho manželce sděloval, že se Tonda v noci vrátí z cesty, poprosil ji, aby ho brzo ráno poslala za ním do úřadu, protože ho čeká důležitá práce. Než odešel domů, strčil si do aktovky fascikl s případem Heleny Bagárové. Zatímco se rodina bude dívat na televizi, připraví tu záhadu pro Vrťka.

„Tohle bylo ve schránce. Vrátím se jako obyčejně z odpolední směny.“

Když si to Ťapušík přečetl, zmačkal papírek a mimoděk si ho strčil do kapsy saka. „Pro pět ran do hlavy, jako na smrt jsem zapomněl, že Hela má tenhle týden odpolední,“ bručel si, naštvaný sám na sebe. Vždyť mu to včera večer při televizi říkala. A je po plánu.

Přiložená obálka nesla jeho jméno, napsané hůlkovými písmeny. Položil ji na kraj stolu a šel si umýt ruce. Na procházku tedy nepůjde, leda že by šel sám. A večeře bude studená. Zašel do kuchyně a otevřel ledničku. Šunka, sýr, máslo, tři vejce na talířku.

Talíř položil na stůl, vejce dal zpátky. Když se převlékl do zeleného županu, napadlo ho, co bylo na té obálce tak zvláštního. Šel do předsíně a vzal ji do ruky. „Ing. T. Ťapušík.“ Nic víc. Žádná známka, razítko ani jméno odesílatele. Takhle se házejí vzkazy rovnou do schránky bez prostřednictví pošty. Helena si snad ani nevšimla, že to nepřišlo poštou. Určitě jako obyčejně chvátala. Hodinu se češe, hodinu se strojí a všechno ostatní chce strhnout za pár minut.

Třeba ho zvou na veřejnou schůzi. Takhle hází pozvánky do schránek občanský výbor. Jenže bez obálky, a tady je obálka. Modrá, úřední. Tak se pochlub, co mi neseš.

Kvapně ji roztrhl a zdálo se mu, že hádal správně. Je to uzoučký proužek papíru, zřejmě na něm nebude nic jiného než termín a program veřejné schůze.

Rozevřel složený papírek a uviděl něco jiného. „Dnes večer v sedm přijde na návštěvu známý. Ženu máte na šichtě, takže si můžeme pohovořit nerušeně.“

Podíval se na hodinky, které ukazovaly něco přes půl čtvrté. Času dost, pomyslel si a začal vzpomínat, co kdy vyvedl někomu z kamarádů, že mu to chce takhle vrátit. Jistě je to žert na oplátku. A vlastně je fajn, že nebude doma sám. Jenom se dobře připravit a uvítat návštěvu na úrovni. To znamená, že pro jistotu musí mít víno, i když by bylo lepší něco ostřejšího, což tedy musí obstarat taky… A něco k zakousnutí, protože lednička zeje prázdnotou.

Ještě přesně nevěděl, co nakoupí, ale už si svlékal župan a sahal po saku. Ve špajzu nahmátl navyklým pohybem síťovku a stočenou ji strčil do kapsy. V duchu si spočítal hotovost v peněžence, vyšel ven, zamkl byt i branku u chodníku. Chvíli přemýšlel a díval se dolů k samoobsluze. Nakonec však přece jen vykročil opačným směrem, do lesíka.

Vilka stála na samém konci ulice. Když ji starý Ťapušík stavěl mozolnatýma rukama, parcela byla daleko od posledních domů. Proto taky nebyla drahá. Laciný domek taktak stačil pro trojčlennou rodinu. Teprve za války ho starý Ťapušík rozšířil o dvě místnosti a zvedl na patro. Dokončit stavbu však už nestačil. Odvlékli ho za protifašistickou činnost rovnou ze slévárny, a z Buchenwaldu od něho potom nepřišlo víc než lístek s několika slovy pozdravu. Vilku dostavěl Tomáš, sotva dostudoval slaboproudé inženýrství. Potom umřela matka. Město se však rozrůstalo bez ohledu na osudy jednotlivců a ulice se natáhla až sem. Ťapušíkova vilka zůstala poslední, protože dál k lesu už nestavěl nikdo.

Hajný by nad takovýmhle lesem máchl rukou, ale pro obyvatele této části města to byl nejbližší kus přírody, který milovali. Tomášovi přirostl k srdci, od dětství ho považoval za nejhezčí kout na světě a přiznával si, že nejtesklivější pocity v emigraci v něm vzbuzovala vzpomínka na tohle místo dětských radovánek.

„Co tam lezeš? Vždyť tu větev zlámeš. Nevidíš, že tě neunese?“ okřikl kluka, který lezl po mladém jasanu k ptačímu hnízdu.

„Ale unese! Jsou tam vajíčka.“

„Troubo jeden! Viděl jsi už ptačí vejce v hnízdě na podzim? Marš dolů, dokud ti to říkám po dobrém!“

Pro sebe se tomu usmál, sám přece lezl po stromech taky tak a nikdy se neohlížel, jestli ho větve unesou, nebo ne. Od té doby viděl opravdické lesy, v jakých se dalo zabloudit. I v zahraničí. Tam si ovšem člověk musel před leckterým dát pozor. Většinou totiž byly soukromé a majitel si vždycky vymýšlel rafinované způsoby, jak svůj les chránit. I v emigraci se dalo žít slušně. Hlavně dokud je člověk mladý, má sílu a fortel. Ale co pak, až dojdou a opustí ho i štěstí? Když si ke všemu ještě nešťastným odchodem usekal vlastní kořeny? Ba ne, musel se vrátit domů. Když ti život uštědří ránu v cizím prostředí, bolí víc a déle, někdy nepřestane bolet vůbec.

Ťapušíkovi, jak tak pohodlně a bez cíle kráčel podzimním podvečerem po známých cestičkách, vynořovaly se v mysli vzpomínky, vyvolávané samotou a důvěrnou znalostí prostředí. Zvláštní věc, i tady doma dostane člověk někdy ránu. Zabolí tak ostře, až se ti zatmí před očima, ale vždycky se pudově něčeho zachytíš a nepadneš ani na kolena, ani celý do prachu. Žádná rána není vedena tak, aby tě nutila plazit se po čtyřech a koukat na svět z žabí perspektivy. Protože tady jsi s každým jednotlivě i se všemi dohromady navěky spojený neviditelnými, nehmotnými svazky, vlásečnicemi kořínků rodu, národa, země, rodiny, tradice, lásky, dětství, rozumu i srdce… Zkrátka je to domov, zbytečně nad tím filozofuješ.

V půl šesté se Ťapušík rázně otočil a vytrhl se ze vzpomínek. Šel zpátky. Ve větru šuměl potemnělý lesík. Zdálky prosvítaly mezi stromy pouliční svítilny města a v blízkosti bliklo tu a tam světýlko, jak si někdo na procházce zapaloval cigaretu. Ťapušík přešel kolem svého domu a zamířil k obchodu. Teď už rozšafně uvažoval, čím pohostí svého návštěvníka, aby to bylo milé a příjemné posezení.

Vybral pár obložených chlebíčků, dal si nakrájet šunku, salám, do tašky strčil očka v plechovce, keksy a ke všemu do zásoby víno a koňak. Cestou domů i potom, když odložil nákup v kuchyni, urputně přemýšlel, kdo ho to chce poctít návštěvou. Ale ne a ne na to přijít. Najednou ho osvítila myšlenka: Vinklár z modelárny! To bude určitě on. Znají se dobře, občas se i navštěvují a v pátek, když za ním byl v modelárně, se tvářil tak podivně. Vinklár si tam povídal se svým kamarádem. Když ho Ťapušík požádal o pomoc při nákresech nové hudební skříně, Franta si ho začal dobírat, že bude celý týden slaměný vdovec, takže by si měl vyhodit z kopýtka. Zřejmě on přijde na kus řeči a na radu… ostatně je to jedno.

Inženýr uklidil nákup, převlékl se znovu do županu a vzal si noviny, že se do nich ještě podívá. Když se usadil v křesle, otočil knoflíkem hudební skříně vlastní výroby, kterou kdysi šikovně zabudoval do celkově řešené stěny v obývacím pokoji. Napadla ho rozverná myšlenka: když legrace, tak až do konce! Naaranžuje posezení do toho kouta a natočí celý rozhovor na pásek. Když se něco upije, vykládají se nejlepší fóry. Proč by si je nezaznamenal i pro jinou příležitost?

Stál před ním takový mrňous. V rukou svíral obrovskou halapartnu a hrotem mu mával pod krkem, takže musel vždycky uhnout, aby ho zbraň neškrábla. Potom mrňous ukázal halapartnou na vysoký les za sebou, opřel se o svou zbraň a prstem si ťukal na čelo. A znovu se všechno opakovalo. Byl dotěrný jako veš! Když spáč opět uhnul hlavou před halapartnou, probudil se.

Otevřenýma očima civěl do tmy ložnice a zřetelně slyšel nespěchavé tikání velkých nástěnných hodin. Chvíli ležel bez hnutí a naslouchal zvukům domu i ulice. Potom vylezl z postele a tiše, aby nevzbudil ženu, vyšel z ložnice a podíval se na hodinky. Byly čtyři ráno. Teď už neusne, Čert aby vzal ty hloupé návyky. Časně vstává, pozdě chodí sípat, žena se potom ustavičně zlobí a ke všemu má ještě pocuchané nervy.

Duda se bez okolků oblékl a šel do práce.

Nebylo ještě pět hodin, když žádal o spojení s Popradem. Kupodivu, hlas dozorčího útvaru slyšel z té dálky tak dobře, jako by seděli naproti sobě.

„Soudruhu kapitáne, potřebuju mluvit s vaším náčelníkem. Ne, nebuďte ho, jenom prosím, aby mě zavolal, jakmile přijde… Cože? Už je tam? Tak ho spojte.“

Chvíli čekal, než se ozval nový hlas, ale zněl velice slabě. Mají tam potrhané drátky, napadlo ho, když žádal náčelníka o zjištění pobytu Dana Browna:

„Potřebuju se co nejdřív dovědět, jestli je nebo není ubytovaný někde v Tatrách. Rozumíš? Dobře, hláskuju jméno. Tak příjmení: B jako Božena, R jako Rudolf, O jako Oskar, W jako Viktor dvakrát, N jako Naděžda.“

Usmál se, protože kdykoliv byl v podobné situaci, rád vysvětloval V jako Viktor, i když měl úředně použít jméno Václav. Hlušičkovi na zlost.

„… máš to? Křestní jméno: D jako Dezidér, A jako Anička, N jako nosorožec… Máš to? Měl přijet včera večer s nějakou kočkou do Lomnice… Když na ně narazíte, nepouštějte je z dohledu a hned to omeldujte sem… Hlušičkovi nebo Dudovi. Nebo taky Jonákovi. Ano, velmi vážné!“

Tak! Dobře, že mi ten mrňous mával halapartnou pod bradou, ulevil si po telefonátu. Šel si uvařit kávu a v duchu si nadával, že na to nepamatoval večer. Taková důležitá věc a on na ni zapomene kvůli nějakému Brunnerovi. Hrom do toho! Už ten krátký telefonát na pokoj číslo 382 před polednem v Lotosu s ním měl zacloumat. K tomu ještě Mlčochová podá tak důležitou zprávu, že odpoledne odjel na výlet a nevrátí se ani na večeři! A na to všechno on zapomene, posedlý jakýmsi Brunnerem.

Ticho a klid v kanceláři umožňovaly Dudovi soustředěně uvažovat. Setrval tak do šesté, kdy mu na stole zadrnčel telefon.

„Volá vás Poprad,“ oznamovala telefonistka, když zvedl sluchátko.

„Duda?“ slyšel za chvilku hlas popradského náčelníka. „Je tady. V Polaně v Lomnici. I s tou kočkou, jak jsi povídal.“

„Kdy přijel?“

„Krátce po půlnoci. Ubytování měl objednané předem. Teď ho budou budit v půl sedmé, tak si to večer vyžádal. Pravděpodobně pojede dál.“

„V sedum zavolej znovu, ano? Kdyby se mezitím pohnul, tak ho dej sledovat. Musíme vědět o každým jeho kroku. Děkuju ti, na revanš.“

Ještě když telefonoval, objevil se ve dveřích Struhár. Místo pozdravu na něho jenom zamával a ukázal na židli, ať si sedne. Teprve když skončil hovor s Popradem, vybafl na příchozího:

„Ty jsi měl zůstat v Lomnici, moh jsi tam mít novej kšeft, jenže každej z nás něco zvrže. Náš husar chvátal k panímámě, nemám pravdu?“

Struhár mu místo odpovědi položil na stůl denní zprávy a ukazoval na první v pořadí:

„Ony tě ty košilatý řečičky přejdou, jen co si přečteš, že ti zas zamordovali jednoho známýho.“

„No to je mi pěkná práce!“ narovnal se Duda, když zvedl oči od zprávy. „A to mi musí přinýst nejlepší kamarád? Že se, Tondo, nestydíš. Kdybys bez dovolení neodjel z Lomnice, možná by ses teď díval na jednoho z nejpodezřelejších chlapů, na toho Browna. No nekoukej na mě jako na věštkyni. Včera tam odjel a já musím po telefonu burcovat popradskýho kolegu, abych se něco dověděl. Ty už jsi skoro jako Ilčík na tý prosektuře… Člověk mu svěří takovou delikátní věc a on to klidně nechá na nějaký referentce. Chudák ženská, ještě že byla tak šikovná. Jděte mi do háje… no, nechvátej tam tolik, já to nemyslel doslova. Sedni si na chvíli.“

Struhár si nesedl, měl výčitky svědomí, že opravdu mohl svým neuváženým rozhodnutím zkazit výsledek pátrání. Dudovy levity přijal jako od přítele, i když pro zkušeného kriminalista jako on ani tohle nebylo příjemné. Přecházel po kanceláři, zatímco major telefonoval.

„Tenhle hovor jsem úmyslně odkládal, Viktore, abych tě netahal z postele,“ řekl Duda s šibalským výrazem v obličeji, „protože to starším lidem nedělá dobře. Ale teď už si pospěš, zabili nám Ťapušíka…, ano, ano, toho inženýra z Tesly. Je to zpráva jako ze Sarajeva, ale co se dá dělat,… včera večer v jeho bytě. Tak s sebou vem i Jonáka, máš ho v domě, aspoň ušetřím státu jeden telefonát, ano, počkáme.“

Byl by sice nejraději okamžitě vyrazil s vozem do Ťapušíkova bytu, ale jsou chvíle, kdy si člověk musí nechat zajít chuť. Ze stručné zprávy věděl jenom tolik, že inženýrova smrt nastala mezi 19. a 20. hodinou v jeho bytě, sebevražda že je vyloučená a pachatel neznámý.

Na chlapce z městské kriminálky se nezlobil, i když ho zamrzelo, že ho večer ignorovali. Mohli mu zavolat a ledacos potom mohlo být jiné. Například motiv. Ten neuvádějí, dokonce ani nenaznačují. Sice mohli, ale oni nevědí, co ví on: že Ťapušík je navrátilec. Přímo na místě by se dalo snáz odhadnout, jestli je to náhoda, nebo nedejbůh práce hledaného agenta. Jonáka taky přejde chuť na legrácky. Co se dá dělat, zas budou věci dohánět.

Duda párkrát sáhl po telefonu a Struhár z jeho rozhovorů pochopil, jak úporně se snaží co nejrychleji sehnat další informace. Když se při časném příchodu do práce zastavil u dozorčího a spatřil tu zprávu, nenadál se, že to Dudu tak rozpálí. Protože Franta se přes dlouholetou praxi pořád ještě nechtěl smířit s tím, že jim „práci“ neplánovaně, náhodně a často úplně zlomyslně přináší na stůl denní život. Vždycky se snažil a snaží jednat rychle a předejít neštěstím. I když se mu to nedaří.

Přecházení po prošlapaném koberci Struhárovi zrovna vnutilo otázku, proč si Franta ten kus hadru nedá vyměnit. Kdysi vytáhl nevzhledný koberec likvidátorům z rukou, když ho chtěli vyhodit. Od té doby se stal zástupcem náčelníka, koberec je samá díra, ale on na něm lpí jako na dětské košili.

„A co ty tady běháš jako najatej?“ zaslechl Dudův hlas. „Ještě mi poškodíš toho peršana. Tohle je výhradně můj mašírplac, ty díry jsou snad dostatečný důkaz, nebo ne? Poslouchej, Tondo, přestaň mi tu běhat a sežeň si Timravu, musí přijít každou chvíli. Toho Brunnera jsi z nás všech osobně viděl jenom ty. Tak jděte do Moravy a přiveďte mi ho sem tak kolem desátý, dřív ne. Kdyby ale chtěl někam zmizet, tak ho buď nepustíte, anebo ho budete sledovat, abyste byli v deset tady. Jasný?“

„Chtěl bych mít po takový zprávě tvou náladu,“ utrousil Struhár s obdivem a raději bez dalších řečí zmizel.

„A Ilčík…, slyšíš? Ilčík ať je v půl osmý v Lotosu, já tam za ním přijdu!“ křikl Duda do skoro zavřených dveří.

Ještě se z nich vynořila Struhárova hlava a kývnutím dala na vědomí, že vše bylo pochopeno.

Prázdná plechová basa od lahví na mléko stála na ostatních na korbě malého nákladního auta jen tak napůl. Ivan Levický, kuchařský učeň začátečník, ji tam sotva vystrčil, tak byl maličký. Pánbůh s tebou, pomyslel si a chtěl rychle zmizet v zadním vchodu Lotosu, aby ho náhodou nenachytali při činu. Poštěstilo se mu. Basa s rachotem spadla na betonový dvůr, když už byl Ivan za dveřmi. Šofér doprovodil rámus šťavnatými nadávkami, protože musel zastavit a naložit basu na korbu znovu.

Hans Müller otevřel oči a překvapeně se rozhlédl po hotelovém pokoji. Snad se dole nestřílí, pomyslel si a mrkl na ciferník hodinek na nočním stolku. Ukazovaly šest hodin. To ho uklidnilo, zvlášť když zaslechl z koupelny šumění sprchy a známé zvuky manželčina koupání.

Nálada se mu rázem spravila. Šli sice později spát, ale těch pár dní ve Vysokých Tatrách jim opravdu prospělo. I Hedvika vypadala svěží, když vyšla z koupelny. „Dobré ránko, Hedy, jak ses vyspala,“ šišlal, když lezl z postele a díval se na její korpulentní nahotu, která mu nebyla proti mysli.

„Báječně, Hans, ještě pořád vidím tu horskou krásu… a ten vzduch, oh, byla to nádhera,“ šišlala v odpověď a tvářila se koketně, třebaže se to k její postavě ani trochu nehodilo.

Müller se šel oholit a málem ztratil dobrou náladu, když na poličce pod zrcadlem uviděl pouzdro na necesér se značkou firmy Blücher-Reisen. Pozornost cestovní kanceláře, která mu tak dokonale zkazila plán. Agent pana Blüchera v Hamburku ho ubezpečil, že v Československu stačí přijít za hajným, pořádně mu zaplatit a může si střelit na medvěda. Trouba! Ignorant! Kretén! Dostane od šéfa provizi za každého kunšafta, shání je, jak může, a on, osel, mu sedne na lep! Příště si to zařídí jinak… a přiveze si pěknou kůži.

„Hans?“ slyšel otevřenými dveřmi Hedviku. „Ten hajný byl ale štramák. Co říkáš?“

Hans neřekl nic, jenom si něco zabručel pod nos a podíval se na sebe do zrcadla.

Zapitvořil se ve snaze udělat stejně nešťastný obličej jako v neděli v Taverně ve Starém Smokovci. Ksichty to byly náramné, ale stejně byl přesvědčený, že tak nešťastný obličej se mu nepodaří udělat už nikdy. Protože když se marně snažil celou sobotu odpoledne a neděli dopoledne získat potřebné povolení a doprovod, číšník zavolal svého známého hajného. Hans si myslel, že peníze pohnou vším, tedy i hajným. Napřed ho královsky pohostil a potom ještě královštěji napájel… Ostatně to taky byla královská slivovice a jalovcová. Ještě teď na sebe při té vzpomínce mlaskl do zrcadla.

Chudák Brunner! Sebral všecky svoje jazykové znalosti a pomáhal ze všech sil přesvědčovat hajného, aby pana Müllera zavedl na medvěda. Užuž se chtěli vydat na cestu, fousatý hajný byl taky pořádně nalíznutý, jenom nohy je nějak nechtěly poslouchat. Dali si tedy ještě jednu rundu na posilněnou a z toho fousáče potom vylezlo, že by to stejně nešlo, protože tohle je nějaký park. Dojalo je to, že se div nerozplakali jako malé děti.

Hans Müller si utáhl uzel na kravatě a trochu ho zamrzelo, že si nemůže vzpomenout, jak se dostal do postele. Nejspíš ho odtáhla Hedvika… s tím hajným. Když říká, že to byl takový štramák.

Byl čas nechat vzpomínek a sejít dolů do jídelny na snídani. Hansovi zřejmě leccos vrtalo hlavou, protože ještě na chodbě řekl ženě:

„Ten Brunner je stejně divný patron, že tady s námi nebydlí, i když měl být v naší partě. A včera se vrátil letadlem. Co jsou to za extravagance, no ne?“

Do třetice nechal ukradnout moje auto, pomyslel si ještě, ale nahlas se o tom manželce nezmínil.

Hodiny ukazovaly sedm, když se u společného stolu pozdravili se starým profesorem, jeho společnicí a se Švédy.

„Jaký jste měli výlet, pane Müllere?“ vítal je profesor.

Swensson po něm hodil pohledem a připojil se zdvořilou otázkou:

„Skolil jste medvěda?“

„Dámy a pánové, budete se divit, ale výlet byl vynikající,“ nasadil Müller rozšafný tón „Moje paní vám to může potvrdit.“

Jeho paní, která se tak ocitla ve středu zájmu celé společnosti, ochotně přikyvovala. Hned začala básnit o nádheře zasněžených štítů, o čistém ozónu a slunečním počasí. Přitom vytrvale obracela oči k nebesům.

Trpělivě vyčkávali, až dokončí svoje ódy, ležérně se usmívali a přitom si mazali rohlíky máslem a džemem.

Zejména malá Swenssonová se uličnicky usmívala na společnici pana profesora.

„A co medvěd?“ nedal se odbýt Švéd.

Müllerovi ztuhl úsměv na rtech, protože mu hlavou bleskově proběhly všechny svalnaté výroky, které předtím trousil ve spojitosti s lovem na medvěda. Zašilhal po spolustolovnících a lakonicky ucedil:

„Kozla starýho jsem střelil!“

„Cože, kamzíka? To jste vylezl až tak vysoko?“ Swensson rázem pochopil, že Müller je křivák. Už ten jeho pohled, který po nich hodil, aby obhlídl situaci, nesvědčil o valné inteligenci. Je to náfuka, rád by si hrál na světáka, jenže je trouba a nedovede to.

„Chápu vás, pane Müllere!“ řekl a koutky úst se mu stahovaly k úsměvu. „I světákům se občas přihodí nějaká nepříjemnost.“

„Jak říkám, kozla starýho!“ prskal Müller. „A rohatýho k tomu! To mám z toho, že jsem uvěřil cestovní kanceláři pana Blüchera, podvodníka jednoho. Podruhé se na medvěda vypravím jinak.“

„Tak to se má pan Brown na co těšit,“ poznamenal profesor. „Ten jel včera taky na medvěda. Jestli dopadne jako vy, pan Blücher bude muset nejspíš vracet peníze.“ Když slyšel o kolegovi, Müller se od srdce zasmál, a protože měl zrovna plná ústa, málem mu zaskočilo. Polkl rychle sousto a snažil se napravit reputaci pokusem o vtip:

„Totiž, jestli šel doopravdy na medvěda a ne za kočkama!“

Když Mlčochová sbírala ze stolu nádobí, v duchu se otřásla odporem nad tlustým Němcem, který jí byl od samého začátku nesympatický. Bylo přesně osm hodin devět minut, když se s plným tácem zastavila ve vestibulu. Duda na ni viděl přes noviny, které tam četl, zabořený v klubovce. Sotva se jejích pohledy setkaly, servírka podle dohody kývla hlavou. Znamenalo to, že hosté odcházejí do svých pokojů. Ilčík četl také noviny, ale nevydržel to. Vstal a jakoby náhodou přešel kolem ní.

„Právě končí,“ šeptala mu Mlčochové. „Jdou do pokoje balit, prý odjedou, jen co si vyřídí na Bezpečnosti krádež auta.“

A zmizela.

Proto byl Duda překvapen, že pan Muller najednou tak znervózněl, když u něho zaklepali a představili se.

„Policie?! Co si přejete, pánové? Aha, kvůli krádeži auta… To je ale smutné, že se u vás tak krade, pánové. Velice trapné! V civilizované zemi…“

„Zrovna tak jako v Německé spolkové republice, v Americe, ve Francii nebo jinde, možná dokonce ještě míň,“ odpověděl mu stroze.

Cestou na třetí oddělení VB však začal Němec chválit krásy Československa a rozplývat se nad nimi. Major chvíli nevěděl, jak se na to tvářit. Napřed prohlašuje, že půjde na Bezpečnost, potom se rozklepe, když uvidí ve svém pokoji pár příslušníků, haní dobrou pověst země a teď ji zase chválí. Čert aby se v něm vyznal.

Na oddělení, kde na ně čekal technik, Němec nechtěl pochopit, nač potřebují jeho otisky prstů.

„Já jsem kradl? Kradl váš občan, ne já! Já jsem poškozený, takže promiňte, ale mně otisky snímat nebudete. Obrátím se na náš konzulát!“

„Pane Müllere, otisky potřebujeme, abychom při pátrání mohli vaše vyloučit a oddělit od pachatelových. Ztěžujete pátrání, když nám je odmítáte poskytnout. K vlastní škodě. Já vám zavolám váš konzulát, tam vám poradí stejně, chcete?“

Müller chvíli uvažoval. Obličej mu hrál všemi barvami, červená však převládala. Potom najednou máchl rukou a obě natáhl nad stolem. Technik se dal do důkladné práce. Musely být dokonalé, protože v Urbanově chatě zůstal fragment jediného otisku a stačila malá nepozornost, aby chybný vzorek zmařil výsledek, ať už kladný, nebo záporný.

Müller pak zůstal chvíli sedět a rozpačitě se díval na své začerněné prsty. Tváře se mu začaly vyjasňovat, teprve když mu technik umyl ruce. A vyjasnily se dokulata, když mu potom nabídl z tuby trochu regenerační masti.

„Na ja, na ja,“ obracel se na tlumočníka, „vaši lidi dělají dobře, pořádně.“

Sedl si do nabídnutého křesla a s úklonou přijal od uniformované poručice černou kávu.

„No a co bude s autem?“

„Havarovalo, z toho už moc nebude,“ nutil se Duda do zdvořilosti. „Náš stát vám ho ale uhradí v hodnotě, jakou měl před havárií. Na to stačí vaše oznámení o krádeži a protokol o vaší výpovědi, kterou teď sepíšeme.“

Müller usrkl horké kávy. Znovu, snad už posté za tu krátkou dobu, si narovnal puky na kolenou a šosy saka. Zdálo se, že hlavní jeho starostí Je, aby společensky vypadal naprosto dokonale.

„Na ja, na ja. Tak ať to sepíšou, já to podepíšu a můžu jít. Spěchám, pánově.“

Duda se státnicí z němčiny sice už ledacos zapomněl, ale přece jen chápal podstatu Němcovy řeči a měl dost času na přípravu, než mu to tlumočník sdělí načisto. Vycítil, že Müller by už byl nejraději pryč, a zajímalo ho, proč.

„Ještě jste nám nic nevypověděl a vaše oznámení je rozporné. Napřed bych vám chtěl položit pár otázek. Snažte se na ně odpovědět čistou pravdu. Předně, váš vůz nebyl odcizen z parkoviště u hotelu, jak jste oznámil písemně, nýbrž dvacet kilometrů odtud v obci Baronov. Ještě předtím se váš krajan, nějaký pan Brunner, se stejným vozem tady v městě dopustil dopravního přestupku. Takže od vás potřebujeme vysvětlit: Co jste dělal ve středu 30. října večer v Baronově, co dělal pan Brunner s vaším vozidlem a co jste chtěli zatajit před Bezpečností svým nepravdivým oznámením?“

Müller neměl tu výhodu jako Duda. Byl odkázaný pouze na tlumočníka, takže ještě ve chvíli, kdy mu major slovensky kladl nepříjemné otázky, usmíval se na něj jako dobrý společník. Duda ho mohl také lépe pozorovat, když je pak v překladu poslouchal od tlumočníka.

Nadobro ztrácel barvu. Jeho bledý obličej se chvílemi podobal nedozrálému melounu. V očích mu sedělo překvapení a strach. Těkal po všem kolem sebe, jenom Dudovi se snažil vyhnout.

„To je neslýchané! Vy mě obviňujete! To si vyprošuji!“

„Kladu vám jenom otázky a vy na ně musíte dát přijatelné odpovědi. Tak to dělá policie na celém světě.“

„Já žádný Baronov neznám. Nikdy jsem tam nebyl. Byl tam pan Brunner. Za svou tetou. Půjčil si můj vůz. No tohle?! Budu vás žalovat!“

„Jestli nezměníte tón své řeči,“ ukrajoval Duda slova opatrně, ale tvrdě a důrazně, „upozorňuji vás, že vás okamžitě vykážu z úřední kanceláře naší republiky. Nejste v chlívě ani někde v kolonii. S vaším vozem byl spáchán kriminální trestný čin a já jsem oprávněný vyžadovat od vás pravdivé vysvětlení, protože jste jeho majitel. Jestli to odpíráte, prosím, můžete jít.“

Duda udělal pauzu, aby snad nespáchal ještě další přestupky. Náfuka jeden, neví nic, a bude ze sebe dělat důležitýho!

Změřil si Němce, ale ten nejevil žádné známky, že by chtěl odejít. Řekl mu tedy mírněji, ale přece jen rozhodně:

„Takže jste si to rozmyslel, že ano. Začněte tím, proč jste uvedl do hlášení, že vůz vám byl odcizen z parkoviště u hotelu Lotos ve čtvrtek ráno. Byla to pravda, nebo jste se mýlil?“

„No, mýlil jsem se. Uznejte, že člověk takovou kraksnu věčně hlídat nemůže. Ve středu v poledne tam ještě stála, ale ve čtvrtek ráno už byla pryč…“

„Netahejte mě za fusekli! Před chvílí jste řekl, že si váš vůz vypůjčil pan Brunner. Věděl jste o tom, nebo ne? Mám tomu rozumět tak, že vůz odcizil?“

Müller už načisto zchladl. Upravoval si puky a šosy a ruce se mu třásly. Duda to viděl velmi zřetelně. Upravování zřejmě patřilo k jeho způsobu konverzace a získával tím čas. Teď dokonce spoustu času, protože major na něj přestal dorážet.

Hans Müller pochopil, že otázky jsou velmi konkrétní. Šel sem v bláhové naději, že odpoví na pár formálních dotazů a klidně odejde. Teď vidí, že tenhle ramenatý policista ledacos ví i bez jeho výpovědi. Tlumočením se to všechno ještě protahovalo a čas rychle ubíhal. Zeptal se, jestli si může zapálit. Když potom párkrát popotáhl z cigarety, začal velmi klidným hlasem:

„Na ja, pánové, ona je to taková malá hra. Brunner, můj krajan, mě v úterý při večeři požádal, abych mu půjčil auto. Prý by si rád zaskočil za nějakou kočičkou kousek za město. Víte, byli jsme už v náladě, ženy šly spát a v pánské společnosti se v takové chvíli zrodí ledacos.“ „Říkáte po večeři. Jmenujte mi, kdo byl ještě u stolu?“

„No Jestli si dobře vzpomínám, jenom my chlapi z naší party. Nikdo jiný. Tak jsem mu to slíbil. Chtěl si ho vzít ve středu odpoledne, že ho večer vrátí. Ve středu večer přišel do Lotosu za mnou, večeřel s námi. Potom se mi svěřil, že mu auto ukradli. Dovedete si představit, že jsem neměl žádnou radost, protože jsme si s manželkou naplánovali výlet do vašich hor za medvědem. Ale co se dalo dělat? Vzal jsem to na vědomí. Snažil jsem se hlavně, aby se to nedověděla moje paní, protože by mě podezřívala z toho…, zkrátka z prostopášnosti, tak jsme si s Brunnerem vymysleli takovou historku, že vůz byl odcizen z parkoviště u hotelu.“

„To je klamání úřadů.“

„Úřadů, úřadů! Vlastní ženy, a ne úřadů! Snad jste taky ženatý… A na váhu padala i taková hloupost: já i Brunner jsme si mysleli, že podle vašich zákonů nedostaneme náhradu, jestli se policie doví, že jsem auto půjčil a že bylo odcizeno někomu jinému, a ne majiteli. Ale jestli se nemýlím, říkáte, že mi bude škoda nahrazena…“

„Samozřejmě. Auto je přece pořád vaše, pane Müllere…, a my jsme civilizovaná společnost.“

Když to Duda říkal, myslel už na něco úplně jiného. Pravda, takovéhle vysvětlení vypadá docela důvěryhodně. Němec sám ničím nepřipomíná zločince, spíš třasořitku, i když poněkud nafoukanou. Jenže jestli se tahle příhoda časově kryje s útokem na Urbana v Baronově, ba jestli se kryje i s místem, pak to nebude náhoda. Takové náhody se stanou v tisíci případech jenom jednou. Možná se někdo tu „náhodu“ ještě popostrčil. Její pomocí se přece dají stopy svést velice dobře na tyhle dva trulanty.

„Pane Müllere, rozpomeňte se, jak to bylo, když vás Brunner žádal o půjčení auta.“

„Na ja, vzpomenout si… Pánové, my měli všichni náramně v hlavě a Brunner zpíval tu vaši světoznámou… Škoda lásky.“

„Kdo tam byl ještě kromě vás dvou?“

„Všichni páni z party, úplně všichni, bez ženských. Profesor, Brown, Švéd, všichni čtyři. Byla to velká psina, chtěli jsme vyrazit do ulic za kočkama, ale Brunner říkal, že jednu má. Vidíte, teď mě napadlo, kde jsem slyšel jmenovat ten Baronov. Brunner vykládal, že má kočku v Baronově, že se za ní chystá ve středu, abych mu půjčil vůz. Smáli jsme se mu, proč tak daleko, když je takových ženských dost i v městě. Takhle to bylo, opravdu.“

„Opravdu? Říkal jste přece, že Brunner tam jel za svou tetou. Tak za kým tam vlastně jel?“

„Promiňte, to mě jen tak napadlo v tomhle… no ve zlosti. Chtěl vůz na cestu za nějakou lehkou holkou. To se dá pochopit, když sem k vám tak často jezdí, nebo ne?“

„Jak to víte?“

„Jen tak z jeho řečí.“

Müllerův hlas zněl tak lhostejně, že se to majorovi zdálo nenormální. Stýkají se, půjčuje mu vůz, vyjedou si spolu na třídenní výlet, a najednou Je tak lhostejný, že to bije do očí.

„Odkud znáte pana Brunnera?“

Müller byl překvapený, protože už žádnou otázku nečekal. Výjimečně se mu proto zadíval do očí a spatřil rozhodnost, jíž nebude lehké se vyhnout.

„Tady odtud. Měl cestovat s naší skupinou, ale přijel sem o pár dní před námi a ubytoval se v jiném hotelu, sám nevím proč. Potom s námi jel ochotně na výlet… Víte, on zná vaši řeč a mně se to hodilo.“

„Jeli jste spolu do Tater a zpátky…, to je dost dlouhá doba, abyste se líp seznámili, ne?“

„Věřte mi, já ho doopravdy blíž neznám, pane,“ řekl Müller a znělo to věrohodně. „Tam jsme jeli spolu, ale zpátky ne. Říkal mi, že se vrátí letadlem. Od té doby, vlastně od včerejška odpoledne, jsem ho neviděl. Ostatně ani nevím, kde ten hotel je.“

„Vy byste mohl předložit jízdenky z vlaku, kdybychom to potřebovali, pane Müllere?“

„Samozřejmě. Opatřila nám je vaše cestovní kancelář tady v hotelu. Moment, mám je někde v tobolce.“

„Děkuji vám, není třeba, zeptal jsem se jenom pro jistotu.“

Duda měl najednou hrozně naspěch. V duchu se hned okřikl, že ho zas straší v hlavě ten Brunner, ale byl s výslechem u konce, proč by se zdržoval. Bude mít právě tak čas doběhnout na desátou do úřadu, aby mohl vyslechnout toho druhého.

„Pane Müllere, tady kolega,“ ukázal hlavou na Ilčíka, který všechno pilně zaznamenával, „dá přepsat zápis, vy nám ho potom laskavě podepíšete a myslím, že věc je vyřízená. Potvrzení dostanete taky. Přeju vám všechno nejlepší pro zbytek pobytu a šťastnou cestu domů.“

Petr Urban se cítil jako na rekreaci. Rána už byla zahojená, žádné komplikace nenastaly. Zátiší domečku za vysokou zdí na něj působilo blahodárně.

Čas! Snad ještě nikdy neměl tolik času jako teď. Každý den mu o samotě běžel v myšlenkách nejzajímavější film, jaký člověk může vidět: vlastní život očima vzpomínek. Jejich intenzita byla mimořádně živá. Přisuzoval to šoku, který prožil.

Nenašel na tom filmu nic, zač by se musel stydět kromě té prokleté emigrace! Pozoroval však, jak psychický tlak vzpomínek na emigraci mění svou kvalitu. Když si dřív, dokonce nedávno, vzpomněl na svou emigraci, zaléval ho pocit křivdy, hanby a viny zároveň. Podobal se temné skvrně na průhledném proužku filmu s ostře řezanými a jasnými obrazy. Marně tu skvrnu zkoumal ze všech stran, uklidnění nenašel. Při každém novém pohledu nacházel pro svůj krok omluvu, ale nesměl uvažovat ani o píď dál; když pokračoval, slabý paprsek omluvy zanikl ve výčitkách, v pocitu ponížení, urážek, ve studu — a na konci stál vždycky planoucí vykřičník: Šel jsi tam sám!

Právě proto se po návratu vždy s novou vervou vrhal do práce: chtěl ten planoucí vykřičník přehlušit. Spolupracovníci v továrně zřejmě přikládali jeho elánu jiné pohnutky, protože se s ním přátelili stále víc, dávali mu najevo svou důvěru. A potom se dokonce dostal zpátky na své původní místo.

Ale ať dělal, co dělal, nedařilo se mu tak, jak si přál. Kdysi se utěšoval bláhovou nadějí, že dřina a čas zahladí všechno jitřivé, zlé věci z minula že vyblednou, až budou překryty novými a dobrými. Ale dočkal se pravého opaku: výčitky svědomí dokonce vzrůstaly. Čím větší důvěru viděl kolem sebe, tím víc ho ta proklatá věc trápila, tím tvrději se v duchu káral. Teprve tady, v zátiší nemocnice, pochopil, proč to bylo.

Snad to způsobila předtucha, snad telepatie nebo hluboko skrytý fakt, jemuž zezačátku nevěnoval dostatečnou pozornost. Stále totiž cítil, jako by měl ještě něco před sebou. Z emigrace, i když už byla dávno za ním. Čekal na něco, co by mělo přijít, ale nedokázal určit, co by to mělo být, jenom šestý smysl mu říkal, že to nebude příjemné. Byl to ustavičný neklid, neklid člověka, který sám nejlíp věděl, že už jednou zklamal, a proto si nevěřil na sto procent, zda nezklame i podruhé, jestliže na ně] okolnosti zapůsobí mimořádně silně.

Teď, od té osudné chvíle, však už měl jistotu. Přišlo, co přijít muselo, a on v té zkoušce obstál. Obstál! Vzpomínka na emigraci, černá skvrna na průsvitné fólii s ostrými obrázky, celá ta reminiscence rychle bledla pod novou vrstvou vzpomínek na osudné střetnutí s agentem, ze kterého vyšel vítězně; od té chvíle se mohl beze strachu podívat až na dno své duše.

Čekal už jenom na příležitost, aby poděkoval i bezpečákům, kteří mu taky pomohli zbavit se té skvrny. Kdy bude moci opustit nemocnici, kdy skončí jeho „smrt“.

Vyhlédl otevřeným oknem a spatřil, jak sem přichází podplukovník Hlušička. Už z jeho chůze a úsměvu vyrozuměl, že se něco změnilo.

„Pane podplukovníku, vypadáte sice unaveně, ale nějak šťastně. Už jste ho chytili?“ vítal ho v pokoji.

„Víte, pane Urban, my pořád někoho hledáme a přirozeně taky nacházíme. Ale sotva najdem jednoho, už abychom začali hledat jiného, takže štěstí se pořád mísí se smutkem.“

„Vždycky jste takoví tajuplní, neřeknete tak ani onak. To je vliv profese?“

„Nesmíte to brát jednostranně. Zkrátka nejsme drbny a neřekneme toho nikdy moc ani o objasněném případu, natožpak o nedokončeném, jako je ten váš.“

„A já myslel, že už mě jdete vysvobodit z tohohle vězení. I když je příjemné, zvlášť když mi sem den co den propašováváte ženu.“

„Přišel jsem, abychom se předem dohodli na určité formě spolupráce.“

„S radostí pro vás udělám, co budu moci. Ještě nikdy jsem nezklamal… Tedy skoro nikdy, není-liž pravda?“

„Výčitky pusťte z hlavy. Každý člověk se brání před nepříjemnými vnějšími jevy. Ani vy nemůžete být jiný. Podívejte se, budeme potřebovat, abyste nám pomohl při identifikaci toho střelce. Nejde to jinak, musíme vás postavit proti němu tváří v tvář. Jistě pochopíte, že to nebude jednoduché ani pro vás, ale ani pro toho člověka. A pro nás už nejmíň! Při určitých důkazech máme jakési procento jistoty, ale docela dobře se může stát, že vás postavíme před člověka, který se do podezření dostal náhodně.“

Urban ho soustředěně poslouchal a jenom přikývl: „Chápu, velká zodpovědnost, že?“

„Samozřejmě, odpovědnost, ale také určitý takt. Bylo by krajně nesprávné, kdyby vás pohled na toho člověka měl nějak psychicky poškodit.“

„Ubezpečuji vás, soudruhu podplukovníku, že budu uvažovat naprosto chladně, bez emocí. Já jsem se v téhle vilce jaksepatří uklidnil a ujasnil si mnoho nepříjemných věcí. Vůči emocím se cítím dost imunní. Snad mi to ani nebudete věřit, ale teprve teď začínám znovu žít… Což ovšem může být v mých letech trochu směšné.“

Sympatický člověk, pomyslel si o Urbanovi Hlušička, když se tak na něj díval. Je jako vyměněný. Kdo ví, jakým procesem sebehodnocení prošel tady, izolovaný dobrovolně od vnějšího světa? Duda se nemýlil, když ho už dávno označil za poctivce.

„Jsem rád, že jste mi usnadnil úkol,“ řekl na rozloučenou, když si s Urbanem přátelsky potřásl rukou. „Buďte připravený, sám nevím přesně, kdy pro vás přijdeme. Možná že hned potom budete volný a vstanete z mrtvých.“

Třebaže bylo teprve málo po šesté, hotel Morava kypěl životem. Právě když šli kriminalisté kolem, od chodníku se odlepil pekařský vůz. Kus dál uhlíři rámusili s elevátorem, který dopravoval koks z náklaďáku do sklepního okna kotelny. Starší žena v černém s kabelou na dvou kolech, označenou nápisem PNS, vcházela do recepce s čerstvými novinami, ale zřejmě se tam nemusela dlouho zdržovat, protože ještě než došli ke vchodu, už spěchala ven.

Když Struhár s Timravou vešli do recepce, všechny služby už byly na svých (místech. Pravda, novinový stánek PNS se řídí jinými pořádky než hotel a restaurace. Dědek za okýnkem ráno nemůže dospat a chvátá, aby nepromeškal zákazníky, kteří brzo vstávají. Číšníci z večerní směny zatím ještě vyspávají a o snídani se starají jejích kolegové. No a recepční od včera určitě ještě nevystřídal.

Ve dvoraně je ovanula vůně kávy, uzenin a cibulky. Skleněnými dveřmi viděli do jídelny, kde učňové i učnice dávali na stoly příbory, sklenice, košíky s pečivem, hrnečky, talířky, láhve s minerálkou, kečup a všelijaké drobnůstky, které patřily k cenové skupině.

Kriminalisté se nikomu neohlašovali. Usadili se v klubovkách jako lidé s přesným plánem činnosti. Struhár tak, aby dobře viděl na recepci a vchod, Timrava zase, aby měl pod dohledem schodiště k pokojům a zároveň l dveře do jídelny. Do novin se zahloubali tak urputně, jako by to byla jejích jediná povinnost.

Jídelna i vedlejší kavárna postupně ožívaly. Napřed přicházeli osamocení starší páni ve fešáckých oblecích a s tvářemi vyholenými do růžova. Člověk by mohl vsadit krk, že se na devětadevadesát procent holili žiletkami a někteří třeba ještě břitvami. Krátce po nich se trousily starší dámy. Ženy zkrátka mají ráno vždycky víc práce, než se dají podle vlastního úsudku do přijatelného stavu, no a pánové zase musí dbát o to, aby jim vyhlídnuté stoly neobsadil před nosem nějaký vetřelec.

Struhár se dost dlouho zaměstnával tím, že hádal o dámě kráčející vestibulem, ke kterému pánovi přisedne. Takováhle zábava není marná. Člověk si ověřuje v praxi znalost lidí. Mrzelo ho jenom, že jeho vědomosti měly značné mezery. Protože některé dámy se posadily k úplně jiným pánům, než tipoval. Omlouval se v duchu sám sobě za ty přehmaty a přičítal je svému zaujetí. Hosty sledoval výhradně proto, aby nepropásl Brunnera, kterého ze všech kriminalistů viděl osobně jenom on. Na Timravu se spoléhat nemohl.

Když se podíval na hodinky a zjistil, že bude za minutu sedm, zahlédl koutkem oka, že recepční vyšel od svého vysokého pultu a zamířil rovnou k nim. Napadlo ho, co od nich bude dědek chtít, ale ve snu by se nenadál takové přísnosti.

„Přejete si něco, pánově?“ zastavil se recepční před Struhárem jako ztělesněný anděl strážný.

Struhár se podíval na jeho nohy v rozšmajdaných filcových střevících, které mohly pocházet z minulého století. Jak postupoval očima vzhůru, viděl plandavé nohavice, lemované po stranách tmavočervenými lampasy. V kalhotách vězely zřejmě nohy tenké jako troubel fajfky a ještě k tomu dobře čitelné: dohromady tvořily skoro kruhové O. Břicho, schované pod tmavomodrou blůzou, se skoro opíralo o Struhárovy noviny a o něco výš se linie obloukem vracela dozadu a končila dvěma laloky podbradku. Nad nimi bylo z podhledu vidět jen odulé rty, ozdobené natvrdo nakroucenými šedivými kníry.

Timrava udělal chybu, že na otázku zvedl hlavu od novin a podíval se přímo na recepčního. Proto nemohl jeho inkvizitorský pohled dlouho vydržet a byl nucen něco říct.

„My…“

Struhár ho nepustil k dalším slovům:

„My si nepřejeme vůbec nic.“

Pevně nakroucené kníry se na obou koncích zachvěly:

„Nepamatuji se, pánové, že byste byli hosty našeho podniku…“

Struhár cítil, že vzduch houstne napětím. To se ti tak někdy ve službě stane, že máš všechno dokonale promyšlené a zařídíš se podle běžných zvyklostí, abys byl co nejmíň nápadný. Vymyslíš si činnost, která je na určitém místě nejobvyklejší a spokojeně očekáváš, že se dočkáš svého času jako ta husa klasu. A najednou ti do toho vletí někdo, s kým jsi vůbec nepočítal, a nevědomky, přitom však s nesmírnou důležitostí ti překazí práci. Hrom do toho!

„My nejsme hosté vašeho podniku!“

Hlas mu skoro vibroval utajenou zlostí. Už když sem vyrazili z odboru, předpokládal, že Brunner by mohl přijít na snídani právě kolem sedmé. Taková byla jeho letora. A v kritické době se ti připlete do cesty tenhle důležitý činitel.

„Promiňte, ale potom nevím, proč byste měli číst naše noviny a užívat tepla a klubovek našeho podniku. Račte prosím vypadnout! Než zavolám esenbé!“

Už je to tady, pomyslel si Struhár. Zahlédl, jak Timrava sahá do kapsy, kde nosívá služební průkaz. Prudce na něj mávl rukou. Neušlo mu, že se v recepci hrabe z židle druhý livrejovaný děda a upřeně je pozoruje. Zřejmě se chystá kolegovi na pomoc.

Přemohl zlost a nasadil přístupnější tón:

„Čteme, protože máme schůzku s jedním z vašich hostí, zrovna tady v teple vašeho podniku. Neračte nás prosím obtěžovat, ředitel by vás za to nepochválil.“

„Vidíte, já si hned myslel, že tady nejste nadarmo. Kdo to má být? Mohl bych vám pomoct, máme hodně hostí… A sem vám, pánové, přijde všelijaká čeládka, jenom proto jsem se zeptal.“

„Čekáme, až se pán nasnídá. Děkujeme za pomoc, neobtěžujte se, pane.“

Objemné břicho se otočilo a odpochodovalo na příkladně křivých nohách. Se zřejmou nespokojeností a ponížením, za jaké jeho majitel považoval odmítnutí.

Právě včas. Struhár postřehl, jak se po schodech blíží Brunner.

„Ssst, Timko.“

Timrava výzvě rozuměl. Díval se tam, kam pošilhával kolega. Tak se mohl seznámit s hledaným člověkem, protože po schodech nešel kromě něho nikdo jiný. Vysoký štíhlý Brunner v tmavošedých šatech nevalné elegance si vykračoval k nim a potom kolem nich k jídelně. Na nohou mu povrzávaly zbrusu nové české polobotky. Pod pravým zápěstím se mu zaleskl manžetový knoflík ze žlutého kovu, jak si upravoval vázanku a před vstupem do jídelny přihlazoval vlasy. Byly tmavé a jako lesklé proudy mu bez jediné vlnky splývaly až na ramena. Brýle v tmavé obroučce si posunul ke špičce nosu a pak je zase zatlačil zpátky pod obočí. V levé ruce se mu houpal klíč od pokoje na bytelné dřevěné visačce s číslem na jedné a znakem hotelu na druhé straně.

Když zmizel za dveřmi, Timrava pošeptal Struhárovi, že Brunner má klíč u sebe, proto se eventuálně může po snídani vrátit na pokoj.

Skoro půl hodiny ještě „četli“ noviny za soustředěné pozornosti recepčního, než objekt jejích zájmu vstal od stolu. Připravili se na setkání. Mátlo je pouze, že nevěděli, jestli si Němec přece jen nezajde k recepci. Ale Timrava, jak se ukázalo, hádal líp: Brunner zamířil ke schodišti a šel nahoru.

Nenuceně se pustili za ním. Nad sebou viděli kolíbajícího se Němce, který se mohl každou chvíli otočit; v tom případě by museli jít dál, a dokonce ho minout, kdyby se zastavil. V zádech je zase lechtal nepříjemný pocit, že se za nimi dívá břicháč z recepce. Každou chvíli mohli čekat, že se ozve a hlasem herolda jim zabrání ve vstupu do ubytovacího prostoru. Pro oba případy jim pak už zbývalo jediné východisko: prokázat se a riskovat menší skandál.

Měli štěstí. Recepční si zrovna někam odskočil a Brunner se neotočil. V prvním poschodí zmizel v pokoji číslo 119.

„Vstupte!“ ozvalo se zevnitř krátce po jejich zaklepání.

„Pan Brunner? My jsme od Bezpečnosti,“ oslovil ho Struhár a předložil svůj služební průkaz. „Vy umíte dobře slovensky, a tak nám jistě prominete, že jsme si nevzali tlumočníka.“

„Nevadí, já slovenštinu ovládám perfektně. Naučil jsem se mluvit od rodičů, vlastně od maminky, byla to dobrá Slovenka. Proto mě taky zaměstnavatel, náš pan ředitel, posílá sem. Líp se obchoduje bez tlumočníka, no ne? Ale Bezpečnost? Co se stalo, prosím vás?“

„Taková maličkost. Jdeme vás požádat, abyste přišel v deset hodin na náš útvar. Vypovídat jako svědek. Automobil mercedes s číslem HHC 46—934 měl ve středu minulého týdne dopravní nehodu. Patří panu Müllerovi, vašemu krajanovi, znáte ho? A ještě k tomu byl odcizený.“

„Ach ja, ano. Odcizený. Co to je? Ukradený, ne?“

„Přesně tak, pane Brunnere.“

Němec, jak se zdálo, zrozpačitěl. Kdoví, jestli to dělala slovenština, kterou se tak chlubil, nebo něco jiného.

„Ja,“ usmál se po chvilce rozpaků. „Mně už to slovensky tak nemyslí, víte? A to mám jít teď? Nepočkalo by to do zítřka?“

„Teď v deset. Při pátrání je škoda každého promarněného dne.“

„Tak můžeme jít zrovna, nebo ne?“

„Můžeme, ale budete muset chvíli počkat, jestli vám to nevadí. My vás odvezeme tam i zpátky.“

„Chvíle čekání mě přece nezabije. Pojeďme zrovna, třeba se to vyřídí hned.“

Docela ochotně si vzal kabát a šel s nimi dolů. Kriminalistům se zdálo, že když si dal klíč od pokoje do kapsy kabátu, na dva tři kroky zaváhal. Krátce poté Brunner opravdu strčil do kapsy i ruku. Vypadalo to, že se jenom ujišťuje, jestli klíč nevklouzl náhodou někam vedle.

Když došli před recepci, Němec najednou řekl tiše „pardon, malý moment“ a odbočil od kriminalistů. Protože nešli v trojici, jako když někoho zatýkají, ale „neorganizovaně“, jak koho napadlo, nebylo možné mu v tom zabránit. Okamžitě se však uklidnili, protože Brunner mířil rovnou k toaletám.

Zůstali stát, jako by se nic zvláštního nedělo. Trvalo to však pouze pár vteřin. Jako před chvílí Brunner, i Timrava tiše poznamenal, že si odskočí, a zmizel ve stejných dveřích.

Němec zrovna vycházel a usmál se na Timravu, jako by bylo bůhvíjak zábavné, že i na něj přišla potřeba. Potom přistoupil k pultu a položil na něj klíč. To už se vracel i Timrava. Kdo tohle všechno pozoroval, tomu nemohlo ujít, že Němec strávil na onom místě sotva pár vteřin, kdežto Timrava se zdržel déle.

„Kde by člověk u vás na úřadě hledal hajzlík, no ne?“ usmíval se rozpačitě Brunner, když vyšli na chodník a zamířili k čekající volze.

Oba bezpečáci se ušklíbli a jejích tváře znovu ztvrdly. Za celou cestu pak už nepadlo ani slovo.

V budově kriminální služby zjistili telefonem z vrátnice, že Brunner opravdu nemůže přijít na řadu dřív než v deset. Proto si s ním sedli v přízemí, kde byla malá čekárnička s velmi starými čísly časopisů. Naštěstí mezi nimi byly taky německé a Struhár byl rád, že je zbaven povinnosti konverzace. Timrava totiž dlouho sedět nevydržel, omluvil se a odešel. Zbylí dva, československý kriminalista a západoněmecký obchodní zástupce, pro seděli v čekárně dobrou hodinu a půl ve svorném mlčení a občasném listování zastaralými žurnály.

Když se přiblížila desátá a Brunnera přivedli, v kanceláři zástupce náčelníka nikdo nečekal hlášení. Duda Němce přivítal němou úklonou hlavy. Ukázal mu na křeslo.

Konečně ho viděl. Zběžný pohled mu stačil, aby mohl konstatovat, že popisy na něj sedí jako ulité: od Urbana i od taxíkáře. Major pocítil vzrušení. Snad přece jen stojí tváří v tvář agentovi a vrahovi. V nejmenším se však nesměl prozradit, protože Jonák kategoricky nařídil, aby vyšetřování zůstalo v poloze kriminální problematiky až do chvíle, kdy zasáhne on sám. Když ho však zvali k výslechu Brunnera, vymluvil se, že nemá čas. To znamená, že původní verze zůstává beze změny.

„Pane Brunnere, jde o takovouhle záležitost,“ rozhovořil se Duda, když Němci nabídli kávu a usadili ho do pohodlného křesla. „Naše orgány našly havarovaný mercedes, který byl odcizen vašemu krajanovi Hansu Müllerovi. Ale předtím, ve středu minulého týdne, třicátého října odpoledne, jste ten vůz řídil vy a měl jste takovou menší nehodu tady ve městě. Potřebujeme vaše otisky prstů, abychom vaše stopy na autě mohli vyloučit při pátrání po pachateli. Je přítomen úřední tlumočník, kdybyste chtěl mluvit německy…, ale jak jsem slyšel, dobře ovládáte i slovenštinu. Potom nám ještě vysvětlíte pár věcí do protokolu.“

„Já vám rozumím, pane, ale v takové věci přece jen budu mluvit německy.“

Najednou přešel do němčiny a tlumočník překládal:

„Prosím, vezměte si otisky.“

Neztrácel úsměv, když mu technik namáčel prst za prstem do barvy a předpisově mu snímal otisky. Dokonce se vyjádřil pochvalně, když mu potom umyl ruce a na dlaň mu vytlačil kousek regenerační masti. Při roztírání si s úsměvem mnul ruce a srdečně zamával odcházejícímu technikovi.

„Tak to bychom měli. A jsme hotovi, ne?“ řekl.

„Váš krajan hlásil našim orgánům, že vozidlo bylo odcizeno, ale ne to, že byste ho odcizil vy. Vysvětlíte nám to?“

„Kdepak odcizil,“ zaprotestoval, až se mu rozvlnily dlouhé vlasy. „On mi to vozidlo půjčil. Pravda, trochu jsme o sebe škrábli s taxíkem, ale já mu dobře zaplatil. Vůz byl ukradený až potom.“

„Víte, kdy potom?“

„Večer, když jsem se vrátil… zkrátka večer.“

„Víte, z kterého místa byl odcizen?“

„To vám musí říct pan Müller, on tu krádež hlásil, že ano?“

„Já se ptám vás. Víte to, nebo nevíte?“

„Já to vím.“

„Chcete to před námi zatajit?“

Brunner zvážněl nad obsahem otázky i nad přísným tónem, jakým byla položena. Začal si upravovat manžety, vázanku, brýle, uhladil si vlasy. Počínal si jako člověk, který najednou neví, co s rukama. Zřejmě to s ním hnulo a nevěděl honem, jak se nejlíp zachovat.

Major na něho nenaléhal. Pozoroval svého hosta a k analýze, kterou o něm už měl, přidával každý nový poznatek.

Vstal a vyhlédl z okna na ulici do hloubky čtyř pater pod sebou. Když se vrátil na své místo, Brunner ještě mlčel. Major na něj upřel oči, a když Němec zvedl hlavu, jejích pohledy se setkaly.

„Pane inspektore,“ začal hlubokým hlasem, „já nemám zájem, abych před vašimi úřady cokoliv zatajoval. Žiju s vaší zemí v přátelském vztahu, jako ostatně od nedávna celá moje vlast. Jezdím do Československa dost často a lidi tady znám. Ale abych mluvil k věci: já jsem si vypůjčil od pana Müllera auto, protože jsem chtěl navštívit svou tetu v Baronově Amálii Kirschnerovou. Jezdím k ní vždycky, když jsem tady.“

„Kdo o tom ví, že máte v Baronově tetu?“

„To prosím neví nikdo. Já se o tom s nikým zbytečně nebavím.“

„Vy jste z Hamburku… Kdo tam ví o vaší tetě?“

„To je něco jiného, tam to ví spousta lidí, například můj zaměstnavatel. Proto mě taky vybral na tuhle funkci.“

„A pan Müller?“

„Ten to neví.“

„To jsou mi divné vztahy. On vám půjčí auto, a vy mu neřeknete, že jedete za tetou?“

„Tomu jsem řekl, že jedu za ženskou.“

„A to auto odcizili vám, pane Brunnere, my ledacos víme i bez vás a někdy jsme jenom zvědaví, jestli nám to řeknete taky sám.“

„Já se prosím vracel od tety k hospodě, kde jsem nechal stát auto. Ale nebylo tam. Měl jsem štěstí, že kolem jel taxík. V Lotosu pan Müller nedal jinak, než že ohlásí ztrátu z parkoviště u hotelu.“

Musíme na to z jiného konce, pomyslel si Duda. Tohle všechno už víme.

„Proč jste se ubytoval v hotelu Morava?“

Němec překvapeně vzhlédl, ale okamžitě se vzpamatoval:

„Já tam bydlím při každé cestě. Nerad ložíruju pokaždé někde jinde a tam mi vždycky ochotně rezervují můj pokoj, číslo sto devatenáct. Nechápu, co je vám do toho, kde jsem ubytovaný?“

„Jenom mě tak napadlo, že jste měl bydlet v Lotosu, když tam tak často chodíte na návštěvy.“

„Ó to ano, to jsem opravdu měl, ale právě z uvedených důvodů jsem to zrušil a zůstal jsem věrný Moravě.“

Má výhodu, ještě lepší, než jsem měl já s Müllerem. Tenhle rozumí naší řeči stoprocentně. A přece si nechává všechno překládat. Lišák, získává čas.

„Soudruhu kapitáne, přineste nám laskavě kávu, pro pana Brunnera taky,“ požádal najednou Duda tlumočníka.

Když kapitán s chápavým úsměvem odešel, oslovil opět Němce:

„Vy jste byl s Müllerem na výletě… Já vím, že byl pěkný. Mě zajímá, kde jste byl a co jste dělal včera mezi sedmou a osmou, pane Brunnere! Ale přesně, ve vlastním zájmu.“

Němcův pohled sklouzl na vlastní ruce, potom na prázdnou židli, na níž předtím seděl tlumočník. Na to Duda jenom zamítavě zamával rukou. Brunnerův hlas zněl míň žoviálně, když ze sebe soukal:

„Byl jsem na cestě… mimo hotel. Co to ale má společného s Müllerovým autem?“

„Souvislosti ponechejte laskavě nám. Letadlo z Popradu přistálo v šest hodin devět minut, půl hodiny to trvá z letiště, takže před sedmou jste mohl být v hotelu. Tam jste, jak říkáte, nebyl.“

„Nebyl, ale diskrétnost mě nutí…“

„To je velice málo, pane Brunnere. Možná že tou diskrétností škodíte sám sobě. Já vám trošku pomůžu: Jaké nebezpečí vám hrozilo po návratu z Vysokých Tater? Vlastně už možná v Tatrách, že jste opustil Müllerovy a vracel se rychlejším dopravním prostředkem, než je rychlík. Co to bylo za nebezpečí, které hrozilo vám a ještě někomu jinému?“

Tlumočník přišel a Němec toho okamžitě využil: nechal si přeložit celou otázku. Teprve potom německy odpověděl:

„Na mě si, pane inspektore, nevymýšlejte žádné chytáky, já jsem občan Německé spolkové republiky, a kdyby mi hrozilo nebezpečí, ochrání mě naše úřady, a ne vaše…“

„Já si na vás nic nevymýšlím, jenom se vás ptám, jaké nebezpečí a jaká diskrétnost to jsou, že nemůžete vysvětlit, kde jste byl a co jste dělal včera večer mezi sedmou a osmou hodinou. Nic jiného mě nezajímá.“

„Nevím o žádném nebezpečí… a nejsem povinen skládat vám účty z toho, kde jsem byl a co jsem dělal.“

„Já jsem vás upozornil, že je to ve vašem vlastním zájmu. Dělejte, jak myslíte. Mám velmi vážné důvody kategoricky od vás žádat vysvětlení v této věci: z jakých důvodů jste se před příchodem sem chtěl zbavit obálky s tímto lístečkem,“ ukazoval major bílou obálku a uzoučký proužek papíru, „na kterém je napsáno: »Okamžitě mě vyhledej, akutní nebezpečí.« Tak se mi tu, pane Brunnere, moc nevykrucujte.“

Tlumočník schválně čekal s překladem, až major skončí. Všichni se shodovali v tom, že Němec ztratil barvu a otázky ho mimořádně vyvedly z konceptu. Během překladu zřejmě intenzívně přemýšlel, co odpovědět. Usvědčoval se čím dál víc. Dovršil to svou odpovědí:

„Nepřišívejte mi nic, co mi nepatří. Tu obálku, ten papír a všechno ostatní…“

„Jen ne tak zhurta. Obálka i s lístkem jsou nepoškozené a jsou na nich otisky vašich prstů. Obálku jste odhodil dnes ráno, když jste byl předváděn, na toaletě v Moravě, jsou na to úřední svědkové.“

„To si vyprošuji! S tím nemám nic společného.“

„To je velmi málo, pane Brunnere. Musím vás požádat, abyste až do dalšího rozhodnutí neopouštěl svůj pokoj v hotelu.“ Major byl rozhodnutý skončit výslech. „Jestli se o to pokusíte, budu nucen vás zatknout.“

„No dovolte? Za co?“

„Důvod vám včas a náležitě vysvětlíme. Teď vás naši lidé odvezou do hotelu. Na shledanou.“

Bílé alfa-romeo zrovna svištělo po krásné asfaltce. Dan Brown seděl za pohodlným volantem jako v pilotní kabině. Bez zábran se snažil nohou na plynovém pedálu přizpůsobit takové kabině i rychlost. Bohužel, pomyslel si, tyhle cesty nedovolují víc než stovku. Na dálnici by to mohlo být i víc než sto.

„Nejde to,“ utrousil ke své společnici na vedlejším sedadle. „Buď je zatáčka, nebo proud v protisměru a musím se courat za kdejakým loudou potom zase vesnice…“

„Nevím, kam se tak ženeš… máme spoustu času. Nerada bych se vyklopila zrovna tady, to si raději nechám na doma.“

„Copak, kočičko? Devadesát mil, to je na vyklopení? Už jsme spolu jeli i stodvacítkou.“

Kdo vůz zahlédl, toho muselo napadnout, kam se tak žene. A pokud se zajímal o jeho značku, měl co dělat, aby na zadku stačil přečíst západoněmecké číslo MNK 56—969. Velmi rychle se ztrácelo v dálce.

Uvnitř bylo rádio nastaveno na nějakou německou nebo rakouskou stanici, která velice šetřila slovy, ale o to štědřejší byla na hudbu. Chvíli se z reproduktoru dokonce ozýval hlas Karla Gotta. Margot Kellyová s rozkoší pokuřovala a zlehka podupávala štíhlou nohou do taktu písně. Až do chvíle, kdy Brown riskantní myškou předjel polského fiata a jen tak tak se stačil vrátit na svou polovinu vozovky před protijedoucí tatrou 138. Až pneumatiky zasvištěly.

„Krindapána, říkám ti, že se vyklopíme!“ vykřikla, instinktivně se schoulila do kouta a opřela se rukama o přístrojovou desku. „Jestli se chceš zabít, tak skoč někde do vody, ale beze mě.“

„Snad by ses nebála, taková zkušená bojovnice!“ ušklíbl se Brown.

Byl napnutý jako struna a nechtěl to své společnici dát najevo. Nemusí o všem vědět, u žen je to obzvlášť výhodné, aspoň ti do všeho nekecají. Naschvál neubral na rychlosti.

„Jdi do háje i se svýma zkušenostma! Včera se pronic zanic ženeme do Tater, abychom tam akorát přespali, necháš člověka za svítání vytáhnout z postele, a to všecko jenom kvůli tomu, abychom se zase řítili tam, odkud jsme včera bezdůvodně frnkli.“

„Na tvou malou hlavičku by to bylo moc, kdyby měla ocenit, proč jsme se trmáceli sem a teď zase zpátky. Ale pochopí aspoň tolik, že hotel v Lomnici se svým recepčním, vrátným a ostatním personálem je pevnost, která vydá své svědectví, až to budeme potřebovat. A sice o tom, že jsme tam byli a klidně spali.“

„To je toho! Přespat jsme mohli i v jiné pevnosti, milánku, a na poloviční cestě, a ne až v takovéhle dálce, nemyslíš? Vrátné a číšníky přece mají všude.“

„No vidíš, vždyť říkám, že na tvou hlavičku je to moc! Časové relace už bys vůbec nepochopila. Tak přemýšlej radši o tom, kde a co budeme jíst, já už mám po těch vajíčkách hlad.“

„To se ví, na žaludek nezapomeneš jako na lásku. Jestlipak si uvědomuješ, že začínáš žít jenom kvůli jídlu? V tvém věku od toho vypadávají vlasy,“ předla Margot jako kočka a volnou rukou mu odzadu cuchala krátké tmavé vlasy.

„Co ty si všecko nevymyslíš, kočičko. Na čtvrt hodiny bychom se zastavit mohli, ale příroda teď ani trochu nepřeje milování. Ty když se špatně vyspíš, tak jsi samá jedovatost. Já spal míň než ty a nevztekám se, tak co je to za spravedlnost?“

„To jsi koukal na měsíček? Nebo máš starosti?“

„Ale, za nic na světě jsem nemohl usnout. A vůbec, nestojí to všecko ani za fajfku tabáku. Hoď tam nějaký šlágr, když jim tady došly. Ty árie mi jdou na nervy.“

To jsou mi radosti, myslela si Kellyová a hledala na stupnici rádia jinou stanici. Už týden je naštvaný a zlost si vylívá vždycky na ní, jako by ona za něco mohla. Nač ho dráždit, ještě se nabourá a zmrzačí ji taky.

Odtáhla se od něho.

Brown v sobě opravdu jenom stěží tajil zlost. Pravda, byl nevyspalý, ale to ta kočka vedle něho nemůže vědět. Trochu omezené stvoření, bůhví odkud ji vyhrabali. Ještě větší škoda ale je té zbytečně probděné noci.

Večer si hodinku počkal, až Margot definitivně usne, a potom se vykradl z hotelu. Hodnou chvíli strávil tím, než na mapě našel Spišské Kmeťovce a silnici, která k nim vede. Cestou tam a hledáním ztratil přes hodinu. Smůla byla i v tom, že se ve vsi nemohl nikoho zeptat, kde je dům Jána Gašparíka s číslem 17. A tak jenom hledal a byl nesmírně rád, když konečně sedmnáctku našel. Psa neměli. Dokud to nezjistil, nevešel do dvora. Když za sebou zavíral vrátka, v duchu se viděl u cíle daleké cesty. Ale marně klepal na dveře a lomcoval klikou, neozval se mu nikdo. Brownovi povolily nervy; bušil a kopal do dveří jako smyslů zbavený, aby v domě přece jen někoho zburcoval. Všechno nadarmo, dům zůstal temný, mrtvý. Když se zase ovládl, přikrčil se a jako ostříž sledoval okolí, ale nezpozoroval nic neobvyklého. Přesto odcházel s tísnivým pocitem, že za každým rohem někdo stojí a že jenom čekají na to, jak ho chytnout. Na zadní straně vrátek uviděl schránku na dopisy a na ní přilepený poštovní kolek. Vypáčení schránky bylo dílem okamžiku. V koutku tam skromně čekal zalepený telegram. Když ho Brown třesoucíma se rukama rozlepil a naklonil se do světla nedaleké pouliční lampy, mohl si přečíst to, co včera dopoledne napsal na blanket v hlavním městě: „Cekejte v noci na utery navstevu pritele. Oskar.“ Ulehčeně si oddechl nad slabou útěchou, že ho neshodili. Gašparík prostě nebyl doma a telegram vůbec nečetl.

S pomačkaným telegramem v kapse se celý naštvaný vrátil do Polany a do rána spal sotva dvě hodiny. Bodejť by neměl zlost!

„Milánku,“ ozvalo se vedle něho.

„No vidíš, že se nezlobíš,“ usmál se strojeně na svou společnici. „Neboj se, já ti to všechno vynahradím.“

„O tom nepochybuju! Ale tam vzadu, vidíš ten hnědý vůz? Už přes hodinu ho sleduju, jak se nám lepí na paty.“

Brown se úplně probral ze vzpomínek na uplynulou noc a upřeně se díval do zpětného zrcátka.

„Ale jdi, prosím tě, vždyť je to škodovka! Takové tempo by nevydržela ani půl hodiny.“

Z hlasu mu zazníval vyložený despekt. Přesto přidal plyn, i když viděl, že nedaleko před ním se po obou stranách silnice rozkládá velká obec.

„Dávej pozor, jak mu zmizíme,“ procedil mezi zuby a sám sledoval ve zpětném zrcátku, jak roste vzdálenost mezi ním a hnědou škodovkou.

„Pozor!“

Výkřik Kellyová však zazněl pozdě.

Na karosérii sice necítili skoro žádný náraz, ale za nimi, kousek za místní tabulí „Lieskové“, ležela na asfaltu stará žena.

„Zastav!“ řekla naléhavě.

Brown zařadil zpátečku. Poražená stařena sténala a oba dva nad ní stáli bezradně. Opodál ležela na kraji vozovky bílá hůl.

„Je slepá,“ šeptala s dojetím Kellyová. „Říkala jsem ti, že se vyklopíme, blázne jeden!“

„Svítil jsem na ni, ale šla dál přes cestu jako by nic,“ řekl s omluvným tónem lež, kterou si právě vymyslel. „Měl jsem ještě zatroubit…“

Vedle nich zastavila modrá volha s bílým pruhem. Když z ní vystoupil praporčík Hutira, Brown zašeptal jenom „policie“ a ucítil žaludek až v krku. Hutira poslal šoféra z volhy zatelefonovat pro záchranku a sám si přidřepl ke stařeně. Ležela jako věchýtek a kostnatou rukou svírala ucho síťovky se čtvrtkou chleba, několika drobnostmi a peněženkou. Po asfaltu se rozkutálelo pár laciných bonbónů. Praporčík se jí zeptal, jestli ji něco nebolí.

„Pomož mi vstát, chlapče,“ šeptala vrásčitými ústy. „Hrozně jsem se polekala. Kde mám hůl?“

„Stalo se vám něco?“ zeptal se Hutira a sbíral cukroví do papírového sáčku.

„Cožpak mně, chlapče, mně je dvaaosumdesát, to už člověka bolí všecko. Copak je po takové nevěstě, jako jsem já.“

Praporčík jí pomáhal vstát. Na pomoc mu přišli i pasažéři z bílého auta. Ale potom se jí najednou rozklepala kolena, takže ji Hutira sotva stačil zachytit. Vyčítavě se podíval na Browna. Ten mu s lítostivým výrazem dával za pravdu. Přijela sanita a stařenu odvezla. Hutirovi zůstala v ruce síťovka s nákupem.

Obrátil se na viníka:

„Člověče, kde jste se naučil takhle lítat přes město? No to se ví. Vy mi nerozumíte, ale naměřili jsme vám přes devadesát… Šnel fáren, fíl šnel. Komenzí!“

Spíš z jeho gestikulace než z němčiny pochopili, že mají následovat modrou volhu. Z hloučku místních občanů, kteří se seběhli, jim zahrozily pěsti. Na Kellyovou to působilo tísnivě.

„Nejmíň hodinu si nás tady budou podávat kvůli takové hlouposti!“ řekla pohrdlivě. „Vyplaší tě podělaná škodovka.“

„Co já za to můžu, že je slepá? Nech si ty řeči!“ okřikl ji. „Je to dost nepříjemné. Beztak mi už hořela koudel. Teď je plán v pekle.“

Hutira měl starosti. Na místním obvodním oddělení ani v jeho nejbližším okolí nenašli nahonem nikoho s lepší němčinou. Nezbylo, než aby se do toho dal sám.

„No ne, vy jste dokonce Američani!“ řekl a ukazováčkem si postrčil brigadýrku z čela, když se díval do pasů. „Mirku, piš: Dan Brown… Tumáš, opiš si to,“ předal pas nadstrážmistrovi, „já zatím tentononc…“

„Majn kontrol,“ položil před Browna fotozáznam z kontrolního aparátu.

Jenže nevěděl, jak dál holomkovi vysvětlit, že právě dělali kontrolu rychlosti a naměřili mu bezmála stovku za hodinu přes uzavřenou osadu. Hrom do police, jak se to řekne německy? Starý praktik Hutira popadl kus papíru a napsal na něj „98 km/úr“.

„To koukáš, co?“ poznamenal k tomu naprosto nekonvenčně. „Alte frau krank, frštén? — Mirku, dej sem balónek. Na alkohol, frštén?“ dával ho Brownovi a předváděl mu, co s ním má dělat.

Když skončil celou proceduru a detekční trubička nezměnila svou barvu, jenom poznamenal: „Máš štěstí, chlape mizerná!“

A nadiktoval nadstrážmistrovi zápis. Jenže ten holomek ho odmítl podepsat.

Chtěl tlumočníka a to Hutiru dopálilo:

„Nix dolmečr, já tě osolím, chrapoune, málem jsi zabil starou Konopáčovou, a ještě budeš chtít zápis německy nebo anglicky! Nechtěl bys ho na růžovým papíru se zlatejma hvězdičkama, uličníku jeden, to se chceš vykroutit z něčeho, co je nad slunce jasný? Dolmečr nach krajs ist, tam půjdeš, však ty přestaneš chvátat, u všech kozlů rohatejch…“

Hutira by byl ve spravedlivém rozhořčení metal hromy a blesky, ale přerušil ho náčelník. Přišel do kanceláře a zavolal ho ven.

Kellyová se po jeho odchodu škodolibě ozvala:

„Ten je na tebe nabroušený, co? Já mu nerozumím ani slovo, ale zdá se, že tě strčí za mříže rovnou tady, hihihi.“

„Láry fáry, zaplatím pokutu a basta. Akorát že mě zdržuje. Však počkej, až budu za volantem…, snadno se ho zbavím.“

„Už zas chceš riskovat! Někde nás zablokují, to nestojí za to. Přece se nechceš vláčet na policii? A bez dokladů? Nevypadá na takového troubu, aby ti je vrátil.“

„No uvidíme. Tváří se jako pekelník. Ale vyřídíme to, jen co seženou tlumočníka.“

Jejich řečem udělal konec Hutira, který se vrátil. Z očí mu šlehaly blesky, ale neřekl nic. Beze slova sbíral pas Brownův i Kellyové, řidičský průkaz a papíry od vozidla. Když to měl všechno na stole před sebou, šlehl pohledem po Brownovi, který seděl proti němu, a potom to všechno postrčil před něho.

„Zí fraj, fárn nach hauze. Ich melde auf komandatur. Tak. Co na mě koukáš jako tele na nový vrata?“ utrhl se na nadstrážmistra. „Ať jdou do háje, nahlásím to na centrálu. Koukejte vypadnout,“ křikl na cizince a rukama jim naznačoval význam svých slov. Bylo to gesto, jako když člověk vyhání nezvaného hosta. Dokonce i dveře jim otevřel.

Dveře ložnice se otevřely tichounce, bez nejmenšího zvuku; majitel bytu vždycky precizně ošetřoval a mazal panty a zámky. Třebaže teď měl hlavu skloněnou nad psacím stolem a byl zabraný do přepočítávání bankovek, otevření dveří přece jen zaznamenal. Snad to způsobil závan vzduchu, snad větší světlo, které mimoděk postřehl. Ohlédl se ke dveřím.

„Etko! Ty jsi vzhůru?“

Bleskurychle přikryl bankovky malou aktovkou, která mu ležela u ruky.

Stála beze slova v otevřených dveřích, zahalená průsvitnou košilkou. Zálibně se na ni zadíval štěrbinami přimhouřených očí. Vždycky se mu ze všech nejvíce líbila právě Etka, protože vůči němu projevovala ochotu. Teď vypadala jako nějaké božské zjevení.

„Aáách!“ ozvalo se zjevení a pohnulo se. „Co na mě tak kulíš oči? Sekne mi to, viď?“

Zamířila k němu a Karas přitiskl lokty malou aktovku.

„Sekne, jak je pánbůh nade mnou!“ horlivě se ji snažil zastavit.

Etka došla až k němu, jedním kolenem k němu přiklekla na židli a ňadry v průsvitné košilce se mu opřela o ramena.

„Počítáš naše krvavé daně? Ukaž, kolik jsme ti nasypaly,“ řekla bez jakékoliv poezie a odstrčila mu lokty i s aktovkou. „Koukněme, dokonce dolárky? To jsem nevěděla, že některá má štramáka až od velký louže.“

„Dej pokoj!“ odstrčil ji od sebe, „zrovna od vás bych měl dolary! Jste nenažraný a mně házíte jenom drobky.“

Rozzlobila se a pleskla ho přes kostnatou ruku.

„Ty jsi ten pravej na drobky! Copak ti ostatní dávají míň než já? Od každý bereš tři stovky za kunšafta a ještě dvě stě za každou noc, nenažranče nenažranej. Neštvi mě, nebo se ti na to vykašlu. Nemysli si, že jinde nenajdu střechu nad hlavou. A vypal, musím uklidit ten tvůj svinčík a pořádně tady vyvětrat, ve dvanáct jsem si smluvila rande.“

„No, no, Etuško,“ tišil Karas božské zjevení, které se proměnilo v pekelnici. „Tebe já mám nejradši. Pro tebe udělám vždycky všecko, nebo ne?“

„Protože se ti nejvíc líbím a protože mě můžeš vydávat za svou příbuznou, když jsem taky Karasová… S Julkou a Agátou je to těžší, co?“

„Jsou taky fešandy, ale ty jsi nejhezčí, to ti garantuju. Udělej něco k snídani, Etko. Copak nemáš hlad?“

„Udělala bych, kdyby bylo z čeho,“ usmířila se. „Řekni, je?“

„Všeho je tu dost!“ otevřel ledničku. „Moje kočička udělá vajíčka,“ plácl ji po zadečku a byl rád, že bouřku zažehnal.

Etela Karasová, a on to věděl nejlíp, s ním nebyla v žádném příbuzenském vztahu, stejně jako další dvě děvčata, která požívala podle Karasových vlastních slov jeho „ochranu“. Všechny však byly u něho přihlášeny k přechodnému pobytu jako příbuzné. Tím vzal podle svého názoru vítr z plachet komukoliv, kdo by ho chtěl nějak prohánět kvůli příživnické činnosti těch dam. V invalidním důchodu se mu žilo docela dobře. Když bylo zapotřebí, dovedl dokonale zahrát zkroušeného a nemocemi sužovaného starce, když byl mimo nebezpečí, užíval světa.

Po královské snídani z Etelčiných rukou čiperně vypadl z bytu, aby jí nepřekazil rande. Zamračeně pohlédl na jmenovku na svých dveřích, protože Michal Karas na mosazné tabulce se ani trochu neshodoval s Josefem Bartoněm v občanské legitimaci, kterou měl v kapse. Po včerejší akci se té legitimace musím zbavit, pomyslel si a hbitě sestupoval po schodech.

Pohled na hodinky ho ubezpečil, že má dost času, aby do dvanácti přišel na ujednanou schůzku, kde, jak doufal, hladce vymění těch sto dolarů.

Venku se rozhlédl na obě strany, aby se ujistil, že vzduch je čistý. Takhle střílel nenápadnými pohledy po chodnících své ulice vždycky, ať odcházel z domova, nebo se tam vracel. Měl už zkrátka takový zakořeněný zvyk. Opatrnosti nikdy nezbývá.

Daleko před ním šel po chodníku nějaký muž. Než ho Karas stačil odhadnout, zahnul doleva a zmizel ve vedlejší ulici. Karas s tím byl spokojen, protože ve své liščí opatrnosti už začínal větřit.

Hrom tě bac, pomyslel si, když uviděl neznámého znovu, jak se vynořil na rohu a šel přímo proti němu. Zřejmě něco ztratil, když se tak soustředěně dívá na dlaždice chodníku, trulant jeden.

Neznámý šesták pomalu a hledal tak úporně, že do Karase div nevrazil. „Pardon, promiňte,“ řekl mu na omluvu a zběžně se na něj podíval. Když Karas viděl jeho udivený upřímný pohled, vyprchala z něho všechna podezíravost a zeptal se:

„Copak, mladý pane? Hledáte něco?“

Neohlédl se, a tak nepostřehl, že na mírně se svažující ulici zastavuje tiše, s vypnutým motorem starý automobil. Viděl jenom široký upřímný úsměv předtím tak smutného mladíka a dvě řady zdravých zubů v osmahlém obličeji. Mladá tvář se tiše usmívala, dokud z auta nevystoupil druhý mladý muž a nezůstal stát Karasovi za zády. V té chvíli dostal Karas veselou odpověď:

„Zrovna vás hledám, pane Bartoň, poslali mě za vámi… To se divím, že jste si to ječné zrno nedal už dávno vyoperovat.“

„To se teda mejlíte, mladej pane,“ řekl Karas a přitom se jaksi instinktivně měnil ze šviháka ve ztrápeného dědu. „Já nejsem žádnej Bartoň, ale Karas.“

Byl teď nahrbený, hruď mu propadla a ramena klesla o půl pídě. Dokázal měnit i vrásky na tváři, jenom barvu ne, tím se od chameleona přece jen lišil. Kůže pod levým okem mu zrudla a ječné zrno z ní zrovna svítilo. Teprve teď si uvědomil, že mladý muž se mu dívá přes rameno. Ohlédl se a uviděl i druhého těsně za sebou.

„No tohle…“

„Víte co?“ ozval se ten druhý. „Pojďte s námi, ať se dovíme, kdo vlastně jste.“

Starý se v té chvíli v duchu proklel až do sedmého kolena, že tak naletěl. V rukou prvního spatřil průkaz se státním znakem. Tak dobře známý a nepříjemný.

Neprotestoval, neodporoval. Nežádal ani úřední formuli o zadržení. Bleskurychle si zopakoval všechno, co v poslední době dělal, a nenašel žádnou chybu. Snad je to náhoda nebo nedorozumění, jenom škoda, že má u sebe tu legitimaci, ze všeho by se snadno vykroutil, ale takhle bude muset přiznat, že legitku maličko zneužil, nic víc.

„Čemu můžu děkovat za takovou pozornost, pánové, dokonce i s ekvipáží?“ pokusil se zavtipkovat.

„Nás zajímá jenom ten občanský průkaz na jméno Josef Bartoň a vaše procházka včera v nemocnici. Co vy na to?“

„V tom případě odmítám cokoliv říct, dokud se neporadím se svým právním zástupcem.“

Staré vozidlo kupodivu hladce a snadno nabíralo rychlost. Snědý mladík, který seděl na zadním sedadle vedle Karase, mávl na jeho námitky rukou.

„Jen se tolik nenamáhejte, pane Karas, jako bychom se neznali. Mohli jsme vás předvolat písemně, ale takhle je to pohodlnější i pro vás, ne? Odvezeme vás, přivezeme zpátky, tak co vám chybí? Kdybyste si vzal advokáta, co vám pomůže? Myslíte, že by vás šel vysekávat z protizákonných čachrů? Jenom by vám poradil, abyste upřímně řekl pravdu. To vám pomůže i bez advokáta. A nebudete mít útraty.“

Zavládlo mlčení. Opustili vilovou čtvrť a ujížděli nejfrekventovanějším středem města. Karas si byl dobře vědom, že lehký tón mladíkovy řeči neznamená žádnou měkkost. Zamrzelo ho, že zbytečnými řečičkami oběma mužům jenom připomíná svou minulost. Z vozidla vystoupil ochotně a bez protestů šel nahoru do jedné z kanceláří Státní bezpečnosti. Tam už ho přešlo všechno vzdorování; začal rozvažovat. Přece se nedopustil ničeho tak hrozného, pokud nejde o ta děvčata. Kuplířství by ale nevyšetřovala Státní bezpečnost, od toho je kriminálka… No bože, za bakšiš se šel zeptat na pohřeb. Že se prokázal nalezeným průkazem, to udělal jenom z hecu. A šmytec.

„Tak co, pane Bartoň, pustíme se do toho?“ dostal první otázku. „Že byste nám všecko pověděl jen tak bez formalit?“

„Já prosím nejsem Bartoň. Samozřejmě vám povím všecko, co vás zajímá, jestli vám to pomůže proti zločincům… Já jsem čistej jako lilie. S tou legitimací, to byl jen takovej žertík. Našel jsem ji a ještě nestačil odevzdat.“

„Ten žertík jste šel udělat na soudní lékařství?“

„Prosil mě o to jeden neznámej člověk. Prej se dočet v novinách, že někdo umřel, moh to bejt jeho krajan, ale nemá čas to zjišťovat. Že prej by mu rád šel na pohřeb.

Tak mi dal stovku, abych mu to zjistil. To je takovej hřích, že jste mě kvůli tomu citýrovali až sem?“

„Kdepak, žádnej hřích, dobročinnosti se meze nekladou. Kdo to byl?“

Zdálo se mu, že to opravdu nebude nic zlého. Z toho už se dostane.

„Já ho namouduši neznám, pánové.“

„Stovka se vám hodila i od neznámého…, jestli to byla stovka. Nebylo to víc? Anebo stovka v tvrdých valutách?“

„Odkud by vzal našinec stovku ve valutách?“

„Nezkoušejte mě, tady se ptám já a vy odpovídejte. Musíte vědět, že vyšetřujeme těžký zločin. Že jste o tom neměl tušení? Tak teď to víte. Jako svědek nám doufám pomůžete, nebo ne?“

Karas se tvářil jako hromádka neštěstí a seděl jako zmoklá slepice. Kostnatou rukou žmolil šos svrchníku a neustále myslel na Bartoňovu legitimaci a dolary v kapse, teď ho nedej pánbůh vyzvou, aby obrátil kapsy naruby, a je v háji. Když mu řekli, že je tady jako svědek, tak bude přece jen nejlíp hodit všechno na jiného a přiznat barvu. To se ví, opatrně, kdopak ví, co vědí a co ne.

„Ano, v tvrdých, v dolarech, vždyť je to pěkná sumička…, co by za ni našinec…, proč by mu nepomoh v nouzi. Ale já ho vážně neznámi Mám ty prachy u sebe, můžu je odevzdat.“

„Kdy vám je dal? Hned, nebo až potom, když jste mu předal informace?“

„Potom, samozřejmě… po… no,“ zakoktal se, protože si uvědomil, že se přece jen podřekl.

„No a kde jste mu ty informace předal?“

Byl zatlačen do kouta a jako krysa v nouzi dostal vztek.

„V prdeli! Čert vás vem! Telefonoval jsem do hotelu Lotos na jeho pokoj. Číslo si nepamatuju.“

„Pane Karas, my víme, že jste starý sprosťák a kuplíř a od takových nám ani urážky nevadí. Urážky vadí jenom od slušných lidí, jestli to dovedete pochopit. Vy asi ne. Ale na to číslo si ve vlastním zájmu co nejdřív vzpomeňte. Vaše činnost zavání spolupachatelstvím a vy dobře víte, jaký je mezi tím rozdíl…“

„Bylo to číslo tri sta osumdesát tři.“

„No vidíte, jak nám spolupráce šetří čas. Počkejte moment.“

Vyslýchající vytočil číslo na ciferníku telefonu, a když dostal spojení, zeptal se:

„Jsi to ty?“ ale bezpečně poznal Jonákův hlas, proto ani nečekal. „Máme tady toho vyptávače… je to na beton. Informace žádal zaměstnavatel na pokoj číslo tři sta osumdesát tři. Stačí?“

Zavěsil.

„Tak co budeme dělat, pane Karas? Řeknete nám všecko sám? Já si myslím, že když už jste to nakousl, nemá cenu chodit kolem dokola. Nám ušetříte čas a sobě třeba obvinění, že budete považovaný za… Moment.“

Sáhl po sluchátku, protože zazvonil telefon. Chvíli poslouchal a občas přitom vrhl překvapený pohled na Karase. „Dobře, zavolám,“ řekl pak a zavěsil. Nato se na vyslýchaného dlouze zadíval a spustil:

„Už jsem si myslel, že jste se rozhodl pro upřímnost. A vy jste se zatím rozhodl klamat úřady a myslíte si, že nás budete tahat za nos. Uvedl jste do podezření nevinného občana! Jak si to představujete? Rozšiřujete jenom řadu paragrafů, podle nichž budete stíhaný. Vy jste nevolal číslo tři sta osmdesát tři! Co mi tady vykládáte báchorky?“

„Ale vždyť já tam volal, jakpak ne, jenže to tam nikdo nebral, tak jsem zavolal ještě…“

„No tak!“

„… na tři sta osumdesát dva.“

„Co vám teď mám věřit? Lžete, jen se práší. Naposled, ale přesně!“

„Ta moje zapomětlivá palice, pánové,“ naoko kajícně přiznával Karas a díval se do země. „Já myslel, že vám to bude stačit… Včera jsem totiž doopravdy zapomněl to číslo a volal jsem napřed na tři sta osumdesát tři. Když to nikdo nebral, volal jsem o číslo míň. To bylo to správný číslo…“

„No dobře, zahajuji proti vám vyšetřování pro trestný čin nápomoci při pokusu o vraždu československého občana… a tak dále, dostanete to písemně i se souhlasem prokurátora o vašem předběžném zadržení. Teď uděláme přestávku, abychom mohli vyhotovit potřebné papíry, a potom nám povíte všechno podrobně. Včetně té kavárny Cembalo. No co na mě kulíte oči? To přece patří k věci. Vyndejte na stůl všecko, co máte v kapsách. Tu taštičku nechte ležet. A žádné hlouposti, přece už máte zkušenosti. Zatím vás svěřím bedlivému oku tohohle mládence,“ ukázal na svého mlčenlivého kolegu a odešel.

I ve smutku to byla krasavice, přestože jí neustálý pláč poplenil hezký obličej. Duda litoval Ťapušíkovou, která stála manželovi věrně po boku po celou dobu emigrace i při všech jejích nástrahách, a teď, když se oba šťastně vrátili domů, když měli klidné zaměstnání a byli dobře zajištěni, najednou přijde nějaký ničema a inženýra sprostě zastřelí.

Její výslech nepomohl příslušníkům ani o kousek dopředu. Našla muže mrtvého, když se vrátila těsně po půlnoci ze směny v nemocnici. Neměla na nikoho podezření, Tomáš byl vždycky vyrovnaný a na dobu emigrace vzpomínal s hořkostí, protože se za svůj čin styděl.

Na kancelářském stole před ní stál speciální magnetofon s vloženou páskou. Poručíku Tuhému, který se chystal přehrát paní Ťapušíkové kousek rozhovoru, zabraly přípravy k tomu přes tři hodiny. Nakonec vybrali s Dudou malý úryvek z rozhovoru a Tuhý jej pak přehrál na jiný pásek. Při ohledávání obývacího pokoje u Ťapušíků objevili totiž ráno dobře schovaný stacionární magnetofon, zabudovaný do nábytkové stěny. Byl zapnutý na nahrávání a uvolněný konec pásku tiše šelestil, jak při otáčkách narážel na kryt hlavice.

Na pásku nebylo nic kromě asi půlhodinového rozhovoru dvou mužů. Kriminalisté hádali, že je to rozhovor Ťapušíka s jeho vrahem. Záznam končil výstřelem, zbytek pásku byl prázdný. Nedovedli si to vysvětlit; teprve Ťapušíková se mezi řečí zmínila o občasných šibalstvích nebožtíka manžela: rád potají nahrával řeči rozjařené společnosti, když se u nich nějaká sešla, a někdy pak přehráváním pásků obveseloval tytéž lidi, když se u nich sešli znovu. Zbytek osvětlil strojem psaný text na úzkém proužku papíru o návštěvě.

Duda počkal, až se Ťapušíková trochu uklidnila, a zeptal se:

„Můžeme, paní Ťapušíková?“

Mlčky přikývla. Poručík Tuhý zapojil aparát na reprodukci. Všichni se na něj strnule zahleděli.

„Samozřejmě jsem ochoten vám vypomoci. Kolik potřebujete?“ ozvalo se z magnetofonu.

„To tady nehraje roli. Nepochopil jste mě správně. Penězi zahrneme my vás.“

„Co vlastně chcete?“

Ťapušíková, která soustředěně poslouchala, se roztřásla, protože se vší určitostí poznala hlas svého muže. Slzy jí znovu zalily oči. Kriminalisté však museli pokračovat, třebaže jim bylo ženy líto.

„Drobné informace z vašeho oboru. O novinkách, o rozvoji a perspektivách zvukové techniky u vás,“ vypočítával cizí hlas.

„Pane, tomu se pravým jménem říká špionáž,“ odpověděl Ťapušík.

„Na názvech nezáleží, nemyslíte? Ostatně, říkejte si tomu, jak chcete. Přijal jste naše podpory v emigraci, tak teď zaplaťte a budeme si kvit.“

Duda energicky máchl rukou a Tuhý zastavil aparát, ačkoliv nepřehráli ani připravený úryvek. S němou účastí čekali, až bude Ťapušíková schopná promluvit.

„Poznala jste?“ zeptal se major, zatímco Tuhému naznačil, aby došel do sousední kanceláře pro Čambalovou.

„Ano. Jeden je manžel… Druhý hlas jsem v životě neslyšela.“

Otevřela kabelku a úporně v ní lovila kapesník. Pro slzy neviděla. Neuvědomila si, že tam žádný nemá a že ten, který předtím držela, leží celý mokrý na stole. Čambalová k ní tiše přistoupila a vlastním kapesníkem jí utírala slzy.

„Neplačte, dušičko, neplačte, už se stalo,“ domlouvala jí láskyplně. „Teď jde o to, abychom chytili toho lotra. Tak pojďte, udělám vám kafíčko, pojďte, vy moje dušičko nešťastná.“

Duda měl tvrdou povahu, ale když se vrátil k Hlušičkovi, oči měl trochu zarudlé. „Poznala Ťapušíkův hlas,“ oznámil suše.

„A my máme Karase,“ sdělil mu Jonák.

„No, když se mrskal v kalných vodách, ani se nedivím. Ale zdá se, že potřebujeme tu štiku, ne?“

„Nevíš, o co jde,“ odsekl Jonák. „Podle popisu z prosektury naši mládenci vytipovali nějakýho Karase. Někdo se na něj pamatoval ještě z padesátých let, představ si to. Už tenkrát prý dělal takovýhle službičky. Odseděl si za to tři roky podle paragrafu dvě stě třicet jedna. Tak ho našli a on se přiznal.“

„To přece bylo číslo jejich organizace,“ zbystřil pozornost Duda.

„Správně, v osmašedesátým prý byl velice agilním členem Klubu dvě stě třicet jedna,“ vzpomínal Jonák.

„Hlavně že ho máte. Já ale čekám na zprávu o tom Brownovi. A ještě víc na něho samotnýho. Tohle klubko se musí rozmotat, dřív než nám přibude další mrtvý,“ uvažoval nahlas major a díval se Jonákovi přes rameno na dálnopisnou zprávu a dálkovou fotografii, které došly o Brownově nehodě.

Jonák ho nechal, jen ať si to všechno prohlédne ještě jednou, když už neví, co s časem, netrpělivec. Nacpával si fajfku, a když si ji zapaloval, nevydržel to bez odpovědi:

„Musí se, musí… ppp… že se musí, to vím taky, ppp… Snad si nemyslíš, ppp, že mě ta mýlka nemrzí… ppp… s tím Ťapušíkem,“ a když už měl dýmku rozdýmanou, dokončil: „Já taky nejsem žádnej hrobař, krucifix, ale kdo mi zaručuje, že je to ten Brown? Ty snad? Já si tady nemůžu hrát na Sherlocka a mírnixdírnix zavírat cizince. Já když někoho zavřu, tak musím mít v rukou důkazy. Tohle nejsou kriminální zločinci, ale cvičený organizovaný, nepřátelský, dobře placený a co já vím ještě jaký aparát… chápeš mě?“

„Lítají ti jiskry z fajfky,“ konstatoval Duda. „Já tě chápu moc dobře, promiň, tak jsem to vůbec nemyslel. Brunnera jsem zahnal do pasti, uvidíme, co bude dělat, jestli mu selžou nervy a vletí nám do rukou, anebo vypadne ze hry. To samý potřebujeme i u Browna, tak jsem tomu rozuměl já.“

„Franto, ty máš nervy nadranc,“ zamíchal se do řeči klidný Hlušička. „Všecko je přece připravený, tak co tady budem fňukat? Koukni, znalci písma zatím potvrdili naši domněnku.“

Přistoupil ke stolu, rozhrnul naskládané papíry, aby si udělal místo a mohl před sebe položit oba proužky papírů: jeden od Ťapušíka a druhý od Brunnera.

„Oba texty jsou napsaný na stejným stroji. Taky papír prý je stejný a dokonce se jim zdá, že to psala jedna ruka.“

Opíral se přitom dlaněmi o kraj svého stolu a Duda teď pro změnu nakukoval přes rameno jemu. „Sakra, co si to cpeš do tý fajfky, že to tak smrdí,“ kroutil nosem a ušklíbal se na Jonáka, když se od něho odtahoval.

„Tarase Bulbu. Nauč se kouřit, nebude ti to smrdět.“

„Radši otevřu okno, jestli tvůj cemr dovolí.“

„Co by nedovolil, ale radši se podívej do Lotosu, cestou se provětráš. No ne, Viktore? Tumáš,“ strkal mu do ruky obálku, „tady je potvrzení prokurátora k prohlídce pokoje tři sta osmdesát dvě.“

„Technik a Struhár už šli dolů,“ dodal Hlušička.

„Sbírat otisky snad už nemá cenu, co?“ přijal Duda novou práci, která ho vlastně i potěšila. „Dokud nemáme jeho otisky úředně, s jinýma nemá cenu se patlat. — No co je?“

Poslední slova křikl ke dveřím, na které někdo zaklepal.

„Vidím, že štáb je pohromadě,“ vletěl do místnosti Vrtěk, čilý jako čečetka. „Prozradila mi to vaše důvěrná strážkyně Čambalová, má dávná láska. Jdu kolem, tak jsem přines výsledek tý záhady, Franto.“

Malý tenoučký človíček měl na sobě plandavý šedý pracovní plášť se spoustou černých skvrn, jako by si do něho věčně utíral ruce. V pravici třímal úřední obálku s hlavičkou a mával jí ve vzduchu.

Jeho slova zezačátku nechápal nikdo kromě Dudy, jemuž naopak zahrál na tváři široký úsměv. Vykročil mu rychle vstříc a podával mu ruku:

„Poručíku, vsadím se, že je to kladný výsledek!“

„No jenom nechtěj stůj co stůj prohrát, škoda peněz,“ snažil se maličký Vrtěk zchladit svého obrovitého kolegu.

„Vsadím se třeba o kilo, že neseš dobrou zprávu!“

„Co to tady hrajete za tyjátr?“ narovnal se Hlušička. „To jako abychom tu otevřeli sázkovou kancelář?“ Nevšímali si ho. Viktor ostatně nikdy žádnou legraci nezkazil. Dívali se jeden na druhého, malý Vrtěk na velkého Dudu, a najednou se rozesmáli oba.

„Jak to, himl, můžeš vědět?“ zeptal se Vrtěk. „Vždyť nevíš, co v tý obálce je. Nikdo ti to nemoh prozradit…“

„Prosím tě!“ zachechtal se major. „A to o sobě říkáš, že jsi kriminalista? Copak bys přišel osobně, opakuju: osobně oznamovat, žes nic nenašel? Čerta starýho! To bys zatelefonoval. Tak vidíš, kamaráde.“

„Máš recht, Franto. Jsou shodné. Tak já běžím, čest.“ Zmizel stejně rychle, jako přišel. Ale ne daleko. Ještě půl hodiny seděl nad kávou u Marie Čambalové. Když její místností Duda odcházel na domovní prohlídku do Lotosu, jenom mávl rukou. Vždyť je to hezké, když se takoví dobří lidé mají rádi, nebo ne?

Z výsledku, který přinesl Vrtěk, měl ohromnou radost. Ještě jednou se v duchu pásl na Hlušičkově překvapené tváři, když mu po poručíkově odchodu řekl, že otisky z bytu Heleny Bagárové a z chaty Petra Urbana jsou totožné.

„Co myslíš, že by se v tom hotelovém pokoji dalo najít?“ zeptal se Hlušička Jonáka, když Duda odešel. Dudovou poznámkou byl vzrušený natolik, že v té chvíli musel něco říct, aby tomu úplně nepodlehl. Vlastně mu nešlo o to, nač se ptá, a nečekal ani na odpověď. Mezi dveřmi poprosil Čambalovou, aby jim došla koupit něco k obědu, a když to vyřídil, rázoval po kanceláři a ne ne se usadit. Z myšlenek ho vytrhl teprve Jonákův hlas.

„Víš, Viktore,“ řekl Jonák, dívaje se do stropu, „v hotelu se nenajde asi nic. Já ještě nevím, kdo je Ťapušíkův vrah, ale určitě je to ten, co střílel na Urbana. Magnetofonový pásek mě o tom přesvědčil. Jestli je to Brunner, nebo Brown, na to dostaneme odpověď co nevidět. Důležité je, že za nimi nemusíme běhat: jednoho máme po ruce a druhý je na cestě k nám. Na přivítanou jsme připravili všechno. Jestli nám poskytne důkaz, nasadíme mu náramky a je po starosti. Já myslím na soud, abys mi dobře rozuměl.“

„Já ti rozumím,“ prudce přikývl Hlušička.

„Tak vidíš. Jakési důkazy už vlastně máme, jenom nám chybí identita. Jestli začne Brunner vyvádět… Poslyš, kdo ho hlídá?“

„Dva mládenci z obvodu. Museli jsme je do toho zatáhnout, protože nás ten Němec skoro všechny zná. Kdyby něco, okamžitě podají hlášení a budou ho sledovat. Mají vůz s rádiem.“

„To je moc dobře… Jestli začne vyvádět, tak se usvědčí sám a nás dovede k dalším důkazům. S Brownem to bude podobně. Frantu jsem poslal do Lotosu jenom pro jistotu, abychom nemuseli mít výčitky svědomí, kdyby se náhodou objevily nějaký rekvizity.“

„Falešný fousy nebo drátěný brejle?“ usmál se Hlušička posledním slovům.

Usmál se, protože i jeho napadaly podobné myšlenky, když s Dudou probírali všechny okolnosti případu. A Jonák to tady najednou vyslovil nahlas.

„Možná i to,“ odpověděl Jonák lakonicky.

„Pavle, to už přece dávno vyšlo z módy, nebo ne?“

„Ale, dej pokoj. V nouzi lidi nepohrdnou ani nejstaromódnější rekvizitou, když jim poslouží k dosažení cíle. I v atomovým věku se můžou někdy hodit falešný vlasy, fousy a podobný krámy. Jestli předpokládáš jako já, že oba činy spáchal stejný člověk…, myslím vraždu Bagárové a pokus na Urbanovi. Ťapušíka vynechávám, tam jde o stejnýho střelce jako u Urbana, to je jasný…, na balistice obě kulky ztotožnili. Takže když oba dva…“

„Ty se nám nevysmíváš kvůli té Bagárové?“ střelil Hlušička pohledem po Jonákovi.

„Naopak, obdivuju tě, žes ten případ ještě nepustil z hlavy. Stává se totiž pravý opak. Někteří naši soudruzi po roce, po dvou třech letech nějak zapomínají na neobjasněné případy, jako by se pro jejich objasnění nedalo už nic dělat…, zatímco vy tady tím případem pořád žijete, pátráte, ověřujete a tak dále. Tak tedy jestli oba dva případy má eventuálně na svědomí týž člověk…, ostatně Vrtěk svým posudkem to potvrzuje… jak potom vysvětlíš, že popisy se v některých detailech liší? Tady musí být taky nějaký rekvizity…, nebo se všichni mýlíme.“

„Tak tady je papání, soudruzi náčelníci, abyste kvůli nějakýmu grázlovi neumřeli hlady.“

Čambalová jim šunku a okurky naservírovala na talířky a sehnala i příbory. Zasedli a dali se do jídla.

„Káva bude hned,“ řekla na odchodu a ve dveřích se málem srazila s Dudou.

„Pro mě taky?“ zeptal se jí.

„Samozřejmě, soudruhu majore, budete-li si přát.“

„Co jste našli?“ zeptal se hned Hlušička.

„Nic. Nic víc než tenhle kousek papíru. Pokoj je prázdný jako po velkým gruntování, přestože tam nikdo z personálu nebyl.“

Při řeči vyklepal z průsvitného sáčku na stůl malý útržek lesklého tmavožlutého papíru. Podplukovník na protější straně stolu odsunuli talířky a zadívali se na výsledek domovní prohlídky v pokoji Dana Browna. Hlušička po chvíli poklepal obráceným koncem vidličky na papírek a otočil ho. Spatřili písmeno A a napravo od něho jakýsi ocásek, obojí vytištěné modrou barvou.

Hlušička se odtáhl, a jak si krájel na talířku další kousek šunky, vážně se zeptal:

„To si děláš legraci, nebo co?“

„Mno, ani bych neřekl,“ ozval se Jonák, který si útržek ještě prohlížel. „Záleží na tom, kde to bylo.“

„Skříň ve zdi, znáte přece hotelový pokoje, ne? Když jsme ji prolezli, jako tu skříň, technik to uviděl pod dřevěnou lištou dole. Kdybysme nebyli tak důkladní, ani bysme to neobjevili. Technik říká, že je to útržek lepicí pásky z filmu Agfa. Já fotoamatér nejsem…“

„Dnes fotografuje kdekdo.“

„Jo. Brown jistě taky,“ poznamenal Jonák.

Klidně dojídali provizorní oběd a Duda strkal papírek zpátky do sáčku.

„Jsou zkrátka chvíle,“ ozval se s plnými ústy Jonák, „kdy člověku nezbývá, než dát událostem volný průchod. Souhlasíte?“

Jejich souhlas byl vyjádřen naprosto rozdílně. Duda mávl beze slova rukou a vypadal, jako by právě kousl do nejkyselejšího jablka ve svém životě. Hlušička jenom kývl hlavou a zdálo se, že opravdu souhlasí. Ozval se teprve po chvíli:

„To se ví. Zvlášť když taková domovní prohlídka neobjeví ani chlup.“

Jonák po něm hodil pohledem a tvářil se bezradně jako člověk, který neví, jestli se má mračit, nebo smát. Hlušička však vypadal naprosto vážně.

„Nereptej, Viktore. Lidi ti sem nosí důkazy pracně vyhrabaný zpod země, a ty takhle…“

„Ty myslíš to A s modrým ocáskem?“

„To i všecko ostatní. Uvidíš, že i ten útržek může být užitečný.“

Bylo 13 hodin 12 minut. Žena a muž v oranžových kazajkách shrnovali na kraji cesty spadané listí na hromádky. Cinkání tramvají sem zaznívalo zdálky jako hlasitější akordy neznámého tichého orchestru. Když architekti projektovali Lotos, umístili ho nadmíru šikovně. Byl blízko městského ruchu, a přece vzdálený jeho hluku. Při stavbě se vyhnuli konvenci a stromy na staveništi nevykáceli; každý byl zakreslen do plánu, a přestože stavební podnik naúčtoval za jejich ochranu vysoké položky, projektant s investorem trvali na tom, že žádný z nich nesmí přijít nazmar. Tak se stalo, že i v malém prostoru mezi jídelnou a ubytovacími křídly stál mohutný jasan. Ve stínu stromů bylo utopeno i parkoviště pro auta hostů. Lotos stál uprostřed háje a vynikal vznešeností, kterou mu dodávala bujná zeleň, teď ovšem vystřídaná podzimními barvami.

Duda předpokládal, že očekávaný vůz se musí objevit každou chvíli. Z volhy na parkovišti mu před dvaceti minutami oznámili poslední hlášení: sledovaný vůz dorazil na kraj města. Druhá volha stála na odjezdu, kousek od hlavního vchodu do hotelu, v zatáčce právě zametané cesty. Struhár, který jediný znal Browna, seděl na lavičce u odbočky k parkovišti. Vida, už je tady. Od ranního budíčku uplynulo 6 hodin 42 minut, zrekapituloval si v duchu Duda. Z Vysokých Tater sem je to úctyhodný výkon. Zvlášť když se odpočítá hodinové zdržení způsobené dopravní nehodou.

Brownův vůz se zahoupal, jak prudce zabrzdil až těsně před vchodem do hotelu. Od volantu vyskočil muž střední postavy s hladkými tmavými vlasy. Dlouhými kroky obešel vůz, aby pomohl vystoupit své společnici. Pravou rukou přidržel otevřené dveře, levou nabídl hezké tmavovlásce. Když vystoupila, důkladně se protáhl a něco jí řekl.

Duda se odlepil od hotelových dveří a v patách za ním tlumočník. Přistoupili k Američanovi a Duda se mu pomocí tlumočníka představil. Velice zdvořile a společensky bezvadně.

„Á, zase policie?“ usmíval se Brown, který sice takové setkání očekával, ale jeho úsměv byl přece jen trochu nucený. „Co si pánové přejí?“

„Řekni mu, že žádám o výpověď ohledně jeho nehody. Aby nás i s autem následoval na odbor kriminální služby,“ odpověděl major prostřednictvím tlumočníka.

„A nemohlo by to počkat do zítřka? Jsme trochu unavení a máme hlad.“

Jeho tón byl neurčitý, jako by to řekl jenom zkusmo, jak na to budou kriminalisté reagovat. Zatímco tlumočník překládal jeho návrh, Brown zkoumal pohledem nejbližší okolí. Kdo věděl, že tady už bydlel, ten pochopil jeho těkavý pohled jako hledání možnosti únikové cesty, a ne zájem o nové prostředí.

„Škoda každé chvíle, chtěli bychom to co nejdříve uzavřít,“ odpověděl major. „Ale samozřejmě, jestli se předtím chtějí najíst, nic tomu nebrání,“ ukázal rukou ke kavárně Lotosu.

„Ne, ne,“ reagoval živě Brown, „mají pravdu, čím dřív, tím líp, chvíli to ještě vydržíme, pánově.“

Jeho gesto bylo velmi rozhodné a už také otvíral své společnici dveře auta. Galantně za ní zavřel a sám nasedl také. Prudce otočil vůz a vyrazil. Dudu v té chvíli napadlo, že Jonákovy rady a zkušenosti jsou pro takové chvíle opravdu cenné. Nebýt šedivé volhy před nimi, možná že by už Brown letěl bůhví kam. Má v tom autě sakramentský motor. Takhle musel zastavit a počkat, až také on se svým doprovodem nasedne do druhé volhy, která tiše dorazila z parkoviště.

Malá karavana se vydala na cestu. Brown z té jízdy mezi dvěma volhami neměl ani trochu radost.

„Kočičko, tohle nevypadá dobře,“ řekl Kellyové se strojenou žoviálností. „Takový čestný doprovod nemám rád. Zvlášť když nám ho vystrojili jenom kvůli tomu, že jsem porazil stoletou bábu. Měli jsme přece jen jít na to občerstvení, co nám ten vazák tak galantně nabídl.“

„Nesejčkuj! Děláš z komára velblouda. Jsme občané Spojených států, snad bys nechtěl, aby nás vedli pěšky. To přece je normální, že jedou i za náma, no ne?“ řekla s despektem.

„Ty trdlo, právě to je nenormální!“

„Chvílema seš pěknej sprosťák a hulvát. Ještě ke všemu vyděšenej.“

Přední vůz zastavil a chvíli čekal, než se otevřou vysoká železná vrata. Když se znovu rozjel, nezbývalo než ho následovat.

„Až za náma zapadnou tyhle vrata, miláčku, tak jsme nadobro v háji. Tohle už není velbloud z komára, co?“ usekával Brown a cítil, jak se mu svírá žaludek.

Když se ocitli na velkém čtvercovém dvoře, byla i Kellyová na chvíli stísněná. Ze všech stran je obklopovaly vysoké budovy.

„Račte se obtěžovat do kanceláře,“ požádal major Američana, sotva vystoupili z vozů. „I vaše dáma, prosím. Všechno tady můžete bez obav nechat, vozidlo vám pohlídají naši příslušníci, ostatně jsme v budově kriminální služby.“

„Moment,“ řekl Brown, „vezmu si osobní doklady.“

V kanceláři je už očekávali Jonák s Hlušičkou.

„Dámu prosím sem,“ ukázal Duda na vedlejší kancelář. „Možná ji budeme prosit za svědka až později. Dovolte, abych vám představil doktorku filozofie Kučerovou, která velmi dobře ovládá váš jazyk a bude vám zatím dělat společnici.“

Když Kellyová odešla, pokynul Hlušička Brownovi ke křeslu. Zkoumavě se na Američana zadíval. Tmavé husté strniště, které mu vyráželo na tvářích, na bradě i na krku, jenom zdůrazňovalo jeho bledost. Ruce s mimořádně dlouhými prsty, zaklesnutými do sebe, spočívaly na kolenou. Pohledy obou mužů se na okamžik setkaly. Podplukovník zahlédl v úzkých štěrbinách očí zlobu a nejistotu. Dlouhé prsty se rozpojily a sáhly do kapsy pro cigarety. Z tlumočníkova zapalovače vyskočil plamínek, ústa s chutí vdechla a vydechla kouř.

„Pane Browne, jste v úřadovně československého státního orgánu.“ Hlušička si dal záležet, aby z jeho slov zněla přísnost.

Ruka s cigaretou mezi dlouhými prsty zamířila k popelníku, a když tlumočník dokončil překlad, bez váhání zadusila cigaretu.

„Promiňte. Nenapadlo mě, že by se tady nemělo kouřit.“

To snad ani není hlas, ale zvuk rašple na starém plechu, pomyslel si Hlušička, když ho uslyšel poprvé. Zřejmě nemoc hlasivek.

„Nejde o kouření, kouřit můžete klidně dál. Jde o to, že jste dnes svou jízdou způsobil dopravní nehodu. To je jedna věc. Za druhé, panu Müllerovi z vaší turistické skupiny někdo odcizil vůz. Podle jeho výpovědi jste toho vozu jednou použil i vy a jsou v něm otisky vašich prstů. Žádám vás, abyste nám laskavě poskytl otisky, technik je připraven. Potřebujeme je pro vyloučení a také pro identifikaci. Pokud jde o vaši nehodu, uznáváte, že k ní došlo z vaší viny? Jste ochotný nahradit všechny způsobené škody?“

Řekl to všechno plynule a monotónně, až se tomu sám divil. Před chvílí se přel s Jonákem, že výslech nepovede, protože neměl dobrý pocit. Teď byl přesvědčen, že ho pocity neklamou. Dan Brown je zřejmě zlý člověk, je mu to vidět na očích. Oči nedokážou zatajit charakter, vidíš v nich duši člověka. Vycítíš to z nich. To je ono, vycítíš!

„Pan Müller,“ zazněl drsný hlas, „mi opravdu půjčil vůz, ale kvůli tomu nehodlám poskytnout svoje otisky. Ostatně i z právního hlediska by to bylo neoprávněné. Kategoricky odmítám.“

„A když vám řeknu, že s Müllerovým vozem byl spáchán zločin a že maříte pátrání po pachateli?“

„Samozřejmě s tím nemám nic společného.“

„No dobře, pane Brown. Víte, jaká je dovolená rychlost jízdy v obci?“

„Padesátka.“

„Dodržel jste ji v Lieskovém, kde se ta nehoda stala?“

„Na tachometr jsem se nedíval, ale mám ve zvyku zejména v zahraničí dodržovat dopravní pravidla. Domnívám se, že i v té obci jsem se od nich neodchýlil. Jestli náhodou ano, mohlo to být jenom pár kilometrů. Ta žena mi přímo vběhla pod auto, to už se nedalo nic dělat, ani kdybych jel čtyřicítkou.“

„Naměřili vám devadesát osm kilometrů za hodinu.“

Podplukovník přitom vytáhl z papírů telefoto a bez řečí ho přes stůl podal Brownovi. Nezdálo se, že by záznamu věnoval důkladnější pozornost, jak by učinil každý, kdo má možnost spatřit hmatatelný důkaz odporující jeho tvrzení. Ten systém určitě zná, používá se přece na celém světě, pomyslel si Hlušička. Ovšem, snímek mohl vidět už v Lieskovém.

Ruka s dlouhými prsty telefoto vracela.

„Zřejmě nemám v pořádku tachometr. Nechápu to… Přirozeně uhradím všechny způsobené škody.“

„Včetně trestu? Protože byla-li způsobena pracovní neschopnost, újma na zdraví, potom to jde k soudu, pane Brown,“ dotíral Hlušička a okamžitě pocítil, že mezi ním a Brownem stouplo napětí. Dal by za to nevímco, kdyby se mohl dovědět, co si jeho protějšek myslí, když ho takhle znervózňuje soudem. Kdyby dokázal uvažovat logicky a klidně, jistě by přišel na to, že by šlo o běžnou soudní proceduru. Jestli ovšem skrývá ještě něco jiného než svou rychlou jízdu, pak ho může znepokojovat nebo dokonce úplně vyvést z míry už samotný výslech.

Tlumočník se díval na Browna a čekal odpověď, aby ji mohl přetlumočit, ale vyslýchaný upřeně hleděl přes Hlušičkovu hlavu na obraz státníka na zdi a v jeho tváři se nepohnul ani sval. Duda vyšel vedle do kanceláře Čambalové. Jonák si vyměnil několikrát pohled s Hlušičkou a jeho oči vyjadřovaly spokojenost. „Zapalte si, jestli chcete,“ řekl a pokynul Brownovi. Sám se obřadně chopil lulky a nacpával si ji.

Do hrobového ticha vrzla klika dveří, které úslužně otevřel Duda a podržel je, pokud neprošla Čambalová. Hlušička viděl, že nese na velkém podnosu pět šálků kávy. Potěšilo ho, že s milým úsměvem hostitelky nabídla nejprve Američanovi. Když přikývl, postavila mu šálek s kávou na konferenční stolek, potom obcházela jednoho po druhém a vždycky nalezla místečko, kam postavit talířek s hrníčkem. Nakonec si proti všem zvyklostem nechala Hlušičku a Jonáka. Oběma se zahleděla do očí a neznatelně kývla hlavou. Její našpulená ústa i mrkající oči naznačovaly, že je to opravdu dobré. Mohlo se to vztahovat na kávu, ale také na něco jiného. Pochopili, že je všechno v pořádku: Urban pozoruje odvedle Browna, Kellyová je izolována s profesorkou angličtiny a kolem Brownova auta probíhají práce podle stanoveného plánu.

„Jak vám chutná naše káva?“ zeptal se Hlušička Browna. „Říkáme jí turecká, ale je spíš slovenská.“

„Kdepak, u vás se vaří poctivá turecká,“ prolomil mlčení také Brown, když usrkl ze šálku. „I když já osobně mám raději maďarskou, protože je silnější.“

Co se dá dělat, i takovéhle bezvýznamné řeči se někdy člověku hodí, myslel si Hlušička, když mu přikyvoval. Chvílemi vypadáme jako na sousedské besedě. Kdoví, jestli si toho už všiml. Zdá se, že ještě ne. To je dobře. Já totiž potřebuju dvě hodiny; přesně dvě hodiny a budeme moudřejší, tak moudří, že budeme vědět, jestli jsme nešlápli vedle.

„Když se tak člověk toulá po světě,“ řekl přátelsky, „zkusí všelijaké kuchyně, viďte? Byl jste už někdy v Československu?“

„Nebyl. Ale líbí se mi tady. Prodloužím si pobyt u vás. A příští rok tu chci střelit medvěda.“

„Teď se vám to nevydařilo?“ podivil se Hlušička a zvednutým obočím i tónem hlasu se snažil dát najevo překvapení.

„Ne. Předpisy jsou jiné, než jsem byl původně informován. Přijel jsem jako turista, že se všechno vyřídí tady. A zatím musí mít člověk už před odjezdem objednávku, potvrzenou československým loveckým orgánem, a ovšem zaplacený poplatek.“

„Zřejmě je víc střelců, než máme medvědů, pane Brown. Vy jste kvůli tomu byl až v Tatrách?“

„Ano, včera odpoledne jsem tam přijel jako k hotovému, a dnes se vracím s prázdnýma rukama,“ vykládal oživeně a bylo zřejmé, že jeho napětí už pominulo.

„Lov medvěda je moc zajímavý, pane Brown. Ale teď udělejme ty otisky.“

Pohoda sousedské besedy byla rázem ta tam. Brown vstal tak rezolutně, že i křeslo popojelo nazpět. Dvě zvednuté dlaně s dlouhými prsty, roztaženými ve výši ramen, jenom zdůrazňovaly kategorické odmítnutí.

„V žádném případě, pánové. Nejsem zločinec!“

„Připouštím,“ ozval se Jonák. „V hotelu Lotos, kde bydlíte, byl však spáchán těžký zločin. Nepodezříváme vás, ale pro pátrání po pachateli musíme vyloučit všechny indiferentní otisky. Včetně vašich. Ve vašem vlastním zájmu. Pochopte, že bez toho vás zatím nemůžeme vyloučit z okruhu podezřelých.“

„Ne. Žádám, abych byl spojen s naším velvyslancem!“

„Ten vám poradí stejně. Lépe řečeno, poradí vám přesně ve smyslu právní dohody mezi našimi zeměmi a ve smyslu mezinárodních ustanovení. Ale jak si přejete, já vás spojím,“ řekl Jonák.

Jeho hlas byl tvrdý, ale klidný a ochotný. Zvedl sluchátko jednoho z aparátů na stole před sebou a začal vytáčet číslo.

„Spojte mě s velvyslanectvím Spojených států, teď hned,“ řekl potom do mluvítka a se sluchátkem u ucha klidně vyčkával.

Uběhla minuta a hrobové ticho zavalilo všechny jako balvan. Jonák pozoroval od sluchátka Američana a jejich pohledy se setkaly. Ohmatávaly se, vpíjely se do sebe, ale Jonákova kamenná tvář se nepohnula. Brown sklonil hlavu a přitiskl ji k hrudi, až se mu pod bradou udělal lalůček, zčernalý od vyrážejícího strniště. Najednou si sedl stejně prudce, jako předtím vstal. Pokrčil rameny, když Jonák s náznakem oživení zavolal do mikrofonu „haló, bude to už?“. Začal si vysoukávat rukávy saka i manžety košile.

V jeho pohybu bylo cosi rutinovaného. Hlušička by dal krk za to, že tenhle člověk dával otisky už nejednou. Spokojený s vývojem situace vyšel ven. Brown tu byl dost dlouho, aby se Urban mohl vyjádřit. Minul několikery dveře a za rohem se dostal do místnosti, která sousedila s jeho kanceláří a odkud k němu vedlo skryté malé okýnko.

Urban ve společnosti Ilčíka civěl tím okýnkem z temné místnosti na Browna, který seděl přímo proti němu. Vzdálenost mezi nimi byla sice dost velká, ale nic lepšího neměli. Tázavě se na něj podíval a Urban jenom zavrtěl hlavou. Jeho pohyb nepřipouštěl pochybnosti. Hlušičku to zamrzelo.

„Běžte si odpočinout, soudruh Ilčík vás odveze. Děkuju vám, že jste se obtěžoval.“

Rozloučil se s ním a oklikou se vrátil do své pracovny. Technik už dokončil svou práci. Slyšel, jak Brown říká: „Tak to by bylo asi všechno, ne?“

Bylo to však spíš konstatování než otázka. Hlušička stačil na Jonákův tázavý pohled zavrtět hlavou. Znamenalo to, že Urban Browna neidentifikoval, což Jonák pochopil a na Brownovo konstatování reagoval umírněněji: „Ještě maličkost, prosím. Cestou z Vysokých Tater jste fotografoval na místě, kde je to dopravní značkou zakázané. Odevzdejte nám proto všechny filmy, které máte.“ Chladný obličej s černým strništěm přímo zledověl, ale ruka s dlouhými prsty sjela k noze, kde si Brown po příchodu postavil malou aktovku. Hlušička to postřehl a s překvapením zjišťoval, zda to byl jenom pohyb, který nesouvisel s řečí, anebo podmíněný reflex. Hlas drsný jako struhadlo žádal tlumočníka, aby to přeložil ještě jednou. Zatímco ho pozorně poslouchal, zúženýma očima hodnotil výraz tváří kolem sebe. Nikde se nesetkal s měkkostí, tolerancí nebo ústupnosti.

„Já jsem nic zakázaného nefotografoval. Protestuju. To je pustý výmysl!“

„Pane Browne, čím chcete dokázat, že mluvíte pravdu?“

„No dovolte! Musí vám stačit moje slovo. Slovo občana Spojených států.“

„A když nestačí? Jaký důkaz nám můžete poskytnout kromě vašeho slova? Mám důvodné podezření, že na vašich filmech jsou zakázané snímky.“

„Já žádám o ochranu. Za to se budete zodpovídat! Spojte mě s naším velvyslancem.“

„To žádáte už podruhé. To ovšem není důkaz. Velvyslanec vám určitě poradí stejně jako já. Je to ve vašem vlastním zájmu.“

„No ovšem! Vždyť jsem úplně bezmocný! Vydaný vám napospas! Dejme tomu, že vám ty filmy vydám. Ale nač je chcete, když vám na svou čest prohlašuji, že jsem nikde v zakázaném pásmu nefotografoval?“

„Nedramatizujte, pane Brown. Víte dobře, že s takovými filmy pracují nejlepší odborníci a že dávají pozor, aby v nejmenším neutrpěly. Obrátím vaši otázku: čeho se bojíte, jestliže vaše filmy nebudou při zpracování poškozeny a není na nich podle vás nic závadného?“ Američan už po několikáté zjistil, že spor prohrál a že nemá přijatelné argumenty. Mávl tedy rukou a z aktovky u nohou začal vybírat filmy v kazetách.

Jonák pokynul Dudovi, aby mu v tom pomohl. Major to udělal typicky svým způsobem: aktovku otočil nad stolem dnem vzhůru a vysypal celý její obsah. Přitom ji pořádně proklepal a prozkoumal ze všech stran a teprve pak do ní začal ukládat věci zpátky. Kromě filmů, které položil před Jonáka.

„No vidíte,“ ozval se Jonák. „Sedm kinofilmů značky Agfa, pamatujte si to, pane Brown. Bude to v protokolu, který vám přineseme podepsat do hotelu.“

Američan se rezignovaně díval z jednoho na druhého. Byl tu už něco přes dvě hodiny. Za tu dobu musel v duchu několikrát změnit původní plány. Přešla ho i netrpělivost. Zato Hlušička byl čím dál netrpělivější. Takový pocit ho přepadal, když něco dobře nechápal a nemohl si to okamžitě vysvětlit.

Viděl totiž, že Jonák Browna propouští. A přitom musel přece také vědět, že s Brownem není všechno v pořádku, přestože ho Urban ze svého úkrytu jednoznačně odmítl identifikovat jako „svého“ střelce. Vedoucí skupiny, která během „besedy“ Brownův automobil důkladně prohlédla, však domluveným způsobem sdělil, že prohlídka přinesla zajímavé výsledky. Skupinu instruoval Jonák, takže Hlušička neznal do detailů význam informací, které podávala. Domníval se, že kvůli těm „zajímavým výsledkům“ by měl Brown zůstat pod dohledem.

Donutil se však k úsměvu a také se rozloučil s Brownem i s Kellyovou. Když se za nimi zavřely dveře, rozčileně se obrátil na Jonáka:

„Co to tady vyvádíme? Myslel jsem, že je toho dost, aby mohl zůstat pod dohledem. Na to bychom našli dost pádných argumentů. A pustili jsme ho!“

„Klid, Viktore. Zůstává pod dohledem, kvůli tomu ještě nemusí sedět tady nebo někde za katrem. Teď už nás od závěru dělí pouze hodiny…“

„Riskujeme.“

„Já vím, ale někdy musí člověk i riskovat. Věřím, že mládenci neudělají žádnou chybu, jinak bychom mohli taky prohrát. Musíme jim věřit, jinak to nejde.“

„Ty jsi taky rozpálený jak drajfus,“ přivítal Dudu, sotva se objevil ve dveřích. „Nic jsme neudělali náhodně. A za pár hodin,“ řekl a vyklepával si fajfku do popelníku, „bude případ skončený. Kolik to máme hodin? Půl čtvrté… Ten už si teď jenom kvůli těm filmům nedá pokoj, uvidíte.“

Vysoká železná vrata byla otevřená a zůstala tak, i když bílý vůz s číslem MNK 56 969 opustil nádvoří. Brown svíral volant, až mu zbělaly klouby dlouhých prstů. Tvář měl až průsvitně bílou a Kellyová z vedlejšího sedadla se zdála tvrdá jako z kamene. Když opustili úzkou uličku se sídlem kriminální správy a dostali se do širších ulic centra, Brown nemohl vydržet mlčení a začal nadávat, klít a vztekat se. Chtěla se zeptat, co se stalo, co tam tak dlouho dělal, ale jen otevřela ústa, okřikl ji, ať mlčí.

Motor řval ve vysokých obrátkách a vůz kličkoval v husté odpolední dopravě jako myška před kočkou. Brown měl oči všude, nic mu neušlo.

Dlouho brázdil ulicemi ve středu města s nejnepředvídatelnějšími odbočkami. Někdy prudce zabrzdil u chodníku a zůstal stát, aby za pár minut vyrazil opačným směrem. Kellyová ho pomalu začínala chápat. Vycítila, že se chce zbavit eventuálních sledovatelů; jejích situace zřejmě není nijak růžová. Dodala si odvahy a zeptala se:

„Je to moc zlé?“

Viděla, že na něj svým hlasem zapůsobila dobře. Zmírnil rychlost a podíval se na ni. Maličko se usmál. Byl to nejistý úsměv člověka, který po velkém vypětí začíná vnímat své okolí a je rád, že ho obklopuje právě toto okolí.

„Musíme změnit plány,“ řekl. „Nenechám se otravovat od kdejakého policajta. Tady se už nedá nic dělat, kočičko, půjdem o dům dál. Co ty na to?“

„Já myslím, že s plným žaludkem se celý svět zdá lepší. Pokud se pamatuju, od rána se nám smůla lepí na paty a od rána jsme taky nic nejedli.“

Viděla, že se mu její nápad líbí, určitě má hlad jako vlk. Marně však čekala na odpověď. Mlčí jako pařez, jenom šlape na plyn.

„Ty máš asi chorobnej sklon jezdit jako šílenec,“ ozvala se znovu. „Nestačí ti jedna nepříjemnost? Můžeš jich klidně dokázat víc… Pomáhala jsem už moc lidem, ale takovýho piráta jsem ještě nepoznala.“

Cítila jeho zkoumavý pohled, a tak se na něj usmála, aby zmírnila ostří svých slov. Nabídla mu cigaretu, kterou si právě zapálila.

„Nechci, až po večeři. Jseš pěkně nabroušená,“ řekl klidně a popleskal ji po koleně. „To je asi z hladu, ne? Jinej důvod k takovým řečem přece nemáš. Za celou dobu jsi nic neprovedla, dá se říct, že v tomhle ohledu jseš čistá jako ta lilie…, tak čeho se bojíš? To já jsem na tom o moc hůř.“

Divná věc, pomyslela si, mluví o nebezpečí jako o počasí.

„Neměli bychom se dohodnout?“

„Počkej chvíli.“

Nad restaurací Budapešť už svítila neónová firma. Brown odbočil z ulice na parkoviště, zastrčené opodál za řídkým parčíkem. Zajel do vzdálenějšího kouta a zacouval za jednu škodovku, aby při zběžném pohledu zakrývala jeho poznávací značku.

„Kdyby někdo zaparkoval vedle tebe, tak nevyjedeš,“ poznamenala Kellyová.

„Nevadí, vzal bych to přes trávník,“ mávl ledabyle rukou.

Pečlivě zamkl vůz a vyzkoušel všechny kliky. Bez kabátů přešli do restaurace. Vybral malý stůl pro tři v koutě lokálu; když si sedl do jeho čela, měl dobrý rozhled po celé místnosti. Objednal jídlo, a dokud ho číšnice nepřinesla, nepromluvili ani slovo.

Měli doopravdy hlad. Margot s chutí krájela řízek a chápavě sledovala svého partnera, jak do sebe nenasytně hází jídlo. Seděl vzpřímeně, jenom když si dával sousto do úst, sklonil hlavu. Jinak se bedlivě rozhlížel po lokálu. V této době mezi opožděným obědem a blížící se večeří tady sedělo pár lidí. Bylo tři čtvrti na čtyři.

„Musíme se rozejít,“ poznamenal konečně Brown mezi dvěma sousty. „Stal jsem se natolik podezřelý, že bych se nedivil, kdyby mě kterýkoliv policajt zastavil a zatkl. Hloupá situace.“

Kellyová se vrátila k otázce, kterou mu chtěla položit hned po odchodu z kriminálky:

„A co vlastně chtěli? Se mnou se ta profesorka bavila o samých blbostech. Musela jsem se přemáhat, abych zachovala klid.“

„Točili se na té nehodě. Dokonce mě strašili soudem. Ta bába prý je neschopná práce,“ ušklíbl se. „Tady snad zaměstnávají i stoleté. Ale… jim šlo o něco jiného. Dal bych na to krk, že pořádně prolezli náš vůz. Jenom mi nejde do hlavy, proč nás pustili. Tady něco nehraje.“

„Zřejmě nenašli to, co hledali.“

„Možná. Trvalo to přesně dvě hodiny a dvě minuty. To opravdu není moc času. Zkrátka, rozejdeme se, kočičko.“

„Nechápu proč.“

„Poslouchej a dovíš se to. V sedm letí letadlo do Vídně. Mám v něm rezervované místo. Čirou náhodou. Zablokoval jsem ho, už když jsme přijeli. Já si musím ještě něco vyřídit. Ty si vezmeš vůz a cestou mě vysadíš.“

„Dál pojedu sama?“

„Sama. Počítej s tím, že hranice jsou uzavřené. Budou tě tam ohmatávat, nemyslím fyzicky, ale tak… Když se budou ptát po mně, řekneš, že jsem zůstal tady, kdežto ty se už musíš vrátit. Chápeš mě?“

Právě dojedli a přišla servírka, proto mu Kellyová neodpověděla. Počkala, až odklidí nádobí. Dan mezitím kývl na vrchního, že zaplatí, a čekal, až mu spočítá útratu. Dal započítat i dvě kávy. Za okamžik je měli na stole a nastala chvíle, kdy už nemohli být nikým rušeni. Teprve pak se ozvala:

„Sama přece nemůžu přijít šéfovi na oči…“

„Neboj se, já tam budu možná dřív než ty. Sejdeme se v naší kavárně. Kdo přijde dřív, počká na druhého. V autě není nic, kvůli čemu by tě mohli zdržovat. Kdyby se přece jen něčeho chytli, vůz je na moje jméno, tak to sveď na mě. Peněz máš dost?“

„Mám. To je to nejmenší. Ale nějak se mi to nechce líbit,“ řekla smutně a dívala se mu do očí. „Asi jsem si na tebe moc zvykla.“

„Nebuď sentimentální, kočičko. Pojď, pojedeme, zastavíš mi na příhodném místě, musím se ve voze ještě na ledacos podívat.“

Kellyová si oddechla, že jejich auto mezitím nikdo nezablokoval. Šikovně vycouvala a podle Brownových pokynů se dostala na západní výpadovku. Vedla nedaleko Lotosu. Kousek od něho pocítila na ruce jeho dotek. Když se k němu otočila, mlčky kývl hlavou mimo silnici. Odbočila tam a zastavila. Vytáhla klíček ze zapalování a všechno zhasla. Nikde kolem ani světélko. Zůstala sedět na svém místě, zatímco její společník vystoupil a šel si prohlédnout vozidlo. Na hodinkách měla 16.22.

Štefan Kuruc sešel po třech schodech, které vedly k hotelu Morava, a na chodníku se porozhlédl. Jen tak pro jistotu, jestli náhodou nespatří něco mimořádného. Hotel i jeho okolí znal dobře. Byla by to ostuda, kdyby neznal všechna takováhle místa ve vlastním obvodu.

Nespatřil nic, co by zasluhovalo pozornost. Zamířil přes vozovku na protější chodník. Pak se dal kousek doleva, kde na křižovatce boční ulice stála škodovka 110 LS. Z auta byl dobrý výhled na vchod do hotelu Morava, i když byl odtud dost daleko. Kuruc otevřel dveře a sedl si vedle šoféra.

Pitonák se na něj tázavě podíval přes noviny.

„Může projít jenom vchodem, jinudy ne, vždyť jsem to říkal,“ odpovídal na šoférovu nevyslovenou otázku.

Pitonák složil noviny a kývl hlavou k hotelu:

„Teď je to dobrý, ale až se setmí, musíme někam blíž.“

„Dost času.“

Odmlčeli se. Kuruc si byl prohlédnout hotel a byl spokojený, že se pojistil proti nenadálým překvapením. Stáli tady od chvíle, kdy šedá volha přivezla Brunnera, a on ručil za to, že Němec neudělá ani krok bez kontroly.

V půl čtvrté zvedl sluchátko radiotelefonu a sdělil na dohodnutou šifru, že objekt zájmu nezměnil místo. Minuty se vlekly.

„Poslouchej, Jožko,“ drcl do Pitonáka. „Já si myslím, že nikam nepůjde, snad bude mít tolik rozumu, když dostal takovej příkaz. Kdyby přece jen, tak já jdu za ním.

Ty ale nesmíš zůstat daleko od nás. Kdyby náhodou stopnul taxíka, abych tě měl po ruce, jo?“

„Zkrátka, jako obyčejně,“ zabručel Pitonák a znovu se oddali mlčení.

Nebylo to nic příjemného sedět a hlídat člověka, o kterém jim nikdo neřekl nic bližšího. To je vždycky takový rébus. Můžeš si lámat hlavu a věštit nevím jak, nakonec ti pozorovaný vždycky udělá něco úplně jiného. Ostatně to snad nebude nic vážného, když na to dali jenom dva.

„Už jde!“ řekl tiše Pitonák, protože těchto deset minut pozoroval on. Kuruc spatřil v hotelových dveřích vlasatého Němce; vyšel, zastavil se a z výšky tří schodů se rozhlédl napravo i nalevo. Potom seběhl ze schodů a přes ulici zamířil rovnou k jejich vozidlu. Poručík se opřel hlavou o sedadlo a dělal, že spí. Pitonák už měl před sebou zase svoje noviny.

Štěrbinami víček ho viděl, jak se blíží a přechází kolem nich. Němcův soustředěný obličej ho vyvedl z omylu. Ten má namířeno dál než k jejich autu. Porušil příkaz… Bůh ví, kam spěchá. Zvedl sluchátko a ohlásil: „Patnáct padesát, odchází směrem k centru. My také.“

Poručík Kuruc si počkal, až Brunner popojde, a vystoupil. „Jak jsme se dohodli, jo?“ řekl a vydal se pěšky za ním. Slyšel, jak Pitonák nastartoval; vůz se vzdaloval. Brunnera spatřil na nejbližší křižovatce. Stál tam a upíral oči na hlavní třídu. Pátral po taxíku. Když se Kuruc ohlédl, spatřil Pitonákův vůz na stejném místě, kde stáli, ale už otočený. Brunner popošel po hlavní třídě a netušil, jak potvrzuje Kurucovi jeho domněnku: mával na taxík, ten však byl obsazený a nezastavil mu. Ale o dvě minuty později mu zastavil u chodníku zelený žiguli značky AE 73—70.

Když obracel, Kurucovi předjela škodovka, takže mohl okamžitě nastoupit.

„Tamhleten zelený žigulík,“ ukázal Pitonákovi, ale praporčík už vyrazil týmž směrem.

„Vidíš ho, frajera, jede si na vejlet. Asi mu hoří koudel, co myslíš?“

Kuruc si myslel totéž a přitom soustředěně sledoval vzdalující se taxík. Napadlo ho, že si měl stoupnout blíž k tomu Němci, možná by zaslechl, jaký příkaz dá taxíkáři, a mohli na tom teď být líp. Takhle neví nic a je odkázaný na vizuální kontakt se sledovaným vozem. Jestli jim frnkne, bude namydlený.

„Neboj se, já ho neztratím,“ ujišťoval Pitonák, který už začal zmenšovat vzájemnou vzdálenost. „Snad si nemyslíš, že by mi fouknul taxíkář…“

„Ty snad umíš číst myšlenky, Jožko. Tak ho prosím tě opravdu neztrať z dohledu.“

Na velké křižovatce zelený žiguli zastavil na červenou. Pitonák zpomalil. „Aby nás hned nepoznal, co říkáš? Radši se na něj nebudu lepit.“

Vyšlo mu to. Měli mezi sebou dvě vozidla, která Pitonáka ostře předjela, jak to dělávají zkušení piráti, když se jim do cesty připlete pomalejší vůz. Za křižovatkou jeden z nich odbočil. Zůstali na druhé pozici za sledovaným autem, když už mířilo k výpadovce. Kuruc se snažil uhodnout, kam asi má Němec namířeno, když vtom taxík prudce přibrzdil a odbočil.

„Dám na to krk, že jede do Lotosu,“ řekl Pitonákovi. „Kdyby to tak bylo, zastav kousek před hotelem, já půjdu za ním. Potom zavolej Dudovi.“

Stalo se, jak předpokládal. Žiguli jim zmizel z dohledu za zatáčkou a Kuruc stačil jen taktak vyskočit z auta. Když obešel houští u zatáčky, spatřil Brunnera, jak platí taxíkáři. Němec vběhl do haly a Kuruc skly viděl, jak zmizel v chodbě za recepcí. Když sám vstoupil do haly, po Brunnerovi už nebylo ani památky. Mladý poručík znal Lotos špatně, nebyl to jeho obvod. Horečně přemýšlel, co tady může Němec hledat, když tu sám nebydlí. Na nic rozumného nepřišel, ať si lámal hlavu sebevíc.

V recepci posedávalo pár lidí. Co teď? Pitonák je venku, snad bude nejlíp pustit se za Němcem. Kdyby se vracel, potká ho. Když ne, stačí oběhnout přilehlé prostory a vrátit se. Pak tu bude čekat, až se ho dočká.

Na konci svých bleskových úvah se rozhodl pro druhou verzi a vešel rovněž do chodby. Zaradoval se, když spatřil výtahy. U jednoho z nich zářila na osvětleném číselníku trojka. Sledoval ji, dokud nezhasla. Druhý výtah stál otevřený dole. Vstoupil do kabiny a zmáčkl knoflík číslo tři. Buď, anebo! Za takovou chviličku přece nemohl nikam zmizet. Určitě měl namířeno do třetího patra.

Dveře se tiše zasunuly a Kuruc pocítil tlak rychle stoupající kabiny. Trvalo to jenom pár vteřin, pak se na vnitřním číselníku rozsvítila trojka, dveře se otevřely a on mohl vyjít na chodbu. Z výklenku u výtahů neměl výhled. Zaznamenal pouze tabulky s čísly a šipkami na protější zdi. Vpravo 350—388, vlevo 301—349. Vpravo, zavelel si v duchu a vykročil. Nikde nebylo živé duše. Ohlédl se. Také dlouhatánská chodba za ním byla prázdná.

Došel až na konec chodby. Tam se otvírala další, doprava. Skoro v něm hrklo, když do ní zahnul a spatřil Brunnera, jak stojí před jedněmi dveřmi a čeká na vyzvání, aby vstoupil. Nemohl už udělat nic jiného než klidně pokračovat v cestě. Měl štěstí, chodba byla krátká. Na jejím konci se otočil zase doprava, a sotva zmizel za rohem, přidal do kroku. Došel ke schodišti a pěšky seběhl o poschodí níž. Z druhého poschodí se vrátil do haly a posadil se do křesla.

Šel k někomu na návštěvu, napadlo ho. Ke komu, to zjistí snadno. Němec přece stál u dveří 383.

Za chvilku byl Kuruc překvapený znovu a začal posílat Brunnera do horoucích pekel. Čert aby sledoval člověka, který běhá a běhá, jako by mu hořelo za patami.

Nebylo divu: sotva se poručík zabořil do křesla v domnění, že si v něm hodnou chvíli posedí, než si Němec odbude návštěvu, Brunner se objevil v hale a zamířil rovnou k recepční.

S tímhle chlapem se mi smůla lepí na paty, napadlo Kuruce, když viděl, jak Němec něco vykládá recepční, ale on to neslyší, protože sedí příliš daleko.

Brunner se naklonil dopředu a lokty se opřel o pult. Recepční seděla na své židli a najednou se zasmála jakoby dobrému vtipu. Brunner se narovnal a vesele gestikuloval. Kuruc viděl, že v levé ruce drží obálku. Znovu se předklonil a pravicí se opřel o pult. Naštěstí byl otočený bokem. Recepční vstala a podívala se do přihrádek na panelu s klíči. Potom se vrátila k návštěvníkovi a pokrčila rameny. Tak proto se tvářil u dveří ve třetím patře tak nešťastně! napadlo Kuruce. Ten, koho hledá, není doma. No to jsem zvědavý, kam poběží teď.

Něco si povídali a Brunner se natočil dozadu, aby líp viděl, kam recepční ukazuje. Potom se uklonil a kolem Kuruce se vrátil do stejné chodby, odkud předtim vyšel. K výtahům. Obálku držel v levé ruce.

Kuruc vstal a přišoural se k recepční.

„To je nějaká veselá kopa, ten váš host.“

„Náš není, ale veselý je. Samá legrace.“

„Pozoruju ho z dlouhý chvíle, lítá jako splašenej,“ řekl Kuruc zkusmo.

„Hledá nějakého známého, ale ten není doma. Chtěl mi tady něco nechat, protože prý musí hned odjet, ale poslala jsem ho za provozním. To bych tady měla za chvíli samé vzkazy a posílky… Lidi jsou strašně zapomnětliví.“

„Ještě že to říkáte!“ zatvářil se Kuruc jako ztělesněná zapomnětlivost. „Musím zatelefonovat kamarádovi!“ Odcházel a děkoval recepční, která mu ukazovala na telefonní kabiny napravo za rohem.

S tím telefonováním to ovšem poručík myslel upřímně. Rychle vylovil z kapsy padesátník a netrpělivě poslouchal tón v aparátu. No konečně! poznal Dudův hlas.

„Kuruc. Jsem s ním v Lotosu. Bude vás zajímat, že šel navštívit číslo tři sta osmdesát tři, ale tam nebyli doma. Chtěl tady nechat nějakou obálku, ale to jenom hádám. Vím jen tolik, že tady něco chtěl nechat, protože prý musí náhle odjet. Recepce to nepřevzala, poslala ho za vedoucím provozu. Na nic dalšího jsem se nevyptával, pokračuji podle dohody, ano?“

Když k tomu dostal souhlas, byl spokojený, snad už se konečně zbavil té zatracené smůly. Pomalu se vracel do haly. Když šel kolem stojanu s popelníkem, zašmátral v kapse a zapálil si cigaretu. Nenápadně se podíval na hodinky. Ukazovaly 16.28. Potom se posadil do křesla a oddal se tichému pozorování okolí. Ven už neviděl. Mezitím se nadobro setmělo a v recepci začalo být živo. Kuruce napadlo, aby v tom ruchu nepropásl svého „klienta“, a tak si přesedl na výhodnější místo, odkud viděl na chodbu, na celou recepci s výjimkou kouta, odkud se vcházelo do kavárny, i na východ z hotelu.

Večer přikryl město jako černý aksamit. Podzimní hvězdy ze své výše nesměle pokukovaly po záplavě umělého světla jako po drzé konkurenci, kterou proti nim vymysleli pozemšťané. Na hravé hladině mohutné řeky střídavě blikala a zhasínala světla, jak se ve vlnách zrcadlil odlesk pouličních svítilen. Nábřeží bylo pusté, nikde ani živáčka. Stromy a keře nezadržitelně ztrácely listí; zato na cestičkách, ráno pečlivě zametených, ho opět ležela vysoká vrstva.

V temnotě se pohyboval stín člověka. Šel po pěšině kousek od navigace a při každém kroku mu štěrk chrupal pod nohama. Snad proto se rozhodl, že půjde raději vedle po trávě. Zdálo se, že se tu toulá bez cíle. Město mu zůstalo za zády; tam, nad obrysem tmavého hájku, zářila do tmy neónová písmena hotelu Lotos. Silnici odtud nebylo vidět, muž však slyšel vzdálené zvuky aut. Daleko před ním, na stráni nad ohbím řeky, probleskovala ojedinělá světla vilové čtvrti, Na hladině bylo mrtvo. Protější břeh byl pustý, až daleko za řekou viděl řady světel na ulicích nové čtvrti.

Ušel asi sto metrů a otočil se zpátky. Vracel se podél řeky, skoro po navigaci. Voda se valila hluboko pod ním, spoutaná příkrým břehem z kamenných kvádrů. Sehnul se a s kamínky v ruce se postavil až na korunu břehu. Jeden po druhém je házel do vody a zdálo se, že má radost, když dohodí dál než předtím. To se vždycky rozhlédl, jako by za ním stáli lidé, kterým chce ukázat, jak mu to jde. Nejspíš nějaký blázen.

Po chvilce té dětské kratochvíle si otřepal ruce jako lepší člověk po špinavé práci, protože ho zřejmě zaujala jiná zábava. Z navigace vedly kamenné schody až do řeky. Muž po nich sestoupil a jeho zrak upoutal obrovský železný kruh se svorkou zabetonovanou mezi granitové kvádry. Ležel tu jakoby pohozený na kamenech v očekávání lodníka, který k němu upevní svou bárku; jistě by udržel sebevětší plavidlo. Muž sestoupil ještě níž, až na schod, omývaný vlnkami klidné řeky. Tam si přidřepl jako kluk a nepřítomně sledoval záblesky světel na hladině. Netrvalo to dlouho. Podivně přitom šermoval rukama na pravé straně, jako by si na neviditelné udici přitahoval z hlubin čerstvý úlovek.

Udice však nebyla úplně neviditelná: na pravé ruce už měl kolem dlaně namotaný řádný kus silonového vlasce. A namotával ho dál. Náhodný pozorovatel by si mohl myslet, že si tady ještě za světla políčil na nějaký větší úlovek a teď si ho přišel vytáhnout.

A vida, už se taky vynořil nad hladinu. Muž ho vytáhl a spokojeně poplácal na malou černou aktovku, přivázanou ke konci vlasce.

Kapesním nožem vlasec odřízl a s aktovkou v ruce vystoupil k železnému kruhu. Odtud odřízl druhý konec vlasce a smotaný jej odhodil daleko do řeky. Vrátil se až k hladině a chvíli se namáhal se zipem, který ve vodě ztvrdl. Konečně se mu ho podařilo otevřít. Ve sporém světle, jaké dával odraz od hladiny, vytáhl z aktovky napřed obyčejnou cihlu. Pak následoval balíček osmerkových listů, zabalených a zalepených v průsvitném sáčku. Položil je na suchý schod nad sebe, kde se hned začala dělat loužička vody, stékající z balíčku.

Cihlu strčil zpátky do aktovky a znovu se mořil se zipem. Podařilo se mu ho zatáhnout jenom do tří čtvrtin. Pak se rozhlédl na všechny strany, hlavně nad sebe na vysoký břeh a navigaci. S průzkumem byl zřejmě spokojen, protože se jenom maličko rozmáchl a pustil aktovku s cihlou do vody. Když v ní zmizela, vstal a pozoroval černou louži pod sáčkem, z níž stékaly po kraji schodu stružky vody. Najednou sáhl do kapsy a čistým kapesníkem začal sáček otírat. Ohmatal ho. Papíry uvnitř šustěly, což znamenalo, že byl dobře zalepen.

Sáček si strčil pod sako, rukou v levé kapse uchopil přes podšívku okraj balíčku a spokojeně vystupoval po schodech nahoru. Když přecházel cestičku, připletl se mu pod nohy kamínek. V efektním postoji na jedné noze namířil a nakopl kámen jako střední útočník míč před malým vápnem. Skoupé světlo, odražené od hladiny řeky, nemohlo odhalit úsměv nebo spíš úšklebek na tváři s hustým černým strništěm. Z dálky sem dolehlo v tlumeném šumu velkoměsta odbíjení věžních hodin. Spokojeně si pomyslel, že je půl šesté.

Duda nechal šoféra s volhou na parkovišti Lotosu. Už když se blížil ke vchodu, uviděl nešťastného Kuruce. Stál u dveří spolu s praporčíkem Pitonákem jako hromádka neštěstí.

„Jestli se nemýlím, tak jste ho ztratil?“

Poručík jenom pokýval světlou kšticí. Praporčík vedle něho vypadal sebevědomě; zdálo se, že na fiasku nemá podíl.

„Čekám venku jako vůl, a on ho pustí. Radši bych držel pár facek, než tohle,“ řekl, ale jeho tón nesvědčil o škodolibosti.

„Tak pojďte se mnou, vy packalové. Tolik jsme vám věřili, a vy takhle,“ pustil se tiše do obou, ale potom mu bylo poručíka líto: „Nevěš hlavu, jiným se to stalo taky, uvidíme, co se dá dělat.“

Viděl, že to Kuruce trochu potěšilo. Šel ochotně před ním a vedl ho chodbou dozadu za výtahy. Až ke dveřím, které měly štítek „vedoucí provozu“. Zaklepal, ale nečekal na výzvu a zmáčkl kliku; dveře však byly zamčené.

„Copak ti utek i tenhle?“ neodpustil si Duda rýpavou poznámku.

Stál tam chvíli s Pitonákem, protože Kuruc jen tak na půl úst řekl „moment“ a odběhl. Duda tady byl jako doma. Tudy šel za manipulantkou do telefonní centrály a kousek odtud v šatně pro personál mluvil s Mlčochovou a recepční. Tenkrát si těchhle dveří nevšiml. Kdoví, co má vedoucí provozu Novotný za nehty, myslel si, otočený k východu do recepce.

„Tady je,“ zaznělo mu za zády.

Kuruc přiváděl malého kulatého čtyřicátníka, kterému svítila na hlavě pleš s věnečkem řídkých zrzavých vlasů. Na nose seděly brýle v černém rámku a na obě strany povívaly šosy bílého pracovního pláště. Na první pohled vypadal vystrašený. Beze slova vytáhl z kapsy klíč a odemkl svou kancelář.

Vypadalo to, že vlastní prostředí mu dodává sílu. Dudovi a Kurucovi ukázal na dvě židle, před Pitonáka přitáhl z kouta rozvrzanou sedačku.

„Čemu můžu děkovat za tak mimořádnou pozornost naší Bezpečnosti?“ zeptal se arogantním tónem. „Taháte mě z provozu zrovna od přípravy večeře. Když mi okradou hosty a budou z toho maléry, určitě nedovolíte, abych stěžovatele posílal k vám, pánové. Takže mám velice málo času…“

„Omluvte nás, pane Novotný, nechceme vás dlouho zdržovat.“

Po Dudových slovech mu narostl hřebínek.

„S tím si ani polívku neosolím! Byl bych moc rád, kdybyste teď odešli a vrátili se řekněme kolem osmý. Potom si pro vás najdu chvilku času…“

„Tak si laskavě sedněte!“ zasyčel rozzlobený Duda. „A dejte si to vysvětlit! Já jsem major Duda ze správy kriminální služby ministerstva vnitra, tady je můj průkaz. Nepotřebuju od vás nic víc než tu věc, kterou tady před chvílí nechal jeden cizinec. A bude po zdržování…, abyste si to moh osolit! Já za váma taky nejdu pro legraci.“

Novotný se zjevně zarazil. Majorovi neušlo, jak překvapeně se po něm podíval a mimoděk lišácky přimhouřil oči. Teprve po malé odmlce se ozval slušným tónem, v němž nebylo ani stopy po předchozí aroganci:

„Jaký cizinec? Já sice vídám cizinců sousty, jsou to naši hosté, ale nikdo z nich u mě nic nenechal.“

„Máme málo času, pane Novotný. Jestli nás budete zdržovat, budu nucen vám to tady prohledat. Pátráme po pachateli zločinu a ten Němec je velice podezřelý. Před hodinou vás hledal a přišel sem za váma.“

„Nerozumím vám… a budu si na vás stěžovat u vašich nadřízených.“

Přestože se snažil, aby jeho slova zněla energicky, major z nich vycítil nejistotu. Ty bys mohl ošálit nanejvýš zelenáče, pomyslel si, s nervama na tom nejsi nejlíp. Když nedáš jinak, tak to musím risknout.

„Pane Novotný, protože to nejde po dobrém… jménem zákona vás dám prohledat. Kuruc, prohlídněte mu kapsy!“

Novotný však nečekal, až k němu Kuruc dojde. Bleskurychle skočil k Pitonákovi, aby se dostal ke dveřím. Obejít ho nemohl, když mu postavil sedačku doprostřed. Ale ani moment překvapení nezapůsobil. Praporčík byl starý kozák a popadl ho za ruku.

„Koukněte, polívčičku vám osolí někdo jinej, tak nač ten spěch?“ řekl mu s úsměvem, ale jeho hlas překypoval hněvem. „Zůstaňte pěkně tady, nikdo vám hlavu neutrhne.“

Novotný přijal jeho slova s provinilým ušklíbnutím, jako by opravdu utíkal osolit jídlo do kuchyně. Nejevil pražádnou radost, že Pitonák stojí před ním a Kuruc ho zezadu ohmatává.

Poručík zjistil, že Novotný u sebe nemá nic, co se podobá zbrani. Teprve potom mu začal vytahovat věci z kapes: tramvajenku, kalendářík, náprsní tašku, kuličkové pero, drobné, zapalovač, krabičku cigaret Marlboro, nůžtičky na nehty, malé logaritmické pravítko, kapesník, svazek klíčů, pouzdro na brýle, kousek jelenice, obálku s nějakým tvrdým předmětem uvnitř, pečlivě přeložený lístek papíru, pár bílých kartiček formátu šest krát deset centimetrů a portmonku na drobné.

Bez jediného slova to všechno pokládal na stůl před Dudu.

„To je neslýchané, takhle přepadnout člověka!“ protestoval Novotný brumlavě.

„Neslýchaný je způsob, jak jste nás přijal, pane. Nezlobte se, ale co si o vás máme myslet? Omlouvám se tady za svého mladšího kolegu, pokud vám nějak ublížil na cestě sem do kanceláře v mé nepřítomnosti. Ale ať už vám řekl nebo udělal cokoliv, určitě jste nás nemusel považovat za dobytek, přišli jsme přece naprosto slušně,“ bručel Duda. Jeho pozornost už upoutávaly předměty na stole. „To je ta obálka?“ otočil se na Kuruce.

Ještě než poručík stačil přikývnout, major vzal do ruky přeložený lístek papíru. Byl vytržený z bloku formátu A0. Rozložil ho a spatřil něco načmáraného tužkou. Bylo to vzhůru nohama, a tak si papír otočil. Jednotlivá slova byla napsaná měkkou tužkou, a proto už trochu rozmazaná. Když si major přečetl text, obočí mu vyskočilo až do půli čela.

„No tohle!“ řekl s důrazem a četl nahlas: „Dnes dát na adres ign. Ťapuš: dnes večer v sedum příde na návštěva známí. Ženu máte v šichtě, takže si můžem nerušen pohovořit.“

„To Jste psal vy!“ zařval na Novotného.

„Ne… ne…“

„To si myslím! A tohle? To u vás nechal ten cizinec?“ ukazoval obálku.

Novotný jenom přikývl.

„Tak jste s tím nemusel dělat takový tajnosti,“ řekl spokojeně a obálku otevřel. Vytáhl z ní zelenou kartičku a vyrozuměl z ní, že majitelem vozidla mercedes je Hans Müller, státní poznávací značka HHC 46—934. Zastrčil kartičku do obálky a zvedl se.

Novotný stál jako solný sloup. Krve by se v něm nedořezal.

„Pane Novotný,“ promluvil po chvíli napjatého ticha major, „ve jménu zákona vás zatýkám pro spoluúčast na vraždě. Soudruzi, vemte ho hned s sebou. Kancelář zapečetit, ještě se sem vrátíme, ale teď na to není čas.“ Kuruc i Pitonák už byli svědky zatýkání, ale takhle zhurta to ještě nezažili. Rozkaz je však rozkaz. Když Novotného diskrétně odváděli recepcí, Kuruc hodil pohledem přes pult k ženě, s níž se krátce předtím bavil, koho že to asi Brunner přišel navštívit. Na Jejich průvod se dívala udiveně. Velké hodiny nad její hlavou ukazovaly 17.30.

„Co je to zase za husarský kousek s tímhle zrzounem?“ Jonákova slova byla ironická, ale v hlase mu zněla opravdová zvědavost. Duda se nedal zmást. Upřímně se zasmál, a když odpovídal, vystrčil před něj pravici s roztaženými prsty:

„Tohle je, soudruhu podplukovníku, takříkajíc korunní svědek. Když jsme k němu přišli, málem jsem mu jednu vrazil, protože se choval jako hulvát. Já ti tam letím s nadějí, že drapneme toho Brunnera, a místo Němce jsem nahmát tohohle zrzouna. Protože Brunner těmhle dvěma našim šerlokům zmizel rovnou před nosem.“ Kuruce a Pitonáka ta slova nikterak netěšila. Dva podplukovníci a jeden major se tady bavili na jejich účet. Oba by se raději neviděli. Jenom majorův smích a veselý tón řeči jim naznačoval, že to nebude tak zlé.

„Tak co tady stojíte jak svatí na mostě? Já na vašem místě bych už oběh půl města. Nemá to být výměnný obchod, že přivedete svědka místo pachatele?“

Duda se s úsměvem podíval na provinilce a posuňky jim ukazoval na Jonáka:

„No prosím, tady máte malou ukázku, jak nás dovedou naši nadřízení prohánět. Podle nich bysme se měli v tom fofru i přezouvat.“

„Toho Brunnera ovšem musíte najít!“ zvážněl Jonák. „Kdybyste ho měli vydupat ze země! Na korunní svědky budeme mít dost času potom.“

„Když vy člověku nedopřejete, aby něco vysvětili,“ rozhodil Duda ruce jako v beznaději. „Podle mě se Brunner vrátil do Moravy. Ať tam mládenci skočí a zadrží ho, za chvíli tam přijdu taky a vyrovnám si s ním menší účet. Padejte,“ ukázal Kurucovi a Pitonákovi rukou, když viděl Jonákův souhlas.

„Podívej se,“ pokračoval, když příslušníci odešli, „proč mluvím o korunním svědkovi.“

Když vytáhl z kapsy lístek zabavený u Novotného, sesedli se u stolu i s Hlušičkou. Major rozvíjel služebně starším přátelům svou teorii:

„Je na něm přesně to, co dostal Ťapušík včera v obálce do schránky. Akorát že mu to napsali na stroji. Tohle je originál, koncept, který dal dohromady vrah. Dal bych za to ruku do ohně, že to přepsal a snad i doručil právě Novotný. Takže ten taky ví, kdo je vrah.“

„To ale nic nemění na našich opatřeních,“ poznamenal Hlušička.

„Vždyť já neříkám, že mění,“ zdůraznil Duda. „Jsou to ale nový důkazy, to jistě uznáš. Rukopis se dá identifikovat, Novotný má v kanceláři psací stroj, ostatně je tady vedle, a když se ho zeptáme, tak nám asi něco poví, no ne?“

Jonák zatím beze slova zkoumal text na papíru. Zřejmě ho velice zaujal, protože ze sebe pomalu a zamyšleně soukal:

„Když to říkáš ty, tak o tom nepochybuju. Mně se ti ale motá v hlavě taková divná souvislost. Kdo z okruhu podezřelých umí slovensky? Vždyť jsou to samí cizinci, Němci, Američani a podobně… V tom textu je spousta pravopisných chyb. Což doopravdy svědčí o cizinci. Našinec by takový hovadiny přece jen neudělal.“

Hlušička přitom sledoval jeho sukovitý ukazovák, jak se zastavoval u jednotlivých chybně napsaných slov. Podíval se na Jonáka a vyslovil, co se každému z nich pletlo v hlavě:

„Jedině Brunner. Právě ten umí slovensky. A když se nad tím zamyslíš, i ten jeho kontakt s Novotným je podivný.“

„Ba ne, Viktore,“ odporoval Duda. „To je takový trouba, že opravdu vracel ten technický průkaz pro Müllera. No, já si za ním zajdu. Ať mi to vysvětlí on sám. Nějak jsem přesvědčený, že se vrátil do Moravy. To se ví, do šesti už to nestihnu, ale… můžu ti sem zatelefonovat?“

Jonák, kterému otázka patřila, přikývl.

„Zatelefonuj. Ale raději si pospěš, abys tu byl co nejdřív zpátky. Doufám, že kolem půl sedmé už tady bude s náma sedět náš pan Brown.“

„Franta je šikovný chlap,“ řekl po malé přestávce, když Duda odešel. „Kdybys neměl námitky, Viktore, já bych ho…“

„To nemyslíš vážné!“

Hlušička se při těch slovech prudce otočil na svém pochodu po kanceláři a zahleděl se Jonákovi do očí. Ten rozhodil ruce, jako by chtěl říct: no co, co má být?! Ale potom jenom mírným hlasem poznamenal:

„Vážně nebo nevážně, proto to říkám jenom tobě! Vždyť je to tvůj zástupce. Ale myslím si, že by se u nás znamenitě uplatnil. Uvažuj o tom.“

„Víš co? Příležitostně se na to zeptáme přímo jeho. Kdyby chtěl přeložit k tobě, mně by to bylo moc líto, ale na jeho místo bych si už zástupce našel.“

Jonák se usmál. Viktor ho svou odpovědí potěšil. Nechal ho pochodovat dál a vyřídil si pár telefonů. Vrťkovi na daktyloskopii, svému zástupci na odbor a nakonec i domů ženě. „Zaskoč taky k Viktorovi a řekni Markétě, že spolu přijedeme domů kolem deváté,“ poprosil ji.

Často se díval na hodinky a zdálo se mu, že se čas vleče nesmírně pomalu. Byl netrpělivý. Hlušička na tom nebyl líp. Přecházel po pracovně, občas se podíval oknem na světla v ulicích a zase pochodoval dál. Snad je Viktor napnutý ještě víc než já, myslel si, nebyl by to konečně žádný div. Celý případ měl v sobě něco, s čím neměl Hlušička do té doby zkušenosti. Byl zvyklý řídit své případy sám, podle vlastního úsudku a zvyklostí. Tady však museli všechno koordinovat a často jeden druhému ustoupit, změnit své závěry a hlavně záměry. Vždyť už to nepotrvá dlouho.

Cukl sebou, když zadrnčel telefon. Hlušička se taky zarazil a otočil se k aparátu. Jonák se ohlásil, chvíli poslouchal a pak vydal příkaz:

„Posbírejte všechno, jak jsme se dohodli.“

Když zavěsil, chvíli se pásl na napjaté tváři svého přítele. Potom spíš vydechl, než řekl:

„Auto s Kellyovou je tady, Viktore.“

„To tedy znamená…“

„Ano. Byla v něm sama.“

Napětí povolilo. Byl to první důkaz, že jejích teorie i dedukce byla správná. Na radost však bylo ještě příliš brzo. Ostatně na to ani nebyl čas, protože telefon se ozval znovu. Hlušička nechal přecházení a usedl ke kamarádovi za stůl. Nedočkavě ho pozoroval, jak se tváří. Z jeho výrazu vyčetl, že zpráva je dobrá. Ani nezaregistroval, co vlastně Jonák řekl volajícímu, a spokojeně ho drcl do ramene.

„Je to tak?“ zeptal se, když Jonák položil sluchátko. „Je. Dal se před nimi na útěk, ale jeden z nich mu nastavil nohu. Trochu si natloukl, ale vezou ho sem.“ Bylo pět minut po šesté a Jonák musel znovu sáhnout po telefonu.

„Ano, Franto, vyšlo to, vezou nám sem pana Browna, pospěš si, počkáme na tebe.“

Jonák vstal. S rozkoší se narovnal, až mu zapraskalo v kloubech. Udělal pár kroků a otevřel okno. Chladný večerní vzduch s sebou přinášel charakteristický šum velkoměsta s bzučením automobilů, zvoněním tramvají a směsí vzdálené hudby a hovoru.

Odstoupil od okna a vylovil z kapsy lulku. Když si tak s ní hrál, začal si povídat jakoby pro sebe:

„Tak, a budeme to mít vyšťouraný, všechno a dočista. Já jsem jenom zvědav, jak se bude tvářit. Je to takovej mizera, co si rád hraje na světáka, všecko zná a všemu rozumí… Ano, velmi dobře,“ řekl, když se ve dveřích objevila Čambalová. „Nesete všecko?“

„Všecičko, soudruzi. Z daktyloskopie, balistiky, trasologie, no zkrátka všecko. A kafe udělám hned,“ dodala a ukládala na stůl kartóny a balíček.

„Soudruh Vrtěk ještě srovnává poslední otisky z pistole, ale prý s tím bude za půl hodiny hotov.“

Když odešla, oba si začali prohlížet přinesené věci. Podívali se i do režného pytlíku na pistoli; beze slova ji potěžkali a zastrčili zpátky.

„Viktore, zkontroluj ještě, jestli je v pořádku všechno pro konfrontaci. Za chvíli budou tady. Já si potom, jestli dovolíš, vyřídím svoje. Tobě dám slovo nakonec, platí?“ Hlušička jenom přikývl a odešel do vedlejší kanceláře. Ve společnosti Struhára a Ilčíka tam seděli tři lidé. Se všemi si podal ruku a hned se jim omluvil:

„Promiňte, že vás obtěžujeme, ale nebude to dlouho trvat. Pane Urbane, až přijdete do té druhé kanceláře, nedejte se vyvést z míry, protože pravděpodobně uvidíte člověka, který na vás střílel. Říkám pravděpodobně, chápete mě? Potom můžete jít rovnou domů. Dole na vás čeká vaše paní. — Slečno Pásková a pane Pánku, od vás nepotřebujeme nic jiného než rozpoznat jednoho člověka. V místnosti bude víc lidí. Jestliže mezi nimi poznáte někoho mimo naše pracovníky, řeknete nám tam na místě, odkud ho znáte a za jakých okolností jste s ním přišli do styku. Potom se můžete taky vrátit domů.“

„No ale o co jde?“ zaskřehotala Pásková. „To byste nám měl říct, abysme se nespletli, ne?“

„To právě nemůžeme, slečno. Musíte se na to dívat naprosto nestranně. Ano? A hlavně: nevymýšlet si!“ Společnost se trochu zasmála, hlavně Pánek, který Páskovou znal ze všech přítomných nejlíp. Ale jí to zřejmě nevadilo. Vytáhla z kabelky pudřenku a udělala si několik maličkých oprav na obličeji.

Ve své kanceláři spatřil Hlušička Dudu.

„Ty jsi toho Brunnera nepřived, co?“

„Nepřived, to má čas,“ odsekl major od stolku, kde si s Jonákem prohlíželi pistoli a ostatní důkazy. „On má svý tajemství, ale je to přece jen trouba.“

„No jak myslíš.“

To bylo všechno, co si stačili říct. V představách byli jinde, na silnici z letiště, odkud k nim uháněl automobil s Danem Brownem. V duchu po té silnici všichni projeli už několikrát a nějak se nemohli dostat do správné časové relace. Vždycky se přistihli, že strašně spěchají a automobil tu cestu ještě nemohl urazit.

Z tísně je vysvobodilo hlášení: hlídka u vchodu oznamovala, že jsou v budově.

Jonák se právě naposledy rozhlédl po Hlušičkově kanceláři, kterou si z taktických důvodů zvolili za dějiště. Při té kontrole nenašel nic, co by odporovalo jeho představám. Bylo 18 hodin 39 minut, když dva příslušnici Státní bezpečnosti otevřeli dveře a odevzdali Dana Browna. Nechali ho jednoduše stát kousek od prahu a stáhli se zpátky k Čambalové. Dveře se zavřely a Jonák, jediný z přítomných, vstal a řízně přivítal Američana:

„Pane Dane Browne, vy jste tady dneska už jednou byl. Mezitím jsme si ovšem objasnili řadu věcí. Ve jménu zákona vás zatýkám pro několik trestných činů, které jste spáchal na území Československé socialistické republiky. Tady je zatykač,“ zamával papírem, „i usnesení. Zahajuji váš výslech. Sedněte si.“

Za Brownem stál tlumočník a Jonák počkal, až přetlumočí jeho slova. Teprve potom se posadil zároveň s Brownem. Viděl na něm, s jakou železnou vůlí se nutí do klidu. Do hrobového ticha znělo jenom cinkání lžiček, jak si míchali kávu; pozorná Čambalová ji přinesla i světoběžníkovi. Duda polohlasně sykl, jak si vřelou kávou málem opařil ret. Já ji takhle horkou srkat nebudu, pomyslel si Jonák. Viděl, že i Brown si omočil rty v kávě.

„Tady půjde zřejmě o velký omyl,“ ozval se a potom počkal, až to tlumočník přeloží Jonákovi. „Uznávám, že moje jednání může v některém ohledu vyvolávat určité podezření. Vzpomněl jsem si na jistou povinnost ve Vídni, proto jsem tam chtěl odletět. Ale už moje letenka vás přesvědčí, že jsem se chtěl hned zase vrátit. Je totiž zpáteční.“

Odmlčel se a znovu se napil. Měl zlé tušení, že vlezl do pasti, přestože ještě před hodinou byl přesvědčen, že se nikde nedopustil takové chyby, aby ho mohli z něčeho usvědčit. I tenhle výslech by považoval za náhodu, kdyby na něj nečekali na letišti. Někde se stala chyba, někde uklouzl před finišem.

Jonák poslouchal tlumočníka, který si dával mimořádně záležet na přesnosti překladu, a cítil, že ho Brownova drzost začíná zlobit. A zlost je špatný rádce. Snad to ani není drzost. Tenhle agent přece už musí tušit, když už ne přesně vědět, že nemá žádnou naději na únik. Shořel na celé čáře. Když se ohlédne dozadu, nenajde snad jediný šťastný krok. Všude samá škobrtnutí. Kdo ví, co mu teď táhne hlavou. S čím ještě počítá. Jakou naději si uchovává… i když, jak se říká, naděje umírá poslední. Je to hrubec, sprostý zločinec bez intelektu, a snad právě proto se chytá i stébla.

Tady nemá smysl diskutovat. Jonák se rozhodl skoncovat debatu, kterou chtěl vyslýchaný zřejmě rozvinout.

„Zbytečně bychom ztráceli čas, kdybyste si začal vymýšlet. Vy jste k nám přišel splnit jisté úkoly pro vašeho chlebodárce. Jestli dovolíte, povím vám, jaké úkoly to byly. Za prvé, vyvézt odtud protičeskoslovenský pamflet jistého pisálka, jmenuje se Kohn. Za druhé, získat nové informátory pro vaši síť. Mnoho našich občanů se vrátilo z vašeho ,ráje‘ a vy jste mezi nimi začal lovit. Diletantsky lovit, pane Brown. Šel jste za Petrem Urbanem a chtěl jste si zahrát na Sherlocka. Náhodou se vám připletl do cesty nějaký Brunner a vy jste zjistil, že má tetu v Baronově. Kousek odtamtud má chatu Petr Urban. — Zavolejte sem pana Urbana,“ poprosil Jonák.

Viděl, jak se Brown zavrtěl. Po tváři mu přeletělo něco jako úsměv; vypadal sebejistě. Dokud nespatřil svou oběť. Urban se nechápavě podíval na něj, potom na Jonáka a na ostatní. Nešlo mu do hlavy, proč mu dnes už podruhé ukazují tohohle člověka. Jonákovi neušly jeho rozpaky, ale líp než on dokázal posoudit duševní pochody i vzhled Američana: Brown ztratil barvu a se strachem v očích hleděl na toho, koho podle svého názoru poslal na onen svět. Civěl na něj jako na zjevení.

„Tenkrát jste ho ještě neměl v úmyslu zabít,“ promluvil opět Jonák. „Ale z hecu jste použil malý trik. Nasadil jste si brejle s normálními skly a paruku až po ramena, abyste byl podobný Brunnerovi. To se vám opravdu podařilo. Je to tak?“

„Nnne… ne,“ řekl přiškrceným hlasem a zavrtěl hlavou. „Já nevím, o čem to tady mluvíte…“

Jonák nečekal na Brownova slova, nýbrž na jeho hlas. Když nyní zazněl jako rašple, bedlivě pozoroval Urbana; při odpolední konfrontaci hlas neslyšel, ale ted s ním přímo zalomcoval. Poznal ten drsný hlas a otřásl se vzpomínkou.

„Panebože, je to on!“ zašeptal. „Takhle se změnit…!“

V Jonákově hlase znělo zadostiučinění, když pokračoval:

„Vidíte, poznal vás. Vy jste byl tenkrát bez sebe vztekem, pane Browne, že takový obyčejný člověk odmítne vaše nabídky na bohatou odměnu. Tak jste ho zastřelil. Jenže jste to zpackal. Měl jste naspěch, aby vás odtamtud Kellyová co nejdřív odvezla. Ani jste se nepřesvědčil, jestli Je Urban mrtvý. To potom zjišťoval Karas. Protože jste netušil, že zprávu do novin jsme dali úmyslně my. Jak se říká, spolknul jste to i s navijákem. Ostatně, tady jsou vaše rekvizity,“ přehraboval se Jonák ve věcech na stole. „Byly v autě.“

Ukázal Američanovi paruku, brýle, pistoli. Štítivě podržel každý kousek v ruce a znovu je ukládal na hromádku.

„Konečně na filmech máte každou stránku toho pamfletu, takže jste dobře věděl, že je s vámi konec, když nám ty filmy vydáte. Ale musím přiznat, že originálem jste mě překvapil. Já myslel, že jste to hodil do ohně, kdežto vy jste to ponořil do vody. Za tuhle kličku všechna čest.“

„Jestli dovolíte,“ ozval se Duda, „pan Brown tady má taky svůj vlastní rukopis.“

Z hromádky důkazů na stole vytáhl lístek od Novotného.

„Provozář v Lotosu vám pomáhal lovit lidi, co? To on doručil Ťapušíkovi oznámení o schůzce, při které jste inženýra sprostě zavraždil… Ani ten se od vás nedal ohnout k protistátní činnosti. To byla druhá smůla na vaší zdejší výpravě. Naše byla v tom, že jsme vás nečekali právě tam.“

Tlumočník měl spoustu práce a major postřehl, že nesmí mluvit tak rychle. Kapitánovi chvíli trvalo, než našel správný výraz v angličtině. Počkal tedy, až překlad dokončí. Teprve potom přišel s dalším úderem.

„Pěkně jste namočil Brunnera. Ten když byl opilý, vždycky všecko ve vaší partě vyžvanil, a vy jste toho jaksepatří využil. Věděl jste, že se z Tater vrátí letadlem.

Proto jste mu v hotelu Morava podstrčil fingovanou výstrahu.“

Duda se obrátil k Hlušičkovi a Jonákovi:

„Brunner měl podvodné kontakty s náměstkem ředitele jednoho našeho podniku, obchodním partnerem v oboru vzduchotechniky. Ten mu vždycky dával dobré tipy. Když včera našel v obálce tu výstrahu, sebral se a šel za náměstkem. Ten samozřejmě o ničem nevěděl, proto byl Brunner tak tvrdohlavý a zároveň rozpačitý. Sám neměl tušení, kdo se mu zamíchal do tajných styků. Pan Brown si přesně vypočítal, jaký to bude mít efekt. Brunner nemohl dokázat alibi na inkriminovanou dobu, kdy byla spáchána vražda inženýra Ťapušíka. Tak se dostal do podezření. Mnoho nechybělo a byli bychom ho zatkli.“

„Takové jednání si vyprošuji!“ spustil Brown pateticky, ale vzápětí zmírnil tón. „Vymysleli jste si na mě ledacos, ale mýlíte se…“

Všichni se po něm otočili. Někteří jenom žasli nad takovou drzostí. Brown seděl v křesle strnule, blýskal očima na všechny strany a schválně udělal malou pauzu. Když tlumočník skončil, pokračoval:

„Moje společnice slečna Kellyová, která právě dnes odjela domů, se jistě postará, aby se mi dostalo proti všem těmto obviněním náležité právní ochrany.“

Podíval se na ně, aby se popásl na jejich překvapení. Jonák s Hlušičkou však klidně pohlédli jeden na druhého. Jeho řeči je už nemohly ani rozčilit. Buď je to grázl, který nezná ani malou násobilku, anebo vyloženě provokuje.

„Asi vás zklameme, pane Brown,“ ozval se veselým tónem Jonák. „Ukázal jsem vám přece rekvizity z vašeho auta. Ona je tu totiž taky, my měli už za městem obavy, aby se nehnala zbytečně až na hranice, a tak jsme ji zastavili. Víte, já bych s vámi klidně diskutoval dál, jenže tady kolega k vám má ještě nějaký dotaz.“

Ukázal na Hlušičku a ten pochopil, že má převzít otěže a uspokojit svou dávnou touhu. Vstal, udělal pár kroků k Brownovi a řekl mu:

„Máte špatnou paměť, pane Browne, protože vy jste v Československu už jednou byl.“

Američan na ně nechápavě pohlédl.

„Odpoledne jste nám říkal, že jste u nás poprvé, ale to je lež. Vy jste u nás byl v takové zvláštní době. Na jaře roku devětašedesát. A ne sám, tenkrát vás bylo mnoho. Myslím takových rytířů s pistolí a nožem pod kabátem. Jen se neurážejte. Chodili jste sem jako na cvičák. Štvát lidi, děsit je, rozsévat strach a samozřejmě organizovat zloděje, vrahy a jiné kriminálníky. Proti socialismu, samozřejmě. Dostali jste na to přesné instrukce a spoustu peněz. Vy jste si vůbec mysleli, že penězi zmůžete všecko. Nechtěli jste pochopit, že se vám podařilo koupit leda spodinu. To samozřejmě není vaše chyba. Vy jste vykonával příkazy svých chlebodárců. No ale já s vámi nechci diskutovat, ani vás přesvědčovat, pánbůh chraň.“

Otočil se a odcházel od něho.

„S vrahy se nediskutuje,“ poznamenal Duda.

„Správně. — Jen zůstaňte sedět,“ pokynul Hlušička rukou, když viděl, že se Brown zvedá. „Vy jste vrah, dokonce několikanásobný. — Nepřekládat!“ křikl potom zostra na tlumočníka.

Nemyslel to tak zle, jak mu to vyšlo. S úsměvem se kapitánovi omluvil.

„Nepřekládat,“ opakoval ještě jednou po chvíli. „Tento pán totiž,“ ukázal na Browna, „tlumočníka nikdy nepotřeboval, to jenom před námi si hrál na hejska s americkým státním občanstvím, přestože si ještě u nás neodpykal svůj první trest. Dostal jste ho in contumatiam,“ řekl mu do tváře. „Víte, co to znamená? V nepřítomnosti.“

Ukázal na dveře. Duda je ochotně otevřel a pustil dovnitř Páskovou a Pánka. „Vyberte si,“ řekl jim nesmírně klidně a ustoupil stranou. Viděl, jak jejích pohledy přeskakují z jednoho na druhého, až se zastavily na sedícím Brownovi.

„Tohohle pána znám,“ ozvala se Pásková. „Asi před pěti lety jsme se spolu bavili.“

Pánek přikývl, jenom čekal, až Pásková skončí.

„To je ten, co mi dal do zástavy zlaté šperky. Místo zaplacení. A už nikdy nepřišel. Mohl bych mu je i ted… vlastně, vy jste to zabavil,“ ukázal na Dudu.

„Děkuji za laskavost, můžete odejít,“ řekl Hlušička.

Chvíli bylo ticho jako v hrobě; potom se opět ujal slova.

„Vidíte, lidi mají náramnou paměť, přestože bychom to od nich ani nepotřebovali. Máme proti vám dost důkazů, Dušane Vargo! Rozumíte mi? To vy jste dvanáctého února devatenáct set šedesát devět zavraždil Helenu Bagárovou v jejím vlastním bytě! Zřejmě odmítla vaše návrhy odejít do emigrace a vy jste dostal strach, že by vás mohla prozradit našim orgánům. V tom momentě jste zapomněl na dětství, na přátelství i na lásku. A zardousil jste ji…“

„Ne! Já nechtěl…, já vůbec nechtěl.“

Několik slov pronesených v mateřštině zaznělo z jeho hrdla jako z hlubokého podzemí a Varga alias Brown s hlavou skloněnou na prsa se chvíli třásl utajovaným napětím.

Strnulé ticho zalehlo celou kancelář a všechny přítomné. Najednou tam bylo dusno. Hlušička, Duda i Jonák se na sebe dívali a napadla je stejná myšlenka: proč vlastně mají na jazyku odpornou nasládlou chuť. Duševní špína přece nemá fyzickou chuť, tohle může být jenom koncentrát pocitů. Potom najednou Jonák gestem unaveného člověka pokynul, aby tu hyenu v lidské podobě odvedli pryč.

Zůstali jen oni tři. Duda odhrnul záclonu a pohlédl oknem na mrkající pouliční svítilny a osvětlená okna v protějších domech, kde se míhali lidé ve svých obydlích. Neměli tušení, že tady, naproti nim, se v malé kanceláři opět chytilo jedno lidské zvíře do vlastní pasti. V myšlenkách zabloudil daleko odtud. Do domu číslo 17 ve Švábkách před pěti lety…

Jonák pomalu ukládal papíry ze stolu do aktovky a Hlušička se na něj nepřítomně díval. Potom najednou docela tiše poznamenal:

„Je to hrozné, když se člověk v člověku natolik zmýlí, jako Helena Bagárová… nebo inženýr Ťapušík… Hloupý omyl ho vedl k emigraci a… za omyl draze zaplatil.“