Jan Šmíd

Deštivá noc

1

Nad městem visel déšť.

Domy se krčily jako dítě pod napřaženou dlaní, připraveny opět vydechnout, bude-li úder slabý nebo zůstane-li jenom při hrozbě, připraveny s hrůzou vydržet rány s nejmenšími ztrátami.

Zdviže bílého domu poblíž jezera sjížděly a opět vyjížděly v monotónním hluku, který rozechvíval celou budovu. Nebyl to vlastně žádný výrazný zvuk. Ani svist, ani lomoz, ani rachot. Uvědomili jste si ho, až všichni zaměstnanci opustili kanceláře. Až poslední zdviž sjela definitivně dolů, teprve potom byste zaslechli, jak si vzduch v budově oddychl.

Ten okamžik nastával po šesté hodině večer.

Byl to podivný dům. Svou pronikavě bílou barvou vytvářel dominantu této části města. Z jedné strany k němu šplhá Tribune Tower, na druhé jsou jeho okna obrácena k dvojici Goldbergových betonových věží. Sepjaty spirálovou rampou (šplhá až do dvacátého poschodí) ukrývají obyvatele, kteří vůbec nevycházejí do ulic.

Září ve dne i v noci.

Odráží slunce (ale i bez jeho paprsků je nejoslnivější z celého města), s večerem se o něj začne opírat světlo rovnající se 318 000 000 svící. Na jižní straně padají jeho stěny kolmo do řeky. Celý jej můžete spatřit jenom ze Severní Wabashské (přes řeku, z místa, kde se křižuje s Wacker Drive) nebo od Sun Times Bldg.

V kolekci barevných pohlednic města nikdy nechybí pohled od jezera. V noci jeho obrysy mizí a zůstávají jenom svítící body (jako nějaký zvláštní kód, jako program do computeru, který vypočítává běh života, zjišťuje, kdy se narodíte, ještě dávno předtím, než se vaši rodiče sejdou, jaké získáte vzdělání, jaké zaměstnání, jak vysoké budete mít konto a také kdy zemřete). Chvějí se na hladině, čeří se, ukrývají, mizí v drobných vlnkách, vítr schovává město v hlubinách; tehdy z obrazu vystupují dva cizí bílé kvádry s šikmo pootočenou věží. Osvětleny ze všech stran jsou beze stínů. Jako napjaté plátno v obrovském kině. Fotograf musí tento noční dům vždycky přeexponovat, aby zachytil jednotlivá okna zbylých domů; aby zachytil oči města, vedoucí do jeho duše.

Miltosu Livaditisovi připadalo jako kus země poházené krychlemi. Jako by dítě převrátilo stavebnici. Stavebnici bez kruhů, bez koulí, bez vejčitých elips, bez parabol, bez hyperbol. Neměly by se kde zachytit, neboť město je sestaveno jen z přímek.

Dům byl navršen z poschodí do výše 398 stop. Dvě kostky vyhnané k obloze, zakončené plochou střechou s cimbuřím a ještě jedním poschodím (také s cimbuřím; už jsem se zmínil o tom, že je tu cizí). Na věži jsou hodiny. Pohlédl-li na dům někdo z ulice, zdálo se mu, že nikde nekončí a jenom vybíhá ve stále se zužujících čtvercích, až se konečně zabodává tenkou špicí do nekonečna. Splývala s oblohou, třásla se v její modré, šedivé, olovnatě bílé i fialové barvě (když se slunce někdy zabořilo prudce do jezera a rozstříklo rudou zář s modravými kapkami vody) a tam někde unikala očím.

Jediná nekonečně bílá budova v panoramatu země.

Miltos Livaditis, částečka města složeného z krychlí, hranolů, děrných štítků a sedmi miliónů šestkrát sto tisíc bytostí, kterému Computer města kdysi dávno vypočetl příchod ze slunné Kariani na severu Řecka (kde rostly stromy a voněly květiny a také létali ptáci) a pomalu, trpělivě, důsledně ho formoval do bezejmenného zlomku, pracoval ve dvanáctém poschodí.

2

Hammersley Brooks se probudil přesně o půl sedmé. Tři roky již vstával ve stejnou dobu. Spal na pravém boku, spaní na levém mu působilo potíže. Vždycky se v noci probouzel a srdce mu bušilo nepravidelně. Třebaže byl zcela zdráv. Na podzim a na jaře tedy měnil strany lůžka. Víc mu vyhovovala zimní poloha s obličejem obráceným k oknu, ale při té mu v létě dopadalo na tvář slunce nejprve o minuty a později až o tři čtvrti hodiny dřív a budilo ho.

Spěšně si umyl obličej, vyčistil zuby, oholil se, oblékl a vyšel na ulici. Bydlil v Devětapadesáté v Downers Grove, v jednom z těch starých nízkých domků bývalé periférie, kterou teď již město pohltilo, ale dosud nestrávilo. Dům byl kdysi jasně žlutý, ale už dávno dostal špinavě šedohnědou patinu a na několika místech z něho opadávala popraskaná omítka.

Venku bylo překrásné (i když dusné a trochu vlhké) jitro. Slunce bylo ještě růžové, zamžené a téměř se na ně dalo pohlédnout nezakrytým okem. Hammersley Brooks si přesto nasadil zelené brýle a vyšel ke své stanici. Jak se vlak přibližoval, nástupní prkna se roztřásla, až ho zabolelo v plicích a musel se zhluboka nadechnout.

Bylo nabito.

Souprava jezdila z Napperville a vozila téměř výhradně dělníky ranních směn. Většinu jich znal, na jednoho kývl. Hlučně se rozjeli. Město jim ubíhalo pod nohama a zvolna se měnilo. Minuli Oak Brook Hyatt House v Hinsdale, hotely v Hillside a nový motel v Melroském parku. Slunce mu teď svítilo přímo do očí, ale už se roztáhlo po celém obzoru. V příští stanici odbočil vlak přímo na sever. Po levé straně se objevilo letiště a za chvíli byli v Rosemontu. Hammersley vystoupil u starého indiánského hřbitova a sešel po dřevěných schodech do ulice.

Jakmile prošel branou do dílen (majitelé je nazývali továrnou), pocítil vždycky zvláštní klid. Nezaspal, přišel včas, je tady a bude poklidně kroužit svá táhla k holicím strojkům. Občas u něj zastaví vozík s novým materiálem, někdy s novým nářadím.

„Vyspalej?“ zavolal na něj David Clark.

„Ani moc ne. Chtělo by to tak hodinku navíc. Nebo dvě.“

„Taky bych je bral,“ zazubil se David.

Oba byli ve stejném věku dvaceti dvaadvaceti let. Krásný věk, kdy se ještě dobře stojí u stroje a je čas a chuť prohodit pár slov k sousedovi, zeptat se, co dělá žena, děvče, děti, matka, popovídat si o nedělním výletu do Třešňového údolí. Vedle Hammersleyho pracoval starý Leonard Mosley. Starý.

Ve skutečnosti mu nebylo víc než pětapadesát, nejvýš osmapadesát let. Nerad mluvil. Kývl mu na pozdrav. Leonard zdvihl ruku a odešel ke svému stroji. Do začátku směny zbývalo ještě několik minut.

„Kam se vydáme příště?“ David už měl na sobě tmavě modrou kombinézu s třemi kapsami na prsou a zapínal si knoflíky.

„Co na pláž?“ navrhl Hammersley. „Chtěl bych si trochu vyhřát svý starý kosti.“

„O. K.“ souhlasil bez váhání. „A mužem se přitom podívat do Akvária.“

„Kde to je?“

„U jezera. Jednou jsem tam byl a je to tam docela fajn. Vemeš Francis?“

„Nevím. Asi jo.“ Hammersley si zatáhl zip u jednodílných denimových modráků s krátkými rukávy a oba vešli do dílny.

V kanceláři policie třicátého osmého obvodu na West Armitage (naproti Baulerovu parku) se scházeli kolem půl deváté. To už jim služba rozdělila noční telefonáty a hlášení, věděli, čeho se kdo ujal, co se přihodilo. Šéf přicházel později. Kapitán Weatherell Drennan si svlékl sako a usedl trochu těžce za stůl. Cítil se unaven ještě dřív, než rozevřel deník. To všechno bylo tím počasím. Vzduch v místnosti se vůbec nepohnul. Připadal mu už teď vydýchaný, ačkoliv den teprve začínal a okno bylo dokořán.

Jeho kancelář byla v prvním patře.

Okno vedlo do dvora, otevřeného z jedné strany do ulice.

Drennan obrátil vrchní desku z tvrdého papíru a neochotně se sklonil nad hlášení.

Jeden případ byl vyřízen (přece jenom to byl ten jednooký. Zpočátku to tak nevypadalo). Další ukazuje stále víc na Quacka (jen ho někde najít). S tímhle jsme tedy příliš nepohnuli a už asi nepohneme. Snad to statistika unese, pomyslil si líně. Další dva případy bychom mohli taky pomalu založit. Jedno předávkování, to už je v tomhle měsíci třetí. Budou se na to muset podívat trochu důkladněji. Drogy ale nebyly Drennanovou starostí, na to měli zvláštní oddělení. Stejně měl však dojem, že v posledních týdnech se hochům situace nějak vymyká. Nu - musejí si s tím poradit sami.

Jen kdyby nebylo takové horko.

Kapitán si povolil vázanku.

Ještě nové případy z dnešní noci. Loupež na Západní Fullertonské, před domem číslo osm, jedna hodina po půlnoci, pachatel neznámý, poškozený Thomas Bee, čtyřicetiletý, bytem 18, Halsteadská, poštovní úředník, vracel se z noční služby, udeřen do hlavy kovovou trubkou (našla se na místě), zranění kupodivu lehké, odcizeno 46 dolarů. No, ten už asi neznámý zůstane, nedělal si Drennan přílišné naděje. Kdo na to šel? Blackwell? Dobrý. Znásilnění čtrnáctileté v Hornerově parku. To je to pravý místo pro znásilňování, ušklíbl se. (V parku Henryho Hornera je sídlo semináře sv. Trojice). V osm hodin, vracela se z večerní školy. Chvilku uvažoval, potom usoudil, že to Parlett vyšetří stejně dobře jako každý jiný. Nechá si volné ruce, kdyby přišlo něco většího. Když nepřijde nic, bude je mít ještě volnější.

Weatherell Drennan zaklapl desky a sáhl po telefonu.

Jessie Mehewová vstávala spolu s Normanem. Pracovala sice až od devíti hodin, ale zase to měla dál. Norman byl zaměstnán v bance (Lake Shore National Bank), sevřen celý den drátěnými stěnami pokladny, a směňoval peníze. Denně jinak, neboť kursy se neustále měnily, ale počítač se nikdy nespletl. On také ne.

Ani Jessie si nestěžovala. Blondýna, příjemná, schopná, pečlivě upravená (vždy), štíhlá, nepříliš vysoká. Inteligentní. Jejich manželství patřilo k těm, o nichž se říká „šťastné a spokojené“. Byli spolu dva roky, měli hezký byt v Oak Lawn poblíž Hometownu. Až přijde dítě, najmeme si větší, říkal Norman. Ano, budou mít dítě a větší byt také.

V pokoji bylo příjemně. Vyhlédla na oblohu, venku bude jistě dusno. S chutí zapíjela vejce ledovým mlékem. Měla při tom pocit, že se na ulici trochu déle ubrání horku. Pohlédla na hodinky.

„Kdy přijdeš dnes domů?“ zavolal Norman z koupelny.

„Jako obvykle. Alespoň doufám. A ty?“

„Že bych se pro tebe zastavil a mohli bychom jít do kina.“

„Co dávají?“

„Smutného Joea a Plačícího strýce.“

Usmála se. Norman šetřil na dítě a na větší byt. Proto ty dvojité programy starších filmů. „Alespoň nemusíš zamlouvat lístky.“

Objevil se ve dveřích. Motýlek mu visel na pravé straně rozepjatého límečku bílé košile.

„Venku bude horko, co? Ještě že tady máme klimatizaci.“

„Určitě něco přijde.“

Znovu vyhlédla z okna vzhůru k obloze. Byla světle šedivá, ležela nad městem jako nad pánví, na které se za chvíli všechno živé začne dusit.

„Musím už jít,“ řekl Norman a upravil si motýlka.

Sklidila nádobí do dřezu a sáhla po kabelce.

Do dusné výhně ulice vyšli společně.

3

Firma Hammond, Cohen & Co vyráběla holicí strojky, vysavače, fény, masážní strojky, elektrické žehličky. Prosperovala dobře. Prosperovala tak, že procházela konjunkturou, podařilo se jí prodrat se na výsluní přízně konzumentů (výrobkem, kvalitou, reklamou, šťastnou shodou okolností, kdy ostatní firmy měly neúspěch). Procházela ovšem také údobím, kdy ji konkurence předstihla, kdy se téměř topila, musela sahat do finančních záloh, její konto se tenčilo, ale obchodní oddělení dokázalo na poslední chvíli přesvědčit zákazníky, že nový výrobek je právě ten, který ze všeho nejnutněji potřebují. Že je kvalitnější než zcela stejný produkt (někdy i lepší) ostatních firem. Její zboží nikdy nezaplavilo v masových sériích celou zemi, ale zpravidla se vyprodalo v množství zaručujícím finanční rovnováhu (včetně zisku). Včas opouštěla staré typy, včas přicházela s novými.

Přijala konkurenční boj, jak jej diktovalo město z krychlí a hranolů (jinak také nemohla), ale nikdy se nestala monopolním výrobcem pro jeho sedm miliónu šestkrát sto tisíc bytostí. Usilovala o to s pětadvaceti jinými firmami vyrábějícími stejné zboží. Jednou horší, jednou lepší, ale většinou stejně dobré; jednou levnější, jednou dražší, ale většinou stejně drahé.

Reklamní odborníci znovu a znovu bušili do obyvatel hesly, obrazy, slovy, živými figurínami, ale všechno zůstávalo v rovnováze, jenom tu a tam porušené nečekaným výkyvem, pečlivě připraveným manévrem nebo také nápadem.

Ani počet firem se příliš neměnil. Snad někdy jejich názvy a pak jména majitelů. Někteří začali investovat do jiného druhu podnikání, shromážděný majetek volal po velkorysejších akcích, někteří odcházeli vydělávat si na živobytí někde v továrnách, obchodech, u městské správy, dělali taxíkáře, prodávali chlazenou koka-kolu, stávali se vrátnými nebo prostě zmizeli v propadlišti města.

Bílá chodba ve dvanáctém poschodí vedla kolem celého jižního bloku (Miltos Livaditis nikdy nevstoupil do severního) a byla v pravidelných intervalech rozdělena bílými dveřmi po levé straně a stejné bílými dveřmi po pravé straně. Propadaly se pět palců do zdiva, s obdélníkem neprůhledného, mléčně zbarveného skla. Stejně holé a stejně bílé zdi jako v nemocnici pro vysloužilce, kde byl kdysi ošetřován. Na dlaždicích před nimi ležely rohože. Byly si tak podobné, jako by se o každou očistil naprosto shodný počet obuvi. Jako by do dveří vstupovali stejně těžcí muži i stejně těžké ženy, jako by jejich počet město předem odpočítalo. Na stropě chodby byly přisáté zářivky překryté matovaným sklem. Každou probíjel přesně stejný příkon elektrického proudu.

Dveře se od sebe lišily jenom čísly a jmenovkami, zapuštěnými do obdélníků z bílé umělé hmoty na pravém boku dveřních rámů. Byly ve stejné výšce, takže návštěvníkovi, jdoucímu po této zářící sterilizované chodbě, se před očima odvíjely jako titulky filmu (asi velice nezajímavého). Na celém panoramatickém plátně vystupovala jenom ta drobná písmena, představující vždy jednu osmimilióntinu města.

Chodba se čtyřikrát lomila.

Vždycky v pravém úhlu.

Pod číslem 1239 byla dvě jména: Joe Smart a Miltos Livaditis.

Denně před devátou pokynuli vrátnému a vstoupili do výtahu. V devět hodin odemkl jeden z nich plochým klíčkem kancelář.

Bílé stěny, téměř přesná krychle, s dvojicí úzkých oken s terminálními skly bez záclon. Na dvě rýsovací prkna dopadalo všechno světlo. U stěny, v polovině rozdělené dveřmi, stály dva pracovní stolky a dvě otáčivé židle, u bočních stěn dvě skříňky s malými registraturami, jeden věšák, koš na odpadky. Pod oknem byla opřena role pauzovacího papíru. Ve velké registratuře dokumentace, mikrofilmy, několik svázaných studií. Dvě knihy (R. Breadmore: Systémy analýz a počítač, E. Owen Smith: Úspěšnost obchodních transakcí).

Stůl a rýsovací prkno Milta Livada (město si zkrátilo jeho jméno) byly při pohledu od dveří k oknům vlevo. Okna byla lomena v polovině horizontálou. Chvílemi sem vnikalo táhlé houkání remorkéru. Na stole bílý telefon, nad dveřmi visel malý obdélníkový reproduktor (byl zapojen na ústředí budovy a používal se výhradně při poplachu).

Milt jenom zřídkakdy zabloudil očima od rýsovacího prkna k obloze. Z ulice nikdy nedovedl určit, za kterým oknem pracuje. Spouštěla se až na dno, k samému chodníku, jedno po druhém, všechna stejná, jako bylo jeho. Za nimi odevzdávali ženy i muži městu třetinu svých životů. Vždy ráno ji nesli jako obětinu tajemnému molochovi, čerství, vymytí, svěží. Večer odcházeli starší, unavení, skleslí, vyčerpaní.

Telefon na stolku tiše zazvonil. Zvedl sluchátko.

„Ve třináct třicet vás očekává C. F. Seligman,“ oznámil nezúčastněný ženský hlas.

Zavěsil, odložil tužku a vrátil se k rýsovacímu prknu. Už týden tu byl sám. Joe Smart byl nemocen; chřipka, angína, něco takového. Nic vážného. Podíval se na výkres a pak na hodinky. Bylo 13.20. Na výkrese, ještě ne zcela hotovém, odpočívala ve změti čar a kót třetina mozku Joea Smarta. Chvíli uvažoval, má-li si svléknout bílý plášť, ale potom vyšel ze dveří, jak byl. Nepřemýšlel, co mu bude obchodní ředitel chtít. Dá mu nové plány k obkreslení, někam ho pošle, předá vzkaz pro Joea Smarta, nějaký nový úkol.

Sjel o devět poschodí níž. Slabé hučení zdviže si teď v poledne neuvědomoval. Ve třetím patře měla firma ředitelství. Ve čtyřech místnostech seděli oba majitelé, obchodní ředitel, sekretářka. Zbývající byla konferenční místnost s moderními pohodlnými křesly a malými stolky, na kterých byly dva telefony (paralelky na jedné lince), popelníky a také cigarety a doutníky, neboť o zákazníky se muselo pečovat. Milt vstoupil masívními, tmavě hnědými dveřmi. Jessie Mehewová se podívala na hodinky, souhlasně přikývla a ukázala na druhé dveře vlevo.

Cecil Frank Seligman byl na pohled velice nepříjemný člověk. Pětačtyřicetiletý, hubený, téměř vychrtlý, s holou lebkou a většinou chladnýma očima, o kterých bylo těžko určit, jsou-li modré, zelené, šedé, či který odstín převládá. Měl tenké rty, nad nimi trčel vyzáblý nos.

Zvedl oči od zelených desek na stole.

Obličej má vlastně už dost vrásčitý, napadlo Milta, vyhlíží o hodně starší než posledně. Kdy to vlastně bylo, co ho viděl naposled? Před rokem? Tak nějak. Kůže na obličeji mu trochu visela a neleskla se. Na sobě měl tmavě modré šaty, kupodivu nepříliš dobře ušité, zářivě bílou košili (tu měl Milt také), modrou vázanku s bílými pruhy a světle žluté boty. Voněl kolínskou vodou.

„Pane Livade,“ oslovil Milta trochu unaveně a pohlédl na křeslo před sebou. Pokynul rukou a potom zvedl oči. Asi je měl přece víc modré. Leskly se, vlastně jenom odrážely okno v místnosti, vymalované světlými okry a zařízené tmavým nábytkem. Zevnitř v nich žádné světlo nebylo, za nimi nebylo už docela nic. C. F. Seligman končil právě těma očima. Jeho pohled procházel čirým ledem z minerální vody. Takovým, jaký dávají do aperitivu ve Frére Jacques na Severní Clarkově. Milt tam asi dvakrát večeřel. „Jak dlouho pracujete u firmy Hammond a Cohen?“

Mluvil pomalu a nevzrušeně, hlas měl neúčastný stejně jako oči.

„Čtyři roky, pane.“

„Vy jste Řek, nemýlím-li se. Jakou máte státní příslušnost?“

„Řeckou.“

„Tedy nejste ani odborově organizován.“

„Ne.“

„Obkreslujete nebo dejme tomu rýsujete a rozmnožujete u nás výkresy. Víte, že Teď Hines přišel na trh s Norelcem, který se velice podobá naší en stopatnáctce? S pouhým týdenním zpožděním?“

„Tvarem jistě.“

„Ano. Ovšem těžko mohl strojek dovnitř poskládat jinak než my. A teď přichází s Denisou. Mimochodem – je lepší než Joana. Ne o mnoho, ale má stejné konstrukční prvky jako ona.“

„Joe Smart tvrdí, že je lepší o víc. Má prý silnější motorek a dvě rychlosti. Ale tvarově je lákavější Joana a barevně také. Kromě toho je o třetinu levnější a z ceny prý je možné jít ještě níž.“

„Pokusíme se. To jest – musíme se pokusit. I bez vaší rady.“

Ani poslední slova C. F. Seligman nijak nezdůraznil. Jenom za ně uložil ticho. Nechal je doznít mezi nablýskanými vzorky v té okrově zbarvené místnosti s temně hnědým nábytkem. Jeho hlas zůstal nadále bez přízvuku, nikde neklesl ani se nezvýšil, zcela se distancoval od slov, která pronášel. Milt ticho, které poslední větu odlišilo od ostatních, nepochopil a poklidně souhlasil.

„Samozřejmě. Já nejsem šéfkonstruktér ani obchodní ředitel.“

„Vy jste mně nerozuměl, Livade. Jistě nejste šéfkonstruktér ani obchodní ředitel, ale nejste ani konstruktér. Ani pomocná síla. Alespoň ne u firmy Hammond a Cohen.“

Vlevo stála nízká vitrína s knihami většinou v tmavě modrých vazbách. Peter Dempsey: Psychologie a vedoucí pracovník, Henry Deschampsneufs: Marketing na EHS, F. H. George: Kybernetika a řízení podniku, Desmond Goh: Finanční politika. Kovové stínítko lampy na stole se pronikavě lesklo a odráželo jako panoramatická kamera celou kancelář. Koberec byl tmavě rudý, plyšový a ležel od zdi ke zdi. Milta napadlo, že prostupuje celé patro a teprve na něj že byly postaveny další zdi. Koš na odpadky z umělé hmoty byl ostře zelený. Nebylo v něm ani smítko. U dveří stála veliká kovová váza (alespoň jako kovová vyhlížela) se žlutými umělými květy a za ní byla zeď asi do tří stop obložena červenavě hnědým dřevem s vysokým leskem.

Pokolikáté už.

Nejdřív rozvážel zeleninu.

Potom stavěl kulisy.

Potom nic.

Pak obsluhoval velkou míchačku betonu. Ale jen dva týdny. To byla práce pro organizované dělníky.

Zase nic a později ohromně pestrá sbírka činnosti (někdy i zaměstnání), snaha uživit se, dvakrát denně jíst, spát v teple nebo alespoň v suchu.

Patnáct let.

Od doby, kdy ho propustili z nemocnice. Jak ho tenkrát v Německu zasypal ten dům a po čtrnácti dnech ho našli. Nebo to byl jenom týden? Nebyl si jist. Od té doby si nic spolehlivě nepamatoval. Už nikdy si nic nebude spolehlivě pamatovat, řekl mu lékař, ale to přece nebude vadit. Je lépe zapomenout na každý včerejšek a žít jenom dnes. A těšit se na zítřek, stejně neznámý jako včerejšek. Ale on si přece řadu věcí pamatoval. Některé i spolehlivě. Spolehlivě a přesně. Na něco, pravda, zapomínal. Ale kdo na nic nezapomíná?

Cecil Frank Seligman čekal, až odejde, ale nijak ho k tomu nevybízel. V jeho pohledu nebylo uspokojení ani nenávist, nebyla v něm účast ani lítost. Jeho pohled byl stejný jako ve chvíli, kdy Miltos Livaditis vcházel do dveří kanceláře.

Zdviž stoupala s nepostřehnutelným chvěním do dvanáctého patra. Po straně se rozsvěcovaly zelené kuličky poschodí jako čísla elektrických hracích automatů.

Čtyři poslední léta strávil u tohoto stolu, v této kanceláři, u kreslicího prkna a byl přesvědčen, že tu stráví celý zbytek života. Hammond, Cohen & Co měli vlastní malou výrobnu, spíš jenom dílnu na ověřovací prototypy, a sériovou výrobu zadávali velkým továrnám. Měli vlastní konstrukci, reprezentační kanceláře a prodejní místnosti. Výši sérií určovali šéfové na doporučení obchodního ředitele. Někdy ji zvýšili, někdy snížili, podle vlastního odhadu. Jejich průzkum trhu nebyl přesný, ale i u velice přesného byl někdy odbyt zcela nevyzpytatelný. Tajemství úspěchu (a také jak se udržet ve třetím poschodí bílé budovy) spočívalo v odhadu citlivého seismografu nabídky a poptávky. To všechno se však mohlo při vší zkušenosti, pečlivosti, opatrnosti jednoho dne náhle a neodvolatelně zřítit.

Tady Miltos Livaditis žil, opisoval, překresloval, také trochu myslil, odtud chodil nabrat nových sil, najíst se a napít, vyspat se, odtud chodíval nemyslet. Někdy (zřídka) strávil noc se ženou. Jednou měla vlasy černé, podruhé hnědé, platinové, rusé, žluté jako obilí v jeho vzdálené Kariani. Jen občas strávil večer u láhve kalifornského vína. Jen málokdy si večer doma nalil sklenku Smugglerské, Coventry nebo Carnaby’s, mezi důvěrně známými stěnami, se zbytkem těkavých myšlenek, nepravděpodobných, téměř snů.

Prázdně se zadíval na válcovitou dvojici věží.

Krátce potom, co nastoupil u firmy Hammond, Cohen & Co, z tohoto okna vyhlédl. Spatřil město s jeho vertikálami, hluboko dole úzkou řeku, pravidelně rozdělenou mosty. Každá ulice měla svůj. Plul po ní miniaturní parník, namáhavě táhnoucí vlek. Bloky kamene, cihel, betonu, skla, nastavěné v pravých úhlech nad zemí, daleký obzor pokrytý sněhem. Střechy i římsy a všechny výstupky a sochy pod ním ztrácely tvary. Do sněhu s nadcházejícím večerem jiskřily reklamy, město se měnilo ve veliký automat barev, kaligrafická písma se vznášela nad ním, jako by již nepotřebovala cihlové čtverce a žila samostatným životem. Žárovky vypichovaly z vířícího sněhu pohyblivé čtverce, kinetický výtvarník, okna zařízených bytů nabízela teplo, záclony, tlusté koberce, lůžka, vše, co lidé v tomto městě potřebovali. Okna je lákala stejně jako můry. Jejich spálená křídla cítil až do dvanáctého poschodí.

Půlkruhové balkóny otevíraly pohledy do soukromí zcela neznámých lidí.

Odchází někdo z nich po čtyřech letech?

Kam?

Miltosu Livaditisovi bylo dvaapadesát let.

Nebylo příliš nesnadné vypočítat, jakou má naději na takovéhle zaměstnání. Snad kdyby byl Američan. Už také trochu ztrácel sílu (nikdy jí příliš neměl). Rozhodně jí neměl dost pro práci, kterou mu toto krychlové město teď nabídne. Pokud mu nějakou nabídne. Druhého Joea Smarta už nenajde. Aby mu opatřil podobné zaměstnání. Do kterého mohl chodit v bílé košili. Stál nad pauzovacím papírem, vypnutým jako plocha kluziště. Každá čára byla diagramem jeho myšlenek. Jejich frekvence byla teď pomalá. Pomalejší než kdykoliv dřív. Přistoupil někdo v protějším domě také k oknu a dívá se sem? Napadne ho, jak dlouho za ním pracuje jeden člověk? Že zítra zmizí a začne se objevovat u jiného okna? Nebo že na něj už další okno nezbylo?

Znovu se obrátil k prknu. Ano, ty přímky i kruhy jsou jistě dobré. Cítil to. Jsou dobré a levné a praktické. Joe Smart je doopravdy konstruktér. Pracoval tu s ním čtyři léta, vzal si ho k sobě, cizince, se kterým jeden čas – jak už je to dlouho – sdílel ve válce stejného velitele. Ještě předtím, než Milta zasypal ten dům v Brémách. Ano, v Brémách to bylo.

Joana a N-115.

Joe Smart je vymyslel obě, Milt je rozkreslil. To bylo vše, na co teď inženýr Miltos Livaditis, jehož diplom shořel kdesi v blízkosti bílé rotundy v Thessaloniki hned na počátku války, stačil. Žádná továrna nečekala na jeho výkresy. Ani teď, ani v minulosti. Ani kdyby nepřišla válka. To věděl. Vždycky by pro něj zbylo jenom kreslit cizí nápady, zručně a rychle a čistě. Jako při studiích. Bez přemýšlení, bez invence, bez rizika. V pohodě dvanáctého patra bílé budovy. Nemohl se vyrovnat s náhlým faktem, že končí. Jeho myšlenky se formovaly pomalu, jedna po druhé, potřebovaly čas na to, aby vyloučily všechny nesprávné postupy. Ani potom si jimi nemohl být jist. Jeho mozek byl dřív jako technický výkres, pomalu přibývala přímka k přímce, oblouk k oblouku. Teď v něm některé detaily chyběly. C. F. Seligman rozbil všechny jejich logické pochody, všechny modely, do kterých se až dosud beze zbytku vešly. Do ranního vstávání, zdviže, odmykání dveří, oběda v drugstoru, večeře v bufetu, krátké procházky, návratu domů. Přímky se náhle zhroutily, pracně je shledával dohromady, nedovedl je hned nahradit novými, jinými, které by zhodnotily vzniklou situaci. Držel v rukách roztřesené křivky se zkroucenými okraji, stáčely se do spirál, padaly mu z prstů. Zůstalo jen několik bezradných čar, které mezi sebou nemohly najít souvislost. Pocítil závrať a prudce ho rozbolela hlava. Snad se teprve teď dotkl záznam rozhovoru s C. F. Seligmanem té pravé buňky. Opřel se oběma rukama o stůl, aby neupadl. Je mu dvaapadesát let a jeho život se opět musí změnit. Všechno, co si na něm tak těžce vybojoval, je náhle pryč. Nebylo toho mnoho. Ale bylo to všechno. Cítil, jak se mu krev stahuje z tváří někam dovnitř těla. Bude mít dost sil znovu něco vydobýt? Na tom zbytku života, který mu dá město ještě k dispozici? Má k tomu dost vůle? Má k tomu vůbec chuť?

Milt nebyl typem bojovného Američana (typem, který mimochodem velice obdivoval) s hranatou bradou, hustými vlasy, Američana, který se pravidelně objevuje s krabičkami cigaret, na obalech katalogů prádla, obuvi, šatů. Nebyl ani typem Američana s pevně narýsovanou cestou, ze které se nenechá odvrátit žádnou událostí. Jedině násilím.

Jedině násilím.

Začínal se dusit. V první chvíli chtěl otevřít okno, potom klesl do židle, ale hned zase vstal. Tady přece už nemá co sedět. Tady nemá co stát, co dělat, co dýchat, co rýsovat, tady nemá nic, nic, nic.

Přistoupil ke dveřím, stejně jako před dvaceti minutami. Někde se stala nějaká chyba, chtěl těch dvacet minut vzít v náhlém popudu zpět, dvacet minut přece není v životě žádná rozhodující doba. Rozhodující doba jsou ty čtyři roky nebo tři roky v americké armádě nebo těch čtrnáct dní, kdy na něm spočíval zřícený dům. Tohle vlastně všechno není. Ale někde na samém dně myšlenek už věděl, že těch posledních dvacet minut jeho života platí, že svoji „middle age crisis“ nedokáže vyřešit, že „druhá fáze“ jeho života nenastává, ale končí.

Čas postupoval a Milt otevřel dveře.

Spatřil jakousi bílou chodbu, svítící, s mnoha dveřmi, za kterými všichni zůstávali. Vrátil se ke stolu, vzal si nějaké maličkosti (perořízek, poloprázdný sáček sušenek, krabičku čaje, plechovku s cukrem, ručník), ze svazku klíčů oddělil dva (od stolu a od dveří), oblékl si sako a vyšel.

Za sebou nezamkl.

Zdviž ho snesla dolů stejně nehlučně. Čtyřletý zvyk ho dovedl k východu na ulici. Do tváře ho udeřila nehybná výheň města, nad kterým se sbíhala mračna. Bylo dusno. Každý pohyb plic sál do těla horký tetelivý vzduch, kyslík v něm byl potlačen na nejnižší možnou míru, a vyháněl na čelo kapky potu. Město spočívalo tíživě na všech bytostech.

Otočil se doleva k řece. Obešel Tribune Tower a přešel k Sheratonu. Stoupal Michiganskou třídou. Za ním zůstala kalná řeka. Šel přímo na sever, velice pomalu, ale přesto ho myšlenky jen těžce doháněly. Ani jednou se neohlédl.

Přecházel ulice jednu po druhé. Stoposchoďový John Hancock Center mu svou šedozelenou barvou připomněl oči C. F. Seligmana.

Dusno ulic ho tlačilo do spánků. Proč ho vlastně neuhodil? Neodpověděl vrátnému na jeho kývnutí, uvědomil si najednou a uvažoval, má-li se vrátit. Potom šel dál. Vrátný je pouhá sedmimilióntina města; už ho nikdy neuvidí.

Bylo půl třetí po poledni.

Zabočil do ulice, kterou neznal. V tuto chvíli byla téměř bez života. Tísnilo se v ní několik krámků, pár chodců a povykujících dětí. Jednou si najdou zaměstnání a v dvaapadesáti letech je náhle někdo propustí. Ale jim naroste hranatá brada a černé vlasy a spodní čelist budou mít vysunutou. Náhle měl dojem, že stojí a ulice kolem něho míjejí jako na pohyblivé scéně v divadle. Potom se domy opět zastavily. Jedinou skutečností byly dlažební kostky, všechno ostatní byly přeludy. Lidé, kteří ho míjeli, neskutečné, vzdálené hlomozící řady automobilů, křižovatky, břeh jezera s nehybnou vodou, nad kterou se těžce kupily mraky, hrozící deštěm.

Dusno ještě zhoustlo.

Procházel teď rušnějšími ulicemi podél Arborského parku. Lidé proudili kolem něho stále rychleji a rychleji, hluk sílil, město vířilo, jako by se blížil k ústí trychtýře. Kam ho vyvrhne? V bance měl něco peněz, ne příliš, ale mohl by s nimi vystačit… jak dlouho? Reklamy se stávaly dotěrnější. Někde mezi nimi zahlédl ostře červený plakát s Joanou. Pomalu si uvědomoval, že je na toto nemilosrdné město příliš starý, na jeho čtverce, přímky, kolmice, hranoly. Musí odejít. Ale všechna města jsou stejná.

Všechna města jsou stejná a jemu je dvaapadesát let.

Do paměti mu náhle zcela nelogicky vstoupila černovlasá dívka s vonícím výstřihem a s horkým sluncem na břehu Strimoniského zálivu. Kde to bylo? Někde pod Liminem. Pak se procházeli ulicí, kde bydlili umělci. Dosud se pamatuje, jak ke každému vzhlíželi s úctou a dohadovali se, je-li to malíř, nebo sochař, nebo spíš spisovatel, nebo hudebník, nebo skladatel. Večeřeli v nějaké staré restauraci, co si asi říkali? Milovali se tehdy? Nebo už předtím? Nebo vůbec ne?

Voda v jezeře se pohybovala jen zvolna. Rozpálená obloha ji zlověstně tížila a tlačila ke dnu. Plachetnice i čluny se stahovaly do přístavů, plachty se odrážely v nehybné hladině. Slunce se rozlilo po celém obzoru, město osvětlovala světle šedá obloha. Fasády domů odrážely dusný vzduch, dýchaly do ulic, zmalátňující horko začínalo jitřit smysly. Těla živočichů se bránila. Kolik jí bylo tehdy let? Šestnáct, osmnáct, dvacet? Nebo ještě víc? Milt si nemohl vzpomenout, jak se jmenovala. Byla to jeho první láska? Její teď také dvaapadesát? Má děti? Jedno? Dvě? Tři? Čtyři? Spokojená se životem, stará se o rodinu, možná ještě o rodiče. Kdyby si jenom dokázal vzpomenout, jak se jmenovala. Melpo? Lilika? Pinelopi? Elli? Možná už nežije.

Štíhlá loď s bílým plátnem na stěžni se v bezvětří zvolna pohupovala kolem břehu, pohled na ni bolel do očí. Kolem ní proklouzla osmiveslice se zpocenými veslaři, kormidelník jim neúnavně diktoval tempo. Poskočila při každém záběru, narážela na vodu, rozstřikovala ji do stran.

Bylo úterý, 12. června, tři hodiny třicet minut po poledni. Mraky se pomalu, vytrvale, děsivě stahovaly nad město. Některé ulice už začaly podpírat svítilny. Vyskočily naráz jako pokynem tajemného džina. Prodavačka na rohu nabízela veliké, oranžově svítící pomeranče, za ní se černal průjezd s dvorkem, ze kterého svítily oči kočky nebo psa. Líně se pohybovaly v prostoru, mizely s každým mrknutím a zase se objevovaly. Být psem nebo kočkou. Trsy žlutých banánů visely z dřevěné tyče. Někde tady by mělo být muzeum, kdysi v něm byl. Ach ne, to bylo na druhém konci města. Také u jezera. Nízká rozlehlá budova z bílého řeckého mramoru s jónskými sloupy, vzpomínka na domov, obrovský čtverec plný zajímavostí.

Vlastně je dobré, že je sám.

Vlastně je dobré, že je úplně sám. Nikdo na něj nečeká, za nikoho není odpovědný, nikdo s ním nesdílí ani dobré, ani zlé, žádný žaludek nečeká, až ho nasytí. Nemusí se starat, co bude jíst jeho dítě. Nevadí ani, že není zdráv. Dožil se dvaapadesáti let. Tenkrát ve zříceném domě, kde to jenom bylo, umřeli mnohem mladší. Mnohem silnější. Nikomu nemusí vyprávět, co dnes dělal v zaměstnání. Co překreslil.

Co se mu přihodilo. Nikdo se nebude těšit na víkend s ním, s Miltosem Livaditisem, s člověkem, který již nenalezne takovouhle práci, protože je příliš starý. A protože je cizinec.

Ještě jednou se těšil, že unikl smrti. V St. Vith, daleko v Evropě, mezi dlažebními kostkami zdviženými uprostřed ulice, ve sněhu a mrazu, zahaleno do husté mlhy, stálo deset, možná dvanáct mužů 106. pěší divize, naprosto stejných jako on (i když to byli Američané), bojících se smrti a toužících žít. Drželi v rukách zbraně a stříleli po každém, kdo se objevil, aby nebyli zastřeleni. Zběsilí touhou vystřelit dřív, zběsilí touhou spatřit opět město, ve kterém se narodili nebo kde žili. Kolem nich klesali k zemi lidé, jako byli oni, jenom proto, že zahlédli druhé lidi o nepatrnou chvilku později.

Rozdíl mezi životem a smrtí.

Také Miltos Livaditis stál se zbraní v ruce, ale nikoho nezahlédl. Podivuhodnou náhodou nezahlédl nikdo ani jeho.

Pak zdvihl dlažební kostky další výbuch. Zbylo jich jenom pět a potom už jen čtyři. Sveřepě bojoval o to, aby zůstal naživu (že ho čeká čtvercové město, ještě dávno nevěděl). Stálo vůbec tolik mrtvých za to? Bojoval i za dnešní den? Za Cecila Franka Seligmana? Další dva výbuchy zdvihly vytrhanou dlažbu a hlínu a ohořelé trámy vysoko do vzduchu, ale nikoho jiného už nezranily.

Dosud se pamatuje, jak hrozně toužil žít.

A také, jak si někde v hloubi duše uvědomoval, že to asi znamená smrt. Konec. Že z tohoto pohraničního městečka s kostelíkem, kterému chyběla věž, nikdy neodejde. Že nikdy nespatří Kariani. (Také je už nikdy nespatřil). Čekal tedy, ale přesto se ostražitě rozhlížel. Až náhle zahřměly nečekaně motory tanků. Za nimi. V hrůze se obrátili, že je nepřítel obešel, ale byly to tanky 9. obrněné divize. Jejich tanky. Řítily se na ně, uskočili tedy k troskám domů a rachotící železná monstra přejela přes vytrhané dlažební kostky, přes hlínu i udusanou trávu a dřevěné trámy praskaly pod jejich pásy. S radostí poslouchali ten ohlušující ryk. Tanky střílely na druhý konec ulice, odkud před chvílí přicházela smrt, kde se krčili stejní lidé, jako byli oni, a hnaly se dál a po nich zůstalo ticho. Usedli u základů domu, na rozdrcených cihlách, přesvědčeni, že se jim už nic nemůže přihodit. Tragického. Rozhlíželi se kolem s novým zájmem. Miltos Livaditis z Řecka, dlouhán Alfred Cutting, vždy trochu netečný blonďák. Již neví, co dělal v civilu, a přece o tom často mluvili, byl tehdy ještě svobodný, volný, bez rodiny, toužil cestovat. Dostal od něho později zprávu, že se oženil a bydlí někde ve Vermontu. Nepamatuje se kde. Možná bude mít ten dopis ještě doma. Stejně vysoký Edward, Edward – už si také nevzpomíná, jak se jmenoval dál, jenom ta jeho výška mu utkvěla v paměti. Byl učitelem na nějaké malé venkovské škole na Aljašce, někde pod Kuskokwim Mountains. Nevadila mu zima, byl na ni zvyklý, vyprávěl jim o ní, ale stejně se s ní nedovedli smířit. Asi proto, že válečná zima je jiná než zima pod horami, které zachycují vítr a nechávají jenom nehybný mráz s křupavým sněhem, suchý a čistý, průzračný mráz, krásný. Edward o něm mluvil s nadšením. Ostatní si již ani nedovedl vybavit. Joea Smarta pochopitelně ano, klidného, do sebe uzavřeného bílého Američana odněkud z Marylandu, tehdy ještě neměl dokončená ani studia.

Poslední, pátý, u toho domu zemřel.

Klidně a tiše. Jenom chtěl, aby pozdravili rodiče a sestru. Opřeli ho o zkrvavené kameny pobořeného domku a zkřížili mu ruce na prsou. Edward vlezl dovnitř a přinesl nějakou houni nebo deku, byla tmavě zelená, přikryli ho a dívali se do ulice. Do prázdných oken nad cizími nápisy. V některých bylo ještě sklo, u žádného domku nebyly otevřené dveře. Zamčené nebo rozbité nebo chyběly. Nikdo se v nich neobjevil. Další a další tanky drtily dlažbu, zdvihaly prach, ve vzduchu bylo cítit obnažené dřevo. Nevinná vůně v okamžiku, kdy byl plný vybuchujících granátů.

Městečko je nenávidělo.

Ale oni byli příliš unavení, příliš lhostejní.

Opět se několik tanků přehnalo ulicí.

Posledních.

Chvíli bylo neskutečné ticho.

Potom zapraskaly výstřely z ručních zbraní a úleva, kterou pociťovali, byla náhle pryč. Zvedli se, čtyři unavené postavy, a postupovali dál podél zdí, přikrčeni, ostražití, připraveni vystřelit. Na co tehdy myslil?

Nemyslil.

Nepřemýšlel.

Nebylo o čem. Kdyby začal jenom na okamžik přemýšlet, musel by zahodit zbraň, vykřiknout a dát se do běhu. Pryč, pryč, pryč! Ale neudělal to. Nikdo z nich to neudělal. Nepřemýšleli vlastně ani v okamžiku, kdy jim tanky přinesly nečekaně život. Zcela je ovládl mechanismus války. Prve se jim jenom nechtělo zemřít, teď byli příliš unaveni, aby se z toho mohli radovat. Bez nadšení klopýtali podél zdi.

Rozešli se ještě během války. Každý bojoval někde jinde. Německo se hroutilo. Ještě byli mrtví, zranění, nezvěstní. Miltos Livaditis přeběhl ulici a ukryl se v domě, který dostal plný zásah. Našli ho docela náhodou – po kolika že to bylo vlastně dnech? Po hodně. Bylo jich dost, aby ho jejich nesmírně dlouhé hodiny, ve kterých se nestřídaly dny s nocemi, navždy poznamenaly. Potom už do bojů nezasáhl.

Je to už tak dávno.

Dnes poprvé po letech se mu zase všechno vybavuje v paměti. Snad měl již tenkrát zemřít. Bylo by to lepší než klopýtat po nábřeží nad stojící vodou, jejíž nehybná hladina se dotýká obzoru.

Snad.

Jenomže on nezemřel.

Je zde a je mu dvaapadesát let.

Dusno se stávalo nesnesitelné. Napínalo nervy jako drátky, rozechvívalo je, stejně jako zdviže v bílé budově rozechvívaly zdivo. Osm hodin práce z jeho dne navždy zmizelo. Nejdůležitějších osm hodin je nenávratně pryč. Jezero se potáhlo sinavě modrou barvou. Odněkud po hladině připlouvalo hrčení naftového motoru. Nad mraky letělo sportovní letadlo s jedním pilotem a hledalo mezeru, odkud by vidělo na pobřeží. Hladina odrážela světlo i zvuk i město.

Milt byl uprostřed všeho.

Šňůra pouličních svítidel se chvěla. Ubíhala do nekonečna, třásla se ve větru, ale ve skutečnosti byla zcela nehybná. Zamířil do ulice, která si ho přede dvěma lety vybrala za jednoho ze svých obyvatel. Předtím bydlil vždycky hůř, v několika krátkých obdobích nebydlil vůbec.

Tohle byla dobrá ulice.

Poprvé se po ní rozhlédl, když si byt najímal. Teď ji spatřil podruhé. Trochu se změnila. Několik obchodů vyměnilo majitele, několik nabízelo jiné zboží. Dva zanikly, jeden přibyl. Ulice se horce chvěla pod neprodyšným příkrovem oblohy. Dům, ve kterém bydlil, byl starý, dosud solidní (deset poschodí), pevný dům z cihel. Kdysi žlutě natřený nasbíral patinu města z kouře, nafty, ze sedmi miliónů šesti set tisíc plic. Stará zdviž ho vynesla do osmého poschodí před dveře označené číslicí 83.

Byl doma.

Trochu udiveně se rozhlédl po bytě, který spatřil ve čtyři hodiny dvacet minut odpoledne. Otevřel lednici, ale opět ji zavřel. Neměl hlad ani žízeň. Zavřeným oknem k němu tlumeně doléhala ulice. Sako a tašku odhodil na malý stolek. Lehl si na pohovku a jeho oči bez pohledu uvázly na stropě. Vnímal byt jako prve chodník. Věděl, kde stojí křesla, jedno modré a jedno žluté. Měl z nich radost, když mu je přivezli spolu s pohovkou, na které nyní leží. V botách. Asi ji zamaže. V koutě byla šatna. Která žena tu byla naposledy? V životě Miltose Livaditise mnoho žen nebylo. Ani v době, kdy by to bylo samozřejmější. Už ví. Z desátého patra bílé budovy. Setkali se ve výtahu a on smekl. Kolik jí mohlo být let? Třicet? Třicet pět? Ještě o rok víc? Celkem příjemný večer. Rozešli se s úsměvem. Až bude mít zase ona Čas. Až bude mít zase on čas.

Už se nesetkali.

Ani v tom výtahu.

Je to samozřejmá součást života? Předtím se viděli několikrát. V bufetu na Západní Kinzijské, nikdy se nepozdravili. Jednou ji zahlédl u Armory na Stodvaadvacáté. Měla pestré letní šaty. Od jezera vál vítr a přitiskl jí je k tělu. Tenkrát po ní prudce zatoužil. Šla s nějakým mužem a maličko se usmála. Ve výtahu si na vítr vzpomněl, začal tedy počasím a oba se shodli, že je vlastně docela pěkné. Opět se lehce usmála.

„Ten úsměv si pamatuji.“

„Který? Usmívám se často.“

„Vál při něm vítr.“

„Usmívám se i ve větru.“

„Pak nezbývá než závidět.“

„Větru? Nebo tomu pánovi, se kterým jsem šla?“ vzpomněla si.

„Oběma.“

„Kterému víc?“ chtěla vědět.

Trochu zaváhal, ale pak si řekl buď a nebo.

„Větru. Objímal vás mnohem těsněji. Alespoň v té chvíli, kdy jsem vás potkal.“

„Později to bylo obráceně.“

„To jste neměla říkat. Připravila jste mě o spánek.“ „Mohu to nějak napravit?“

„Když už nebudu spát, chtěl bych být s vámi.“

„Kdy nebudete spát?“

„Začínám kolem osmé,“ nevěděl, má-li dodat, kde má postel. Ale pomohla mu sama.

„Kolem osmé budu u Freda Harveyho,“ oznámila a vystoupila v desátém poschodí. Strávili spolu hezký večer a velice hezkou noc. Ráno jeli společně výtahem. Vystoupila v desátém poschodí.

Za hlavou mu slabě vrčel elektrický budík. Tiše, krátce, kovově odkrajoval čas v pokoji, obráceném k jezeru. Vytáhl ho ze zásuvky. Vedle něj stálo rádio. Mohl by na ně dosáhnout. Na zdi visel telefon, v rohu proti němu byla televize. Na delší stěně měl reprodukci malíře, který se prý zastřelil. Jaká k tomu asi musí být odvaha? Stisknout spoušť, když zbraň míří do vlastní hlavy. Často se mu zdálo, jak padá prostorem, nikde se nemůže zachytit, ale ještě před dopadem se vždycky vznesl nad zem a letěl dál. Jaké to asi je – padat prostorem? Jaké by to asi bylo vyskočit z okna v osmém poschodí. Vznesl by se těsně nad zemí? Neměl tu ani jednu vázu. Nikdy si vlastně v tomto městě nekoupil květiny. Na polici bylo pár nahodile koupených knih z příležitostných návštěv antikvariátů. Vasilikovo Vyprávění Iásonovo, Simopulosova Arkádská rapsódie, Rodisova Kronika jedné křížové výpravy, Porfyrasovy Hudební hlasy, smutná kniha, kterou měl rád, Grace Metaliousové Ráj bez Adama (kdysi měl také Peytonův Hrádek, ale už ho nemá, asi ho někde zapomněl). Americká literatura se mu nečetla dobře. Nemohl si vzpomenout na další. V té červenozlaté vazbě, jak se jen jmenuje, Bitevní vřava, ale kdo ji napsal, to už neví a potom, ano, Přes moje mrtvé tělo.

Přes moje mrtvé tělo.

Od June Opieové.

Přes moje mrtvé tělo.

Snažil se vzpomenout na další autory. Snažil se vzpomenout. Snažil se někde udržet myšlenky. Na knihovně. Ve svém pokoji. Na svém životě.

Na čemkoliv.

Bál se je pustit.

Bál se je pustit, ale nestačil je ovládnout.

Vstal.

Pokoj byl teď ještě cizejší než před hodinou, kdy do něj vstoupil. Téměř ho nepoznával. Tmavší. Dusnější. Těžší. Město proniklo oknem a opřelo se do zdí. Celou tu dobu, kdy procházel ulicemi, stoupal zdviží, kdy ležel na pohovce, vznikaly v jeho mysli dvojí myšlenky. Jedněmi se usilovně držel obrazů kolem sebe, světa, který ho obklopoval, dávné minulosti, pokud si na ni dokázal vzpomenout. Připínal je na všechny předměty kolem, usilovně je zadržoval na povrchu, nechával vznikat nové, hledal je, vymýšlel. Ale na dně jeho mozku se rodily neodbytně myšlenky docela jiné. Samy ze sebe. Nekontrolovatelné, neznámé, podivné, cizí myšlenky. Nedaly se zadržet. Slabé, téměř nepostřehnutelné. Až náhle, v jediném kratičkém okamžiku, vystoupily s ohromující jasností a přesností, narýsované do všech detailů. Kontrapunkt myšlenek.

V pokoji byla téměř tma.

Za oknem nebyla ani obloha, ani jezero, jenom obludné modročerné mraky. Stačilo přistoupit ke stěně a nahmatat důvěrně známý vypínač. Snad by před světlem všechny myšlenky ustoupily. Snad by stačilo znovu otevřít lednici.

Ale Miltos Livaditis stál uprostřed místnosti bez hnutí.

Na stropě u okna pobíhala reklama. Pod ní vzdáleně hučela ulice. Za jak dlouho na ni dopadne? Okno rýsovalo na stropě zploštělou mříž.

Jako vězení.

Ještě v něm nikdy nebyl. Proč se okno nepodobalo šachovnici? Dlažebním kostkám? Kosočtvercům ze školních učebnic?

Někde prudce zabrzdil řidič. Až sem vylétl hvizd pneumatik, sunoucích se zablokovanými koly po asfaltu. Možná právě teď někoho přejeli. Město má o jednoho člověka méně. Jak to naruší jeho statistiku? Kolik lidí smí denně umírat? Jak velikou toleranci snese sedm miliónů šestkrát sto tisíc obyvatel? Ale stejně je možné, že chodec stačil uskočit a město dnes na svého mrtvého dosud čeká.

Pevným krokem přistoupil ke dveřím šatny. Otevřel je a spustil ruku ke dnu. Nahmatal kožené pouzdro, napřímil se a opět se vrátil k pohovce. Šatnu nechal otevřenou. Rozsvítil lampu nad hlavou. V ruce držel revolver Ruger Security-Six s dlouhou hlavní. Od konce války z něj nikdo nevystřelil.

Nebylo proč.

Nebylo na koho.

V bubínku byly všechny náboje.

Zastrčil ho do kapsy u kalhot, uchopil sako a vyšel na chodbu.

Ve výtahu nikoho nepotkal.

Ulice se valně nezměnila. Déšť hrozil již neodvratně, dusno se přelévalo v náhlých poryvech větru. Milt šel rychle, nekličkoval ulicemi ani nebloudil jako prve. Hlavu měl skloněnou a v pravé ruce svíral v kapse pažbu zbraně. Už se nesnažil oklamat myšlenky. Muž s nabitým revolverem v kapse kalhot jde docela jinak než muž bez nabitého revolveru. Půl kilogramu váhy navíc, jenom osmnáct uncí, a celé tělo musí tu váhu vyrovnávat. Osmnáct uncí nové váhy.

Bylo to po létech zase nezvyklé zatížení.

Musel mu přizpůsobit krok, držení těla, oči, které už netěkaly z předmětu na předmět. Pohyboval se o osmnáct uncí jinak než obvykle.

Teď již nemyslil na žádné autory, nedíval se na lidi, které potkával. Jeho myšlenky bloudily docela volně, bez kontroly, bez zákazu. Světla pouličních svítilen mu klouzala po obličeji. Vítr mu zdvihal vlasy přilepené potem k čelu a nutil ho sklánět hlavu. Automaticky vnímal světla na křižovatkách. Nad hlavou mu vyskakovaly reklamy, šňůry automobilů se sunuly po jeho boku. Bludištěm ulic a domů procházel jako cvičený pes, kterého nic nemůže odvrátit od stopy. Lampy na nárožích se teď opravdu houpaly. Banksovou ulicí opustil břeh jezera; už se začínalo pohybovat, ztratilo svoji netečnost a vrhalo se (zatím ještě bez zuřivosti) proti nábřeží. Ale jeho vlny již zlověstně duněly. Směřoval k luteránskému kostelu, překročil Severní La Salle, až se dostal na Severní Larrabee a šel po levém chodníku přímo na sever. Kompas jediné myšlenky ho vedl naprosto přesně a neúprosně.

Zastavil se před domem číslo 218.

V hale bylo světlo. Správce seděl za pultem a něco četl. Ten mě nahoru nikdy nepustí, uvědomil si Milt. Jednou tu byl s nějakými listinami a pamatoval se, jak ho zadržel, a teprve když zavolal nahoru Seligmanovi, pokynul mu k výtahu. Zvedl oči nad vchod. Tudy se do pater také nedostane. Z obou stran přiléhaly k domu další budovy; z pravé téměř stejně vysoká, z druhé nízký sešlý dům s bíle přeškrtanými okny. Kdyby se dostal na střechu, mohl by přelézt do chodby mezi prvním a druhým patrem. Starý dům neměl vrátnici a nebyl ani osvětlen. Nahmatal schodiště a vyšel až k půdě. Mezitím si jeho oči přivykly tmě a začal rozeznávat dveře, výstupky i vypínače. Dům byl už bez proudu.

Vystoupil na střechu.

Vítr ho téměř srazil k okraji. Horký, dusný vítr, odebírající plicím všechen kyslík. Komín a okno sousedního domu spojoval vystouplý světlejší pás, asi stopu široký. Snad z betonu nebo z cihel. Vystoupil na něj a opatrně se blížil k oknu sousedního domu. Všechny díly byly dokořán. Zaklesl loket o rám a vklouzl do chodby mezi schodištěm. Přivolal si výtah a vyjel do pátého poschodí.

Zazvonil levou rukou.

Cítil, že je po celém těle zpocený.

Neslyšel žádné kroky.

Potom se dveře otevřely.

C. F. Seligman byl již převlečený. Oslnivě bílou košili vystřídala žlutá z tenkého flanelu, měkká a příjemná pro tělo i pro oko. Jednu takovou má také. Manšestrové kalhoty a manšestrové trepky. Obojí olivově zelené. Tmavě hnědý župan s černým šálovým límcem visel na věšáku. I přes zapnutou klimatizaci tam bylo dost teplo. Seligman se na něj podíval stejně lhostejně jako před několika hodinami v kanceláři.

„Jak jste se sem dostal?“

Milt neodpověděl. Uvažoval, má-li to skoncovat hned na prahu. Beze slova. Nakonec proč ne? Může mu být přece docela lhostejné, zemře-li o jeden krátký dialog bohatší nebo bez něj. Teď byl již vlastně mrtev.

„Výtahem,“ řekl stručně. „Správce tam nebyl.“

C. F. Seligman mlčky ustoupil a Milt vešel do haly. Místnost osvětloval vedlejší pokoj. Dveře do něj byly sice jenom pootevřené, ale světlo propouštělo nažloutlé mačkané sklo. Měkké, příjemné světlo. Zaznívala sem tichá hudba. Někdo zpíval. Milt nedovedl rozeznat kdo. Byl to mnohem pohodlnější byt, než měl on. Ale nezáviděl mu.

Dál už ho nepozval. Stál proti němu a čekal.

„Asi mně chcete něco říct?“ zeptal se, když se mlčení protahovalo. Milt mu chtěl opravdu něco říci, ale myšlenky, sevřené ve spáncích vedrem, ho náhle nechaly na holičkách. Kdyby se na něj aspoň nepatrně usmál, pozval ho dál, řekl posaďte se. Milt si uvědomil, že má nad ním ještě stále převahu. Mlčení se opět protahovalo.

„Zbytečně zdržujete mne i sebe. Buďte rád, že to necháváme bez udání.“

Milt mu dobře nerozuměl. Je možné, aby byl tak nechápavý? Nepatrně se usmál a nabyl nad ním definitivně převahy. Neboť teď věděl víc než Seligman a byly to vědomosti dost podstatné.

„Chci vám jenom říct, že…“ Ale bylo přece zbytečné něco říkat. Znovu se pousmál, trochu křivě, jako by mu nezvyklá váha v pravé ruce stahovala koutek úst dolů.

„Jste příliš měkký. To dělá věk a samozřejmě – původ. Kdybyste byl Američan, měl jste už teď nové místo.“

„Jistou částí mého života byla i válka,“ řekl náhle Milt. „Boj za vlast, jak se tak pěkně říká. Boj za vaši vlast. Dokonce jednou ze mě udělali něco jako hrdinu. Celkem ne příliš oprávněně. Mnoho vojáků padlo a já přežil skrčený za haldou kamení. Ale něco mi z té doby zůstalo.“

Pomalu vysouval pravou ruku z kapsy.

„Na každou část života si člověk uchová nějakou vzpomínku.“

„Musím vás bohužel upozornit, že mě vaše historie ani dost málo nezajímá.“

„To bylo také vše, co jsem vám chtěl říct.“

Milt pozvedl pravici a v zorném poli Cecila Franka Seligmana se objevil modrošedý revolver. Jeho hlas se ani trochu nezměnil.

„Chcete mně snad vyhrožovat?“

„Nechci,“ odmítl Milt a zamířil mu na hruď. Řekl to tak lhostejně, že Seligman poprvé znejistěl.

„Víte, jaký trest je v tomto státě za vraždu?“

„Ne. Nevím. A po pravdě řečeno, ani mě to nijak nezajímá.“

Teď byl úplně klidný. Okamžik, kterého se ještě před hodinou obával, byl tady a byla to chvíle docela všední. Rádio v pokoji změnilo pořad. Zpíval Louis Armstrong, byla to však nějaká hodně stará nahrávka. Seligman stál nehybně, ale jeho pohled přeskakoval z Livadových očí na ústí revolveru a zase zpátky. Ruger ho přitahoval stále víc a víc. Dosud však nepřipouštěl možnost, že by Milt skutečně vystřelil. Na to byl příliš měkký.

„Kulka je někdy nejistá a vrtkavá. Abych mluvil úplně přesně, kulka vypálená do vlastního těla je někdy nejistá a vrtkavá. Nemůžete dobře zamířit. Muška vám není nic platná. Já se jí nesvěřím. Poletím ulicí jako pták. Slyšel jste někdy o Ikarovi? Od věků o tom lidé snili.“ Na krátký okamžik se zamyslil, ale ruka se mu ani nepohnula. Revolver mířil na Cecila Franka Seligmana, jako by jej držela socha. Ani poslední větou Milt nevybočil z hovorového tónu, ani ji nijak neodlišil od kontextu, nezvýraznil ji, ale Seligman přece jenom začal měnit názor. Trochu se přikrčil, ne strachem, ale aby mohl vyrazit.

„Neblázněte!“ vykřikl a získával čas. Milt se na něj udiveně podíval.

„Vystřelenou kulku nevezmete nikdy zpět! Nikdy se nevrátí do hlavně!“ Pravou nohu vysunul a snížil tělo.

„Když se prokáže…“

Milt zvolna překonával poslední odpor spouště. Nemohl minout tělo, které se dva kroky od něho chystalo ke skoku, zbytečně bojující tělo, jež nemělo žádnou naději. Hroutilo se vlastně už teď, kdy náboj dosud pokojně spočíval v hlavni, zatímco vedle v pokoji zpíval Louis Armstrong svou chraplavou píseň. Milt ten poslední zlomek času nevychutnával s žádnou rozkoší, ale také si nedělal výčitky.

Naučila ho to válka?

V ní umíralo tolik lidí; ke všemu nevinných. Shledával tedy spravedlivým, že zemře i C. F. Seligman. Že zemře s ním, s Miltosem Livaditisem, který také nikomu neublížil. Bylo by přece velice nesprávné, aby si jednou řekl v klidu své kanceláře ve třetím poschodí bílé budovy: Hleďme! Tak Milt za to vlastně vůbec nemohl. Copak asi teď dělá?

Halou zahřměl výstřel a trhl Miltovi zápěstím prudce vzhůru. Ale to až potom, co se projektil vydal na svou kratičkou cestu mezi hlavní a tělem obchodního ředitele firmy Hammond, Cohen & Co.

První se změnily jeho oči.

Objevil se v nich údiv a teprve potom přišlo poznání. Ale stejně rychle přišla i smrt. Zhroutil se a teplá krev pomalu odkapávala na světle hnědý koberec. Za ním zpíval Louis Armstrong Can’t give You Anything But Love. Byla to trochu nevhodně zvolená píseň.

Milt se vrátil na chodbu. Někde nahoře bouchly dveře. Pomalu sestupoval ze schodů. Hala byla osvětlená, ale správce nikde neviděl. Z ulice sem zatékala v několika vířících jazycích voda. Světle hnědé dlaždice se pod ní vzdouvaly. V mžiku mu pronikla až ke kotníkům. Byla teplá. Beze spěchu vyšel do ulice.

Venku zuřil liják.

Celé město náhle zešílelo.

Z oblohy se řítily proudy vody s ohlušujícím hřmotem. Automobily ani busy nejezdily. V okamžiku byl zcela promočený. Jako by šel po dně veliké řeky a nějakým zázrakem mohl dýchat. Deštěm téměř neprosvítaly ani lucerny. Domy zmizely i s osvětlenými okny. Proud vody ho tloukl do hlavy jako hasičská stříkačka. Bylo mu to lhostejné. Potom si uvědomil, že stále ještě drží revolver. Odhodil ho ke kraji chodníku a šel dál. Osamělá postava mizící ve vodách, které se konečně spustily na město, hrozíce je zahubit.

Ale potopa netrvala dlouho.

Když přecházel Západní Menomonee, uvědomil si náhle, že už do něj déšť tak nebuší, že proudy vody, které mu stékaly po obličeji, řidnou, a po další chvilce, že se déšť rozpadl na kapky, které se rozstřikují na dlažbě.

Na chodnících se objevilo několik spěchajících postav. Přebíhaly ulice, tiskly se k domům v rychlé chůzi. Ve spleti uliček kolem kostela sv. Michala zmizely i deštníky. Postavy se odpoutávaly od zdí, ale stále ještě spěchaly. Déšť je zdržel, musily se ukrýt a teď doháněly ztracený čas.

Bylo devět hodin padesát minut večer.

Do ulic se vrátila světla výloh, okna se opět zdvihla do výše a mizela na obloze, která začala promodrávat těžkou indigovou barvou.

4

Déšť přečkaly u Zeleného papouška, jednoho z těch podniků, jakých je v této severní části města plno. Vstupovalo se do něj po několika kamenných schodech bez zábradlí a měl přesně vymezenou klientelu. Ráno se tu zastavilo pár dělníků na snídani nebo na podloudně nalitou sklenku režné, kolem poledního tu zasedli závozníci a řidiči na svůj laciný lunch, na párek se zelím, sladkovodní rybu, kousek sýra a kávu nebo pivo. Odpoledne bylo téměř prázdno. Jen několik starých lidí tu vypilo čaj s mlékem a snědlo rohlík.

S večerem a v noci tu bylo živo.

U dřevěných pultů, potažených voskovaným plátnem, postávala přepestrá společnost; muži a ženy oblečení po léta do jedněch šatů a zase jiní v křiklavé směsici zcela nového oblečení, pestrých vázanek i košil. Lidé, kteří – jak se zdálo – nepracovali a měli peněz dost, a zase ti, kteří pracovali a měli jich vždycky málo. Také ti, kteří nepracovali a peníze neměli žádné. Všichni tu postávali, vypili si kávu a snědli hamburger, ostře kořeněné chili con carne s fazolemi, opékané vepřové žebírko.

O zařízení se nedalo mnoho mluvit.

Kromě dřevěných pultů tu byl ještě barový pult, vpředu s obloženými chlebíčky, sýry, salámy a různými zákusky, vzadu s nějakými krabicemi a s plechovkami piva. Na druhém konci několik stolků s židlemi, hrací automat, dvě koule z mléčného skla se slabými žárovkami, které nechávaly místnost v pološeru. Jedna stolní lampa u baru, aby starý Gronback viděl na peníze.

Sem tam se tu objevil policista.

Vlastně často.

Ale většinou příliš neobtěžoval. S výjimkou případů, kdy jich přišlo víc a šli za někým najisto. Ale to zpravidla stačili dát Gronbackovi avízo.

Někdy ovšem také ne. Takové už to bývá.

Také dnes tu bylo pár hostů. Těch, kteří sem chodili, a potom těch, co sem zahnal déšť. Kathleen vypila dva silné grogy, zaplatí je později. Až se vrátí. Ne, že by je nemohla zaplatit hned, ale možná je potom zatáhne někdo jiný. Déšť sem však nezahnal nikoho z možných zákazníků. Elisa se pokusila o nasupeného muže, staršího, s ježatým obočím a olysalou lebkou. Těžce se na ni podíval, bez úsměvu, bez vášně a také bez porozumění a ona odešla. V koutě se usadila společnost mladíků a děvčat, snad studenti. Dvě staré ženy. Povídaly si a usmívaly se. Pily horké kakao.

I do lokálu vstoupil déšť.

Cítili jste ho.

Z ulice i z kabátů, které návštěvníci na sobě sušili nebo je měli přehozené přes loket.

Obličeje, do kterých vyrývala žárovka další vrásky. Jako by jich tak jako tak nebylo dost. Ženské obličeje.

Bylo jí osmatřicet let. Šaty měla cítit kouřem cigaret, líčidly, lacinými pudry, alkoholem. Pleť vylouhovaná nočními podniky, ulicemi beze jména, hodinovými hotýlky. Obličej přerušovaný vodorovnými i kolmými čarami; na čele, na bradě, na krku, šikmými kolem úst. Drobnými vráskami, které se na tvářích zachytily a teď se začínaly rozrůstat a pozvolna rozdělovaly obličej na pravidelné díly, které se rychle začnou zmenšovat. Jako u Charlotty. Kolik té vlastně bylo let? Věděla to ona sama? Ale nemohla být tak příliš stará. Kathleen se na ni pamatovala. Není to přece ještě tak dávno, co to byla ženská. S vypjatými ňadry, boky sice plnými, ale přesto dosud vábnými (alespoň pro někoho), s nohama, na kterých už raději nosila kalhoty. Teď ztratila veškeré formy. Slila se v jedinou hroudu. Oči jí nesloužily, pomrkávala, měla zvrásněné i rty, mezi které vkládala neustále nové a nové cigarety. Byla tlustá, přestože téměř nic nejedla. Tou nezdravou tloušťkou, zsinalou, bílou, proti které si marně natírala obličej do červena. Její ruce byly rukama stařeny. Nebylo jí jistě víc než padesát.

Ale to Kathleen nedělalo starosti. Nemá přece cenu zabývat se něčím tak neodvratným, jako jsou vrásky na obličeji. Něčím tak zoufalým, jako je čas. Ještě stále nebyla ošklivá. Vysoká, štíhlá, možná hubená, s malými prsy (to byl jistě nedostatek), ale měla dosud krásné vlasy. Dlouhé, černé (ale už si je bude muset přibarvovat), lesklé, vlasy vzdorující ulici i kouři i alkoholu, vzdorující dlaním mužů, pevné vlasy, na konci trochu vlnité. Těžko říci, že by byla krásná. Nebo půvabná. Nebo alespoň pěkná. Nebyla. Možná že nebyla krásná ani před dvaceti lety. Možná ano. Měla také veliké černé oči, které v bledé tváři upoutávaly a zpravidla stačily zakrýt tu začínající síť vrásek, kterou po ni rozhodilo město.

A měla dlouhé štíhlé ruce i prsty a útlá zápěstí.

Teď cítila ty dva grogy, vypité rychle za sebou. Také ještě nejedla. Stála u pultu sama nad prázdnou sklenicí, ze které se ještě trochu kouřilo. Netečně se rozhlížela a uvažovala, je-li už vhodná chvíle vyjít z lokálu.

Na ulici.

Ještě před pěti lety sedávala v hotelových restauracích nebo tam alespoň chodila na večeře s pánským doprovodem. Ale to bylo už dávno a nikdy se to nemůže vrátit.

„Dáš si eště jeden?“ přistoupila k ní Kitsie.

„Ne! Dva mi tak právě stáčej. Další dohoním pozdějc.“

Kitsie byla mnohem mladší, ale na rozdíl od ní i od většiny ostatních začínala rovnou tady. Nebyla hezká, spíš tak upřímně sprostá, přirozeně hrubá. Ani nijak netoužila po barech a hotelových halách Loopu. Bylo jí v téhle severní čtvrti dobře. Ve spleti večerních ulic, trochu bizarních, trochu strašidelných, také trochu nebezpečných, ale stále bezpečnějších pro ně než pro náhodného návštěvníka. Přišla sem odněkud z Louisiany, nikdy o tom příliš nemluvila. Byla to konečně její věc. Často kašlala, někdy i krev, ale nebyla vychrtlá. Ani hubená. Spíš naopak. Kulatý obličej, plné rty (nepříliš pěkně modelované), krátký krk, rovné vlasy, ani krátké, ani dlouhé. Ne, opravdu nebyla hezká. V ruce držela plnou sklenici grogu.

Proč vlastně pijí téměř vždycky grog, napadlo Kathleen, i když je horko? Ale teď už tak horko nebylo. Ohromná záplava vody přinesla ochlazení, vlhko se vetřelo i sem.

„To bude dneska zase šichta. Každej se bude sušit a ani ho nenapadne vylízt z baráku.“

„Možná se převlíknou,“ namítla Kathleen.

„Prosím tě, do čeho?“

Byla to vlastně pravda. Kolem Zeleného papouška nebydlili nájemníci, kteří by měli kabát na převléknutí. Mohly ještě o dvě ulice dál. Až k Ogdenově. Dál už ne. Některé zákony města byly neúprosné.

„Zkusím to u historiků. Na Stocktonský bych mohla něco najít.“

„V parku bude mokro.“

„To se brzy vsákne.“

Kitsie upíjela grog. Bylo hustě nakouřeno. Kathleen dostávala chuť na další sklenici, ale venku už přestalo pršet.

„Já du.“

Přehodila si kabelu přes rameno a po schodech vyšla do mokré ulice. Zamířila na náměstí Concord.

Po chodnících již necrčela voda, ale byly dosud mokré. Svítilny holt nevysušujou tak rychle jako slunce, ušklíbla se. Jenom vítr hnal zbytky vody pod chodníky, kde ji kanály nestačily pohltit. Od Zlatého pobřeží bylo slyšet nárazy vln do kamenných bariér.

I chůzi měla pěknou.

Teď, na počátku večera, nebyla ještě unavená a vykračovala svižně, pružně. Malá ňadra byla jistě handicap, ale velká rychleji klesala. Ovšem, bylo jí osmatřicet let. Mladší k ní budou nemilosrdné. Jako byla kdysi ona. Lehce kulhala. To ji před týdnem kopl Gregory. Nikdy ji neměl moc rád. Ale na tom nezáleží; kopl by ji někdo jiný. Měla si dát přece ještě jeden grog.

Setkali se před obchodem Williama Naismitha. Milt nešel ani rychle, ani pomalu. Šel stejně, jak vykročil do průtrže mračen z domu, kde kdysi bydlil Cecil Frank Seligman. Vnímal ulici jenom natolik, aby nikoho neporazil a vyhnul se automobilům. Spěl nejkratší cestou ke svému oknu v osmém poschodí domu na Východní Elmské.

Moc nadějně nevyhlíží, řekla si. Asi je vopilej. Tím líp. Vlasy měl přilepené těsně k mokré hlavě, konfekční šaty na něm neforemné visely jako na bidlu. Odhadovala ho tak na patnáct bucků. Teď se na ni podíval. Vidí ji vůbec? Musí bejt pěkně vopilej.

Postavila se mu s navyklým úsměvem do cesty a přinutila ho zastavit. Díval se na ni bez zvědavosti i bez odporu. Trochu překvapeně.

Konečně, proč ne?

Alespoň budou na ulici ležet ranní paprsky.

Prohlížel si ji. Má poněkud malá ňadra. Vadilo mu to trochu, neboť dnes to bylo naposledy a už nikdy to nenapraví. Jiná už nikdy nespatří. Cítil se podveden, město ho ošidilo i v této chvíli.

Přikývl.

„Pudem k tobě, nebo do hotelu?“

„Ke mně.“

„Máš tam něco k jídlu?“ zkusila.

Nebyl si jist.

„Koupíme si něco cestou.“

„To se zdržíme,“ namítla. „Deset dolarů a u tebe patnáct.“

Beze slova vytáhl peněženku a oddělil 25 dolarů. Schovala je do kabely.

„Vím kde. Je to jenom kousek vodsud.“

Byl to malý italský krámek, ale dostali v něm všechno. Vybírala sama. Maso, zeleninu, sýr, nevěnoval tomu pozornost. Také nějaké plechovky. Zaplatil u pokladny a vyšli znovu do vlhké ulice.

„Máš tu vůz?“ rozhlédla se.

„Vezmem si taxi.“

Chvilku čekali, pak jeden vůz přibrzdil a řidič na ně tázavě pohlédl. Řekl mu adresu. Cestou nemluvili. Ani se jí nedotkl. Koupila také něco k pití? pomyslil si, ale potom si vzpomněl, že má nějaké doma. Sám příliš nepil, ale měl rád pestré viněty a tvary lahví. Dnes vypije všechno.

Náhle pocítil chlad. Promočené šaty ho studily. Téměř se usmál při pomyšlení, že by zítra nebo pozítří pravděpodobně dostal rýmu. Otočila se k němu. Asi by mlčel i teď, ale ozval se řidič.

„To jsme měli slejvák, co? Takovej je jednou za pár let. Ale řeknu vám, už to horko jednomu hrálo na nervy, co?“

„Vám ne?“ nemohl pochopit, že mu nikdo neodpovídá.

„Mně jo,“ připustil suše Milt.

„Přeci každýmu, to dá rozum. Já byla skovaná u starýho Gronbacka a nespadnout déšť, tak bysme se tam snad všichni porvali.“

„To bych řek,“ souhlasil řidič. „Ve voze se taky nedalo vydržet. Vez jsem nějakýho hlavouna, rozvalil se mi tady a funěl, že jsem jednu chvíli myslel, že ho to flekne. Naštěstí mi eště stačil zaplatit.“

„Kolik to dělalo?“ zeptala se bez zvědavosti.

„Ne že bych zkrachoval. Podle toho, jak byl voblečenej, tak by mi to jeho příbuzný dali. Možná“ – zasnil se – „možná že bych na tom eště něco trhnul. Ale bylo by ho škoda. Dělalo to vosům a dal mi celou desítku,“ dodal s nadějí.

„Tak to ste měl štěstí.“

„Doufám, že nebylo poslední,“ odpověděl bodře a obrátil se na Milta. „Že jo, šéfe?“

„Takových ještě povezete,“ odpověděl Milt a taxíkář se otočil k ulici před sebou. Na basketbal už nedošlo.

Když vystoupili, podíval se zvědavě na dům, před kterým stáli. Ona také. Nezdálo se jí to příliš nadějné, ale snad bude chtít něco navíc. Třeba mokrej ručník nebo tak. Taky v kterým patře bydlí. Jejích úvah byl na hony vzdálen. Už do tohoto domu nepatří. Ani do této ulice. Přivádí si s sebou na kratičký zbytek života ženu, ale je už vlastně mrtev. Stejně jako C. F. Seligman. Jestlipak ho už našli? Byl klidný. I kdyby ano, kdy mohou Milta vypátrat? Zítra, pozítří, za týden, za měsíc? Nepochyboval, že by se to stalo. I profesionální vrahy zpravidla chytnou (i když je zase brzy pustí). To jenom političtí unikají. Mají v bankách velkou zásobu nevinnosti, důkazů, alibi. Ale to jsou všechno věci, které se ho již netýkají.

Otevřel dveře a nechal ji vstoupit.

Na prahu trochu zaváhala, ačkoli vůbec nebylo proč. Znala nejrůznější byty, zpravidla horší, ale tady v té neznámé tmě před ní ji něco polekalo. Automaticky si přitiskla k tělu kabelu a nahmatala malou, šestirannou pětadvacítku bauerku. Ale byl to jenom prchavý záchvěv. Nebylo proč se lekat. Nebylo proč mít strach.

Rozsvítil.

Svlékla si lehký plášť do deště. Zůstalo na něm pár kapek a byl v rukách nepříjemně vlhký. Dveře za nimi nezamkl. Nakoupené zásoby odnesl do kuchyňky.

„S plynem umíš zacházet, doufám. Lednice je tamhle. Pokud tu jsou nějaký potraviny, tak jsou tam, anebo…“ ukázal na poličky nad mycím dřezem. „Je tam taky nádobí.“

„Tím se ovšem zase zdržíme,“ napověděla.

„O kolik?“

„Deset?“

„O. K.“

Stála u věšáku blízko dveří a rozhlížela se. Ani při světle se nemohla úplně zbavit tísnivého pocitu. Kabelu si vzala do kuchyně a položila ji na plechový pult. Po pravé ruce.

V koupelně se spatřil v zrcadle a s překvapením zjistil, že vyhlíží naprosto stejně. Že se v očích ani ve tváři, ani na rtech, ani na čele docela nic nezměnilo. Že jeho rysy zůstaly takové, jaké byly dnes ráno. Jenom šaty na něm visely hrozně zuboženě. Svlékl je, zcela promočené, těžké, beztvaré hadry a odhodil na zem pod umyvadlo. Za nimi klesla košile, vázanka a všechno ostatní. Potom se osprchoval.

„Je tu někde nějaký pití?“ ozvala se z kuchyňky.

„Ve skříňce u lednice. Pro žízeň. Jinak v pokoji v baru.“

Oblékl si župan a otevřel dveře. Vzal si suché prádlo a do pokoje si šel pro kalhoty. Stála u otevřeného baru. V bytě vypadala líp než na ulici. Asi si taky překartáčovala vlasy. Splývaly jí v dlouhých vlnách kolem obličeje a trochu ho zakrývaly. Na sobě měla lehké šaty potištěné květy, tmavší, s všitým širokým páskem. Vzadu zip. V zrcadle baru zahlédl špičatý výstřih a trochu zvrásnělou kůži u krku.

„Bude to stačit?“ zeptal se.

V baru bylo asi pět láhví. Dvě tak z poloviny plné. Carnaby’s, Tanqueray (poloplný), Ambassador de Luxe, Canadian Club (do poloviny upitá), Landbrook. Otevřela si Ambassador Scotch.

„Budu tady třicet minut,“ oznámila. „Pokud chceš, abych se zdržela…“

Vybral si staré šedivé flanelové kalhoty a sepranou kostkovanou košili, vybledlou, a měkké tlusté modré bavlněné ponožky.

Když se vrátil, byl na stole steak, obložený zeleninou a sýrem, veliký krvavý steak, ale nijak se té barvy nepolekal. To bylo všechno už vyřízené. Zaplatí za Cecila Franka Seligmana, stejně jako zaplatil před chvílí za steak a za ostatní potraviny, jako zaplatil za taxi, jako zaplatí této ženě. Je jenom dlužen, ale prostředky na vyrovnání dluhu má. Je dostatečně solventní a zítra časně ráno vyrovná i poslední pohledávku.

Teď má před sebou noc se ženou. Nebude ji muset svádět ani přemlouvat, všechno je jasné.

Na stole stála otevřená láhev skotské. Led byl v misce. Hezky to upravila, pomyslel si, má zřejmě praxi. Jeho poslední whisky. Asi byla určena pro jinou příležitost, ale teď už nevěděl pro jakou. Z její sklenky bylo upito. Naráz vypil svoji a hned ji zase doplnil. Neřekla nic.

Potom usedli k jídlu.

Byla naprosto samozřejmá a nenucená. Teď zase ona byla na hony vzdálená jeho úvahám. Jedla téměř elegantně. Asi by měl něco říct, ale nechtělo se mu mluvit. Nebyla to jeho první prostitutka, ale příliš jich neměl. Možná by se jí měl na něco zeptat. Ale nic ho nenapadlo. Pokládal ji za trochu starší, než byla, ale ne o mnoho. Ona ho pokládala za trochu mladšího, ale rovněž ne o mnoho.

Ještě jedna noc se ženou.

Poslední.

Naštěstí to nebude žena, od které odejde ke svému oknu s lítostí. Její černé oči poletovaly místností. Jedla s chutí. Také jemu kupodivu chutnalo, i když necítil hlad. Opět se napil.

Žije jistě sám, uvažovala, moc přepychový to tu nemá. Řekne si ještě o deset bucků. Čas utíká. Stejně bych s ním byla rači v hotelu. Dívá se trochu divně na člověka, kterej si přived ženskou do postele. Opět pocítila ten prchavý pocit strachu. Loktem se ujistila, že má kabelu na dosah, a natáhla ruku po sklenici. Whisky byla silná. Cítila, jak ji zahřívá. Trochu jí ztěžkly nohy. Taky hodně jedla. Stárnoucí muž, odsouzený k samotě. Ten už se z ní nedostane. Znala takových desítky. Možná sem bude pravidelně docházet. Bude-li s ní spokojen. Možná chce pokaždý jinou. Kdo by si tím lámal hlavu.

V lednici našla třešňový kompot. Ráda ho jedla. Byl příjemně studený.

Milt vytrvale pil.

Co na ní všechno bude chtít? Na co mu stačej prachy? ušklíbla se. Rozhlížela se docela nepokrytě. Zařízený to má rozhodně líp než ona. I když to není žádnej zázrak. Kdysi bydlela líp. On asi ne. Ale teď už se na lepší nezmůže. Ale kde spát má, teď právě je sytá, pití je tady dost, nalila oběma.

„Čas utíká…“ řekla významně.

„Líbí se ti tu?“

Zbláznil se? Podívala se na něj.

„Bydlíš hůř, nebo líp?“

„Štvrtý patro,“ ušklíbla se, ale nebylo v tom nic sentimentálního. Nebyla v tom dokonce ani závist. „Střecha se dotýká stropu. Dnes tam budu mít pěkně mokro. Dvanáckrát patnáct stop. Jedna stěna zkosená. Postel a skříň, plyn je na chodbě. Lednice. Dvě židle, stůl, zrcadlo, stolek. Jo, ještě jedna skříňka,“ vzpomněla si. „Pár ubrusů, dva polštáře, záclony, nějakej přehoz, svršky. Vokno do dvorku, že bys došáh na protější zeď. Hodně smrdí. Zvlášť teď v létě. Včera tam bylo k nevydržení.“

„Jestli se ti tady líbí…“

„Tak co?“

„ … tak tu můžeš zůstat.“

„To máš tolik peněz?“

„Tak jsem to zrovna nemyslel.“

„To vím. Zůstat tak dneska v noci, viď? Zadarmo. Abysme se taky domluvili, dostanu dalších patnáct dolarů nebo za celou noc stovku.“

Vyprázdnil další sklenici a odešel do koupelny. Shýbl se k šatům pod umyvadlem a z kapsy vytáhl koženou náprsní tašku. Ani ji neotevřel a vrátil se ke stolku. Položil ji před ni.

„Nevím, kolik v ní je.“

Nedůvěřivě ji otevřela, připravena uchopit kabelu a rozloučit se. Byly v ní tři padesátidolarovky, desetidolarovka a tři dolary. V protější přihrádce našla ještě nadvakrát složenou novou stovku.

„Vo tý si nevěděl, co?“

Zavrtěl hlavou.

„Není náhodou falešná?“

Neodpověděl. Přeložila zkušeně rub k líci a obrátila se ke světlu. Potom ji schovala k ostatním a uložila do červenavě hnědé, trochu odřené kabely. Co na mně bude chtít? pomyslila si už poněkolikáté. Přeci jenom sme měli jít rači do hotelu. Tam se člověk dycky spíš dovolá. Pistoli v kabele obrátila pažbou navrch a zip nad ní nechala do třetiny rozevřený.

Vratce se zvedl a šel k rádiu. Neměl chuť pouštět televizi. Ozvala se country-music. Jako téměř vždycky. Nepoznal, kdo zpívá. Ronnie Milsap? Kenny Rogers, Chet Atkins? Nebo Jody Miller? Příjemně se poslouchali. Zhasl stropní světlo a rozsvítil lampu nad postelí. Křesla i stolek se propadly do žlutavě hnědého stínu. Lampa ten pokoj trochu zintimněla. Celkem útulnej byt, pomyslela si.

Němý budík ukazoval několik minut po čtvrté. Tapety byly béžové hnědé, jenom nad lůžkem tmavé s rudými květy. Žárovka se na nich tlumila a trochu také zjemnily ostrou žluť závěsu u okna.

Aspoň se dobře vyspím. S ním už teď, jak se zdá, nebudou žádný problémy. Pije rychle a moc bych se musela mejlit, kdyby na to byl zvyklej. Jeho věc.

Odešla do koupelny.

Milt rozhodil světle zelené přehozy. Příliš se sem nehodily. Vytáhl polštáře; pokrývka byla dost široká pro oba. Znovu nalil sklenice a odešel k baru pro další láhev. Vzal načatou Canadian Club. Postavil ji vedle budíku, aby na ni snadno dosáhli.

Vešla úplně nahá.

Kdyby tu byl taxametr, začal by odpočítávat první minuty. Beze studu přistoupila ke stolku a vzala si svoji sklenici. Ale napila se jen málo. Opravdu byla spíš hubená než štíhlá. Na nohou i na břiše měla dosud pevné svaly, maso Ještě nepovolilo pod tíhou pokrmů. Ani pod tíhou mužů. Ňadra měla drobná, téměř jen hrotité bradavky. Její štíhlé ruce se pohybovaly kolem nahého těla zcela nenuceně. Vstoupila do pokoje bez ostychu, samozřejmě, a on si ji také tak prohlížel.

Usedla na okraj pohovky a opět trochu upila. Byla teď již opatrnější. S whisky. I když jí chutnala. Miltovi podala plnou sklenici. Vypil ji a postavil k láhvi. Když zdvihla jednu nohu na postel, zachvěl se žádostí a zhasl světlo.

Tiše se zasmála.

Posměšně.

Dotkl se jí zpočátku nejistě, ale to bylo tou nezvyklou dávkou alkoholu. Možná také tím, že všechno dnes dělal naposledy.

Naposledy držel v ruce sklenici.

Naposledy uléhal k ženě.

Naposledy viděl nahé tělo.

Naposledy v životě vstupuje do ženy. Jak se jmenuje? Jeho poslední milenka. Nebo spíš žena, se kterou se naposledy miluje. Zeptal se jí.

„Kathleen.“

„Kathleen.“

Vzpomínal, měl-li už nějakou Kathleen, ale nebyl si jist. Asi ne. Určitě ne. Nebo snad ano?

„Odkud jsi?“

„Nač to potřebuješ vědět?“ namítla, ale nijak podrážděně. Jenom to nechápala.

„Když už jsme tu takhle spolu. Nebo je to tak veliký tajemství?“

„Hlavně je to docela nezajímavý.“

Potom oba mlčeli.

Později začala vyprávět. Ne ze sentimentality ani z potřeby se vypovídat, ale protože doufala, že on při tom usne.

„Z Burnsidu. To nemůžeš znát. Leží až skoro u Mississippi v Hancocku. Pár baráků, pár chatrčí z kamene a ze dřeva. Asi deset samot v okolí.“

Trochu ho teď přestala vnímat a snažila se rozpomenout (příliš líná, aby si vymýšlela), jak to vlastně u nich vypadalo.

„Kraj jako placka. Nikde žádnej kopec, kterej by stál za řeč. Ale je tam pěkně. To jo. Většinou pole, ale i lesy. I když ne takový, ve kterejch by člověk zabloudil.“

Neměla pěkný hlas. Ani teď, když nemluvila profesionálně, když vzpomínala. Odkud asi opravdu byla, pomyslil si Milt, ale vůbec ho to nezajímalo.

„Jako děti sme do nich rádi chodili.“

„Do lesa chodí člověk rád vždycky, ne?“ v paměti se mu vynořily piniové lesy rodného kraje.

„Pak už na to nebyl čas, chodit do lesa. Sbírali sme maliny. Ale ne abysme je snědli. Aby se mohly prodat. Naši tam měli -“ Měli? zamyslela se nad tím, proč o nich mluví v minulém čase. Proč mluví o rodičích, jako by už nebyli. Oba přece ještě žijí. Oba snad ještě žijí. Příliš ji neposlouchal. Jenom tu někdo mluvil a on nemusil myslit. Ticho by bylo horší. Opět ho rozbolela hlava.

„Naši tam mají farmu. Když mi bylo třináct, tak sem vodešla. Nejdřív do Springfieldu. Potom sem.“

„Jaký je Springfield?“

„Mně v něm bylo dobře. Bydlela sem u báby. Z tátovy strany. Přiženil se k mámě na farmu. Eště teď si pamatuju ulici. I byt. Fayette avenue u Pasfieldova parku. Vysokej. Pohodlnej byt. Bába neměla nikdy špatnou náladu. Ráda jedla. Naštěstí měla vždycky co a život jí přesně vyšel. Umřela, když projedla poslední dolar. Vodila mě taky po městě. K Sangamonu i k Cukrovýmu potoku. Springfield není velikej. Všechno tam je po ruce. Lincolnova hrobka v Oak Ridge. Na hřbitově. Eště si pamatuju ten velikej památník se schodama. I sochy. Leží tam prej i se ženou a třema dětma. Štvrtý je někde jinde. Jednopatrovej domek, vobehnanej bílým plotem. Tam se narodil.“

Milt se opět zhluboka napil. Je dobré, že ta ženská vypráví. Leželi teď vedle sebe, oba nazí. Odpočíval na zádech a díval se na strop. Trochu se houpal, jako by byl v rozích zavěšen na lánech a povíval jím slabý větřík. Její monotónní vyprávění ho uspávalo. (V tom měla pravdu.) Obrátila se na pravý bok. Už dlouho se nenapila. Lehce se o něj opírala jednou rukou, daleka toho, aby ho povzbuzovala.

Unavená osmatřicetiletá žena, sbírající síly do dalšího boje s městem.

Na zítřek.

Na pozítří.

Na příští týden, měsíc, roky.

A potom?

Asi přece jenom pila víc. Začala těmi dvěma grogy a pak tady. Whisky jí chutnala. Ale taky se najedla a teď je jí celkem dobře. Nechtěl od ní nic zvláštního. Taky na to neměl nárok. Ale nechtěl. Její obavy byly zbytečné. Spokojil se tím, co mu poskytla. A moc se nevyptával. Ostatní měli zpravidla hloupější otázky. Jak se dostala na ulici, kupříkladu. Každá pro to měla svou verzi. Vypočítanou na peněženku. Ne dojemnou, to ne. To budí nedůvěru. Spíš smolařskou, odevzdanou. Aby nebudily soucit, ale účast. Takovou lidskou.

Jediná Kitsie byla upřímná.

Ji ulice bavila. Rozuměla si beze zbytku s každým ze svých opilých, páchnoucích, špinavých, surových zákazníků. Nevadilo jí to. Co víc, měla z toho radost.

Jak se dostala na ulici. Proč se jí na to nezeptal? Přece docela obvyklou cestou. Úplně obyčejně. Jako všechny ostatní. Nebyla mezi nimi žádná, která by se obětovala, klesla z veliké lásky, přišla o dědictví. Kterou by ošidili advokáti manželů (i když ti šidili kdekoho, ale to bylo jejich povolání), kterou nevlastní matka vyhnala ve třinácti letech, kterou zákon nespravedlivě odsoudil.

To byly všechno jenom povídačky.

„Jak sem se dostala na ulici! To nechceš vědět?“ vykřikla najednou nenávistně a tentokrát se napila zhluboka. V teple a pohodě pokoje nad jezerem byla stále nějak nesvá. Asi pila víc, než myslila. Nebo dneska nějak pití nesnáší. Něco ji tu stále dráždilo. Něčemu tu nedůvěřovala a neuklidnily ji ani ty peníze. A že to byly slušný peníze. Nebo to bylo proto, že takovýmhle bytům už odvykla? Že ho trochu nenáviděla? Tenhle odpornej, zlej, tmavěj, vysokej byt?

Probral se z opilého polospánku, dolil obě sklenice, ale ona se své ani nedotkla. Jenom on. Whisky už mu vůbec nechutnala, ale napil se zhluboka. Dlouze a dychtivě. Potom vstal a trochu se zapotácel. Pokoj se mu teď zdál nějak rudější. A žlutší. Fialový. Modrý. Ve vzduchu cítil alkohol a ženské tělo. Leželo tady, na jeho pokrývkách. Nahé tělo. Bylo mu horko. Zapomněl, proč vstal, a klesl znovu na pohovku.

Do jejího těla.

Do náruče města.

A potom opět pil a pil a pil. A svíral nahé ženské tělo. S malými ňadry, která nemohl nahmatat. Jeho dlaně marně klouzaly po hrudi té ženy, nikde se nezachytily. Nebyl skutečně zvyklý na takové dávky alkoholu. Nevěděl, byl-li surový nebo vášnivý nebo lhostejný. Whisky ho rychle zmáhala. Pokoj se roztočil a dopadl na vysoké vlny, které jím narážely na klesající tělo Cecila Franka Seligmana. Kolem něho poletovaly nahé paže a nahé nohy, nahá ženská těla. Mnoho nahých ženských těl.

Všechno vířilo.

Potom napůl usnul a napůl omdlel a svět pro něho skončil.

5

Nad město přicházelo časné ráno.

Obloha na východě lehce promodrávala jako tvář člověka, kterého v noci zastihla smrt. Nebo jako tváře dělníků v severních ulicích v lednovém jitru, kdy je mráz největší. Hned potom začala růžovět.

Město se probouzelo jenom pomalu.

Na ulicích se objevily první nákladní automobily, řidiči hlasitě zívali, vyjížděli z tržnic, mlékáren, pekáren, jatek, busy kroužily ze smyček (jenom neochotně se plnily), motory kašlavě naskakovaly.

Lidé byli unavení, rozespalí. Byli to většinou muži v montérkách, kabátech, svetrech, kostkovaných čepicích.

V polobotkách, teniskách, sandálech, vysokých šněrovacích botách. Až později začalo město polykat desetitisíce bytostí, které mizely v kancelářích, redakcích, dílnách, bankách, továrnách. Zdviže je unášely vzhůru i do podzemí.

Ráno se měnilo v den.

Zdviže bílé budovy opět rozechvívaly zdi.

Dnes vynesly o dva muže méně.

Čas městu neúprosně odměřoval středu 13. června.

Kancelář ve dvanáctém patře nad řekou byla prázdná. Na stole bylo rozloženo několik výkresů. Na prkně zůstal rozpracovaný nějaký detail. Bíle vymalovaná kancelář, téměř přesná krychle, s dvojicí oken s terminálními skly bez záclon. U stěny stály dva pracovní stolky a dvě otáčivé židle. U bočních stěn dvě skříňky s malými registraturami. Jeden věšák. Koš na odpadky. Pod oknem, opřena o zeď, role pauzovacího papíru. Ve velké registratuře byla dokumentace. Na stole bily telefon, nad dveřmi malý bílý obdélníkový reproduktor (byl zapojen na ústředí budovy a používal se výhradně při poplachu).

Joe Smart otevřel dveře a vstoupil.

Svlékl si sako a převlékl bílý plášť. Přehlédl obě prkna (nad každým přikývl souhlasně hlavou). Byl spokojen s prací, kterou zanechal na svém. Byl spokojen s prací, kterou vykonal Milt. Trochu se podivil, že tu ještě není, a potom se sklonil nad svým výkresem.

V hale v pátém poschodí domu číslo 218 na Severní Larrabee zaznívala tiše hudba. Vzadu v pokoji svítilo trochu zbytečně světlo, neboť žlutavé mačkané sklo bylo plné odražených slunečních paprsků. Vzduch tu byl svěží, klimatizace z něj stačila odčerpat všechnu mdlobu, všechno dusno, všechnu hnilobu. Mouchám to nevadilo.

Koberec byl teď olivově zelený. Jenom v protějším rohu, kam nedopadalo světlo, špinavě hnědý. Druhý kout zakrývala noha ve žluté ponožce. Manšestrová trepka sklouzla z chodidla. Kalhoty splývaly barvou s kobercem. Část podlahy u dveří do pokoje (z kterého sem zaznívala hudba) byla přepažena rukou s pootevřenou dlaní.

Žlutá flanelová košile byla široce potřísněna.

Hráli nějakou symfonii, moderní hudbu. Těžko se dalo určit, kdo ji napsal.

Město už žilo naplno.

Obchody byly otevřeny a nabízely ulicím zboží. Drugstory, snack bary i bufety plnily chodníky vůní snídané nebo svačiny (podle toho, jak časně kdo vstával). U pultů se tlačili lidé, kteří pracovali od rozednění. Nyní odkládali kabáty i čepice a stáli u vitrín v košilích. Bavili se a nebo také mlčky popíjeli svou kávu. Někteří již podruhé.

Po včerejším dešti nebylo ani stopy. Ulice vydaly slunci všechnu vlhkost, jezero se mírumilovně houpalo, vysoké budovy se v něm odrážely zvlněnými kolmicemi. Lidé spěchali, automobily plnily město obvyklým hlukem.

Pronikal všude.

Do kanceláří, obchodů, škol, ústavů.

Do osmého poschodí nárožního bytu ve Východní Elmské nedosáhl. Mezi dvěma podchody pro pěší přes pobřežní North Lake Shore Drive, v oblouku, na jehož břehu je Oak St. Beach, kde se ulice doširoka rozvírala jezeru, tam zůstal před zavřenými okny.

Na pohovce leželi muž a žena.

Zprvu přikrytí pokrývkou, která v noci sklouzávala, až nakonec pokryla jenom nohy. Bylo teplo a žádný z nich ji ve spánku nevytáhl na hruď, na břicho, na boky. V místnosti začínal být vydýchaný vzduch. Čpěl v něm alkohol. Žena spala klidně. Nikam nespěchala. Neuvažovala dosud o příští noci. O tom, jaké lůžko ve městě na ni čeká. Nebyla minulost ani budoucnost. Jenom přítomnost. Tato bílá postel, klid, únava.

Milt byl dosud v bezvědomí. Oddychoval hluboce, přiotráven alkoholem, beze snů, bez vzpomínek na minulý večer. Bez myšlenek, které by mu připomněly včerejšek.

Do ticha zazněl krátce, energicky zvonek. Žádného ze spáčů neprobudil.

Zazněl podruhé a vzápětí potřetí. Žena otevřela oči a pomalu se zvedla. Po jejím boku ležel její včerejší „triek“, jako by byl mrtev.

Opět se ozval zvonek.

Zatřásla spáčem. Nejprve lehce, potom prudčeji. Až mu hlava udeřila o pelest. Jen pomalu se mu vracelo vědomí. Zvonek už zase (tentokrát dlouze a neodbytně) zvonil. Vytřeštil oči.

Vedle něho ležela nahá žena. Ach ano, včera. Včera večer. A ten zvonek. To je u jeho dveří?

„Zvoní,“ řekla. „Půjdeš votevřít?“

„Ochi!“ vykřikl a vyskočil z lůžka. Musel se přidržet stolku. „Esi pijene!“ Potom si uvědomil, že mluví mimoděk řecky, a dodal spěšně: „Jdi otevřít a něco řekni!“

„Mám jít takhle?“ ušklíbla se.

„Vem si můj župan!“

Sáhla po něm a beze spěchu do něho zamotávala nahé tělo. Nakonec zavázala pásek.

„To je jedno, co řekneš, ale nikoho sem nepouštěj!“ vykřikl za ní. Policie města je rychlá a přesná. Rychlejší a přesnější, než si myslil. Kolik hodin vlastně uplynulo? Podíval se na tikající čas na zápěstí. Půl jedenácté. Byli skutečně pohotoví, pomyslel si s uznáním. Musí si pospíšit. Zalétl pohledem k oknu a spěšně si oblékal včerejší košili. Horečně si zapínal knoflíky a sáhl po kalhotách. Víc nebude potřebovat. I mrtev by se styděl za svoje nahé tělo, rozlámané uprostřed ulice.

Otevřela dveře. Před ní stál muž ve skořicově hnědém saku, světle béžové vestě a stejně zbarvených gabardénových kalhotách. Ostře zelená vázanka, uvázaná do širokého uzlu, se odrážela od tlumeně žluté košile. Lehce se podivil a zdvihl obočí. Měl jasně modré oči.

„Chtěl bych mluvit s Miltem,“ řekl klidně.

Ustoupila. Co je jí do toho. Ať si to vyřídí sám. Ona se do ničeho plést nebude.

Muž překročil práh a zavřel dveře.

„Nebylo mu ráno dobře,“ poznamenala neurčitě.

„Ano,“ odpověděl.

Takové teď už jen málokdy získávala. Docela jistě padesátidolarový. Husté tmavě hnědé vlasy, lesklé oči. Odhadla ho tak na čtyřicet let. Měla se učesat. Možná že by s ním mohla odejít.

„Jmenuji se Smart. Joe Smart.“

Pokynula mu rukou do pokoje.

Otevřel napůl přivřené dveře a vešel. Milt nebyl dosud hotov. Měl na sobě košili, zapnutou až na poslední knoflík u krku, kalhoty a ponožky. Stál u okna a chvějícími prsty hledal dírku v manžetě.

„Dobrý den, Milte.“

Zarazil se.

„Asi jsem přišel trochu nevhod. Nevadí. Aspoň doufám. Řeknu to velice krátce. Mohu se posadit?“

Miltos Livaditis automaticky pokynul k pohovce. Návštěvník se na ni podíval, trochu zrozpačitěl a usadil se v křesle. Kathleen odešla do koupelny.

„Ráno mě volal Hammond, včera došlo k omylu. Je mu to líto. A mně také. Všechno se už vysvětlilo. Výrobní plány vynesl z dílny Henry Jenkins. Nemyslím, že ho znáte. Prostě, no, oblečte se, počkám na vás. Máme tam dost práce a mezi námi, myslím, že jí brzy budeme mít ještě víc.“

Milt se na něj tupě díval. Oči měl ještě slepené únavou, mozek omámený alkoholem. A hlava! On přece nemůže nikam chodit, musí k oknu. Musí letět nad městem, musí zaplatit za Seligmana. Má být přece již dávno mrtev. Jak to, že ještě žije? Ach ano. Ta žena. Už odešla? Jeho poslední noc.

„Já vím,“ řekl Joe Smart chápavé. „Muselo to být pro vás nepříjemné. To se všechno spraví.“ Mávl rukou. „Nesmíte se tomu tak poddávat. Počkám na vás.“

Mechanicky, jako by neměl vlastní vůli, oblékl si Miltos Livaditis kabát. Nemohl najít rukáv. Joe Smart mu s porozuměním pomohl. Potom ho vzal pod paží a vyšli na chodbu.

6

Cecil Frank Seligman dosud nepřišel do práce. Ani nezavolal. Ale nikdo z šéfů se po něm nesháněl, a tak Jessie Mehewová těch několik hovorů odkázala na odpoledne.

„Pan Seligman odešel do reklamní agentury…“

„Pan Seligman je dnes ve WFMT…“

„Pan Seligman…“

Livade s Joem Smartem se vrátili až po jedenácté hodině, ale byli zřejmě někde služebně, protože se po nich pan Hammond dvakrát ptal, jsou-li už zpět. V poledne sjela zdviží dolů do „svého“ snack baru za rohem ve Východní Hulbardově, vybrala si dva chlebíčky a sklenici mléka a zamířila s nimi do zadní místnosti.

„Hallo, Jess!“

Otočila se. Od stolku vlevo na ni kývala Lorinda Pennelová, malá pihatá účetní od Hutche.

„Hallo, Lor.“ Začala se prodírat k jejímu stolku. „Jak jde nábytek?“

„Děkuju. Budeš něco potřebovat? Stěhujete se?“

„Zatím ne. Ale určitě to bude brzy. Co táta?“

„Je mu líp. Ale to víš…“

Jessie si přisedla a zakousla se do sendviče. Lorinda Pennelová měla otce vážně nemocného. Žil z všelijakých podpor, ale valné to nebylo. Nedávno byl v nemocnici a pobyt stál prý dvě stě denně. Matku neměla, co ji Jessie znala. Ani nevěděla, jestli se staří rozvedli, nebo umřela, nebo od nich odešla – prostě neměli matku a Lorinda většinu domácnosti táhla sama.

„A co Ned?“

„Chceš říct Richard, ne?“

„Promiň, nemám na jména moc paměť. Co Richard?“

Lorinda Pennelová měnila své známosti tak rychle, že si mnohdy jejich jména pletla sama.

„O.K. Večer jdeme na Daleký most. Je to premiéra. A co děláš ty?“

„Děkuju. Jsem stále vdaná a ještě stále je to Norman. Včera jsme byli taky v kině, i když to nebyla zrovna premiéra.“

„Ale to je báječný, Jess!“ vykřikla Lorinda. Jessie nevěděla, co by na tom mohlo být báječného. Vedle u stolku se otočili dva chlapci, usmáli se a jeden ji přátelsky pozdravil. Znala je od vidění jako spoustu dalších, kteří tu zhltli oběd a zase běželi po svém. Snack bar byl malý a v tuto dobu přeplněný. Lidé se tu tísnili a za okny se míhali další, kteří se najedli jinde nebo na to dnes ještě neměli čas. Ruch ulice se přenášel až sem a všichni, co tu seděli nebo stáli, pospíchali. Zahlédla další známé. Henryho Palmera od Lampertů, Roberta Fullera…

Rozloučila se s Lorindou a vrátila se zpět za svůj ořechově hnědý stůl.

Cecil Frank Seligman dosud nepřišel.

Za několik okamžiků zazvonil telefon a pan Hammond se po něm ptal.

„Ne, nevím,“ informovala ho, „jestli nebude vědět pan Cohen. Také ne? Mám zavolat do bytu? Zkusím to.“

Chtěla zavěsit, ale dostala ještě jeden příkaz.

„Zavolejte Joea Smarta! Ať k nám přijde.“

„Kdy?“

„Ihned.“

Ani nezavěsila. Jenom zaklapla jedním prstem (nehet měla růžově nalakovaný) a vytočila Smartovo číslo.

„Joe? Máte jít k šéfům. Ihned. Ale podle hlasu mají dobrou náladu.“

Neměl z toho žádnou radost. Narušovalo mu to práci a těžko se pak znovu soustřeďoval. Svlékl si plášť, mezi dveřmi zavolal „jdu k šéfům“ a vyšel na chodbu.

Milt byl ve vleku událostí, které mu nedopřávaly čas na rozmýšlení a rozhodování. Když vešli do kanceláře, předal mu Smart další výkresy s poznámkou „tyhle dva detaily bych potřeboval odpoledne“, a tak se automaticky sklonil nad svým prknem. Teprve teď se pokusil trochu utřídit myšlenky a zhodnotit situaci. Ale přehlušoval jediný fakt: nesnesitelně ho bolela hlava a žaludek se mu houpal jako jezero při západním větru. Mozek měl zahalený do jakéhosi mlžného oparu, kterým co chvíli klesala postava C. F. Seligmana. Přece však se převlékl do bílého pláště s podivuhodným zdůvodněním, „co kdyby sem někdo vešel a viděl mě v šatech?“ Co kdyby to bylo někomu divné?

Co kdyby to bylo někomu podezřelé?

Že on, který u kreslicího prkna stál vždycky v plášti, tu teď najednou stojí v kabátě. Teď tady ovšem nestál Miltos Livaditis, teď tu stál vrah. Ale přesto vzal tužku do ruky a rozkreslil oba detaily. Naštěstí se přitom nemusel příliš soustřeďovat. Mechanicky rýsoval přímku k přímce, kruh ke kruhu.

Mezitím Joe Smart sjížděl výtahem do třetího poschodí. Kývl na Jessii. Zvědavě se na něj podívala, ale neřekla nic. Sáhla po sluchátku, stiskla tlačítko a řekla, „je tu pan Smart.“ Potom mu s úsměvem pokynula.

„Hodně štěstí!“

Kancelář šéfů (společná) byla veliká světlá místnost se třemi okny. Zařízena byla přesně tak, jak to odpovídalo hospodářské situaci firmy a společenskému postavení jejích majitelů. Je důležité znát svoje místo.

Thomas Cohen a John Hammond ho znali.

Hammond byl o mnoho starší než jeho společník. Byl také původním majitelem firmy, která se až později rozrostla o další kapitál. Vložili jej do ní čtyři společníci. (Pan Cohen a tři jeho příbuzní.) Měl řídké, hodně prošedivělé vlasy, lesklé čelo a vždy byl velice pečlivě oblečen. Co na něm poutalo pozornost, byly dlouhé štíhlé prsty a jemná, téměř ženská zápěstí. Už se mu trochu začínala vrásnit kůže, ale byly to stále ještě krásné ruce. Věděl o tom. A dovedl jich využívat. Ukazoval jimi zákazníkům katalog, nabízel doutník, zapaloval cigarety, opíral si jimi bradu. Teď už těmi gesty tolik neplýtval. Jenom ze setrvačnosti pokynul Joeovi Smartovi do koženého křesla.

„O tom včerejšku jsem již pana Cohena informoval. Opravdu jsme se mýlili. Byla to vlastně souhra nešťastných náhod a okolností, které nasvědčovaly proti tomu Řekovi. Také pan Seligman nás mírně řečeno nedostatečně informoval. Naštěstí jsme to mohli včas odčinit. Nebo ne?“

„Ano.“

„Je tedy všechno v pořádku?“

Joe Smart přikývl.

„Milt už nahoře rýsuje.“

„Výborně. A teď…“ pan Hammond změnil tón i předmět rozhovoru. „… nevím, jestli to už víte, ale Eric Carsley se položil a my jeho firmu přejímáme. Vám jistě nemusím říkat, co vyrábějí. Nebo přesněji,“ trochu samolibě se usmál, „co vyráběli.“

Ne, to mu říkat nemuseli. Eric Carsley dělal rovněž holicí strojky, ale dával přednost lacinějším. Prodával téměř o třetinu níž, ale jeho výrobky dlouho nevydržely. Nebyly ani dobré, ani hezké. U sociálně nejnižších vrstev však měly značnou popularitu a dobrý odbyt. Joe Smart byl dost překvapen, že se Carsley položil. Nic by nedal za to, že mu k tomu firma Hammond, Cohen & Co tak trochu pomohla. Těžko jim to mít za zlé.

Při podobných jednáních, kterých se zúčastnili oba pánové, nechal Cohen mluvit zpravidla svého staršího společníka. Také teď jenom přikyvoval a nijak se do rozhovoru nevměšoval.

„Samozřejmě s jeho výrobou neskoncujeme a ponecháme si Carsleyovu značku,“ vysvětloval John Hammond a v návalu nadšení opisoval rukama kruhy, které měly Smartovi nepochybně znázornit růžovou budoucnost firmy. „Výrobní postup příliš zdokonalovat nebudeme, ale něco uděláme přece.

Dáme výrobku jiný vzhled.

Odpoledne vám přinesou celou Carsleyovu kolekci. Prohlédněte si ji, pokud ji neznáte podrobně, a navrhněte, co by se dalo zlepšit a nestálo mnoho peněz. O situaci na trhu vám jistě nemusím říkat také nic. Můžeme jít s cenou nahoru, ale ne příliš. Abych řekl pravdu, spoléháme na vás. Věříme, že vám se to podaří. A zároveň budeme potřebovat někoho, kdo by tuto firmu vedl. Nechceme ji totiž právně sloučit. To budete vy! Podléhat budete přímo tady panu Cohenovi a mně. Také se samozřejmě dohodneme na výši platu. Máte k tomu něco vy?“ obrátil se na Cohena.

Pan Cohen zavrtěl hlavou.

„A vy?“

„V zásadě nic. Snad jenom, že bych si ponechal na oddělení Milta Livada. Jednak se na něj mohu naprosto spolehnout, znám ho už dávno, sloužili jsme spolu v armádě, a potom – jak bych vám to vysvětlil. Byl za války zasypaný při nějakém výbuchu a někdy… Nu, někdy se s ním musí jednat s určitými ohledy.“

„Samozřejmě, do toho vám vůbec nebudeme zasahovat,“ souhlasil John Hammond. „Domníváte se, že byste nám mohl během týdne předložit návrhy? Nemyslím tím, samozřejmě, do detailu rozkreslené.“

Smart po krátkém uvažování přikývl.

„Dobrá. Máme středu…“ zvedl svou aristokratickou rukou sluchátko a stiskl buzzer. „Paní Mehewová, kdy máme dvacet minut volných, počínaje příští středou?“

Chvilku čekal, poklepávaje volným malíčkem na sluchátko. „Děkuji,“ obrátil se k Joeovi Smartovi. „Tedy ve středu příští týden v deset nula nula.“

Oba společníci si se svým šéfkonstruktérem potřásli rukama a Joe Smart odešel.

7

Zůstala v bytě sama.

Tak von dostal včera padáka. Proto ta pohřební nálada. Teď ho vzali zpátky a bude žít jako dřív. Hlasitě se rozesmála. Proto mně dal tolik. Bylo mu všechno fuk.

Měla ještě na sobě Miltův župan. Zašla do kuchyňky a začala si ze včerejších zbytků připravovat snídani. Nejprve se napila, ale jenom trochu. Jenom pro chuť. Eště že sem toho koupila dost. Opekla si dva tousty, pomazala je máslem a marmeládou, nakrájela rostbíf a camembert a postavila vodu na kávu. V lednici objevila kondenzované mléko a vejce. Bylo krátce po jedenácté. Odhadla, že se nevrátí před pátou a že má tedy dost času.

Prostřela si na stolku u okna. Trochu si ho přitáhla k pohovce. Okno vedlo na západ, slunce ho zatím míjelo, ale ozařovalo oblohu a jistě dopadalo někde dole do ulic. Ale tam se nepodívala. Seděla, pohodlně rozložena v lenošce, a dívala se do daleka na jezero. Lehounce se houpalo. Už se v něm zase bezstarostně koupaly plachetnice. Motorové čluny vzdálené vrčely. Sem tam přeletělo oblohu sportovní letadlo. Větřík byl asi docela mírný, možná čerstvý a teplý. Byla to neskutečná chvilka pohody, jakou jí město poskytovalo teď už jen málokdy.

Vychutnávala ji plnými doušky.

Když se přehouplo poledne, zapletlo se jasné červnové slunce do záclon a zvolna vstupovalo do pokoje. Seděla ještě stále u stolku. Nádobí neodklidila, prostě tu seděla a dívala se z okna. Odpočívala, a když slunce došlo až k ní, zavřela oči a nastavila mu tvář.

Do jejího bytu slunce nenahlédlo nikdy ani cípečkem. Dvůr sice končil těsně nad oknem, ale bylo obráceno přímo na sever. Dívala se jím do protějšího bytu, vzdáleného šest sedm stop. Skla byla upatlaná, zaprášená, slepá. V době, kdy měla svoje „day off“ a chodila domů dřív nebo ani nevycházela, spatřila v něm několikrát nějakou ženu. Nikdy ji nepotkala na ulici, ačkoliv k sobě měly tak blízko. To bylo jistě podivné. Zpravidla ležela na železné posteli, zřídka přešla místností ke stolu. Kathleen byla přesvědčena, že si píchá. Ale jestli potřebuje denně svůj fix a dovede si na něj sehnat peníze, tak to je jistě její věc. Mezi ně nepatřila.

Jednou si k sobě začne vodit zákazníky; uhlíře, řidiče náklaďáků, závozníky, nakladače, kterým nebude vadit vrzající postel, plechové umyvadlo, otlučená skříň. Jakže to řek? Můžeš tady zůstat, jestli se ti tu líbí. Ušklíbla se při pomyšlení, jak by se asi tvářil, kdyby tu večer ještě byla. To jí připomnělo, že jsou bezmála dvě hodiny a že by se měla odporoučet.

Vstala a začala se oblékat.

Navoněla se jeho kolínskou, v galerce nad umyvadlem byla téměř plná lahvička, příjemně voněla. Strčila ji do kabely. Potom se rozhlédla po bytě. Otevřela šatnu, ale nebylo v ní nic, co by se jí hodilo. Vzala si z prádelníku nějaké kapesníky (bez monogramu), v jednom obleku našla pětidolarovou bankovku. Bez rozmýšlení si ji nechala.

Tady nahoře bylo ticho. Ulice sem doléhala i přes otevřené okno jen vzdáleně a trochu neskutečně. Byl to vlastně docela pěkný byt; ne sice přepychový a taky trochu strohý. Z žen sem asi chodily jenom takové, jako byla ona. Stejně musí bejt pěkný takhle bydlet. V teple. V tichu. Na slunci. Mít vždycky plnou lednici, v koupelně vlastní hřeben, dokonce vlastní ručník, příjemný parfém, župan. A trávit tu večery. Nemuset na ulici. Nevidět nikdy Gregoryho. Ani nikoho z těch, který si ji pravidelně berou k sobě. Na večer. Na noc. Na hodinu. Na patnáct minut sexu za 10 dolarů (někdy za 15), cesta tam a zpět se nepočítá.

Na chvilku mezi dva vyřazené náklaďáky.

Nebo do přístavu.

Ale co, ani ona nemá hlad. A taky bydlí.

Byla unavená a trochu nevyspalá. Už z předchozích nocí. Je asi přece jenom lepší ráno odejít a večer se vracet než odcházet za setmění a vracet se v noci nebo až druhý den. Kdyby to tak myslel dovopravdy. Aspoň na pár dní. Nebo tejdnů.

Joe Smart se probíral kolekcí výrobků firmy Eric Carsley Ltd. Většinou je znal a byl přesvědčen, že nebude obtížné trochu zmenšit (a také zaoblit) Dixii. Takhle hranatou ji Carsley vyráběl, pokud se pamatoval, asi patnáct let. Byla ovšem otázka, poznají-li ji potom zákazníci, kteří na ni byli zvyklí. Tvar se nesmí změnit příliš, ale nesmí ani zůstat stejný. Konstrukčně nebude strojek potřebovat příliš. Seznámil Milta s celou situací i s návrhem šéfů. Na jeho souhlas se neptal, pokládal ho za samozřejmý. Předpokládal, že by mohl některé detaily konstrukčně dořešit sám a že by se mu také mohl zvýšit plat. O tom však zatím mlčel.

Milt mlčel také.

On s ním přece už nemůže pracovat.

Všechno se změnilo.

Mrtvý Cecil Frank Seligman leží doma mezi dveřmi haly a rádio za ním hraje Louise Armstronga. Policie už po Miltovi jistě pátrá. Kam jenom dal ten revolver? Každého nakonec dopadnou. Musí všechno vyřešit sám. Včas. Hned. Musí předejít policii. Omluvil se, že mu není dobře. Joe Smart s porozuměním přikývl.

Vyběhl ze dveří (opět nepozdravil vrátného), nasedl do busu a ve tři hodiny třicet minut otevřel dveře svého bytu.

Spala v křesle.

Hlava jí klesla na stranu, tělo povolilo. Její postavě to příliš neuškodilo, jenom tvář zůstala osmatřicetiletá. Spíš starší. Kruhy pod očima, trochu namodralé, jí přidaly další rok, vrásky kolem úst a očí a na čele – byl to neradostný součet.

Milt se zarazil.

Co tady dělá? Jak se sem…? Ach pravda. Ráno ji tu zapomněl. Ale proč čeká? Na co? Přece jí zaplatil. Na něj žádná žena nikdy nečekala. Nebo snad, těžce se rozpomínal na včerejší večer, ano, řekl jí, že tu může zůstat. Ale to měl být již mrtev, to přece… Vzpomněl si také na její tělo, na celou noc, kdy vedle něho ležela. Nahá. Může přijít policie už dnes? Ještě nikdo nic neví. Joe Smart by mu to jistě řekl. Seligman žil přece také sám. Zavřel za sebou vůbec dveře, když od něho odcházel? Nebyl si jist, ale určitě ho ještě nenašli.

Otevřela oči.

V prvním okamžiku se polekala a instinktivně si přitáhla kabelu k tělu. Ale hned se vzpamatovala.

„Usnula sem,“ řekla a pomalu vstala. „Promiň. Nevěděla sem, kdy přídeš. Ani že už je tolik hodin. Tak já pudu. Ledaže… ledaže bys chtěl, abych tu zůstala i dneska.“

„Nemám u sebe žádný peníze,“ odpověděl a zároveň si teprve teď uvědomil, že je to pravda. Včera jí dal všechnu svoji hotovost. Nemá u sebe vlastně ani na večeři.

Dívala se na něj. Vypadal špatně. Ta noc byla na něm znát. Chce si jistě lehnout a spát. Sám. „Nemám peníze.“ To už slyšela mnohokrát. Přeci není banka, aby dávala na úvěr. Na druhý straně, tady by byla dnes bez práce. Ten usne, sotva dopadne na postel. Nechtělo se jí na ulici. Jak tak může člověk za jedno dopoledne zlenošit.

„A potom, říkal si přece, že tu můžu zůstat. Tak sem si myslela, že se mnou počítáš. Můžeš mi dát šek,“ dodala, „jestli máš banku. Moh bys mít,“ připustila zkoumavě.

„Kolik jsem ti dal včera?“

Nastražila uši. To chce říct, že má předplaceno?

„To bylo za včerejšek. Byla sem tu celou noc.“

„Chci vědět, kolik jsem ti dal včera.“

„Něco přes dvě stě,“ nevěděla, kolik může upřít.

„Dám ti šek na dvě stě a stovku mi vrať. Půjdem se někam najíst?“

Ze zásuvky vyndal šekovou knížku. Zalovila – dost neochotně – v kabele a podala mu tu novou, nadvakrát přeloženou stodolarovku. Podívala se na šek. Ukládal v První národní. Pečlivě ho složila.

„Máš strach, že je nekrytý?“

„Nevypadáš na to,“ odpověděla suše. „Ačkoliv možný je všechno.“ Ve skutečnosti „hot check“ ještě nikdy nedostala. Kitsie už dvakrát. Možný bylo skutečně všechno. Od začátku byl trochu podivnej. Je to vůbec jeho kvartýr? Alejí se nechtělo na ulici. Dokonce tak, že ho raději požádala, aby šel koupit něco k jídlu, že budou jíst zase tady (málem by řekla doma). Koneckonců, za ty dva dny jí zbydou skoro štyry stovky a to může bejt doma i zejtra. Jenže to ji bude zas honit Gregory. Kdy se konečně vyspí v klidu na svý posteli vedle otlučenýho umyvadla a rozklížený skříně? V pokoji s oknem do špinavýho dvora, páchnoucího shnilou zeleninou a skladištěm brambor. Nenáviděla ten zápach, kdy déšť smíchal hlínu z pytlů s bramborami, ačkoliv si pamatovala z dětství brambory vonící kouřem a hřející do rukou. A ani v takový díře si člověk nemůže dosyta odpočinout.

Znovu se rozhlédla.

V takovýmhle bytě žijí i vdaný ženský. Nebo se potom stěhujou jinam. Do větších bytů, s kuchyní, teda s pořádnou kuchyní a s ložnicí. Když na to maj prachy. Jednou se vdala Joan Mary Penleyová. Byla ji párkrát navštívit. Měli stejnej byt, jako má teď ona, možná trochu menší. Vzala si Portoričana. Pracoval v přístavu. Pil taky v přístavu. Ona pila všude. A byla zvyklá na vopilý zákazníky. Proto jí ani moc nevadilo, že byl vopilej Bob. Že ji sem tam zmlátil. Že jednou potratila. Potom se jim však narodilo dítě. Kluk. Joan Mary se pak dost změnila. Bob ne. Tak nakonec přišla zase nazpátek a o dítě se staraly všechny dohromady. Bob ho vod tý doby nikdy neviděl. Ani nechtěl. Kolik tomu klukovi teď může bejt? Deset? Dvanáct? Možná štrnáct. Už nejspíš někde dělá. Joan Mary už taky tak snadno nesehnala zákazníky. Přesedlala. Prodávala „shots“, ale to bylo moc riskantní. To hrozilo z obou stran. Od policie i od všech dalších překupníků. Toho se Kathleen bála. Nejvíc ze všeho, co na ulici hrozilo. Na narkotika měli policajti zvláštní oddělení. Ale už připouštěla, že jí nakonec možná nezbude nic jinýho.

Tady by se jistě žilo líp. V pohodlí. A nemusila by vůbec vycházet. Největší slast na tomhle celým bytě. Stejně zejtra vodejde.

Přinesl toho plnou náruč; k pití pouze kolu a tonic. Pohrdavě se ušklíbla. Ten se teď nebude moct na pořádný pití ani podívat. „Udělám to sama,“ oznámila a rozložila si všechno v kuchyňce.

Milt těžce dosedl na pohovku. Proč tu ta ženská ještě je? Co tady dělá? Co si od něj slibuje? Proč mu nevykradla celý byt a neodešla? Proč si tu nevzala všechno, co se jí líbí? Všechno, co mělo nějakou cenu? Proč mu stále komplikuje život, když už se jednou rozhodl? Proč ji vlastně včera potkal. Jak to mohlo být všechno jednoduchý.

Proč ho svou přítomností nutí žít?

On o to přece nestojí.

Proč jí to tedy neřekne?

Ale Miltos Livaditis nedovedl říci nikdy nic. Nikomu. Miltos Livaditis byl vždycky součástí něčeho. Města. Zaměstnavatele. Tohoto bytu. Této ženy. Byl vlastně zbabělec. A už zase ho tolik bolela hlava.

Jen jednou se vzepřel.

Cecilu Franku Seligmanovi.

Studenou večeři přinesla na velikém dřevěném tácu.

8

„Volala jste včera panu Seligmanovi?“

„Ano, pane Hammonde. Několikrát. Naposledy v deset hodin večer. Nikdo nezvedal telefon.“

„Zkuste to prosím ještě jednou, ano?“

Jessie Mehewová vytočila znovu číslo C. F. S. Telefon marně vyzváněl. Byl čtvrtek, 14. června, deset třicet dopoledne.

„Nikdo se neozývá, pane Hammonde,“ oznámila do sluchátka o několik minut později.

„Neříkal vám, kde bude?“

„Ne. Ani včera jsem o něm nevěděla.“

„Zavolejte do dílny Brimmelovi, ať tam někoho pošle.“ „Ano, pane.“

Hammersley Brooks stál u správce v domě číslo 218 na Severní Larrabee.

„Počkejte! Zavolám tam.“

„To bude asi zbytečný, protože tam od nás už volali kolikrát.“

Správce si jeho řečí nevšímal a vytáčel číslo Seligmanova bytu. Ale bylo to opravdu zbytečné. Zalistoval v příručním adresáři a spojil se s firmou Hammond, Cohen & Co. Ozvala se Jessie.

„Larrabee dvě stě osmnáct. Poslali jste někoho k panu Seligmanovi?“

„Ovšem,“ potvrdila.

„Koho?“

„Nevím, koho tam poslali z dílny. Řekněte mi jeho jméno!“

„Jak se jmenujete?“ odklonil správce sluchátko. „Hammersley Brooks.“

„Hammersley Brooks.“

„Moment,“ požádala ho Jessie a za okamžik dosvědčila, že je to jejich zaměstnanec.

Správce zavěsil a pokynul Brooksovi k výtahu. „Páté patro, byt číslo pět set devadesát dva.“

O chvilku později stál Hammersley Brooks u dveří a dlouze a vytrvale zvonil. Za dveřmi hrálo vzdáleně, tiše rádio nebo si někdo pouštěl magnetofon. Znovu zazvonil a potom zkusil otočit knoflíkem kliky.

Dveře povolily.

Vstoupil do haly a téměř hned se vyděšené zastavil. Přece však za sebou stačil zavřít dveře.

Na zemi ležel nehybně muž.

Měl fialové, odulé tváře a vytřeštěnýma očima hleděl ke stropu. Sehnul se k němu a teprve teď spatřil zaschlou krev, která změnila barvu z jasně červené na tmavě hnědou. Nevšiml si, drží-li mrtvý zbraň, ale zase se nepolekal natolik, aby vykřikl nebo vyrazil zpět do chodby. Vyklouzl ze sandálů, vstoupil do pokoje, rozhlédl se a cípem bundy otevřel pár zásuvek. Šekovou knížku nechal bez povšimnutí. Sáhl ještě do modrého saka, visícího na věšáku v předsíni a k svému podivení v něm nalezl silný svazek stodolarových bankovek. Držel je v ruce a horečně přemýšlel.

Domů a zpátky to nestihne.

Kromě toho tu byl ten správce.

Jistě si všiml, kolik bylo hodin. A bylo by přinejmenším podivné objevit mrtvolu a nevolat policii od něj. U sebe ty peníze nechat nemohl. Ale kam je ukrýt? Do tohoto bytu se už nedostane. Někde ve vrátnici, až bude volat policii, to by je mohl najít správce sám a to by byla přece jenom škoda.

Kolik jich může být?

Nezbývá, než je dát do kapsy. Měl na sobě vypasované džínsy s nízkými mělkými kapsami. Dnes ráno bylo po včerejšku trochu chladněji, a tak si vzal i bundu. Měla dvě kapsy vpředu na prsou, se zapínáním, ale ty byly rovněž mělké. Proč to k čertu není v tisícovkách? Může je dát do náprsní kapsy, ale to by musel bundu zapnout a na to bylo už zase trochu příliš teplo. Mohlo by to být nápadné. I když ne hned, mohl by si na to někdo vzpomenout později. Do bot? Nesmysl. Zastrčí je vzadu za košili. Ale měl by je dát do obálky nebo aspoň do papíru, aby mu nějaká nevypadla nohavicemi.

Rozhlédl se.

V koši našel noviny, vyňal z nich čtyřstranu a roztrhl ji napůl. Do jedné části pečlivě zabalil svitek bankovek a slepil je páskou, kterou nalezl na stolku vedle telefonu. Potom si balíček přilepil pod košili na záda, zbytek pásky strčil do kapsy a noviny podržel v ruce. Někdo přecházel chodbou. Počkal, až kroky doznějí, a potom vyběhl na schody. Bez dechu vrazil do vrátnice.

„No, no. Kam ten spěch?“ ohradil se správce.

Bylo mu kolem padesátky, ale Hammersley Brooks mu mnoho úcty neprokázal.

„Kde máte telefon?“ vyhrkl.

„Koukáš na něj. A komupak chceš volat, co?“

„Policii!“

„Stalo se něco?“

Ale to už Brooks vytáčel známé trojmístné číslo.

„Jmenuji se Hammersley Brooks,“ říkal do telefonu pomalu a zřetelně. „Volám z vrátnice domu dvě stě osmnáct Severní Larrabee. V bytě Cecila Franka Seligmana jsem našel mrtvého muže. Podle toho, že má na prsou zašlou krev, spáchal sebevraždu nebo byl zavražděn.“

„Sto dva, Padesátá devátá, Downers Growe.“

„Počkám ve vrátnici.“

Zavěsil a otočil se ke správci.

„Neměl byste hrníček kávy?“

Sirény policejních vozů vyrušily na okamžik ulice města z všedního života, ale bylo to jen, jako když padne kámen do vody, kterou stejně čeří proud i vítr, po které plují podemleté trsy trávy, kmeny i splašky. Rozvlnily hladinu, ale vzápětí převládl obvyklý rytmus. Vozy zastavily s hlasitým zaskřípěním brzd (nebo to byly pneumatiky? Hammersley si nebyl nikdy potom jist. Jednou to vyprávěl tak a podruhé zase jinak, ale vždycky se v jeho líčení policejní vozy před dům číslo 218 přiřítily).

Vykročil jim vstříc.

Byly to dva automobily se sirénami na střeše a hvězdami na dveřích. Vystoupili z nich kapitán Weatherell Drennan, detektivové Edward Parlett a Henry Wolsey, pracovníci kriminální laboratoře Guy Bingham a Joseph Hallett, fotograf Mitchell Moffat a lékař policejního obvodu 38 Leslie Wrist.

„Vy jste nám volal?“ obrátil se k Brooksovi Parlett.

„Ano, pane.“

„Veďte nás!“

Vešli do domu. Brooks šel první.

„Je to v pátým patře.“

Správci ukázal jeden z nich legitimaci. Vyjeli do pátého poschodí a tam je Brooks zavedl před dveře Seligmanova bytu.

„Není zamčeno.“

Henry Wolsey otevřel a všichni vešli.

První se nad mrtvým sklonil fotograf.

Nehybné tělo nikoho z nich nedojímalo. Dívali se na ně (s výjimkou Brookse, samozřejmě), jako se účetní dívá do svých knih nebo kuchař na své pánve nebo řezník na jehněčí maso visící na hácích v mrazírně.

Moffat cvakal snímky (nikdo mu nemusel říkat, jaké záběry budou potřebovat), lékař čekal, až bude hotov. Detektivové se rozhlíželi v hale i ve vedlejším pokoji. Bingham snímal otisky z tlačítek rádiového přijímače. Kapitán se otočil k Hammersleymu.

„Jak jste na něj přišel?“

„C. F. Seligman nebyl včera ani dnes v podniku a nebral prý ani telefon. Tak mě sem poslali.“

„Kdo?“

„Do dílny volala šéfova sekretářka. Já jsem s ní nemluvil.“

„A potom?“

„Přijel jsem do vrátnice, správce si ověřil moji návštěvu, zvonil jsem, ale nikdo mi neotvíral. Slyšel jsem hrát rádio, a tak jsem zvonil dál. Nakonec jsem zkusil otočit knoflíkem u dveří. Nebylo zamčeno. Spatřil jsem tělo, ještě jsem se nad něj sklonil, a jak jsem uviděl tu ránu a krev, vyběhl jsem ven a z vrátnice jsem vám zavolal.“ Odmlčel se a dodal „potom jsem čekal, až přijedete“.

Fotograf byl hotov a pokynul lékaři. Leslie Wrist se sklonil nad mrtvým. Kapitán s krátkým pohledem na Hammersleyho Brookse stručně poznamenal „ještě neodcházejte!“ a přesunul se do vedlejší místnosti.

„Jak to vypadá?“

„Zatím nic zvláštního,“ odpověděl Wolsey. „Snad jenom to, že v posteli někdo ležel. Je dost uválená, ale mrtvý je oblečený.“

„Mohl se na ni na chvilku převalit. Jen tak, když přišel z kanceláře.“

„Mohl,“ přikývl Wolsey.

„Podívejte se na to blíž! Pak zajděte za partajema. Ať vám řekne doktor, kdy se to asi tak stalo. A jak.“

„Moc přesně vám to ještě neřekne,“ zaslechl ho Leslie Wrist a vztyčil se. „Zatím jenom, že to bylo pravděpodobně předevčírem, tak mezi třetí odpoledne a půlnocí. Možná i dřív. Možná taky později. Místo, kudy střela vnikla do těla, je zhmožděné, s tenkým tmavě hnědým proužkem sedřené kůže; ještě je patrný, jestli to někoho zajímá… Projektil zůstal v těle. Vstřel je kruhovitý, pachatel stál pravděpodobně přímo před svou obětí a zbraň držel dost vysoko. Má poměrně malý průměr, to nám ovšem o kalibru zatím nic neříká. Kůže se vypjala pod tlakem střely, praskla a pak se zase vrátila do původní polohy. Rána byla vypálena buď ze vzdálenosti delší dvou stop, nebo šlo o náboj s bezdýmným prachem. Košile musí do laboratoře. Podle polohy mrtvého stál pachatel patrně přede dveřmi. Vycházím z předpokladu, že tělo padlo na stranu, z které do něj vnikla střela.“

„Mohla to být sebevražda?“

„To ti řeknu až po pitvě, ale je to dost nepravděpodobné. Nikde není vidět začazení ani spálení. A taky bychom museli připustit, že tu byl někdo s ním a odnesl zbraň. Nebo ji máte?“

„Zatím ne.“

„Smrt nastala pravděpodobně ihned následkem průstřelu srdce.“

Fotograf a lékař se chystali k odchodu, ostatní ještě soustředěně pracovali na přesně vymezených úkolech. Oba detektivové prohlíželi skříňky, zásuvky, okenní parapet, poklekli a dívali se pod nábytek. Prádlo mrtvého nechali netknuté, ale prohlédli důkladně kapsy obleků. Systematicky pátrali po místech, kde by mohli nejspíš najít něco, co by je přivedlo na stopu.

Také Weatherell Drennan se rozhlížel po pokoji. Nijak se nesnažil něco najít, spíš trochu zvědavě. Proto, aby si udělal ucelenou a co nejpřesnější představu o mrtvém a jeho okolí. Aby mu později, až o něm bude číst zprávu nebo vyslýchat svědky, jednotlivé detaily buď splynuly s původním dojmem, nebo ho varovaly. Rozevřel šatník, letmo přelétl očima po srovnaných oblecích, vložil si do paměti informaci, že jsou vesměs z kvalitních látek (i když trochu nápadných), podíval se do prádelníku (zásoba osobního prádla byla bohatá, ložní prádlo tu nebylo), prohlédl zdi a zaznamenal na nich čtyři reprodukce (hodně moderní), v rohu vysokou porcelánovou vázu (bez květin) a obrátil pozornost k rozměrnému oknu se žlutými záclonami (pravděpodobně z umělého vlákna).

Weatherellovi Drennanovi bylo dvaačtyřicet let. Zkušený policista, schopný, ale bez rozhodujících známostí. Pociťoval to trochu jako křivdu. Ovšem, být kapitánem u policie je vysoká hodnost. Rozhodně vyšší než v armádě. Pro něho to byl životní limit. Dosáhl ho v tvrdém boji, bystrostí, pohotovostí, logickým úsudkem, s nímž dovedl zhodnotit situaci, taktickým jednáním. A potom ovšem ještě „něčím“ navíc, co odlišuje jednoho loveckého psa od druhého, třebaže mají stejné rodiče. Co je řadí do různých tříd, které nemohou být překročeny žádným dalším výcvikem. Tedy i pro to „něco“ navíc byl Drennan kapitánem policie.

„Vezměte s partajema i správce, který měl službu. Kdo co dělal a jak byli doma. A jak doma zpravidla bývají. Vy tam!“ obrátil se na Brookse. „Není vám dobře?“

Hammersley Brooks byl zpocený od kořínků vlasů až k ponožkám. Jednu chvíli už už chtěl vyjmout balíček s penězi a někam ho zastrčit, pohodit, prostě se ho zbavit, ale neodvažoval se. Všude bylo plno lidí, kteří ho sice nijak nesledovali, ale nebyl si jist, co by se stalo, kdyby se pohnul. Vlasy měl zplihlé, v obočí mu stály kapky potu a cítil, jak mu odkapávají na zem. i

„Ach tak,“ pokračoval kapitán chápavě. „Můžete jít. Jenom mně ještě řekněte, kde byl Seligman zaměstnaný.“ „Hammond, Cohen & Co, výroba elektrických přístrojů, sto třicet pět A, Západní Kinzie.“

„Jak se jmenujete vy?“

„Hammersley Brooks.“

„Telefon?“

„Do dílny 267-0912.“

„Tak už se nezdržujte!“

Hammersley Brooks, dvaadvacetiletý dělník, svobodný, bezdětný, s mnoha příležitostnými milenkami, s platem 760 dolarů měsíčně, častý návštěvník hospod kolem Burlingtonu, dosud netrestaný, s těkavýma hnědýma očima, vysoký, pružný, řekl good-bye a odešel. Vrátil se nejkratší cestou do dílny a tam oznámil Georgeovi Brimmelovi, co se stalo. Ten zvedl telefon a zavolal sekretářku firmy Hammond, Cohen & Co Jessii Mehewovou.

Weathered Drennan vyšel na chodbu a rozhlédl se. Vlevo i vpravo byly stejné dveře, za jakými donedávna bydlil Cecil Frank Seligman. Na jedněch byla vizitka William Huddleston, na druhých pouze číslo 593. Jinak na chodbě nebylo nic, jenom na konci zavřené okno. Došel až k němu a vyhlédl ven. Sklem viděl na staveniště. O několik pater níž bourali starý dům. Ve dvoře stály dva nákladní vozy, do kterých jeřáb ukládal cihly, trámy, zbytky oken, všechno to, v čem ještě donedávna bydlili obyvatelé města. Potom si přivolal výtah a sjel dolů.

Řidiči přečetl adresu z poznámkového bloku „Sto třicet pět A, Západní Kinzie.“

Tam mezitím panovalo vzrušení. Novina zpočátku neuvěřitelná - „Vždyť jsem s ním ještě předevčírem mluvil. To přece není možné!“ – se pomalým poznáváním, že to možné přece jenom je, měnila minutu po minutě v holou skutečnost. Kdo mu to jenom mohl udělat? Nebo si to udělal sám? Ale proč?

Pánové Hammond i Cohen se o tom marně dohadovali. V každém případě, ovšem, musí najít neprodleně náhradu. Zvlášť teď, kdy chtějí vyjít na veřejnost s novými výrobky. Ví snad pan Hammond o někom? Pan Hammond si momentálně na nikoho vhodného nevzpomínal. A pan Cohen? Pan Cohen připouštěl, že by o někom věděl. Musili by se ovšem informovat, je-li dotyčný volný, a v opačném případě, nač by je přišlo, aby se volným stal, jaké má zkušenosti v oboru a za kolik by jim je byl ochoten přenechávat. Prostě pan Cecil Frank Seligman jim nadále působil vážné starosti. I když byli ochotni připustit, že nikoliv úmyslně, starosti to byly a přišly navíc ve velice nevhodnou dobu. Nu – snad by měl pan Cohen zjistit, jak na tom ten nový člověk je.

Jessie Mehewová založila několik kopií posledních dopisů, které jí C. F. Seligman zčásti nadiktoval a zčásti předal k vyřízení, a vybavovala další poštu. Když vstoupil nepříliš vysoký, ale hezky rozložitý muž s povolenou zelenobéžovou proužkovanou vázankou v límci hnědé košile, ani se nezeptala, co ho sem přivádí, a pokynula mu k šéfovým dveřím.

„Pánové Hammond i Cohen jsou ve své kanceláři.“

Drennan si ji krátce prohlédl, pokynul hlavou a ukázal legitimaci. Nabídnuté dveře však zatím nepřijal.

„To vy jste volala do dílny, aby poslali Brookse k Seligmanovi?“

„Volala jsem do dílny, aby někoho poslali k C. F. Seligmanovi, protože se dnes ani včera nedostavil do kanceláře a nemohli jsme se k němu dovolat.“

„Z pilnosti?“

„Nařídil mi to pan Hammond.“

„Kdy?“

„Dnes. Asi před půldruhou hodinou. Možná přede dvěma.“

„Můžete si vzpomenout přesněji?“

„Ještě před tím, než přišel pan Charles Douglas, a ten byl objednán na půl dvanáctou,“ vzpomínala Jessie. „A pan Douglas je vždycky velice přesný.“

„Kde máte dílny?“

„Rosemont, patnáct, Cumberlandova ulice.“

„Dobrá. Ohlaste mě!“

Pan Hammond byl velice rozčilen. Jeho dokonalé ruce se nervózně chvěly, poposedával v křesle, pomrkával očima. Cohen byl klidnější. Byl také mladší a smrt ho dosud tak neděsila.

„Před chvílí jsme se to dozvěděli, pane.“

„Kapitán Weatherell Drennan,“ položil před něj na stůl na krátký okamžik legitimaci.

„Jak jste se to dozvěděli?“

„Volali to z dílny paní Mehewové.“

„Máte tu Seligmanovy papíry?“

„Zajisté.“ Hammond stiskl tlačítko. „Seligmanovu osobní kartu, buďte tak laskava,“ řekl do sluchátka. Potom se obrátil opět k Drennanovi. „Byl to naprosto spolehlivý člověk. Nikdy jsme mu nemusili nic vytknout.“

„Jak dlouho u vás pracoval?“

„Tuším asi pět nebo šest let. Bude to zapsáno v kartě.“ „Ženat?“

„Kdysi. Ale už dlouho žil sám.“

„Sám?“

„Nu – sám. Byl rozvedený.“

„Nějaká milenka? Stálá?“

„To opravdu nevím.“

„Škoda. Kdo by to mohl vědět? Tady od vás.“

„Možná paní Mehewová. Byla i jeho sekretářkou a přepíná telefony pro všechny.“

„Pro všechny?“

„Pro nás dva, pro pana Seligmana a nahoru pro konstrukci.“

„Máte nějakou představu, kdo by mu to mohl udělat? Myslím – kdo k tomu mohl mít nějaký důvod?“

„Cecil Frank Seligman,“ říkal pan Hammond pomalu a pečlivě, „byl velice svědomitý zaměstnanec. Byl u nás ve funkci obchodního ředitele a měl na starosti především prosperitu firmy. Samozřejmě, někdy musel uskutečňovat i ne příliš populární rozhodnutí, která ovšem byla nezbytná pro další existenci podniku, a tak…“

„Takže připouštíte, že na něj mohl mít spadeno některý z vašich konkurentů?“

Pánům Hammondovi a Cohenovi (oběma zároveň) vytanula na mysli na kratičký okamžik firma Eric Carsley Ltd., ale hned zase propadla v zapomenutí.

„Těžko by to ovšem mohlo vést k vraždě.“

„Hm. Mohu si ty papíry půjčit?“ zeptal se kapitán, když Jessie položila na stůl černé desky se štítkem. Trochu se přitom naklonila a Drennan musil připustit, že má dost vysoko pěkné nohy.

„Prosím,“ pokynul Hammond mimoděk rukou, ale hned ji spustil a přisunul desky k okraji stolu. Kapitán je uložil do aktovky a vstal. Pánové rovněž.

„Nemusíte mě doprovázet,“ odmítl Drennan a Hammond se zastavil a trochu roztřesen usedl zpátky do křesla. „Mohu se podívat do jeho kanceláře?“

„Samozřejmě. Sekretářka vám ji ukáže.“

Kapitán se vrátil k Jessii Mehewové.

„Máte nějaké povědomí o pohybech zaměstnanců?“ Přikývla.

„I z dílen?“

„O všech.“

„Můžete mi vyhledat, kteří odešli v posledním roce? Tedy, kteří byli propuštěni Seligmanem.“

„Ten najímal a propouštěl pouze vyšší zaměstnance. Z této budovy. Do dělníků se mistrovi nepletl. Chcete to hned?“

„Počkám si. Měl nějaké rozepře s konkurencí?“

„Kvůli tomu ho snad jeho zaměstnavatelé najali, ne?“ „Myslil jsem osobní rozepře.“

„O tom nic nevím.“

Jessie vstala a odemkla registraturu.

„Jaké údaje potřebujete?“

„V každém případě jméno.“

„To jsem předpokládala.“

„Výborně. Rok narození a poslední adresu. Důvod, pro který byli propuštěni.“

Naklonila se nad složkou v širokém pořadači.

„Víte, s kým se Seligman stýkal? Nějak pravidelněji?“ „Často jsem mu přepínala hovor jakéhosi Morleyho Adamse, inženýra. Pokud vím, sloužili spolu ve Vietnamu.“ „Znáte adresu?“

„Telefon.“

„Zpaměti?“

Zavrtěla hlavou.

„Musíte počkat, až to vypíšu.“ Listovala ve složkách a vypisovala adresy ke třem jménům. U firmy Hammond, Cohen & Co velký pohyb zaměstnanců nebyl.

„A dál?“

„Sem tam volalo několik stejných mužů, ale to byli většinou obchodní partneři.“

„Firmy?“

„Pravděpodobně.“

„Ženy?“

Jessie listovala v další složce.

„Ženy?“

„Málo. V poslední době jeden stejný hlas. Alespoň myslím. Asi tři čtvrtě roku. Ne pravidelně. A ne příliš často.“ „Kdo to byl?“

„Nikdy se nepředstavila.“

„Neposlouchala jste rozhovor?“

Chladně se na něj podívala.

„Pokud vím, tak to dělá hlavně policie.“

„Sekretářky taky, paní Mehewová. Sekretářky taky.“ „Já ne. Lituji.“

„Nevzpomínáte si na nějaký údaj? Třeba o ní něco jen tak na okraj pronesl. Něco, podle čeho bychom ji mohli najít.“ „Jednou šel kupovat dámské šaty,“ vzpomínala Jessie a na okamžik přerušila vypisování. „Byla jsem tehdy s ním. Řekl, že má stejnou postavu jako já.“

„A padly jí?“

„Prý přesně.“

„Jaké to byly šaty?“

„Nikdy bych si je nekoupila.“

„Proč?“

„Tmavě modré se zelenými pruhy. Klesaly shora jako roztočené laso a dolů se rozšiřovaly.“

„Dlouhé?“

„Midi.“

„Blondýna?“

„Myslím, že ano. Pokud měl na šaty alespoň nějaký vkus. A to on měl.“

„Ale přesto byste je nenosila?“

„To ještě neříkám, že se nehodily pro ni. Nebo že jí neslušely.“

„Musel ji přece nějak jmenovat?“

„Vlastně ano,“ vzpomněla si. „Jmenovala se Jessie.“ „Ale?“

„Viděl jste někdy telefonní seznam?“

„Zajisté,“ potvrdil kapitán a sklapl notes. „Než to vypíšete, chtěl bych se podívat do jeho kanceláře.“

Kývla hlavou ke dveřím nalevo.

Byla to o něco menší kancelář, než v jaké se setkal se šéfy, ale byla zařízena stejně nákladně. Přistoupil ke stolu. Na desce ležel telefon, různobarevné desky, lampa s kovovým stínítkem a nějaké tužky. Umělé květiny neměnné kvetly v hliněné váze u lesklého dřevěného obložení. Pomalu obešel stůl. Kroky se ztrácely ve vysokém koberci.

Potom usedl do křesla.

V průhledných deskách byly nějaké objednávky, v jiných koncepty dopisů, poznámky k odpovědím psané přímo na okraj došlé pošty. Všechny dopisy byly adresovány firmě, žádný přímo na C. F. Seligmana. Zásuvky byly zamčeny. Drennan se rozhlédl a stiskl tlačítko.

Nic se nestalo.

Zkusil to znovu. Dlouze a důrazně.

Otevřely se dveře a do místnosti prostrčila hlavu Jessie Mehewová.

„Doufám, že nechcete svačinu.“

„Klíč od stolu,“ ušklíbl se. „Máte smůlu.“

Nechala pootevřeno a vrátila se s klíčky.

„Nevěděla bych proč?“

„Nenechám se koupit za svačinu.“

„Nepotřebuju si nikoho kupovat.“

„Tím si nebuďte nikdy tak jistá,“ řekl suše a uchopil svazek. Jessie zavřela pomalu dveře a stejně pomalu usedla zpátky k psacímu stroji. Několik příštích dopisů psala trochu roztržitě.

Seligmanův stůl měl celkem sedm zásuvek; jedna byla dvojitá. Jak očekával, něco zajímavého bylo pouze v první vlevo nahoře. Načatý balíček cigaret (dlouhé hnědé stodvacítky More - asi pro dámské návštěvy), celý balíček winstonek Ç14 mg tar, 1 mg Nicotine), kapesní adresář, vázaný v kůži (reklama Westinghouse Security Systems, lne.), otevřený perořízek (delší čepel), několik soukromých dopisů, peněženka z kravské kůže (Kroch’s & Brentano’s), lístek s číslem z čistírny, několik účtů na drobné položky. Až na cigarety, perořízek a prázdnou peněženku shrnul všechno do aktovky a vyšel ze Seligmanovy kanceláře.

„Tady to máte,“ pokynula mu Jessie na stůl.

Vzal si seznam, aniž na něj pohlédl.

„Děkuju. Ještě se uvidíme.“

Ne, že bych se na to těšila, pomyslila si a řekla „O. K.“

Odejel rovnou na West Armitage.

Jeho muži se dosud nevrátili. Na stole měl fotografie mrtvého Cecila Franka Seligmana. Zavolal do centrální kartotéky na Východní jedenáctou, nemají-li ho v evidenci, a prohlédl si složku s jeho osobními údaji. Nic zajímavého v ní nebylo. Pitevní nález také ještě nebyl. Vzal do ruky hlášení o případu Andrewa Parkera, který tu měli již čtyři dny. Vyjasňovalo se v něm, a tak byl ochoten dívat se na svět kolem sebe trochu smířlivěji. Jessie se mu příliš nelíbila. Byla chytrá a pohotová. Inteligentní. Chodila s ním možná sama. Sekretářky to mají sem tam ve zvyku a někde i v pracovní náplni. V tom případě bylo od ní velice chytré udat stejné křestní jméno. I stejnou postavu. V šatníku je jistě nebude mít. Bůhvíjak ve skutečnosti vypadaly. Ještě se musí zeptat, kde je kupovali.

Udělal si poznámku.

Byl čtvrtek večer, pět hodin, třicet dvě minuty.

Weatherell Drennan zamkl stůl a odešel domů.

Tou dobou byli Joe Smart i Milt Livade ještě v plné práci.

První vymýšlel zlepšení pro Carsleyův holicí strojek, druhý po pravdě řečeno sám nevěděl, proč vlastně stojí u prkna a rýsuje. Proč cítí spokojenost nad tím, že Smart přišel na dobré a celkem nenáročné zlepšení, laciné, které bude mít jistě úspěch. Strojek si v jádru podrží tvar, jenom v hranách a růžcích se zaokrouhlí. Cenově může zůstat dokonce stejný, nebo může jít o pár centů výš, říkal Joe. Formy na nové odlitky se zaplatí po dvou sériích. Tvarově bude stále připomínat bývalou značku, ale bude hezčí a jistě se bude prodávat dál. Možná ještě víc. (O to také šlo). Potom ucítil známý tlak na temeno hlavy, na chvilku přestal vést tužku a opřel se o stůl. Smartovy poznámky sice vnímal dál, ale nedovedl je hned pochopit. Zůstávaly mu v paměti a musel si je dešifrovat. Jako by se mu zastavily v uších a teprve odtamtud pomalu pronikaly do vědomí. Dnes pracoval už příliš dlouho.

Těšil se domů.

Poprvé za jeho dvaapadesát let ho někdo očekává. Vlastně již včera ho někdo očekával. A dnes ráno odcházel a nemusel za sebou zamykat. Ale ne, to není pravda. Jako dítě se přece taky vracel domů a očekávali ho. Otec. Matka. Sourozenci. Nikdo z nich už nežije a paměť je hrůzně nedokonalá. Na otce si vzpomíná v několika jasných detailech, přesně situovaných, na matku trochu všeobecněji. Oba by ještě poznal, určitě, i když si teď právě nevzpomíná, jak vypadali. Sourozenci se rychle měnili, dospívali. Jak by asi byli teď staří?

Ve skutečnosti stojí u svého prkna jenom proto tak dlouho, že čeká na policii. Vůbec není pilný. Není jako Joe Smart, který nad svými plány nevnímá čas. On čeká, až někdo otevře dveře, vstoupí a řekne: Kdo z vás je Miltos Livaditis?

Počká ještě do šesti hodin.

Potom snad získá další večer.

Potom snad již nikdo nepřijde. Už věděl, že byli dole. Nějaký kapitán. Chladný, nepřístupný, nepříjemný. Ale Smart s ním mluvil jako jindy. Ještě ho nikdo nepodezírá a on si možná vyšetří na životě jeden večer navíc. Počká do šesti hodin. Ale co když přijde do prázdného bytu? Dokáže to všechno skončit? Bude k tomu mít dost síly?

Ještě alespoň jeden večer.

Ještě poslední večer.

Policii jistě nedá tolik práce, aby si vyšetřila, že ho C. F. Seligman to odpoledne propustil. Že se pomstil. Je to vlastně ošklivé slovo. Msta. Ale on se opravdu pomstil. Za léta strávená ve válce, za zbořený dům, za těch deset dnů, kdy ležel zasypán ve tmě a v myšlenkách měl jenom hrůzu. Teď dluží městu sebe, neboť dosud nezaplatil.

Výtah zastavil ve dvanáctém poschodí.

Něčí kroky se blížily ke dveřím.

Na kótu, vyznačující délku mezi spouštěcím knoflíkem strojku a ochranným obalem, dopadla kapka potu. Kroky přešly. Doznívaly pomalu na druhé straně chodby, až se zastavily, vstoupily do cizích dveří a zanikly.

Policie do jeho poschodí ještě nedošla.

Proč ta žena u něj zůstává? Proč už neodešla? Co pohledává v jeho bytě? Ani slast noci, jako byla dnešní, noci, kdy se nemilovali, kdy vedle sebe ulehli v lehkém objetí ruky (Kathleen mu ochotně vyhověla), která malátně spočinula na druhém těle, na rameni, na bocích, na nohách, kdy usínal s vědomím teplého těla vedle sebe, vláčného, měkkého, ani slast pomalu přicházejícího spánku ho teď nedovedla uklidnit. Neboť si vzpomněl na strach uprostřed noci, kdy ho vzbudil výstřel revolveru, kdy viděl znovu klesající tělo Cecila Franka Seligmana, na večer se záplavou deště. Marně se snažil převrátit sen a skutečnost. Marně se snažil vnímat tělo vedle sebe jako fakt a Seligmana jako sen. Musí ji poslat pryč, pryč, pryč! Ona musí odejít a on odejde taky. Ne! Ona může zůstat. Jenom on se už nevrátí.

Ale když mu přišla v šest třicet otevřít a řekla: „Dobrej večír,“ když tu stáli proti sobě uprostřed dveří oba trochu nedůvěřiví nad novostí dalšího setkání, oddychl si.

„Už sem tady ňák moc dlouho, viď?“

„Ne!“ téměř vykřikl. „Nejsi! Zůstaň tady! Jak dlouho chceš. Jak dlouho se ti tu bude líbit. Můžeš tady zůstat…“

„Já vím. To už si říkal prvně.“

Věděla, že ji stejně vyhodí. Nebo ji možná jenom požádá, aby šla. Dá jí najevo, že tu chce žít bez ní. Už teď je nervózní. Vlastně klidnej byl jenom tu první noc. Při lijáku. Ten vypadal, vzpomněla si s úšklebkem. Je zbabělej. Znala ten typ. Je příliš zbabělej, aby jí řek: Vypadni! Koukej mazat! Už tě tady nechci!

Vzala mu z ruky velký hnědý papírový pytel, ve kterém přinesl potraviny, a odešla do kuchyňky. Proč jí to neřek už dnes?

Pomalu se převlékal. Stejně ho nakonec opustí. Taky k ní nemůže být stále tak štědrý. Až to pozná, vezme kabát a zmizí. Ale do té doby už ho dávno vypátrá policie. Konečně, před ní se nemusí stydět, až ho budou odvádět. Záleží mu vůbec na někom v tomhle šedivém městě? Smart s ním jednal vždycky slušně. Měl by mu napsat. Napsat a omluvit se.

Jako všechno v jeho životě přicházely i tyto večery příliš pozdě. Ještě tedy jeden.

Nebo možná dva.

„Zapomněla jsem ti říct, abys koupil worcester. Už tu není žádnej.“

„Tys nebyla venku?“

„Ne,“ odpověděla po krátké chvilce.

„Obchod je naproti,“ poznamenal pokojně. Ale pak si pomyslil, že nechtěla utrácet svoje peníze. Trochu ho to rozladilo. Opět se mu vzdálila. Byla to přece jenom děvka.

„Nebylo mně dobře.“

Samozřejmě lhala. Lhala, neboť jí bylo výborně, jenom nechtěla vyjít do ulice. Bála se, že by přetrhla pouto k tomuto bytu, který začala tak nenadále obývat. Neměla tu ani prádlo, přeprala si ho v koupelně. I punčochy. Nenašla nikde žehličku. Jenom zavolala správci, že je v pořádku. Že přijde pozdějc. Zejtra, pozejtří, možná za tři štyry dny. Zaplaceno měla do konce měsíce. Popřávala si tedy rozkoš naděje na tak nesmírně dlouhou dobu v teple a bezpečí čtyř stěn nad městem. V posteli s mužem, který v noci pokojně leží a pravidelně dýchá. Chvílemi pomalu, chvílemi jako by se ho ve snu zmocňovala vášeň, kterou tak dobře znala, ale pak opět usíná, zatímco ona bdí, nehybně leží a čeká.

Proč neusíná?

Už ví. To je zvyk z nocí, strávených v barech, na ulicích, v halách hotelů, v hospodách, z nocí plných kouře, laciného alkoholu, surovosti, špíny, bláta.

Leží a čeká na spánek. Má zavřené oči.

Bez hnutí, v teple druhého lidského těla.

9

V pátek měl Weatherell Drennan na stole pitevní nález a celou řadu hlášení. Smrt Cecila Franka Seligmana nastala v úterý, pravděpodobně mezi devátou hodinou večer a druhou hodinou ráno. Střela zasáhla srdce. Smrt nastala okamžitě. Byl zastřelen z revolveru ráže .38, náboj typu Keith s řezanou špicí 429421 245 gr. (Lyman Products, Route 147, Middlefield, CT 06455). Zbraň těžko identifikovatelná. Kulka uložena v archívu pod číslem 73 792 B.

V šatně byl nalezen (kromě pánského prádla a šatů) dámský župan, tmavě červený, s několika krátkými, světlými vlasy (blond), trepky číslo 12, v koupelně hřeben rovněž s krátkými světlými vlasy (blond), několik líčidel a krém značky B 21 Treatment Orlane, z jedné třetiny spotřebovaný. Dále dámské pyžamo, zcela nové, nepoužité, v celofánové krabici, převázané stuhou. V koši na použité prádlo v koupelně byla nalezena dámská noční košile. Podle velikosti županu, noční košile i trepek lze předpokládat, že žena, která tyto věci nosila, je asi pět stop, sedm až devět palců vysoká, nápadně velkého čísla nohy, s krátkými, slámově žlutými vlasy (nebarvenými). Na oční víčka používá modré stíny. (Pyžamo ponecháno v krabici.)

Drennan odložil celou složku s hlášením a zamyslel se. Z celkem jednoduchého zabití se stávala složitější záležitost, a jak se jevila jemu, neskončí vypátráním střelce. Docela jistě to nebyl jedinec, který usiloval o smrt Cecila Franka Seligmana.

Tady šlo o něco víc.

Zazvonil na Parletta, ale ten byl v terénu. Místo něho přišel Henry Wolsey.

„Byls u domovní prohlídky v Seligmanově bytě?“

„Ne. Dělala to jako obvykle Sleighova parta.“

„Tady vidím, že včera od čtyř hodin.“

„Tak nějak. Co se ti na tom nezdá?“

„Našli tam věci, které tam docela jistě nebyly, když jsme tam přijeli my.“

Wolsey se na něj zadíval pozorněji.

„Snad obráceně, ne?“

„Ne.“

„Víš to jistě?“„Docela jistě.“

„Který?“

„Kupříkladu,“ Drennan si přitáhl protokol, „dámský župan se žlutými vlasy a zcela nepoužité dámské pyžamo v celofánové krabici s firmou výrobce. A moc pochybuju o tom, i když jsem v koupelně nebyl, že tam stály krémy a líčidla, že v koši na prádlo byla dámská noční košile a u gauče trepky číslo 12.“

„Hm. Logičtější by bylo, žes je tam viděl a oni je tam pak už nenašli.“

„To máš sice pravdu, ale je to takhle.“

„Asi nedá moc práce vypátrat, komu patří.“

Oba myslili naprosto stejně.

„Byla to ovšem jen docela zběžná prohlídka. Po ní jsme byt zajistili,“ upozornil ještě Wolsey.

„Nahoře je prázdný byt. Vedle Sanderse nebo jak se jmenuje ten chlap z televize. (Tady to někde mám.) Ať se tam někdo z našich na pár dní usídlí. Zdá se, že o Seligmanův byt je velký zájem.“

„Jak to myslíš?“

„Tak i tak. Buď do něj budou chtít vniknout, nebo si ho prostě najmout. Musíme hlídat obojí. Zjisti, kdo všechno byl při odvážení mrtvého. Vyžádej si taky informace od armády – Seligman prý sloužil ve Vietnamu. Na jeho kartě od Hammonda a Cohena nejsou žádní příbuzní. Podívej se i po tom.“

„A ženská, co měla nosit tu košili a župan?“

„Za ní pošlu Blackwella. Bude to věrohodnější.“

Wolsey zamyšleně přikývl.

„Asi jo.“

Potom vyšel z místnosti.

Drennan si znovu přitáhl desky a četl dál.

Výslechy nájemníků domu 218, Severní Larrabee:

William Huddleston, 5. patro, sousedí s bytem C. F. Seligmana, nezastižen doma, dostal obsílku.

Drennan vzal do ruky plánek, který načrtl Wolsey. Podle něho bydlil Seligman proti schodům, po pravé straně měl Williama Huddlestona a vlevo George Birchalla. Vrátil se k hlášení.

George Birchall, nezastižen doma, dostal obsílku.

John Flood, správce, předběžně vyslechnut, byl v šoku, záznam výslechu přiložen, pozván s ostatními.

V 6. patře bydlí jediný nájemník (přímo nad bytem C. F. S.) Harold Sanders. Ostatní dva byty v 6. patře jsou prázdné. Záznam výslechu přiložen.

Drennan se do něj podíval. Harold Sanders, 32 let, bankovní úředník, narozen v Edgingtonu, Rock Island, III. – kapitán míjel očima napsané řádky – byl už v posteli, díval se na televizi a zaslechl něco jako výstřel. Nebyl si tím jist, dokonce nemohl ani s určitostí tvrdit, nebyl-li to výstřel v televizi (na programu bylo Krvavé poledne – zjistil W.), podíval se na hodinky, bylo přesně 9.40 min. Nedalo mu to, navlékl si župan a vyhlédl do chodby. Nic neslyšel, všude bylo, až na ten liják, ticho, nic se nedělo, tak se o to už dál nezajímal. Připouští, že se mohl mýlit, ovšem v souvislosti s objevenou vraždou C. F. Seligmana to byl pravděpodobně výstřel, kterým byl zabit. Po dešti pootevřel okno a šel spát. Nic dalšího nemůže k případu dodat.

Tak 9.40. Aspoň máme přesný čas výstřelu. Drennan si napsal několik poznámek a zazvonil pro Blackwella.

Collin Blackwell byl jeden z mladých detektivů, kteří nastoupili přede dvěma lety jednak za dva, kteří odešli, a jednak za další dva, kteří přišli o život při únosu mladého Locketa. 26 let, s protekcí, ale schopný a bystrý. Svobodný, měl známost (s děvčetem z trochu lepší rodiny, než byl on; odtud ta protekce), mluvilo se o sňatku.

Vešel a Drennan mu pokynul k židli.

„Tady máte tužku a papír,“ položil před něj blok a tužku, ale Blackwell vylovil z kapsy vlastní propisovačku.

„Psát umím.“

„Překvapujete mě čím dál víc,“ konstatoval Drennan a hned pokračoval. „Vezměte to včerejší pyžamo, na krabici je firma. Je úplně nové, měli by si pamatovat, kdo ho kupoval. Podle adresy nebudou mít zrovna masovou klientelu. Doufejme, že platil šekem.“ Trochu se zamyslil a dodal. „Ale příliš pravděpodobné to není.“

„Kde najdu to pyžamo?“

„Dole. Nepomačkejte ho příliš.“

„Vynasnažím se. Bylo by na mě?“

„Těžko. Asi by vám do něj něco chybělo.“

„Škoda. Ještě něco?“

„Jo.“ Drennan mu podával reklamní kapesní adresář, který našel v Seligmanově stole u Hammonda a Cohena.

„Prolistujte si ho a podívejte se po některých adresách. Musíte si sám vytipovat po kterých. Hlavně se podívejte na ženský a z těch nejdůkladněji na Jessii Smallwoodovou.“

„Jak důkladně?“

„Dost. Hlavně se podívejte, má-li v šatníku“ – Drennan se podíval do poznámek – „tmavě modré midi šaty se zelenými pruhy, které klesají jako roztočené laso a dole se rozšiřují.“

„Co když je bude mít na sobě?“

„Tak si je zase příliš neprohlížejte. Měla by to být blondýna.“

Blackwell nalistoval v seznamu písmeno S.

„Je za ní dalších sedm adres. Možná už blondýna nebude.“

„Možná. Odpoledne byste to měl vědět.“

„Máte pro mě ještě něco na večer?“

„Ne,“ odpověděl Drennan suše.

Collin Blackwell se zvedl.

„Pošlete mně sem Parletta a Collinse. Buďte tak laskav.“ Blackwell přikývl. Koneckonců, pomyslel si Drennan, i s tímhle chlapcem si budou pravděpodobně rozumět.

„Tady čtu, že jste to všechno pozvali na desátou.“

„Až jedenáctou,“ doplnil ho Parlett.

Byli s Wolseym dost známá dvojice. Drennan je tu měl dlouho a byl rád, že je má. Pracovali rychle, spolehlivě, nemuselo se jim nic dlouze vykládat. Také oni „brali“ Blackwella – i když jim zpočátku nebyl příliš vhod způsob, jakým se k nim dostal. Na druhé straně brzo poznali, že je pro jejich skupinu lepší, je-li tady Blackwell z protekce, než aby tu byl z protekce někdo jiný, za koho by museli dosazovat. Bylo jim kolem čtyřiceti let a oba měli za sebou pár tvrdých chvilek. Collins snil o důchodu a všemožně se snažil, aby se ho ve zdraví dočkal.

„Jak to vypadá?“

Parlett pokrčil rameny.

„Snad až vyslechneme ty svědky. Pokud to vůbec nějací svědci budou.“

Mluvil rozvážně a dost skepticky. Neměli se zatím opravdu čeho chytit. Collins mlčel.

„Po zbrani ani památka, co?“

„Přesně tak.“

„Musíme se dozvědět, neměl-li u sebe nějaké peníze. Větší peníze. V zaměstnání nic nepostrádají, to by nám už řekli. Zjistěte, jak to vypadá s jeho kontem. Podívejte se po těch lidech, co propouštěl. Sekretářka toho ví taky víc. Na tu se podívám sám. Kdyby vás náhodou ještě něco napadlo, tak udělejte i to. No dodal skepticky, „ – to jen tak pro všechny případy. A je deset, tak bysme se mohli podívat, jestli už někdo přišel.“

Collins se beze slova zvedl a vyšel na chodbu. Parlett si přesunul židli, aby mohl zapnout mikrofon. Odtud byl zapojen na automatický magnetofon v přízemí. Drennan se dvakrát prošel místností, několikrát si promnul prsty a potom, jako by z nich odstříkl vodu, uvolněn usedl za stůl.

Téměř vzápětí se otevřely dveře a Collins přivedl trochu nahrbeného, staršího nebo spíš už starého muže. Lehce napadal na pravou nohu. Tvář měl samou vrásku, jako mívají lidé, kteří trávili život pod širým nebem, vystaveni přízni i nepřízni počasí. Ruce ztvrdlé, prsty už asi dlouho nenarovnal. Kůže na hřbetech rukou byla svraštělá. Celý zabalený do tmavě modrého kabátu, s námořnickou čepicí v ruce, nedíval se zvlášť přívětivě. V místnosti bylo teplo, rozepjal si kabát. Pod ním měl huňatý svetr. Na nohou vysoké, silné boty z hrubé kůže.

Drennan ho pozdravil, dokonce trochu přivítal, zeptal se, jak se jmenuje, nabídl mu židli a podle Legal Rights ho upozornil, že rozhovor se bude natáčet a všechno, co řekne, může být použito proti němu; a že nemusí vypovídat bez právníka.

Příchozí si rozvážně sedl a řekl, že se jmenuje William Huddleston, je mu 58 roků, veterán z druhé světové války, sloužil u námořnictva, naposledy kapitán, nyní hlídač společnosti James C. Pinker & Son.

„Ano,“ přikývl Drennan, „bydlíte v čísle dvě stě osmnáct, Severní Larrabee, páté patro, vedle Cecila Franka Seligmana. Souhlasí?“

William Huddleston přikývl.

„Můžete nám říct, co jste dělal v úterý 12. června večer?“

„Hlídal jsem.“

„Co, kde a v kolik hodin?“

„Skladiště v Belmontském přístavu. Mám tam Aliensona, Liveright Corporation, Wintona, Johna Hendersona a Ed. J. Burrowa.“

„Kdy jste odešel z domova?“

„Pět minut před devátou.“

„Víte to přesně?“

„Chodím tak už tři roky.“

„Nepotkal jste někoho na chodbě nebo v okolí domu? Když jste šel do práce?“

„V domě nikoho. Tou dobou jen výjimečně někoho potkávám. Venku nevím. Moc se nerozhlížím.“

„Musel jste jít kolem Seligmanových dveří. Neslyšel jste nic? Nic, co by vás překvapilo? Co by se vám zdálo neobvyklé?“

„To by muselo být něco hodně neobvyklého, abych si toho všimnul, a taky už dobře neslyším. A venku začínalo pršet. Pak přišel ten hrozný liják.“

„Potkal jste někdy nějakou návštěvu, která by šla k Seligmanovi? Třeba ženu?“

„Nevzpomínám si,“ odpověděl lhostejně. Docela jistě si ani vzpomenout nechtěl a bylo mu jedno, kdo k C. F. Seligmanovi chodil nebo nechodil. Žmoulal pokojně čepici, mluvil bez rozpaků, i když zřejmě ne příliš často. V myšlení však nebyl těžkopádný. Konečně – kapitán obchodní lodi. „Kdy jste přišel do zaměstnání?“

„V devět třicet.“

„Díval jste se na hodinky?“

„Ne.“

„Jak to tedy víte?“

„Busem to trvá dvacet sedm minut. Odjíždí od Grantovy nemocnice v devět nula dva a staví mně přímo před Ed. J. Burrowem. Přeberu si službu, Ralph Logston nasedne do opačného busu, který jede v devět třicet dva, a vrací se domů.“

„Každý den?“

„Ještě jsem se ani jednou neopozdil, pane,“ řekl William Huddleston prostě.

„Jak jste se znal se Seligmanem?“

„Neznal jsem se s ním. Přistěhoval jsem se do domu, kde bydlím, před dvěma léty. Jen zřídkakdy jsme se potkali. To je vše.“

„Kontroluje vás někdo v práci?“

„Namátkově.“

„A tu noc?“

„Tu noc ne.“

„Celé ty dva dny, než jsme ho našli, u něj hrálo rádio, nebylo vám to nápadné?“

„Já ho hrát neslyšel. Už jsem vám řekl, že trochu nedoslýchám. V noci nejsem doma a přes den je přeci jenom hlučněji. A potom, každý má právo si hrát na rádio, jak chce, ne?“

„Děkuji vám,“ řekl po chvilce Drennan. Ta chvilka byla určena Parlettovi a Collinsovi, pokud by se chtěli na něco zeptat. Ale nikdo jí nevyužil. Huddleston se těžce zvedl, trochu naklonil hlavu a pomalu odcházel ke dveřím.

„Jak se vám to stalo?“ zastavil ho Drennan.

Otočil se.

„Ta noha? Jednou se z jeřábu uvolnil náklad. Stačil jsem ještě uskočit, ale upadl jsem na koleno. Už dávno to nebolí. Jenom nemohu dobře skrčit nohu.“ Otočil se a bez dalšího slova vyšel do chodby.

„Jestlipak někdy někoho nenáviděl tak, že by ho dovedl zabít,“ poznamenal Drennan a Parlett vypnul mikrofon.

„Proč ne? Každý někdy někoho nenávidí tak, že by ho dovedl zabít.“

„Naštěstí to každý neudělá.“

Parlett vstal a šel pro dalšího.

„Někdy naštěstí, někdy by to spíš udělat měl. Záleží na tom, koho nenávidí. V tomhle městě jsou určitě čtyři lidi, který bych docela spokojeně zabil,“ poznamenal Collins.

„Proč to tedy neuděláš?“

„Ze strachu,“ odpověděl flegmaticky. „Ze strachu, že byste mě vypátrali.“

„Stačilo mu vyjít z bytu o dvě minuty dřív, zazvonit u Seligmana, vystřelit, zavřít dveře a jít na bus jako kdykoliv jindy. V noci při pochůzce by pro něj byla maličkost vhodit revolver do vody. Nikdo by ho tam nikdy nenašel. Leda úplnou náhodou. Nebo by museli zastřelit aspoň prezidenta, aby stálo za to vyslat potápěče.“

George Birchall byl třicetiletý uniformovaný člen policie vedlejšího 97. okrsku, bez hodnosti, vysoký, silný, s nápadné krátkými prsty, u kořenu tlustými a ke špičkám se zužujícími jako komolé jehlany. Ohlásil se a usedl do židle, z které před chvílí vstal Huddleston. Drennan neztrácel čas jeho životopisem, Parlett mu odříkal Legal Rights a zapjal mikrofon. „Kdy jste měl službu v úterý 12. června?“

„Tenhle týden mám noční. Předtím jsem měl denní. Však víte, jak se to střídá. U nás na ulici,“ dodal s trochou závisti, ale Drennan to přešel.

„Jak vy jste znal Seligmana?“

„Já ho znal dobře.“

Parlett se na něj krátce podíval.

„Jak dlouho?“

„Asi rok. Byl jsem teprve loni přeložen do 97. revíru, a tak jsem si najal byt vedle něho.“

„Není to byt trochu nad vaše poměry?“

„Manželce se líbil. Má taky nějaký vlastní peníze, a tak jsme ho vzali. A taky doufám nezůstanu na ulici.“

Drennan nechtěl výslech zbytečně zdržovat, tak se jenom zeptal: „Co víte o Seligmanovi?“

„Dobrý člověk, příjemný. Pořád se usmíval. Když potkal naši Ellii, vždycky se k ní sklonil a pohladil nebo něco milého řekl. Chodil pěkně oblečený. Asi vydělával dost peněz.“ „Byl jste někdy u něj?“

„Ještě k tomu nebyla příležitost.“

„On u vás?“

„Taky ne. Taky k tomu…“

„Viděl jste ho někdy s někým? S mužem nebo ženou?“ „Neviděl. Ale byl to společenský člověk a nějaké ženy k němu chodily. Muži jistě taky.“

„Jak to víte?“

„Manželka je několikrát potkala.“

„Vždycky ty samé?“

„Ty samé i jiné. Zvlášť jednu.“

„Popis?“

„Prý velice pěkná. Zřejmě z lepší společnosti a hodili se k sobě.“

„Vysoká? Malá? Vlasy? Věk?“

„To mě zase tak nezajímalo.“

„Policistu má zajímat všechno. I když je z ulice.“ „Zkusil jste se někdy vyptávat manželky na nějakou pěknou ženskou?“

„Na poschodí s vámi bydlí i William Huddleston. Toho znáte taky?“ vmísil se do výslechu Parlett.

„Ovšem. Měli jste ho tu přede mnou, tak už ho nemusím popisovat. Myslím, že je to srdečný člověk, i když tak nevyhlíží.“

„Proč si to myslíte?“

„Naše Ellie ho má velice ráda.“

„Byl jste někdy u něho?“

„Ne. Nebyla k tomu…“

„On u vás?“

„Ne.“

„Znali se Seligman s Huddiestonem?“

„Jistě.“

„Jak se znali?“

„Bydlili přece na stejné chodbě.“

Collins se znechuceně ušklíbl.

„A teď ta noc. Vy jste byl ve službě. Manželka, slyšela něco?“

„Nic mně neřekla. Když jsem se jí potom, jako když to vyšlo najevo, vyptával, tak si na nic nevzpomněla.“

„Byla doma?“

„Samozřejmě.“

„Hmm. Jak je stará Ellie?“

„Osm let.“

„Taky nic neslyšela?“

„Ptal jsem se jí, ale prý už spala.“

Nemělo význam se dále vyptávat. Kapitán ho propustil. „Doufejme, že nemá tolik protekce, aby se dostal k nám,“ poznamenal suše Edward Parlett.

„Podívejte se za tou jeho manželkou. Jestli k Seligmanovi nakonec nechodila sama. A jeho prověřte taky. Proč byl přeloženej. Jestli něco neměl. Jaký poměry jsou na jeho ulicích.“

„Nelíbí se ti něco?“

„Jo. Nelíbí se mi u něj ani u Huddlestona ten byt. Je na ně na oba trochu nevhodnej. Trochu přepychovej. Hlídač v přístavu a policajt. Jak bydlíš ty?“

„Já se na to podívám,“ souhlasil krátce Parlett.

Drennan vstal, protáhl si tělo a vyhlédl oknem na dvůr. Měli tam garáže. Dva vozy stály na dvoře, někdo kolem nich přecházel. Budovy do dvora byly světle zelené, malba značně vybledlá. Místy oprýskávala omítka. Nikde žádný strom.

„Vezměte to teď sami,“ pokynul od okna.

Když vešel správce, ani se neotočil. Parlett odříkal povinnou formulku a pokračoval: „Jmenujete se John Flood, spravujete dům dvě stě osmnáct, Severní Larrabee, a byl jste už předběžně vyslýchán. Prý jste byl v šoku.“ John Flood přikývl.

„Jak dlouho tam bydlíte?“

„Osmnáct let.“

„Od začátku jste dům spravoval?“

„Od začátku.“

„Čí je to dům?“

„Williama Sowdena. Nyní.“

„Jak dlouho?“

„Asi tři roky.“

„Jak jste znal C. F. Seligmana?“

„Činži platil převodem z konta a tak…“

„Dával si uklízet v bytě?“

„Pravidelně každý týden. Chodila k němu četa od Flobertů.“

„Měl tam velký nepořádek?“

„Spíš naopak.“

„Chodily k němu často návštěvy?“

„Do našeho domu chodily často návštěvy.“

Drennan se otočil od okna. John Flood byl napohled tak pětapadesátiletý. Seděl na židli asi stejně jako v hale domu. Měl na sobě šaty, které by slušely muži o dvacet let mladšímu. A trochu méně vážícímu. Světle hnědé střevíce měly tmavý podpatek. Obličej spíš kulatý, nevýrazný. Tmavě kaštanové vlasy se na koncích slabě vlnily.

„Tak vy nevíte, ke komu chodily ve vašem domě návštěvy?“ podivil se Parlett.

„Ale ovšemže vím. Jinak bych je nepustil dál. Jenže si je nepamatuju.“

„Byly mezi nimi taky ženy?“

„Ovšem.“ ‘

„Taky hezké?“

„Taky hezké.“

„A ty chodily k Huddlestonovi?“

„Asi sotva. Ten už je na to příliš starý.“

„K Birchallovi?“

„Toho by Ellie asi spořádala.“

„Tak ke komu?“

„Ke všem ostatním. Nahoře bydlí ještě Sanders, Graham, Johnson,“ vzpomínal správce, „a dalších deset partají. A dole taky.“

„Jak jste vycházel s C. F. Seligmanem?“

„Nemůžu si stěžovat.“

„Vy žijete sám?“

„Už pět let.“

„Byl jste někdy u něj v bytě v jeho nepřítomnosti?“

„Samozřejmě. Když potřeboval něco opravit nebo…“

„Měl jste tedy klíč od jeho bytu?“

„Máme klíče od všech bytů.“

„Má k nim někdo přístup?“

„Střídáme se s Billym Meyerem a Hayem Larkinem.“

„Nikdy jste je nikomu nepůjčil?“

„Prosím?!!“ zeptal se trochu útočně.

Na nikoho z přítomných to neudělalo nejmenší dojem. „Ani řemeslníkovi?“

„Vždycky chodím do bytu s nimi a zase za nimi zamykám.“

„Jak se snášel se sousedy?“

„Snášel se s každým. Sousedem či nesousedem. Pozdravil, usmál se. Mladýmu Fowlerovi jednou půjčil stovku. Když u nás ještě bydlel.“

„Dostal ji zpátky?“

„Dostal.“

„Jak to víte?“

„Nechal ji pro něj u mě ve vrátnici.“

„S Huddlestonem se znali nějak blíž?“

„Nevím.“

„Tady,“ Parlett vzal do ruky záznam z prvního výslechu, „tady jste uvedl, že se neměli rádi.“

„To byla maličkost. Sešli se náhodou u mě dole, Huddleston se mnou mluvil a Seligman mi chtěl něco říct a nechtěl čekat. Skočil nám do řeči. Jako by tam Huddleston ani nebyl. Ten se do něj pustil. Ne nějak vztekle, ani nekřičel, spíš tak sveřepě jak on to umí, a Seligman dost nakvašeně odešel. Přišel za mnou druhý den, ale už se o tom nezmínil.“

To sice důvod k zabití zrovna není, přemýšlel Drennan, ale lidé už byli zabiti pro nepatrnější příčiny. Huddleston o tom při výslechu mlčel. Možná že na to už zapomněl, ale možná že ne. Seligman mluvit nemůže, ale přesto měl Drennan dojem, že Huddleston zůstává mimo hru. Ovšem dojem je dojem, a skutečností je, že se kdysi nepohodli a že ho Huddleston taky nemusel mít příliš v lásce.

„Co jste dělal vy ten večer?“

„Byl jsem na svém místě.“

„Neopustil jste ho ani na chvíli?“

„To byl ten prudký liják, pamatujete? Voda natekla až do haly, a tak jsem volal z bytu údržbářům.“

„Kde bydlíte?“

„V prvním patře. Ale v tom lijáku nemohl nikdo přijít ani odejít. Auta vůbec nejezdila.“

„Byly v tu dobu v domě nějaké návštěvy?“

„Nějaké jistě. Ale nevzpomínám si jaké a u koho.“

„U Seligmana?“

„To nevím, pane.“

Když odešel, zavládlo v kanceláři ticho. Parlett si dělal poznámky, Collins, zdálo se, nad něčím přemýšlel. Drennan se vrátil ke svému oknu.

„Tak co?“ otočil se po chvilce.

„Zdá se, že to měl spočítané do puntíku. Birchall měl noční, tu střídá pravidelně. Huddleston každý večer odchází pět minut před devátou. Otázka je, jak se dostal přes vrátnici. Buď zvenčí, nebo jako návštěva k nějaké partaji, anebo jako partaj. S tím deštěm počítat nemohl a měl jistě obě cesty přiměřeně zajištěný.“

„Udělej seznam všech nájemníků. Jde o to, kdy přišel do Seligmanova bytu – a kdy z něj odešel. Nemusel vůbec spěchat. Mohl zůstat, kde byl, a druhý den v poledne pohodlně odejít. Při odchodu už nikoho nekontrolují.“ „Jsem zvědav na tu blondýnu s dvanáctkama nohama.“ „Za tou se vydal Collin. Vy se jeden podívejte za Ellií Birchallovou a druhý za Seligmanovým kontem. Šeková knížka je dole. Já zajdu ještě za tou sekretářkou.“

Město v této části bylo po poledni trochu línější. Ruch na ulicích znatelně polevil, na jeho dlažbu dopadlo slunce a trochu ji vybělilo. Chodníky prořídly, jenom výklady obchodů byly neúnavné. Weatherell Drennan snědl u Ravena mořského raka s křenovou omáčkou a teď vstoupil do stínu veliké bílé budovy. Zářila v červnovém dni a její vrcholek spočíval bez hnutí v syté modři oblohy.

„Něco nového?“

Jessie Mehewová seděla za psacím strojem a psala dopisy. „Šéfové tu nejsou,“ odpověděla stroze.

„Nevadí. Stejně jsem přišel spíš za vámi.“

Drennan se usadil nenuceně v křesle a rozhlížel se kanceláří.

„Přišel jste zatknout vraha?“

„Přiznáváte se?“

„To je prý nejlépe udělat prostřednictvím advokáta.“ „Podle toho jakého.“

„Vybrala bych si.“

„Ti praví si vybírají sami.“

„Podle čeho?“

„Zpravidla podle konta. Na ně žádné půvaby neplatí. Proto si myslím, že byste se měla přiznat sama. Prozatím alespoň k tomu, nejste-li náhodou ta žena, se kterou se C. F. Seligman znal.“

„To určitě jsem.“

„Se kterou se znal tak trochu důvěrně.“

„Možná i v tom bych vám mohla vyhovět.“

„Se kterou se znal ještě o něco důvěrněji.“

„To už se musím omluvit.“

„Někdy je lepší být upřímná než zdvořilá.“

„Snažím se o obojí.“

„Tak mně řekněte, kdo ze zaměstnanců firmy pracuje v téhle budově.“

„Ve dvanáctém poschodí je konstrukce. J. F. Maloney, Virginie Markhamová, Joe Smart, Milt Livade, Dave Jenkins.“

„Budu si to pamatovat,“ zvedl se Drennan trochu těžce z křesla, neboť bylo nízké a hluboké. A zapadl do něho tak, že jen obtížně dosáhl na opěradla. Kromě toho nemohl dát pod sebe nohy, protože bylo plné. Ideální křeslo na to, aby se odtud zákazník nedostal, než podepíše objednávku.

„Ale nechtěl bych, abyste jim předem volala.“

To můžeš být bez starosti, pomyslela si. Řekla však pouze „O.K.“, sklonila se ke stroji a nevzhlédla, ani když za ním zapadly dveře.

J. F. Maloney beze všeho připustil, že znal jakéhosi C. F. Seligmana, který byl spolu s ním zaměstnán u firmy Hammond, Cohen & Co, ale do styku s ním přišel velice zřídka. Snad dvakrát, snad třikrát.

„Jak to? Byl to váš představený, ne?“

„Můj představený jsou pánové John Hammond a Thomas Cohen. Ti mě přijali, ti mně dávají úkoly, a pokud přijmou nějaký můj návrh, jdou plány do dílny, tam je projednám s mistrem, a když je výrobek hotov, teprve přichází C. F. Seligman – nebo tedy přicházel – aby ho prodal.“

„Ale se svými spoluzaměstnanci tady se znáte?“

„Jak s kterým.“

„Nebo jste je alespoň viděl,“ dodal suše Drennan.

J. F. Maloney se usmál.

„Tady sedím od devíti ráno do pěti hodin odpoledne, sám, aby mě tu nikdo nerozptyloval, a jsem rád, že tu jsem sám.“

„Proč?“

„Nikdo mě nerozptyluje.“

„Pokračujte.“

„V práci?“

„Vy jste neměl Seligmana příliš v lásce, co?“

„Jestli jsem ho měl v lásce, nebo ne, to je moje věc. Ale docela jistě jsem ho nezabil, což je zase vaše věc. Ale abych vás uklidnil, tak já nemám příliš v lásce nikoho. Chcete vědět ještě něco?“

„Domníváte se, že někdo mohl mít nějaký důvod Seligmana zabít?“

„Proč ne?“ odpověděl J. F. Maloney s širokým úsměvem.

O několik okamžiků později vstoupil Drennan do kanceláře Joea Smarta a Miltose Livaditise. Oba zdvihli hlavy od rýsovacích prken. Joe Smart s otázkou v očích, Milt bez nejmenších pochyb. Tak přece ta chvíle přišla. Před dvěma dny mu to bylo docela lhostejné, ale teď si náhle zoufale přál, aby k tomu nikdy nedošlo. V koutku duše začínal doufat, že nepoznají, že to byl on, kdo držel revolver. Kdo stiskl spoušť. Vždyť město má sedm miliónů šestkrát sto tisíc obyvatel. Hrdlo se mu stáhlo, že nemohl odpovědět na pozdrav a jenom kývnul.

Drennan se představil a ukázal legitimaci.

„Vyšetřuji vraždu Cecila Franka Seligmana.“

Joe Smart pokynul návštěvníkovi k židli u stolku.

„Vy jste tady nejdéle. Také jste se se Seligmanem vůbec neznal? Nebo s ním vůbec nepřišel do styku?“ obrátil se samozřejmě k Smartovi. Milt zůstal u svého prkna.

„Já jsem ho znal. Nijak zvlášť dobře, ale do styku jsem s ním přicházel.“

„Jak je možné, že J. F. Maloney s ním do styku nepřicházel vůbec?“

„Nevím. On nepřichází do styku téměř s nikým. Ovšem, já mluvím za sebe.“

„Co to bylo za člověka? Ten Seligman?“

„Podle mne velice schopný pracovník. Dovedl se orientovat téměř bezpečně ve všech situacích, které přinášel trh.“ „Myslím spíš osobně.“

„Osobně jsem ho už tak dobře neznal.“

Miltovi začal jejich rozhovor opět unikat, přestože horečně lapal po každém slově. O kom se to baví? Ten člověk je přece už mrtev. Někdo ho zastřelil. Proč o něm tady hovoří, proč mu při jejich slovech už zase tak hučí v hlavě? Co si to teď povídají? Nebaví se o něm? O Miltosu Livaditisovi? Vždyť jemu na tomhle životě už přece vůbec nezáleží. Už dávno ho vyměnil za smrt. Ne, to Seligman ho vyměnil za smrt. Smrt za plány, které se mu ztratily. Vždyť on sám ho zabil. Ale jemu na životě přece nezáleží. Nezáleží. Nezáleží. Byl překvapen, jak se snaží najednou zachránit. „Nemyslím, že by byl osobně k někomu zvlášť příjemný,“ zaslechl Joea Smarta.

„Bylo mezi vámi někdy nějaké nedorozumění? Nebo hádky?“

„Ne. Jeho postavení obchodního ředitele stálo trochu mimo konstrukční oddělení.“

„A vy?“ obrátil se Drennan k Miltovi.

„Já se s ním setkal přesně sedmkrát.“

„Dole mi řekli, že se jmenujete Milt Livade. Na dveřích je napsáno Miltos Livaditis?“

„Trochu si to přizpůsobili. Jsem z Řecka.“

„Jak dlouho jste ve Státech?“

„Od konce války.“

„Byl jste v armádě?“

„U stošesté pěší.“

„V Evropě?“

Milt přikývl.

„Jak jste se dostal sem?“

„Tady Joe Smart mé znal z války a doporučil mě.“

„To jste viděl Seligmana poprvé?“

„Ano.“

„A naposledy?“

Chvilku bylo ticho. Obyčejné ticho, které Drennan i Smart zaznamenali jako rozmýšlení, jako vzpomínání, zatímco pro Milta to bylo tíživé, dusné ticho, kdy mu před očima opět klesal C. F. Seligman s udiveným pohledem na hnědý koberec.

Kdy ho viděl naposledy?

Kdy ho viděl naposledy živého?

Kdy ho viděl naposledy předtím, než stiskl spoušť?

Kdy ho slyšel naposledy?

Co říkal?

Co mu to jenom říkal, že sáhl do samého dna šatny pro zapomenutý revolver.

A co teď má říci? Má to setkání zapřít? Nebo důvod, proč si ho Seligman pozval do své kanceláře?

„V úterý. Kolem poledne. Asi v jedenáct hodin.“ „Kde?“

„V jeho kanceláři.“

„Při jaké příležitosti?“

Vždyť to vlastně Smart ví, uvědomil si.

„Propustil mne.“

Drennan zpozorněl.

„Proč?“

„Byl to omyl,“ vmísil se Joe Smart. „Seligman se domníval, že Milt prodal jednu z našich konstrukcí konkurenční firmě.“

„Domníval?“

„Na trhu se skutečně objevil podobný výrobek. Takový, že by to musela být veliká náhoda, kdyby dva konstruktéři nezávisle na sobě přišli současně s tak stejnou věcí.“ „Takže to bylo skutečně prozrazené?“

„Ano. Plánky vynesl jeden dělník přímo z výroby. Přišlo se na to ještě týž den.“

„A vy jste byl tedy propuštěn místo něj,“ vrátil se Drennan k Miltovi. Vůbec to neznělo jako otázka. Drennan to prostě konstatoval. A uvažoval. Milt i Joe Smart mlčeli.

„Jak jste strávil večer?“

Milt Livade na něm udržel pohled.

„Myslím to úterý.“

„Se ženou.“

„Vlastní?“

„Nejsem ženat.“

„Můžete mně říct, jak se jmenuje?“

Proboha. Vždyť on to vůbec neví. Kvůli ní tu nyní lže a snaží se zbaběle zachránit a neví ani, jak se jmenuje. „Našel byste ji u mne doma.“

„Nemáte tedy nic proti tomu, když se za ní společně podíváme?“

„Jistěže nemám.“

„Stejně už končíte, ne?“ podíval se na hodinky. Ukazovaly čtyři minuty do páté.

Alespoň se to neodehraje zde, pomyslil si Milt. Zůstane to všechno soustředěno na jeho byt. Bude to tak lepší. Ona tam může zůstat dál. Koneckonců, je jistě otrlejší. Bylo mu s ní dobře ty tři dny. Tak dobře, jako mu nebylo už dávno. Jako mu bylo kdysi v Kariani. Proč ji nepotkal o den dřív? Ale to by druhý den ráno odešla a už by se nesetkali.

„Kdy že se to všechno vysvětlilo?“

„Týž den. Ráno pro mě přišel pan Smart.“

„Do bytu?“

„Ano.“

„Jakou jste měl noc?“

„Špatnou. Opil jsem se.“

Drennan se s porozuměním usmál. Šel s ním vlastně jenom z profesionální povinnosti. Tahle vražda byla, jak se zdá, velice pečlivě připravená. A má docela jiné pozadí než nějaké propuštění z práce. Rozhodně byla připravená líp, než by to bylo možné za jedno odpoledne. Také to ovšem mohla být náhoda. Ale na takovéhle náhody Drennan příliš nevěřil. Zavolal si pro vůz a všichni se zvedli.

Milt přemýšlel, jaká možnost mu ještě zbývá, trochu udiven, jak silná je touha žít. Udiven, že se dovedl náhle tak přetvařovat, on, vychovaný na venkově, pod širým nebem, v přírodě, které se každá lež tak nekompromisně příčí. Jak ho město změnilo! Ne, to nebylo město, to byla válka, to bylo tohle město, vzpomínal si na sluncem zalité uličky Thesaloniky. Joe Smart, Američan, úspěšný člověk, se nemusel obávat, že by ho někdo mohl propustit z místa. Kolem nich jezdily automobily a busy, pobíhali lidé, nikdo se na ně ani nepodíval. Někde na rohu vykřikovala postava zahalená do reklamy svá hesla, na řeku dopadalo podvečerní slunce. Žít, moci tak žít! Miltovi se náhle hrozně nechtělo zemřít, ačkoliv na této všední každodenní ulici nebylo nic, co by ho k životu mohlo nějak povzbuzovat. Přemýšlel, co asi kapitán vedle něho ví. Co může vědět? Jaké zanechal vlastně stopy? Nemohl se rozpomenout. Když šel dovnitř, otevřel mu samozřejmě Seligman. Když odcházel, už mu otevřít nemohl. Otevřel si sám a na klice – jaká tam vlastně byla klika? Na ní přece musí být jeho otisky. Proč ho tedy nezatknou? Proč mu nesejmou otisky prstů a neporovnají je s těmi na dveřích C. F. Seligmana? Kolik rukou ji stisklo po něm?

Stejně je všechno ztraceno.

Jde s ním, aby ho konfrontoval se ženou, se kterou žije tři dny. Ta ho prozradí zcela bez skrupulí, její život se nutně pohybuje na samém okraji zájmu policie. Nebude si přitěžovat falešným svědectvím, co jí na Miltovi vůbec záleží. Možná že ji kapitán zná. Ona vlastně ani neví, co by měla zapírat. Neví, co se stalo. I kdyby chtěla, tak netuší, jak by mu mohla pomocí. Kdyby jí mohl alespoň zatelefonovat, kdyby jí stačil podstrčit lístek. Jenom několik slov – řekněte, že jsme spolu byli celý večer. Miltos Livaditis se začal chvět. Přitiskl aktovku pevně k tělu, aby si policista vedle něho nevšiml, jak se mu třesou ruce.

Konečně přijel policejní vůz. Smart se rozloučil s širokým úsměvem. Milt si připadal, jako by již byl zatčen. Udal adresu a řidič přikývl. Nikdo cestou nemluvil. Drennan přemýšlel. Jede k němu proto, aby mohl vyloučit a na druhé straně vzít v úvahu všechno, co vyloučit a vzít v úvahu jde. Aby se nemusil později k něčemu vracet. A také přemítal o tom, jak stráví večer. Jak může strávit večer ženatý člověk se třemi dětmi. Dvanáct, osm a šest let. Dvě děvčata a chlapec. Zdraví, silní, už trochu bezohlední. Až snad na Filipa. Na nejmladšího. Ale i ten se brzy naučí. Nejprve k rodičům (ti jsou mu nejblíž), potom k spolužákům a tak dál; jistě to tak musí být. Ti, kteří nejsou tvrdí, nemilosrdně zmizí v propadlišti města. Edith je hodná, celkem pořádná, už trochu nezajímavá. Byli stejně staří a jsou spolu šestnáct let.

Drennan ještě nevěděl, co bude dělat večer.

Vůz jel teď po nábřeží. Voda na jezeře byla klidná. Přijímala barvu oblohy, ale byla mnohem modřejší. Na plážích se opalovali lidé. Nikdo se nekoupal. Jen několik člunů a plachetnic po ní lehce klouzalo, vyjíždělo nebo se vracelo. Na jih do Columbia Yacht Clubu, na sever do Boat Clubu. Občas se setkával se třemi čtyřmi přáteli ze školy. Vlivní lidé, ale tak na jeho úrovni. Jednou potřeboval on je, jindy oni jeho. Dobré společenství, kamarádství. Občas trávil večery s Elsií. To byla zase jiná historie. Ted1 jí bylo čtyřiadvacet. Nosí dávno nemoderní vlasy, tak blond, až jsou téměř bílé. Ale jí sluší. Obléká se převážně do tmavého, má snědou pleť (ale je bílá) a krásnou postavu. Celkově je o něco nápadnější, než by si přál. Ale na tom mnoho nezáleží. Chodíval k ní, občas, podle nálady a také podle času. Doma tomu říkal noční služba. Edith se neptala. Konečně, i těch opravdových nočních služeb, které strávil vyšetřováním nebo v terénu, bylo za ta léta dost a dost. Pravda, Elsie odčerpávala pravidelně určitou částku z jeho rodinného rozpočtu, ale ta nebyla tak veliká, aby si nemohl dopřát trochu radosti.

Otevřít jim přišla žena, kterou Milt neznal jménem, a trochu se podivila. Ale jenom docela málo. Trochu víc, když se návštěva představila. Tvrdě se usmála. Vlastně to úsměv ani nebyl. Tak chlapec nevěděl, jak se jí zbavit, tak ji prásknul. Copak asi řek? Že mu tu něco ukradla? Že jí dal za noc dvě stovky? Proto ten šek. Ještě ho neproměnila. A to z peněz za první noc koupila dnes jídlo.

„Tady kapitán Drennan chce hlavně vědět, kde jsem byl v úterý večer. Protože jsem tě na to nestačil připravit, budeš mu muset říct pravdu.“

Měla se na pozoru. Možná že to tak je, možná že ne. Co by tenhle člověk moh províst? Na druhé straně měla dosud v paměti jeho podivné chování první večer. I ten tísnivý pocit, který ji neopouštěl ani teď.

Obrátila se k Miltovi a vytáhla obočí vysoko k vlasům.

„Nejde o nic zvlášť důležitého,“ ujistil ji Drennan. „Jenom bych chtěl vědět, jak jste trávili večer v úterý dvanáctého června.“

„V úterý?“ vzpomínala. Chtěl na něj někdo něco shodit? Nebo se do něčeho zamíchal? Ved trochu divný řeči na chlapíka, co si vede ženskou z ulice. To je pravda. A taky ta jeho ochota rozdávat prachy. Kde je asi vzal? Dokonce jí věnoval celý tenhle kvartýr. Moc toho tu sice nebylo, ale víc neměl. „V úterý? To byl ten hrozný liják, že? Přišel domů jako obvykle a našel tady večeři. Ale co jsem vařila, to si už doopravdy nepamatuju.“

„Tak? Ale on říká, že odešel ze zaměstnání výjimečně dřív.“

„Skutečně? Tak to se teď budu muset zase zeptat já jeho, kde byl.“

Tenhle tón znal Drennan důvěrně. Slova taky.

„To jistě nebude tak zajímavé,“ řekl spěšně. „Spíš bych potřeboval vědět, jestli po té večeři zase odešel?“

„To ho ani nenapadlo,“ řekla suše. „To vás ujišťuju. Můžete si zatím připravit další otázky, já jdu přichystat jídlo. Můžu vám na ně odpovídat z kuchyně.“

Drennan pohlédl na Milta s porozuměním. Milt, bojující urputně za tenhle život v městě, které mu bylo cizí a které se na něho nějakým omylem prchavě usmálo, se kysele zašklebil.

„Myslím, že na to jídlo nepočkám a raději půjdu,“ oznámil Drennan.

„Myslím, že byste na ně měl počkat,“ mínil Livaditis, který by ho nejraději viděl na druhém konci světa. „Alespoň to nebudu jíst tak horký.“

Kapitán se na něj podíval s porozuměním. Celkem se mu to hodilo. Teď nikam nespěchal a večer půjde k Elsii. „Mohu si zatelefonovat?“

„Samozřejmě.“

Milt mu pokynul k aparátu a odešel do koupelny. S Kathleen na sebe nepromluvili.

Drennan zavolal nejprve Elsii, bude-li tak za hodinu půl druhé doma, že by jí věnoval něco ze své pracovní doby, která byla samozřejmě u policejního úředníka neomezená a pružně se přizpůsobovala potřebě. Potom zavolal domů a oznámil, že jede do terénu a neví, kdy se vrátí, a zeptal se na děti. Byly v pořádku. Nakonec zavolal Parletta a sdělil mu, že kdyby zastřelili guvernéra nebo objevili padesát mrtvol, tak může použít „beeper“ a zapípat mu v kapse.

Jinak ne. Trochu profesionálně se rozhlížel bytem. Bylo to tu dost nuzné a malé. Na dva lidi. Nejnutnější vybavení. Osmé patro. Ta ženská nebyla taky nijak přitažlivá. Jistě už má něco za sebou. Nu – on s ní nežije. Sklouzl pohledem po stěnách. Chtělo by to nové tapety. Potahy taky. I koberec.

Vypili s Miltem dvě sklenice Staré Kentucké z Nelson County a probírali vyhlídky na počasí na zítřejší víkend.

K večeři byly – kromě dalších dvou sklenic – černé olivy se sýrem, hovězí s chřestem, kompot z brusinek, tvarohové koláče a káva. Proběhla v pohodě, jako by se všichni dobře znali. Hovor mezi jídlem plynul nenuceně, bez tísnivých zámlk. Drennan se těšil na večer s Elsií a měl dobrou náladu. Kathleen dospívala k přesvědčení, že se jeho návštěva opravdu netýká jí (ale dospívala k němu pomalu a opatrně), Milt začínal věřit, že Drennan dosud nic neví. Že je to stav sice prozatímní, ale že má před sebou docela jistě dnešní večer a možná i zítřejší a snad i celý víkend, a cítil se dobře. Hlava ho nebolela.

Po druhém šálku kávy usoudil Drennan, že je právě tak čas k návštěvě Západní O’Brienovy ulice (poblíž Maxwell St. Markét), kde ve třetím patře domu číslo 4, zastrčeného domu bez správce, bydlila čtyřiadvacetiletá žena se zvlášť nápadnými platinovými vlasy. Rozloučil se a odešel.

„Půjdem do kina?“ zeptal se Milt, který by byl nejraději zůstal doma.

„To je výbornej nápad,“ souhlasila Kathleen, která by byla nejraději zůstala doma.

Šli tedy do kina. Film si vybrali docela namátkou. Na plátně se pohyboval Muhammad Ali jako kombinace velkého boxera, velkého showmana, ale také velkého a odvážného muže. Hrál hlavní roli v trochu fascinujícím příběhu s koncem, o kterém si povídali cestou domů. Vraceli se nočním městem, nad nímž už zase temně zářila čistá obloha. Srpek měsíce z ní odháněl hvězdy. Ale daly se odstrčit jen ke kraji světlého kruhu. Tam se opět shlukly, a kdo náhodou zvedl hlavu, tomu nabídly milióny let starý pohled.

„U nás v podniku,“ poznamenal Milt, když vyšla z koupelny, „zastřelil někdo v úterý večer obchodního ředitele. Teď vyšetřují všechny okolnosti a samozřejmě i všechny zaměstnance.“

„Znal si ho?“

„Trochu. Sem tam jsem ho potkal a taky jsem s ním několikrát jednal.“

Dál už o tom nemluvili. Spali spolu, ale nemilovali se. Leželi vedle sebe v tom objetí, kdy ruka spočívá na těle druhého s pocitem sjednocení, vlastnictví, spokojenosti, bez dráždivosti doteků.

Miltos Livaditis nespal.

Miltos Livaditis nemohl usnout.

Dnes poprvé od oné noci mu docházelo cele do vědomí, že je vrah. Předtím si s tímhle slovem jenom vzdáleně pohrával, byl přesvědčen, že pouze zabil. Že to bylo jako ve válce. Musíš zabít, abys nebyl zabit. Musíš být první. Kdo se opozdí, zemře. Tohle město je jako bitevní pole. Musíš být neustále ve střehu, musíš vidět první. Musíš jednat první. Jemu šlo přece o život. Musel to udělat. Celý život tady je nepřetržitá válka, ve které musíš držet zbraň a ostražitě se rozhlížet.

Ale i město má svoje zákony.

Teď cítil, že v tomto pokoji, v této posteli nemá co pohledávat. Že sem nepatří. Že je vetřelcem v místě, kam se vždycky vracel. Že je i tady zase jenom cizincem. Nedělal si naděje. Dokonce ani v koutečku duše nebo srdce nebo myšlenek. Věděl, že ho vypátrají. Byla to diletantská vražda, jenomže teď už neměl sílu ke svému skoku. Proč to neudělal hned? Hned ten večer. V okamžiku, kdy se zdvihal od Kathleen. Jak to bylo lehké. Jak by to bylo lehké. S jak klidným svědomím, jak vyrovnaně, jist, že o nic nepřichází, by letěl nad ulicí. Jak by vychutnal těch několik zlomků sekundy, jak zvědavě by se rozhlížel.

Ztracenec, který si letí pro klid duše i těla.

Ale proč se tedy teď snaží, aby se zachránil? Proč vítá každý další den? Pro tuto ženu? Pro chvíli, kdy vstupuje do dveří a cítí vůni teplého jídla? Pro stůl, na kterém je ubrus a slánka a pepřenka, čistý talíř, ubrousek? Pro postel, která je vyhřátá měkkým tělem? Nebo snad proto, že se na něj dnes prchavě, krátce usmálo město?

Či se mu ten úsměv jenom zdál?

Do myšlenek mu náhle vešla vzpomínka na klesající postavu Cecila Franka Seligmana. Co mu vlastně řekl naposledy? Chtěl mu zničit život. Chtěl ho zlikvidovat. Jeho, který je tu cizí a nemůže se bránit. Proč nepropustil Joea Smarta?

Nyní je však mrtev a on, Miltos Livaditis, žije.

A dnes byl v kině.

10

Hammersley Brooks se probudil přesně o půl sedmé. Potom si uvědomil, že je dnes sobota a že může ještě spát. Že může spát, jak dlouho bude chtít. Ne. Ne, jak dlouho bude chtít, to ne. Má v jedenáct hodin schůzku a ještě se cestou zastaví pro Francis. Může tedy spát, řekl si spokojeně, až do půl desáté.

Ale už neusnul.

Protahoval se slastně v posteli, ale potom nevydržel ani to. Vstal, umyl se a oholil, vzal si nové tričko (to s nápisem Hot Dog a obrázkem jezdce na skate boardu za 4 dolary, které si koupil za svoje vlastní vydělané čtyři dolary). Přistoupil ke skříni, poklekl, odkryl hromadu časopisů a vytáhl balíček.

Byly tam všechny.

Krásně naskládané na sebe, padesát stodolarových bankovek. Ne, ne. Na to on je velice opatrný. Nezačne utrácet, nezačne si kupovat nové věci, nápadné, drahé věci, po kterých touží, nepořídí si nový automobil ani motorový člun. Počká si. Rok, dva, možná i déle. A neutratí je tady. Mezi lidmi, kteří ho znají, v obchodech, kam chodívá. Koupil si nové žluté tričko a boty. Obyčejné boty za 19,97 dolarů, tmavě červené s dlouhým jazykem navrchu a s přezkou. Jaké si kupoval i dřív. A koupil si je za své.

Hlasitě se zasmál.

Mě nedostanou. Bankovky opět pečlivě ukryl, dal zpátky časopisy, oblékl si manšestrové džínsy, temně červené, a zapnul opasek s vytlačenými květy a velikou kovovou přezkou. Přes rameno si přehodil mnohokrát sepranou světle žlutou manšestrovou bundu, pečlivě zavřel dveře od bytu a vyběhl do krásného červnového dne.

Tím krásnějšího, že byla sobota a měl před sebou dva dny volna.

Francis bydlela nedaleko na Clarendon Hills, blízko semináře sv. Josefa. Žila s rodiči a dvěma sourozenci, bylo jí sedmnáct a chodila poslední rok do střední školy. Napřesrok chtěla jít na univerzitu. Její táta pracoval v nějaké kanceláři, Hammersley Brooks nevěděl ani dobře v které, ani co tam dělá, ale určitě byl nějakým šéfem, protože dost vydělával. Matka byla doma, nepracovala a všichni chodili dobře oblékaní.

Oba sourozenci byli už starší a byli zaměstnaní v továrně na nábytek. Asi taky vydělávali slušné peníze.

Hammersley šel přímo do bytu. Už ho znali. Starý Loveless mu podal ruku, matka byla v kuchyni, chlapci nebyli doma. Francis řekla „hallo! Počkej chvíli, jen na sebe hodím něco vhodnějšího“. Byla v dlouhém lehkém květovaném županu a zmizela vedle v pokoji.

„Kam máte namířeno?“ zeptal se Loveless a vyndal z baru obyčejnou láhev bez nálepky s čirou tekutinou.

„Chceme se podívat do Akvária. Ve Velkém parku u přístavu. Kamarád už tam byl.“

„Neznám,“ řekl otec, „ale může to být zajímavý.“ Nalil dvě sklenice. „Čím jedete?“

„David má starého chryslera.“

„Bydlí někde tady?“

„V Berkeley, ale přijede pro nás k Old Graue Mill. Odtamtud už pojedem po Čtyřiatřicítce až na místo. Díval jsem se na plán.“

Protože si dál jaksi neměli co říci, naplnil Loveless sklenice ještě jednou.

Pak se mezi dveřmi objevila Francis v modré kostkované sportovní sukni pod kolena, po straně sepjaté dvěma krátkými řemínky s přezkami. Hammersley ji na ní ještě nikdy neviděl. Nahoře měla hnědou, jednobarevnou blůzu nebo spíš košili s pánským límečkem, rozhalenou u krku. Znovu se mu zalíbila. Kdyby si jenom dovedl vymyslit nějaký důvod, jak získat věrohodně těch pět tisíc, strávil by s ní pěknou dovolenou někde na jižním pobřeží. Uvidíme. Znali se pět měsíců, a zdálo se, že si rozumějí. Rozhodně byli spolu rádi. A často.

Hlučně odešli a Loveless se dlouze napil přímo z láhve.

David už na ně čekal. Přisedli si k němu, oba na přední sedadlo, a vyjeli na Čtyřiatřicátou.

Bylo skutečně krásné počasí.

Slunce barvilo všechny předměty kolem nich tak pestře, že i staré barabizny se smetištěm a odpadky v Brookfieldu, jindy beznadějně špinavé a smutné, vypadaly najednou vesele a romanticky. Zaparkovali nahoře pod Randolphovou ulicí a šli podél Galerie krásných umění dolů. U fontány Velkého jezera s deset stop vysokými bronzovými postavami objevili v pojízdném Stánku nějakého Itala obrovskou horkou pizzu, nakrájenou na trojúhelníky, potřené kečupem a hojně posypanou mletým masem, sýrem a pokrájeným kanadským uzeným. Smáli se a jedli a potom si koupili všichni zmrzlinu a horkým červnovým polednem přešli Východní Jacksonovou ulicí a zastavili se před Lincolnovým pomníkem, který jim stál v cestě.

„Tenhle je prý lepší než hořejší,“ poznamenal David (zajímal se o kulturu), „ale mně se tamten líbí víc.“

Abraham Lincoln spočíval v křesle, kam ho posadil Augustus St. Gaudens, a díval se dolů. Hammersley měl pocit, že se dívá přímo na něj. Prsty měl položené na kolenou a přemýšlel.

„Ten v Lincolnově parku má taky takový křeslo, jenže před ním stojí,“ říkal David. „Taky je takhle zamyšlenej a jednu ruku má za zády. Už nevím kterou.“

Francis ani Hammersley neznali hoření sochu, a tak mlčeli. Seběhli k Buckinghamské fontáně – je prej jedna z největších na světě, informoval je David, a věnovala ji sem jeho sestra, tedy Buckinghamova. Stála přes milión dolarů. Když pustěj vodu naplno, stříká až do vejšky devadesát stop.

Hammersley Brooks by si v ní byl rád umyl ruce, neboť je měl upatlané od pizzy, ale byla oplocená. Francis naslouchala Davidovi se zájmem.

„Když se tu zdržíme, uvidíme ji osvětlenou všema barvama.“

Sešli společně na nábřeží. Konec Pobřežní ulice uzavírala budova muzea „a ještě před ním doleva je Akvárium“. Francis se tam viditelně těšila a Hammersley začal přemýšlet, neudělal-li by líp, kdyby s ní šel někam jinam. Bez Davida. Přešli trávník, aby si zkrátili cestu, a objevili další parkoviště nad Východní čtrnáctou ulicí.

„Nevadí,“ zasmál se David, „alespoň jsme něco viděli cestou. Stálo to za to, ne?“

„Jistě,“ souhlasila Francis, Hammersley něco zamručel. Jen s velkou dávkou představivosti se to dalo vykládat jako souhlas.

Budova Akvária byla obklopena stromy, a tak si nemohli udělat představu o tom, jak je vlastně veliká. Vyšli po schodech k mohutným mramorovým sloupům. Zaplatili jeden a půl dolaru vstupného (za osobu) a potom je pohltil přepestrý svět ryb a rybek.

Zcela je zaujal.

Procházeli kolem desítek větších i menších akvárií, kterými stoupaly vzduchové bublinky, zastavili se u korálového útesu, obrovské nádrže, plné nejpestřejších rybek Karibského moře. Pluly v něm jednotlivě i v hejnech na pozadí korálů. Spatřili stříbrné barracudy. Vyhledávali nové a nové rybky a jeden druhého na ně upozorňovali, hle, tahle je ještě pestřejší než tamta a podívejte se na tuhle modrou a pak zase světle žlutou a oranžovou a sametově černou. S údivem se dívali na hnědavé omšelé ryby s vypoulenýma očima a vysunutou spodní čelistí. Na jmenovce si přečetli NATTERER’S PIRANHA (Serrasalminae nattereri). Připomínaly jim buldoky.

Nevnímali čas a odcházeli s ostatními, stejně zaujatými návštěvníky až v pět hodin, kdy se Akvárium zavíralo. Dostali zase hlad a také je trochu bolely nohy. Podchodem prošli zpět na Pobřežní ulici. V bistru Nick’s Place, vyhlášeném hamburgry a hustými mléčnými koktajly, si našli místo u zcela prázdného stolku vedle okna vedoucího na ulici. Hammersley šel k pultu nakoupit „něco k jídlu“ pro všechny, neboť David je sem dovezl a poveze je i zpátky. Na veliký podnos vybíral saláty, masa, sýry, koláče, ovocné šťávy a kávu a potom se sunul k pokladně.

„Kam máte namíříno zítra?“ zeptal se David.

„Ještě nevím. Ham nic neříkal.“

„Jestli nic neřekne, nešla bys se mnou do Thater Woods? Je to tam moc pěkný. Taky se tam tančí.“

Francis zaváhala. Hammersley stál u pokladny.

„Já nevím,“ řekla a opravdu nevěděla. „Zavolej mi ráno.“

„Rád,“ kývl a stiskl jí ruku.

„Jsme v seznamu. Třetí Lovelessovi.“

Hammersley Brooks se na ně široce usmíval nad plným podnosem.

Weatherell Drennan se vzbudil v devět hodin.

Ospale mžoural očima a zatápal kolem sebe volnou rukou. Nahmatal teplé dívčí tělo, vlastně už je to ženská, řekl si v polospánku, ale stále ji ještě měl za tu trochu vyděšenou „chick“, kterou potkal kdysi na schodech domu, odkud právě odnášeli mrtvého. Teď už to dávno nebylo mladičké vyděšené děvčátko, ale tím líp. Přitiskl se k němu a blaženě zavřel oči.

Obědvali spolu na blízké Jižní Halstedově ulici v řeckém Roditysově restaurantu, pohodlně a dobře zařízeném, světlém, příjemném. Tady nebylo příliš horko. Dlouhé žluté kalhoty přiléhaly Elsii k tělu a Drennana vzrušovaly tak, že by se s ní nejraději vrátil zpátky. Příčně pruhovaný pulovr, z něhož u krku přečníval špičatý límec béžové blůzy, měkce tmavočervený blejzr. Měla jemný obličej a platinové vlasy padaly na kabátek velice pěkně. Je mezi námi rozdíl osmnáct let, pomyslel si Drennan. Jakpak bychom si asi rozuměli jako manželé? Trochu se usmál.

„To mně?“ zeptala se.

„Ne. To nám.“

„A proč?“

„Tak mě napadlo, jak by nám asi spolu bylo, kdybychom byli manželé.“

„Snad stejně, ne?“

„To v žádném případě,“ usmál se znovu. „Nákupy, starosti, děti, peníze, byt, činže, ložní prádlo, takovýhle oběd jednou za dva měsíce, taková noc jako dnešní, těch by bylo stále míň a míň. Byla bys unavená, ani bys po nich netoužila. Ani by ses takhle neoblékala. Nic z toho by nebylo.“

„Tím mně chceš naznačit, že takhle je to lepší?“

Teď se rozesmál.

„Ale ne, to ti docela nic nenaznačuju. To ti jenom říkám, jak by to bylo doopravdy.“

Číšník jim přinesl velké Campari s pomerančovou šťávou a Saganaki, ostrý, pálivý sýr. Nápoj byl ledový. S chutí se napili. Podnik ležel hodně stranou povinností Weatherella Drennana i jeho soukromého života. Prakticky na druhém konci vnitřního města. Židle byly měkce polstrované, na stolech, v štíhlých vázách, voněly čerstvé růže. Drennan ochotně zapomněl na všechny služební i neslužební starosti. Bylo mu s Elsií báječně – tak dvakrát do měsíce.

„Podívej se, já přece vím, že si mě nevezmeš. V tomhle je mezi námi od počátku jasno,“ řekla trochu chladněji. „Ale nevím, co by se na tom mělo změnit? Proč bych se nemohla oblékat, jako se oblékám nyní? Proč bychom po sobě nemohli toužit jako teď? A proč bych se nemohla starat o děti a být pěkně učesaná a upravená?“

„Protože bys na to neměla čas. A neměla bys na to ani peníze. Až bys měla dojem, že potřebuješ takovýhle blejzr, tak by ti přišel kluk, že potřebuje nové boty, holka nové šaty nebo bys zjistila, že potřebujeme nové záclony. A až bys znovu měla ten dojem, tak bys potřebovala zimní kabát, kluk peníze do školy a holka by šla do společnosti.“

„Líčíš mi to tak, že se manželství začnu bát.“

„To bych nerad, protože mít děti, to je hrozně fajn.“ „Tak mluvme raději o něčem jiném,“ odvedla rozhovor, který jí začínal být nepříjemný. „Co je nového u vás? Dostali jste už…?“

Zavrtěl hlavou.

„Ještě ne. Ale nemůže nám uniknout. Horší je to s Gormanem. Pro toho opravdu hraje čas. Každou hodinou je bezpečnější.“

„Tak se teď alespoň častěji ukážeš.“

„Těžko, máme zase dva nové případy. Někdo docela šikovně zlikvidoval nějakého ředitele a na Východní dvacáté udělali dva náklaďáky s cigaretama.“

„Ředitele?“

„Nějakého Seligmana. Znalas ho?“

„Vůbec ne,“ řekla lhostejně a napila se.

Weatherell Drennan měl opravdu své děti rád. Když přišel odpoledne domů, bylo zamčeno. Asi byly někde na procházce. Škoda. Měl se s nimi líp domluvit. Mohli jít společně. Byt mu připadal nezvykle tichý a prázdný. Zítra by se mohli všichni podívat do zoo. Brookfieldské. Jak dlouho už tam nebyli? Jednou s malou Edith a to jí bylo … Tehdy byla ještě jedináček, takže tři, nejvýš čtyři roky. Norah ani Filip v zoo ještě nikdy nebyli. To všechno ty služby.

Weatherell Drennan zavolal na stanici a oznámil, že je doma. Byl unaven a dobře se najedl. Jen tak v šatech se položil na tmavě zelenou pohovku.

V okamžiku usnul.

Neděle se vyvedla stejně pěkně jako sobota. Snad jen, že bylo trochu chladněji. Jessie a Norman Mehewovi si vyjeli v novém packardu (na splátky). Norman měl v sobotu volno, proto vystartovali už včera ráno a zamířili přímo na jih po Sedmapadesátce. Projeli kolem Kankakee a Rantoulu, Champaigh Mattonu, Effinghamu a pokračovali stále na jihozápad. Nad Salemem začali klesat opět přímo na jih, na Mt. Vernon, podél břehu Rendova jezera. Na jeho konci sjeli do Pentonu a odtud jeli po Čtyřiatřicítce přes malebná městečka Thompsonville a Westend (dělalo čest svému jménu a těžko by bylo nalézt pro ně vhodnější), a kolem letiště přes modravě zbarvenou Salinu dojeli do Harrisburgu.

Harrisburg leží sotva pět mil od Shawneeského lesa; tedy od jeho východní části. V západní a jižní byli spolu na svatební cestě. Nyní se jeli podívat na Zahradu bohů. Prospekty, které si tenkrát přivezli, tvrdily, že její podobu formovaly vítr a déšť dvě stě miliónů let. V Pankeyville snědli lehký oběd v bufetu a pod městečkem odbočili doleva, na křižovatce pokračovali na Horses Shoe a odtud se podle ukazatelů spustili na jih.

Zahrada bohů byla široká zalesněná a v rozporu se svým jménem celkově nepřívětivá krajina. Měla však v sobě něco syrového, zemitého, něco, v čem těch dvě stě miliónů let téměř cítili. Omšelé balvany byly na sebe navršeny, vyrůstaly na nich mechy a keře, jejichž jména neznali. Mohutná šedivá seskupení, zbarvená místy do ruda. Jessie i Norman se tu cítili se svými necelými třiceti lety života hrozně nepatrní. Kameny neměly nikde ani jediný ostrý roh, všude byly zakulacené, oblé, jako by čas měl jenom široká a tupá dláta.

Stáli na veliké kamenné plošině, sami, a bylo jim z těch balvanů trochu úzko. Oba byli rádi, když zaslechli lidské hlasy. Šplhala k nim školní výprava. Chlapci i děvčata měli na zádech batohy a v rukách hole, na nohách těžké boty, udýchaní a rozjaření utichali v tomto amfiteátru velebnosti a mohutnosti, který je náhle obklopil.

Jessie a Norman tiše odešli.

Přespali v hotelu Karbers Ridge.

Do pokoje jim vnikal syrový, trochu vzrušující vzduch, naplněný listnatými lesy a vůní kamene, chlazený vodopády, které potoky a říčky rozstřikovaly do hlubokých koryt. V noci bylo nezvyklé ticho a trochu chladno. Spali do osmi hodin, hlubokým, bezesným spánkem.

Vydatně posnídali, bohatěji než ve městě, neboť měli hlad a také víc času, vejce s opékanou slaninou, pomerančovou šťávu, kávu, jahodové pyré a koláč se šlehačkou. Potom se vydali na cestu vzhůru k Staré kamenné tváři, skalisku, které se podobalo hlavě starého muže s bambulovitým nosem a převislým čelem, k Fat Man’s Squeeze, ke Kovadlině, k Babylónské věži a podivuhodné skále nazvané Velbloudí, věrně podobné jednohrbému zvířeti, vyčnívající vysoko nad okolní lesy. Dlouho se na ni dívali a pak nastoupili do vozu a cestou domů si říkali, jak pěkně užili tento víkend a že se brzy opět někam podívají.

Někam, kde bude tak pěkně, jako bylo tady.

11

U firmy Hammond, Cohen & Co nastoupil nový obchodní ředitel.

Šéfové vzali na vědomí, že Cecil Frank Seligman již do práce nepřijde a že jeho místo je nutné obsadit někým jiným. Nebyl to člověk, kterého znal pan Cohen. Pan Reginald Cudlipp byl současně zainteresován na prodeji výrobků značky Cobra (mikrofony Mobile Model CA-50, Base Model CA-60 a zesilovače Cobra 29XLR a Cobra 89WLR) a tato činnost se mu zdála dosti výnosná a zajištěná, než aby ji chtěl zaměnit za činnost u firmy Hammond, Cohen & Co. A tak jim zprostředkovatelna poslala jakéhosi Ernesta Corbett-Smitha. Vstoupil v pondělí v deset hodin do kanceláře na Západní Kinzie 135 A a pokašlávající Jessie (neboť noční vzduch u Karbers Ridge byl opravdu chladný) ho poslala k šéfům.

Ernest Corbett-Smith vstoupil do jejich kanceláře, řekl „dobrý den,“ a dodal, „slyšel jsem, že mě potřebujete, pánové.“

Pánové Hammond a Cohen se na něj trochu udiveně podívali, protože o něčem takovém nikdy neslyšeli.

„Jmenuji se Ernest Corbett-Smith a jsem reklamním odborníkem s dlouhou odbornou praxí. Posílá mě zprostředkovatelna.“

„Jak to, že jste volný?“ zeptal se pan Hammond, neboť pan Cohen již ze zvyku v jeho přítomnosti mlčel.

„Nejsem volný,“ vysvětlil Corbett-Smith, „a nikdy jsem volný nebyl. Prodávám C. D. Peacockovi švýcarské hodinky firmy Baume a Mercier a teleobjektivy Shutan.“

„Proč chcete prodávat naše holicí strojky?“

„Jednak proto, že je sami vyrábíte, a tady musím prodávat věci, jejichž výrobu dobře neznám. A potom, trh je v tomto oboru dostatečně zásoben tuzemským zbožím. Zde jsou má doporučení.“

Položil před pana Hammonda velkou obálku a docela samozřejmě se posadil do koženého křesla.

Ernest Corbett-Smith byl dosud mladý, ale ne zase tak mladý, aby k němu někdo mohl pocítit nedůvěru. Tak kolem čtyřiceti let. Čtyřicet tři, nahlédl pan Hammond do jeho papírů. Byl střízlivě oblečen v jednořadových tmavě šedivých šatech, s vestou na pět knoflíků, v bílé košili s tmavě červenou vázankou a v pečlivě vyčištěných černých polobotkách. V ruce držel elegantní černou koženou aktovku, kterou si teď položil vedle křesla na zem. Vzbuzoval důvěru a také to o sobě věděl. Nyní se trochu nezúčastněně rozhlížel kanceláří. Pánové Hammond a Cohen listovali doporučeními a chvílemi na Ernesta Corbett-Smitha krátce pohlédli.

„Doporučení jsou v pořádku,“ řekl konečně pan Hammond.

„Zajisté,“ potvrdil Corbett-Smith.

„Je pravda, že potřebujeme obchodního ředitele. To ovšem ještě neznamená, že právě vy jste tím mužem, kterého hledáme.“

„I když vzbuzujete důvěru,“ poznamenal pan Cohen.

„Vzbuzuji-li důvěru u vás, vzbudím ji i u vašich zákazníků. Seznámil jsem se s akcemi, které podnikl Seligman pro vzkříšení Carsleyovy značky. Znám výrobky vašich konkurentů. Vím, že teď musíte přijít na trh s něčím novým. Seligman rozjel reklamu dobře, velmi dobře,“ dodal s profesionálním uznáním, „ovšem je třeba pokračovat. Jsem přesvědčen, že si nemůžete dovolit přestávku. Proto jsem přišel.“

Že nemohou udělat přestávku, to pánové Hammond a Cohen sami věděli velice dobře. Že proto přišel Ernest Corbett-Smith, to byli ochotni považovat za příležitost. A že musí něco riskovat, to věděli všichni. Koneckonců, bude-li propagovat jejich výrobky jako propagoval sebe – prostě, rozhodli se mu uvěřit. Alespoň formálně. Vybídli ho, aby jim doručil (v době co nejkratší) písemnou nabídku svých služeb, podotkli, že mají ještě jiné uchazeče, zeptali se, jaký plat měl dosud a jaký by asi (v případě, že by se rozhodli pro něho) očekával od nich, a dodali, že se ke všemu tak do dvou týdnů vyjádří.

Ernest Corbett-Smith v jádru souhlasil. A celkem stejně srdečně jako důstojně se odporoučel. Na pány Hammonda a Cohena udělal velmi dobrý dojem.

Návrh Joea Smarta prošel již zkouškami a přizpůsobovala se mu výroba. Naštěstí nevyžadoval mnoho investičních zásahů, ale nějaké přece jenom ano. Vzhledem k nim byla část zaměstnanců vyzvána, aby si v té době vzala dovolenou. Při této příležitosti si Thomas Cohen (pan Hammond nebyl přítomen) pozval do své kanceláře i Joea Smarta.

„Poslyšte, Smarty,“ řekl mu na uvítanou, „všechno je v nejlepším pořádku a bez zbytečných časových ztrát. Ale bude trvat ještě tak čtrnáct dnů, možná déle, než se rozběhne výroba a než budeme schopni vyrazit na trh. Nechcete si vzít dovolenou teď? Ne že bych vám ji nutil, jestli se vám zrovna nehodí, ale pak by k tomu, jak jistě sám uznáte, nebyla zrovna nejvhodnější doba. Můžete si vzít zálohu a vyjet si někam za sluncem nebo za mořem.“ „Docela se mně to hodí,“ odpověděl Smart bez rozmýšlení a rychle dodal, „i s tou zálohou.“

„Výborně,“ souhlasil Thomas Cohen. „Stavte se u Jessie, ať vám ji napíše, a pěkně si to užijte. Ptát se vás teď, kam pojedete, by bylo asi trochu nesmyslné, viďte? Ale doufám, že si vyberete dobře a vrátíte se spokojen. Mimochodem, ať si vezme dovolenou i Milt,“ dodal s daleko menší zdvořilostí. „Stejně bude s vámi pracovat i nadále.“

Potřásli si rukama a Joe Smart vyšel z kanceláře.

„Máte mně napsat zálohu,“ oslovil Jessii.

„Jedete taky na dovolenou?“

„Jak to, taky? Copak i vás poslal k moři?“

„Mě ne. Mě podezírá policie.“

„Ano?“ prohodil zdvořile Joe Smart. „Z čeho?“ „Přinejmenším z vraždy C. F. Seligmana. Anebo alespoň z toho, že jsem byla jeho milenkou a nějak tu smrt zařídila.“ „Člověk může být něčí milenkou a přitom ho snad nemusí právě střílet?“

„Kapitán Drennan je jiného mínění.“

„Řekl vám to?“

„Téměř. Vlastně ano.“

„Budete z toho mít nějaké nesnáze?“

„Kdyby se ukázalo, že je to pravda, tak jistě.“

„Třeba to nevyjde najevo.“

Ušklíbla se.

„Třeba ne. Kolik vám šéf dal?“

„Celkem mě dal důvěru. Zaokrouhlete to na tisíc.“ „Není to trochu mnoho?“

„Je, ale myslím, že si s tím poradím.“

„Pokud se pamatuji, tak jste si vždycky poradil s mnohem menšími částkami.“

„Asi mně trochu stoupla životní úroveň. Přijde si sem taky Milt Livade.“

„Tomu dal pan Cohen taky důvěru?“

„Ne. Tomu dal čtyři sta dolarů.“

„Tak se mějte a vraťte se hezky opálený.“

Měl před sebou dva týdny. Čtrnáct dnů, ve kterých bude měnit bydliště den za dnem, kdy ho nenaleznou. Kdy si může vypůjčit vůz a kdy za ním nestačí jezdit od hotelu k hotelu. Celých čtrnáct dnů. Město kolem něho spěchalo. Za zábavou. Do práce. Z práce. Za obchodem. Za nákupy. Na schůzky.

Milt spěchal domů.

Kam pojedou?

Co udělají s těmi dvěma týdny? Pojede s ním vůbec? On musí jet. Pryč! Pryč! Možná – možná se sem už nevrátí. Neboť město by ho sevřelo jako krajta a vysálo z něho zbytek života. Město by mu odplatilo za Cecila Franka Seligmana, neboť Cecil Frank Seligman byl jeho součástí. Město neodpouští.

Je nesmiřitelné.

Kdyby tak mohl odjet domů, do Řecka, do své Kariani. Samozřejmě že by mohl odjet. Ještě dnes by mohl letět. Nebo zítra, nebo pozítří. Ale tam by byl v ještě beznadějnějším postavení než tady. V Řecku by nedostal místo ani jako nádeník. Ale byl by doma. Byl by doma. Ztráta zaměstnání. To přece není důvod k vraždě. Kdyby byl Seligmana aspoň dlouho nenáviděl. Ale on ho celkem ani neznal. Náhle nechápal, jak to mohl udělat. To ta jeho hlava. Někdy v ní vznikají myšlenky docela cizí, absurdní, nepravděpodobné. A v tom okamžiku ho jistě nenáviděl. Jenomže ten okamžik porota soudit nebude. Bude soudit okamžik docela jiný. Který jim předloží veřejný žalobce. I jemu, Miltosu Livaditisovi, se budou zdát tehdejší důvody nicotné a marné. Nebo kdyby alespoň měl peníze. Dost peněz. Na advokáta. Dal by Milta vyšetřit psychiatry, několik týdnů by si odpočinul v blázinci, snad by se mu to podařilo uhrát na „pohnutí mysli“, těch deset dnů, kdy byl zasypaný, by se mu teď mohlo docela hodit.

„Chceš jet na dovolenou?“ vyrazil ze sebe rozčileně, sotva mu otevřela dveře.

12

„Myslím, že ji mám.“

„Můžete se vyjádřit přesněji?“

„Promiňte,“ omluvil se Drennanovi Collin Blackwell. Stál, trochu udýchán, jako by spěchal předat zprávu (ale kapitán byl přesvědčen, že to bylo jejich dvojitým schodištěm), v jeho kanceláři na West Armitage.

„Promiňte,“ opakoval, aniž by se nějak zvlášť omlouval. „Myslím, že mám ženu do toho nového pyžama.“

„Zkoušel jste jí ho?“

„Ne. Nezkoušel. Hlavně proto, že se jmenuje Helena Monningtonová.“

„Tohle jméno nesnáší tmavě červená pyžama?“

„Pravděpodobně ano. I když v tomhle případě k tomu dosud nemělo příležitost. Jenomže jsem si zjistil i její adresu. Bydlí,“ podíval se do poznámek, „138, Severní státní.“

„To má jistě dost peněz.“

„Asi ano. Je to totiž manželka Reginalda Monningtona, senátora za tenhle stát.“

„Mhmm. Jak jste to zjistil?“

„Jak se zdá, tak ta dáma nakupuje pouze tam. Všude jinde je to pro ni příliš levné. Dva dny před vraždou tam byla, nechala si předložit několik pyžam, ale žádné si nekoupila. Nazítří přišel jakýsi uhlazený (a mlčenlivý) pán, který tam nikdy předtím nebyl, a najisto chtěl tmavě červené pyžamo jejích rozměrů.“

„To přece může každý, ne?“

„To mně majitel řekl taky. Ale prodavačka mi potom sdělila, že sice ano, že to může udělat každý, ale tak u Searse nebo u Warda. Ale u nich ne. Tam si dámy chodí nakupovat samy, a když ne nakupovat, tak vybírat a jejich manželé (nebo páni na jejich úrovni) to chodí nejvýš zaplatit. Nebo se jim to rovnou posílá.“

„Ale vsadit byste se nechtěl.“

„Jedna ku pěti bych to bral,“ napřáhl Collin Blackwell ruku.

Ale Drennanovi se do téhle sázky nechtělo.

„Tak jsem si řekl,“ pokračoval Collin trochu zklamaně, „že byste jí to pyžamo mohl zkusit nejspíš vy sám. Bylo zaplaceno šekem z konta číslo 730218 z Národní obchodní banky,“ opět se sklonil k sešitku, „4800, Severozápadní ulice. Podpis na něm byl sice téměř nečitelný, ale šek byl proplacen a majitelem konta byl jakýsi Cecil Frank Seligman. Chcete adresu?“

„A podívejme se,“ pominul jeho nabídku Drennan.

„Podíval jsem se. Taky na to konto. Zbývá na něm 527 004 dolarů, 75 centů a dvanáctého června si z něho majitel vyzvedl rovných pět tisíc.“

„A ten zápisník?“

Collin Blackwell byl očividně zklamán.

„Obchodní spojení a několik soukromých adres. Jessie Smallwoodová se vloni odstěhovala. Kam, to prozatím nevím. Nevěděl jsem, nakolik je to pro vás důležité.“

„Kolik to pyžamo stálo?“

„Dvě stě dolarů.“

„Předpokládám, že jste někdy té své koupil k vánocům nebo při podobné příležitosti pyžamo. Pamatujete se, kolik jste za něj zaplatil?“

„Docela přesně. Šestnáct dolarů. Musím ovšem podotknout, že jsem ho nekupoval ani dceři, ani choti senátora. A v čem ty jsou zvyklé spát, to nevím.“

„Co stojí tak všeobecně pyžamo v tom obchodě?“

„Na ničem nemají ceny.“

„Mno, když už jste tu prodavačku tak okouzlil, tak jste se tohle mohl dozvědět taky.“

„Zřejmě bylo z těch dražších. Ale jestli je to nutné, tak ji okouzlím ještě jednou.“

„Raději ne. Pokračujte!“

Manželka senátora. To se nám to zamotává nějak vysoko, řekl si Weatherell Drennan, když za sebou Blackwell zavřel dveře, a potom sáhl po telefonu. Vzápětí si to rozmyslil a položil sluchátko zpět.

Potom velice dlouho uvažoval.

Bylo mu dvaačtyřicet let. Nedělal si žádné naděje, že by mohl bez něčího vlivu (a to by musel být Někdo) zastávat vyšší funkci, než zastává nyní. Samozřejmě, tuhle měl více méně pevně v rukou. Zajištěnou. Byla to funkce natolik nezajímavá, pokud jde o společenské postavení, že o ni neměl nikdo (s patřičným vlivem za zády) zájem, a zase natolik potřebná, že ji musel zastávat někdo dostatečně schopný a v tomto oboru zkušený.

Mohl o ni také přijít.

To jistě.

Bylo by to nepříjemné, ale při jeho zkušenostech nikoliv beznadějné, tím méně tragické. Na druhé straně…

Drennan zvedl sluchátko podruhé a objednal si vůz.

Severní státní byla ulice, na které se bylo stále na co dívat. Jednak tu byl nepřetržitě téměř špičkový dopravní ruch, a jednak byla tak ověšena výlohami a tak plná reklam, že musela každého upoutat. 1 když právě nechtěl nic koupit, a dokonce i když právě na nic z toho, co by si koupit chtěl, neměl peníze. Drennan ji nechával lhostejně klouzat kolem vozu.

Číslo 138 byl pěkný cihlový dům, typický „brownstone“ s honosným portálem a čtyřmi schody, které ho zdvihaly nad ulici.

Služebná mu nabídla židli v hale. Po chvilce se vrátila a pokynula mu k výtahu. Vyjeli do druhého patra. Tam ho zanechala v další hale. Místnost byla laděna do modra, ale přesto nepůsobila cize ani chladně. Když člověk seděl (a Drennan si sedl) hluboce zabořen v lenošce potažené temně modrým brokátem a díval se na obrázek krajiny s modrým nebem, docela mimochodem zatoužil něčeho dobrého se napít. Jak tak přemýšlel čeho, objevila se v hale Mrs Helena Monningtonová. Vysoká, statná žena, dojista ke čtyřiceti letům. Měla široké, lehké, trochu průsvitné kalhoty a žlutou blůzu, zapjatou asi tak na polovinu knoflíků, které si zapíná žena vycházející na ulici nebo přijímající neznámou pánskou návštěvu. Oči světle modré, blond vlasy krátce přistřižené. Teď se právě víc zvědavě než tázavě, nebo dokonce udiveně, dívala na kapitána Weatherella Drennana. Sebejistá, elegantní, asi dost rozmarná, asi trochu smyslná, hodně pohrdavá. To určitě.

Vstal, představil se a ukázal legitimaci.

Ani na ni nepohlédla.

„Nepamatuji se…“

„Také se pamatovat nemůžete. Dosud jsme se nesetkali.“ „To je jistě škoda,“ poznamenala a Drennan se utvrdil v názoru, že s tou pohrdavostí se nezmýlil. „Asi k tomu nebyla dosud příležitost. Až snad teď?“

„Docela nepatrná. Přišel jsem vám jenom oznámit, že zemřel obchodní ředitel firmy Hammond, Cohen & Co, pan Cecil Frank Seligman.“

„Taková zpráva jistě zajímá příbuzné, noviny, nebo majitele pohřebních ústavů.“

„Noviny to vskutku zajímalo. Četla jste o tom?“ „Zřídkakdy čtu společenskou rubriku.“

„Škoda. C. F. Seligman byl totiž ve svém bytě zastřelen.“ Zůstala naprosto klidná. Nic mu nenabídla. Přehodila si nohu přes nohu. Drennanovi napadlo, jaké asi jsou. Věcně se zeptala „co chcete?“

„Znala jste ho?“

Zaváhala jenom docela krátce.

„Ano.“

„Kdy jste ho viděla naposled?“

„Už se dobře nepamatuji. Mám hodně jiných povinností. Můj manžel je totiž senátorem. Víte to?“

„Zajisté. Na jednu stranu chápu, že by mně pan senátor mohl velice znepříjemnit život, a proto se nebudu příliš zmiňovat o takové maličkosti, jakou je vyšetřování vraždy. Ale i senátoři se zajímají, jak jejich manželky tráví dopoledne nebo odpoledne nebo i večery v době, kdy je neodkladné státní záležitosti odvádějí na jiná místa, než jsou jejich manželské ložnice.“

Prchavě, neznatelně se usmála. Teprve po chvilce se zeptala.

„Nezacházíte trochu příliš daleko?“

Drennan si oddechl. Teď už věděl bezpečně, že uvažoval správně.

„Máte-li ten dojem, pak se vám omluvím, odejdu a svému nadřízenému oznámím, že v šatníku zavražděného jsme našli pyžamo, které by vám pravděpodobně velice přesně padlo a je od firmy, kde vy svá pyžama zpravidla kupujete. Sice jenom na první pohled, ale přece jenom máte stejnou barvu vlasů, jaké byly nalezeny v kartáči v jeho koupelně, a čirou náhodou bude pravděpodobně i velikost vaší nohy souhlasit s rozměry trepek, které měl u postele. Kromě toho…“

„Napijete se?“

„Napiju.“

Nezavolala služebnou, ale vstala a vylovila z baru u modře tapetované zdi typickou láhev Suntory Royal a ginu a potom ještě plechovku toniku s citrónem.

„Já si vezmu tohle,“ zatřásla mu lahví ginu před očima. „Pokud by vám nevyhovovalo ani jedno, ani druhé, nechám vám něco přinést.“ Zřejmě však pokládala jejich rozhovor za tak srdečný, že s poslední možností vůbec nepočítala.

Vybral si whisky.

Na chvilku ho opustila a vrátila se s miskou chrastících ledových kostek. Namíchala si gin s tonikem. Znovu se pohodlně usadila, ale tentokrát nechala obě nohy na zemi.

„Led?“

Přikývl.

Ukázala na misku. Musel se pro ni natáhnout na její stranu stolku. Vzal si tři kostky.

Cítil, že si ho prohlíží.

„Tak podívejte se,“ začala nenuceně. „Senátoři sice opravdu neradi slyší, kde tráví jejich manželky v některých případech svá odpoledne, ale zpravidla to nakonec přežijí. A skutečně by vám mohli znepříjemnit život.“

Dlouze a s chutí se napila. Kostky ledu slabě cinkaly o tenké sklo. „Znala jsem se s Cecilem asi půldruhého roku. Prominete doufám, že si nevedu přesné záznamy. Seznámili jsme se zcela náhodou na nějakém večírku. Scházeli jsme se pak v intervalech tak jednou, třikrát v měsíci, někdy i víckrát, podle toho, jak jsem měla čas. A jak jsem kdy zatoužila po jeho společnosti. K němu jsem chodila dost zřídka. Naposledy právě ten den, kdy ho někdo zabil. Odpoledne.“

Také Weatherell Drennan se napil. Byla to výborná whisky. Podržel sklenku v ruce a pozoroval mizející kostky ledu. Proč mu to říká? Bez advokáta. Samozřejmě, tohle dát do novin nemůže a nemůže s tím naložit ani jinak. To věděl a věděl zcela bezpečně, že na to spoléhá i ona. Všechno tedy souhlasilo.

„Nepozorovala jste na něm nějakou změnu? Nebyl nervózní nebo neklidný? Nebál se něčeho?“

„Ne. Docela jistě ne. Nebylo na něm naprosto nic nápadného a choval se přesně tak, jako se choval vždycky při podobných příležitostech. Zcela určitě nic, hmm, podobného nečekal. Ani se ničeho neobával. Neměl strach.“ Opět přiložila sklenici ke rtům, ale zdálo se, že jenom zhluboka vdechuje vůni ginu s citrónovým toníkem. Trochu se jí chvělo chřípí. Drennan už neměl co pít a položil sklenku na stolek. Nevěnovala jí pozornost.

„Byl nejméně tak milý jako po celou tu dobu, co jsme se znali. Zcela bez starostí. Bez jediného stínu. Domluvili jsme se – manžel je stále ještě ve Washingtonu, že pojedeme na víkend.“

Dívala se na Drennana vyzývavě, ale stále se při tom lehce usmívala. Jeho prázdné sklenice si vytrvale odmítala povšimnout. Měl nepříjemný pocit, že se mu vysmívá, že mu v příštím okamžiku řekne „ale ovšem, já jsem zabila C. F. Seligmana“. A že se mu bude i nadále vysmívat nad okrajem sklenice, ve které pomalu tály kostky ledu, a že bude přesně vědět, že je mu to přiznání k ničemu. Že si nedovolí ji zatknout. Že se bude bát sám o sebe, teď, když bude vědět, kdo zastřelil C. F. Seligmana. Ale trochu se zmýlí.

„Ještě něco?“ zeptala se chladně.

„Jenom maličkost – nemusíte mně samozřejmě odpovídat, kdyby se vám má otázka zdála příliš…“ kapitán vzhledem k vlivu pana senátora a k „citům“ jeho manželky hledal nejvhodnější slova.

„Mluvte docela otevřeně. Ráda bych, abyste se teď dozvěděl všechno a už mě nikdy neobtěžoval.“

„Škoda že jste tak upřímná,“ povzdychl si Drennan.

Helena Monningtonová se na něj podívala s trochou zvědavosti.

„Zajímalo by mě, připouštíte-li, nebo o tom dokonce víte, jestli se C. F. Seligman stýkal podobně jako s vámi ještě s jinými ženami.“

Rozesmála se a nahnula se pro láhev s whisky. Nalila mu (štědřeji než prve) a přehodila si opět nohu přes nohu. Měla nahé kotníky.

„To samozřejmě, jak jistě také víte, nemůže nikdo zcela bezpečně tvrdit. O nikom. Přesto si však myslím, že ne. Ne proto, že bych měla o sobě tak vysoké mínění, ale on jednak neměl mnoho času a potom – už přece jenom nebyl ve věku, kdy se s potěšením stýkáme s více ženami najednou.“

„Takže ne.“

„Takže asi ne.“

Dívala se teď do sklenice trochu zasněně. V modravé tekutině, která ochotně přejímala barvu haly, už plavaly jenom nepatrné zbytky ledu. Měly oblé hrany a jen docela málo vyčnívaly nad hladinu. Možná že tohle byl jediný nekrolog, kterého se Cecil Frank Seligman dočkal.

Jediná vzpomínka.

Jediná (mimochodem asi velice lehoučká a prchavá) lítost. Nad kým? To by Drennan hrozně moc potřeboval vědět.

„Nuže?!!“

„Máte výbornou whisky.“

„Chcete ještě?“

„Ne.“

Zvedl se a postavil ne zcela dopitou sklenici na stolek pod zrcadlo. Do místnosti teď vniklo slunce a ještě víc změkčilo modravé stíny. I na jejím obličeji. Byla to prostorná, vzdušná hala. Tapety na stěně u okna měly veliké modré květy s bílými pestíky a od nich promodrávaly i bílé matové záclony z umělé hmoty. Tři hluboká křesla (ve kterých se tak dobře sedělo a z kterých se tak nerado vstávalo) byla potažena stejně modrou látkou jako pohovka, na které seděla Helena Monningtonová. Na protější straně stála řada zapuštěných skříní. Všechny měly dveře kobaltově modré a úzké, tenké spáry mezi nimi byly jasně, čistě bílé. Strop byl bělavý (působil trochu chladně) a visel na něm skleněný lustr s mnoha žárovkami. Matně se leskl v té záplavě příjemné modři, která uklidňovala myšlenky.

Zůstala sedět a sledovala ho očima, jako by nevěřila, že chce odejít. Ale sledovala ho docela beze strachu. Je to jistě dobré být manželkou senátora.

Drennan se snažil zorientovat. Hlasitě se zasmála a vstala.

„Vyvedu vás ke schodům.“

Jak šla vedle něj, ucítil nějakou vzdálenou vůni. Nepochyboval, že je to vůně drahá a vzácná, ale on se v drahých a vzácných vůních příliš nevyznal. U schodiště mu podala ruku a podívala se mu do očí. Chvilku si ho tak mlčky a bezostyšně prohlížela. Potom se široce usmála. V jeden kratičký okamžik si připadal jako nahý. Prsty neměla příliš štíhlé, ale pěkně modelované. Končily dlouhými, slabě zeleně nalakovanými nehty. Což ovšem neznamenalo, řekl si, že by neudržely revolver.

„Chápu, že se se mnou nechcete opět setkat.“

„Nechápete.“

Byla to vskutku překvapující paní.

„Domníval jsem se, že…“

„Tak se podruhé nedomnívejte. Nejste na to dost chytrý, ale máte možná jiné přednosti.“

„Chcete nějaké reference?“

„Od vašich milenek?“ zeptala se okamžitě.

Drennan se začal bavit, i když se měl hodně na pozoru. Teď byl přesvědčen víc než ráno, kdy se dozvěděl o její existenci, že se potřebuje dostat ještě jednou do bytu C. F. Seligmana. Nevěděl jenom proč. Zatím. Ale byl trpělivý.

„Nebo od nadřízených?“

„Které by vás víc zajímaly?“

„Až budu nějaké potřebovat, obstarám si je sama. A vy na to budete čekat.“ Vysmála se mu do obličeje. „Nechte dole navštívenku.“

Otočila se k němu zády a odcházela.

Pomalu klesal po schodech. Nemusel spěchat. Dole mu přišla otevřít stejná služebná. Dívá se z okna? Neohlédl se a přemýšlel, byl-li by to důvod k tomu, aby ji podezíral víc, než ji podezírá teď. Víc než jako ženu, která se pravděpodobně milovala s někým jen několik málo hodin (nebo minut) předtím, než byl zavražděn. A věděl dobře, že Helena Monningtonová je velice nebezpečný protivník. A nejen proto, že jejím manželem je senátor a že docela jistě není sama. Byla nebezpečná i bez toho všeho.

„Zavezte mě k Hammondovi!“ řekl stručně řidiči a sedl si na zadní sedadlo.

Kolem něj ubíhaly ulice. Ani nepršelo, ani nesvítilo slunce, ani nebylo pod mrakem. Nad městem se zatáhla světle šedivá clona, nad níž, ale určitě hodně vysoko, stála zářivě modrá obloha. Modrá jako na obraze v hale senátora Monningtona. Horce dýchala do plic. Bylo dusno, ale nic nenasvědčovalo, že by měla přijít bouřka. Vzduch stál těžce mezi domy a zmalátňoval myšlenky. Drennan teď přemýšlel o Jessii. Měl stále pocit, už téměř jistotu, že ví určitě víc, než mu byla prozatím ochotna sdělit. Nu… Už moc chytráků se spálilo. Pro všechno nechá přešetřit i činnost firmy Hammond, Cohen & Co.

Jessie však v kanceláři nebyla.

„Je v bance a dnes už asi nepřijde,“ informoval ho pan Cohen. „Jsem tady pouze já. A nahoře pánové J. F. Maloney, Dave Jenkins a paní Virginie Markhamová. Joe Smart a Milt Livade jsou na dovolené.“

„Na dovolené? Že nic neříkali.“

Pan Cohen se zdvořile usmál.

„Joe Smart bude vedoucím jedné naší pobočné firmy. Teď se právě zřizuje. Než budeme se vším hotovi, nabídli jsme několika zaměstnancům dovolenou.“

„Víte, kam jeli?“

„Já ne. Snad paní Mehewová.“

„Vlastně jsem ještě nemluvil s tou paní. Jak jste říkal, že se jmenuje?“

„Virginie Markhamová.“

Ale sotvaže se na ni podíval, bylo mu jasné, že „nebude nic vědět“. Také nevěděla. Pracovala v jedné místnosti s Davem Jenkinsem, mladým chlapcem s dlouhými černými vlasy, spuštěnými až těsně nad obočí. Překresloval a dodělával plány stejně jako o třicet let starší Miltos Livaditis.

„Mám dvě děti. Ráno jim dám najíst, vypravím je do školy, pak se postavím tady k prknu a večer se řítím domů.“

„To jste na všechno sama?“

„Na peníze ne. Na domácnost mám dvakrát týdně posluhovačku. Na děti jsem sama. Manžel je sekundář ve Wesleyově nemocnici.“

„Jistě víte, co se přihodilo C. F. Seligmanovi.“

Drennan přistoupil k prknu a díval se na nesrozumitelnou (pro něj) změť čar. Používala docela jiný parfém, než jaký měl dosud v paměti.

„Ovšem.“

„Nu a?“

„Nu a? Viděla jsem ho všeho všudy třikrát čtyřikrát. Měl na starosti prodej, a nikoliv technickou stránku výrobků.“

„Tedy jste ho příliš neznala. Co jste o něm slyšela?“

„Pravděpodobně nic. A když, tak jsem to zase hned zapomněla. Mám své starosti a mám jich dost. Seligman se nevyskytoval ani v mé profesi, ani v okruhu mého soukromého zájmu, a tak vám bohužel nemohu nic dalšího říct.“

Asi mluvila pravdu, usoudil Drennan. Díval se neúčastně na její ruce. Opírala je o kreslicí prkno, trochu už vrásčité, ale pečlivě ošetřované. Nu, snad aby se šel něčeho najíst.

Sedl si ke stejnému pultu, u kterého zcela nedávno obědvala Jessie s Lorindou Pennelovou, ale vybral si šťavnatý steak. Nad jídlem přemýšlel, jak vlastně pokročili s Cecilem Frankem Seligmanem od doby, kdy se poprvé setkali s jeho mrtvým tělem, a jak pokročil on od návštěvy u Heleny Monningtonové. Přesněji řečeno, jak pokročil na návštěvě u této zajímavé, velice chytré a znepokojivé manželky pana senátora. Celkem vzato byl spokojen, i když si nenamlouval, že by ji snad prohlédl. Ale jistě se ozve sama.

Je ještě příliš brzy.

Jestlipak ho má na svědomí ona? Asi ne. Ale jistě ví o jeho smrti v tuhle chvíli víc než on. Jak hluboko je do všeho namočen Reginald Monnington? A co je vlastně to „všeho“? Tomu se bude ovšem těžko něco dokazovat. Nebo spíš, tomu by se těžko něco dokazovalo. Jenomže Drennanovi přece nejde o to, aby mu něco dokazoval. Spíš aby ukázal, že je o lecčems dobře informován. Koneckonců, ani senátor není tak úplně nezranitelný. Bude prostě muset s ním, s kapitánem Weatherellem Drennanem, počítat. A to bude zase naopak velice příjemné. I když trochu nebezpečné. To připouštěl. Ale nebyl žádný nováček, aby se do něčeho jen tak bezhlavě pouštěl. Bez dostatečného zajištění.

Už si s nimi nějak poradí.

Uprostřed jídla náhle vstal a šel k telefonu. Na stanici nebylo nic nového. Dojedl v klidu a pohodě a pro dnešek skončil službu.

Druhý den ji začal trochu překvapivě. První telefon byla Helena Monningtonová.

Zdvořile pozdravil.

„Takový detektiv jako vy by na sobě neměl nechat znát překvapení.“

„Ani příjemné?“

„To už teprve ne.“

„Tak to jsem špatný detektiv.“

„Jsem o tom dokonce přesvědčena. Naštěstí jste alespoň vtipný detektiv.“

„To jste se tak toužila zasmát?“

Rozesmála se.

„Jak vidíte.“

„Nevidím.“

„Litujete toho moc?“

„V hierarchii smyslů jsou oči vždycky na prvním místě.“ „Mohl byste si vyšetřit půlhodinku?“

Její hlas byl stále stejně bezstarostný, lehký. Drennan tenhle rozhovor čekal, i když ne tak brzy. Asi jsou v úzkých. „Pro plnění svých povinností?“

„Samozřejmě.“

„Kdy?“

„Teď.“

„Předpokládám, že bych ji měl strávit ve vaší společnosti.“

„Můžete ji strávit, jak budete chtít. Ale mohl byste ji vskutku strávit i v mé společnosti.“

„Takové nabídce nelze odolat.“

„Řekněme spíš příležitosti, detektive.“ Do jejího hlasu padl lehký stín.

„Tedy takové příležitosti nelze odolat. Co kdyby byla poslední.“

Poznámku nechala bez odpovědi.

„Stavím se pro vás v deset třicet. A vezměte s sebou klíče od Cecilova bytu.“Zavěsila.

Drennan také. Na rozdíl od ní pomalu a zamyšleně. Nějak příliš spěchá. Co tam může chtít? Co tam zapomněla? Revolver? To těžko. Dopisy? To by mohlo být, i když by v nich pro něj nebylo asi nic zajímavého. Něco cenného? Šperk? Takové věci se zpravidla nezapomínají. A tak cenné, aby se pro to vracela Helena Monningtonová? Možná má vřelý vztah ke svým věcem. Ale spíš tam nechali něco oni. Co by za to Drennan dal, kdyby o nich něco věděl. Uvidíme. Tam si ji uhlídá a potom se do bytu podívá sám. Nechtělo se mu vysílat specialisty na bytové prohlídky. Ne že by nic nenašli. Našli by. A rozhodně rychleji a bezpečněji než on. Ale Drennan to potřeboval najít sám a trochu si rozmyslit, co s tím podniknout. A komu to nejvýhodněji nabídnout.

Přijela pro něj Packardem model 1362. Stěží ji poznal. Byla vábnější, pečlivěji upravená, ale opět zcela nenucená. Řídila jistě a klidně. Pokud byla lehkomyslná – kapitán si tím už nebyl tak jist – tak rozhodně ne za volantem. Tmavě žluté šaty z lehké látky, výstřih, uzavřený drobnými knoflíky. Tentokrát zapjatými. Usmívala se docela jinak než v hale. Trochu moc, napadlo Drennana. Trochu moc se usmívá na kapitána policie, který vyšetřuje vraždu jejího milence.

„Uvažujete, co tak kompromitujícího jsem tam asi mohla zapomenout?“

Měl co dělat, aby odpověděl stejným tónem.

„Zajisté.“

„Máte o tom nějakou představu?“

„Docela mlhavou. Růži. Parfém. Melodii.“

„Asi mě trochu přeceňujete, detektive.“

„Obávám se, že ne.“

„Teď už lichotíte.“

„Budu docela spokojen, když mně řeknete, co tam chybí.“

„Tedy čekáte, že z té návštěvy budete mít něco i vy?“

„Ovšem,“ souhlasil srdečně.

„Čím dál tím víc jsem přesvědčena, že strávit půlhodinu s kapitánem policie je i pro mě příležitost. Kterou si samozřejmě nemohu nechat ujít.“

„Jsem rád, že se na to díváte tak romanticky.“

Ulice hýřila pestrostí. Provoz byl dost živý, i když to dosud nebyla špička. Minuli Jonesovu školu, obě divadla, Woolwortha, TWA, přejeli Východní Randolphovu, Wacker Drive a potom řeku.

„Vy mně příliš nedůvěřujete, co?“

„Jsem placen za to, abych nikomu příliš nedůvěřoval.“ „Je to tedy jenom otázka peněz,“ konstatovala pobaveně. „Jestli někomu důvěřujete, nebo ne.“

Teď se zasmál Drennan.

„Kdo dá víc, tomu uvěřím – chcete říct.“

„Doufám, že jste natolik rozumný, abyste to nepopřel,“ řekla nepatrně změněným (ale změněným) tónem.

Jeli teď rychleji. Za řekou už nebyl takový provoz. Drennanovi se nechtělo rozvíjet teorii o víře kontra šeková knížka a prohlížel si mlčky její profil. Nebyl špatný. I když jemné vrásky kolem oka i koutku úst zůstávaly, neupozorňovaly na sebe tolik jako při pohledu zpředu. Kolik jí mohlo být? Díky času, který mohla věnovat sobě, a díky penězům, které mohla věnovat oblékání, byla stále přitažlivá. Jako manželka senátora dokonce velmi přitažlivá. Alespoň pro něj.

„Narodila jsem se tady a žiju tady,“ změnila téma. „Jak mohu nejlíp, protože ani jeden den se nevrátí a já už s nimi nemohu tolik hazardovat. Někdy si připadám jako lichvář, který schraňuje do pokladny mince všech dnů a týdnů a také příhod a zážitků, aby se jimi ke stáři probíral. Aby se s nimi mazlil a samozřejmě si také uvědomoval, že jich moc už nepřibude.“

Kam tím zase míří?

„Být mincí, to není špatná představa.“

Náhle se opět rozesmála.

„Vás bych se asi bála vhodit do pokladničky.“

„Neznám bohužel kritéria, podle kterých si své mince vybíráte.“

„Ani já je neznám. Nějak se stále mění.“

„Tak to mám stále naději?“

„Na co?“

„Na vaši pokladnu přece.“

Očekával, že se opět zasměje. Ale nesmála se. Spíš naopak. Zdálo se, že když jde o pokladnu, nezná paní senátorové žádné žerty. Tvářila se téměř sveřepě. Příliš jí to na půvabu nepřidávalo.

Letmo pohlédl na její prsty se zelenými nehty. Spočívaly nehybně na volantu. Vrásek si na nich nestačil všimnout. Měla jistě pěkná ňadra. Velká. Noha v béžovém střevíci s polovysokým podpatkem a tupou špičkou spočívala na pedálu akcelerátoru. Střevíc měl po straně pásek se zvláštní sponou.

Helena Monningtonová nosila opravdu velké číslo bot.

Ve vrátnici tentokrát nebyl John Flood. Za pultem seděl vysoký (pravděpodobně) a velice vychrtlý člověk, téměř úplně holohlavý, jenom s úzkými pruhy vlasů nad ušima. Ta holohlavost byla nápadná, protože mu nebylo jistě víc než třicet pětatřicet let. Drennan mu ukázal legitimaci a studeně poznamenal, že jde do bytu C. F. Seligmana. Byt byl stále ještě uzavřen. Konečně, Seligman měl zaplaceno do konce měsíce.

Do haly vstoupila nenuceně a suverénně, jako by očekávala, že ji přivítá Cecil. Odložila plášť (taktak jí stačil pomoci) a vešla do místnosti s rádiem.

Teď už nehrálo.

U lůžka se zula a velice samozřejmě vklouzla do trepek. Sedla si na kraj (trochu odhrnula pokrývku) a se zájmem se rozhlížela. Zastavila se na Drennanovi.

„Nezdá se, že tu chybí něco víc než on.“

Kapitán jistě nebyl nijak útlocitný ani sentimentální, ale přece jenom se nad tímhle nekrologem trochu zarazil. Vysmála se mu do obličeje.

„V lednici byla načatá láhev. Chtěla bych se napít.“

„Láhev není.“

„Škoda,“ politovala se a pohlédla na něj docela bez úsměvu. Trochu vyzývavě.

Mlčel.

Čekal.

„Je mně čtyřiačtyřicet let, detektive. Asi jste si to už zjistil nebo byste si to zjistit mohl. Zbytečně děláte překvapeného. Cecil je mrtev. Prostě odešel z mého života, jako do něho přišel. Stejně musel jednou odejít. To nové pyžamo…“ Zvedla se a šla ke skříním. „… jsem si měla obléct dnes. Protože dnes mám narozeniny.“

Otevřela šatník. Zběžně jej přelétla očima a obrátila se s podivným úsměvem, ve kterém zcela chybělo veselí. Bylo v něm však něco jiného. Pohlížela mu do očí a zcela ho zmátla.

„Chybí tady moje pyžamo,“ řekla pomalu a začala si rozepínat knoflíky u výstřihu žlutých šatů.

Když na Severní státní vystupoval z vozu, řekla pobaveně:

„Je to vlastně krásné alibi. Každý mě může vidět – s kapitánem policie.“

„Máte opravdu velice pěkné nohy,“ řekl místo pozdravu.

Zasmála se.

Kapitán ne. Kapitán Weatherell Drennan celkem bez nadšení uvažoval, byla-li to ona, kdo dvanáctého června držel zbraň mířící na Cecila Franka Seligmana. Co v tom bytě hledala? V zásuvkách ani v šatníku to nebylo. A kdyby ano, tak to tam zůstalo. Usmál se při vzpomínce na její kostým, o celý list chudší, než kdysi nosila pramáti Eva. Levá zásuvka zcela nahoře, druhá a čtvrtá vpravo a obě těsně nad kobercem. O šatník příliš zájmu neměla. Kromě toho pyžama.

Příští den strávil Drennan v Seligmanově bytě. Systematicky prohledával zásuvku po zásuvce. Protřepával prádlo a zase je skládal, mnul oděvy, aby nahmatal mezi látkou a podšívkou něco, co tam obvykle nebývá, nebo zaslechl něco, co tam pravidelně slyšet není, mačkal pokrývky a polštáře a mnul matrace. Proklepával a měřil stůl i stolky, sahal do váz, nevynechal ani lustry, lampy, ani koupelnu, ani záchod, slovem nic, včetně stěn a podlahy. Vytáhl všechny zásuvky a podíval se na dno stolu, odklápěl desky, v kuchyni prohlížel hrnce, pánve, talíře, kladl je na police a zase skládal zpět, sňal obrazy – ale marně. Tím ovšem nebylo řečeno, že tam nic z toho, co hledal, nebylo. Helena Monningtonová tam nešla docela jistě pro nic za nic. Proto, aby ho potěšila. Spíš se zdálo, že šla najisto do zásuvek a že tam nic nenašla. Buď to tedy měl Seligman někde jinde, nebo to zmizelo při jeho zavraždění, nebo to bylo ještě stále zde. Když o tom však Drennan přemýšlel, zdála se mu třetí možnost stále nepravděpodobnější.

Co teď asi podniknou?

Nepochyboval ani v nejmenším, že Helena není sama. Stejně tak nepochyboval, že co tu hledají, bude velice důležité. Když se o to zajímá sama senátorova manželka. Když ji na to nasadili. Když na to Reginald Monnington poslal vlastní ženu. Protože kdo by s ní mohl bez jeho vědomí takhle disponovat?

Co teď asi podniknou?

Snažil se vzít do jejich situace. Co si mohou myslit? Že to tu ještě je. Že to Seligman prostě přendal z jednoho místa na druhé. Musí se tedy snažit vniknout do bytu na delší dobu. Nejspíš si ho budou chtít najmout. Pošle Blackwella, jestli se o něj už někdo nezajímal. Nebo sem mohou vniknout násilím. To by pro nás neměl být problém, protože o patro výš se stále ještě nudí mladý Yelt. Někdo ho jistě střídá, ale o to nejde. Mohou si také myslet, že to Seligman ukryl jinde. S touhle domněnkou může koneckonců souviset i jeho smrt. A Helena jenom ověřovala, že to tu opravdu není. Přitom byla zároveň nejschůdnější cestou. Rozhodně snadnější než sem vnikat násilím. I když předpokládali, že byt není hlídán. Ale to možná nechtěli riskovat.

Také si mohou myslet, že to mám já.

Možná proto ten zájem paní senátorové. Moc trumfů sice nemám, ale když s nima dobře zahraju, tak taky nejsou zanedbatelné.

Nu – hotovil se Drennan k odchodu, tady jsem vyšel naprázdno. Ale ona teď stejně nemůže nic dělat. A oni také ne. Nepříjemné je, že musí čekat i on. Senátorova žena! Drennan byl celkem vzato poctivý policista. Ale byl také zkušený policista. Věděl, že by mohl (v případě, že by získal dostatek naprosto jasných důkazů) požádat o vystavení zatykače.

Jistě.

To by mohl.

Věděl také, že v tom případě by si ho zavolal šéf. Nic by mu nerozmlouval. V žádném případě by mu neřekl, že vraha nesmí zatknout. Byť by to byl kdokoliv, neboť zákon je nade vše. Ba právě naopak, nabádal by ho k tomu. Jen ať pana senátora nebo jeho manželku zatkne. Ale také by mu řekl, je-li si úplně jist, on, kapitán Weatherell Drennan (člověk, který se ke svému postavení dopracoval vlastní houževnatostí), že důkazy jsou opravdu dostatečné. Průkazné. Bezpochybné. Aby stačily prokurátorovi. Aby stačily porotě.

A on, kapitán Weatherell Drennan, by znovu přemýšlel, jsou-li jeho důkazy tak pádné a nevyvratitelné, aby stačily usvědčit ženu senátora za tento stát, a pravděpodobně by došel k názoru, že ne. Že tak pádné důkazy to nejsou.

Ale zůstává faktem, že strávil velice hezké a příjemné dopoledne.

13

Až do Galesburgu jeli vlakem. Nebylo to tak daleko, kolem dvou set mil. Cestou přemýšlel, jak by bylo krásné, kdyby mohli jet do Řecka. Do jeho rodné Kariani. Měl dosud v paměti hlavní ulici, která vedla od nádraží až na samý konec města. Už jistě vypadala docela jinak. Ale všechno se na ní nemohlo změnit. Nevěděl sám, co by mělo zůstat, ale byl si tím jist. Něco zůstalo, podle čeho by ji poznal. Obchody už byly jiné, nápisy nad nimi rovněž, ale určitě tam nějaký zbyl. Z těch, které znal. Přibyly neony. Jistě i automobily. Proč nezůstal v tom svém poklidném městečku, kde čas obcházel ulice pomaleji, kde měli lidé víc příležitostí žít? Člověk nemá nikdy odcházet z místa, kde se narodil. Něco z něj stejně nosí stále v sobě. Po všechny další dny. Něco pevného, nedefinovatelného, co do sebe vstřebal v okamžiku, kdy se narodil. Možná již v okamžiku, kdy splynuli jeho rodiče. Prostředí, které ho obklopovalo, vzduch, jímž si plnil plíce, krev ho roznášela do celého těla.

To z toho vzduchu je udělán.

Neměl odtamtud nikdy odcházet. Ach ano, válka. Hory se všemi svými výstupky, s mrazivými větry, s propastmi a sráznými stěnami, hory s nedostupnými štíty, ty jsou k člověku milosrdnější než město. Zdvihaly se téměř ze samého konce ulice. Kdysi po nich šplhal. Jestlipak by to ještě dokázal?

Na ulicích by už asi nikoho nepoznal. Nikdo by také nepoznal jeho. Ale jistě by se po něm lidé dívali. Ptali by se, kdo to přijel? V Řecku, v Kariani, byli lidé ještě zvědaví.

Ve městě, kde žije, nikdy.

Ve městě nikdy nikdo nebyl zvědavý, kdo je Miltos Livaditis. V Kariani se navzájem všichni znali. Jeden věděl o druhém. Zdravili se, usmívali (někdy se na sebe také mračili, dívali se s nenávistí nebo vás míjeli jako sloup nebo zeď domu, ale to nemělo nikdy dlouhé trvání), lidé, kteří si podávali ruce.

Kdo byl vlastně teď?

Člověk bez vlasti.

Člověk bez domova.

Už dávno ne Řek, ještě dávno ne Američan.

Vrah.

Někdy četl tohle slovo v novinách. Bylo pro něj vždycky trochu nepochopitelné. Teprve teď objevil jeho význam. Člověk, který svévolně zbaví druhého člověka všeho. Definitivně. Byl čím dál víc udiven, jak mohl zdvihnout revolver proti Seligmanovi.

Vesnice by jí nic neříkala. Nelíbila by se jí. Děsily by ji hory na konci ulice a lidé, kteří by se za nimi otáčeli. Nikoho by neznala. Neuměla by si přečíst ani nápis nad obchodem. Ani titulek reklamy. Nic. Kde by vůbec spali? Už se nepamatoval na jméno hotelu. Stál na hlavní ulici, pochyboval, že by vystavěli druhý.

„Kde budeme spát?“

„V hotelu,“ odpověděla. Trochu se v myšlenkách usmála. Na rty jí nevystoupil ani stín, jen levý koutek úst docela nepatrně poklesl. Dívala se z okna na ubíhající krajinu. Natahovala se po zelených loukách až daleko k obzorům. Sem tam ji přerušil úzký pruh lesa, potok nebo řeka, jejichž jména neznala. Seděl vedle ní a lehce se jí dotýkal bokem. Dnes bude zase spát v hotelovém pokoji. Každý den v jiném, anebo ve stejném každý den s někým jiným. Jeden jako druhý. Ani ty předplacené jí neutkvěly v paměti.

Profesionál, který denně vystupuje jinde.

Klaun života, prodávající s nalíčenými tvářemi své umění.

Umění.

Hluboce vydechla. Ona prodávala, co dovedla zpeněžit. Nic jiného vlastně už dávno neumí. Opět jí vstoupil do myšlenek návrat na ulici. Jak ji přijme? Ještě stále nepochybovala o tom, že ta chvíle přijde. Jednou. Jednou. Co nejpozději, co nejvzdáleněji tomuto okamžiku.

Opírali se o čalouněná sedadla a dívali se na krajinu se sluncem. Byla ráda, že nemusí mluvit. On nevěděl, co by měl říkat. Myslel na dům, kde se narodil, a tahle cesta mu připadala jako zrada. Byl dojat vzpomínkou na dveře, kterými procházel jako chlapec i jako muž, kudy prošel jednou naposled.

Čekající dveře.

Teď zůstal stát před nimi. Vzhlédl vzhůru. V oknech, kde bydleli, byly ještě stejné záclony. Má jít nahoru? Vstoupil do domu a obrátil se k poštovním schránkám.

Xenopulos.

Kostas.

Dymakis.

Stabolis.

Melas.

Tady je to – Miltos Livaditis. Ještě tu bydlejí. Zdvihl hlavu ke schodišti, ale už stál v cizím domě. Nedovedl si vybavit ani matku, která ho po schodech vodila, ani otce. Někdo scházel dolů. V jeho zorném poli se objevily hrubé, vysoké boty. Chtěl ustoupit a narazil do zdi.

„Usnul si,“ položila mu ruku do klína.

Žena, s kterou ho spojila vražda. Na jak dlouho? Je zvyklá střídat muže, za chvilku ji začne nudit. Jsou okamžiky, kdy si zoufale přeje něco říct, ale nic ho nenapadá. Snad by ho něco napadlo v mateřštině. Cítí, že by měl promluvit, cokoliv, ale byl asi příliš dlouho sám. A často ho bolí hlava. Nemůže najít ani ta nejprostší slova. Brzy ji začne nudit. Stojí vůbec těch pár dnů života za to, aby žil ve stálém strachu?

Obrátila se k němu, když míjeli Kewanee.

Je lépe, že ji nevede na konec ulice, kam do města vstupovaly hory. Bylo to příliš daleko. Možná by byl sám zklamán, už by k němu nepromlouvala žádnou skutečností. Jenom vzpomínkami. Vzdálenými, bledými, neskutečnými.

Vlak zastavil, pár lidí vystoupilo, žádný nenastoupil. Z nástupiště se ozvalo několik výkřiků. Zvolání. Někdo zamával, vrzaly káry.

Už nalezli revolver?

Kde ho jenom odhodil? Měl by se jít podívat. Třeba tam ještě leží. U chodníku. Asi hned jak vyšel z domu. Byl ten strašný liják, ale voda ho přece nemohla odplavit. Snad ho někdo zvedl, jednou s ním něco provede, něco špatného, hrozného, možná někoho zastřelí. Získal ho ve válce, už ani neví jak. Neměl ho psaný na sebe, svůj odevzdal s uniformou. Ale na tomhle budou otisky. Snad je smaže jeho nynější majitel. Snad se cvičí ve střelbě. Snad míří často nasucho jako sportovní střelec. Možná že policie už zbraň má. Že zná otisky a hledá k nim jenom prst, který stiskl spoušť.

Myšlenky vířily jako na kolotoči, jako v nějakém bájném bludišti, z kterého není úniku. Jako v paláci v Knossu. Kdyby mohl teď žít. A pracovat. Ale to by zase neseděl vedle této ženy, jejíž ruka mu spočívá na koleně. Přicházel by domů a v bytě by se nesvítilo. V kuchyni by nevonělo maso, opečené, uvařené, grilované, ani káva, bylo by tam prázdno.

Je to vlastně docela prosté. Večer dvanáctého června chtěl odejít ze života bez práce, ze své samoty, ze světa, který mu svíral spánky a seskupil město kolem něho do krychlí a kvádrů. Ze světa, kde ho denně očekává Kathleen, odejít nechce.

Všechno přichází pozdě.

Večeřeli v hotelu. Měli jídlo, na kterémsi příliš nepochutnali, ale které bylo příjemné, protože číšník se ukláněl a čekal na jejich přání. Milt měl bílou košili a kabát, nepatrně povolený límec a vázanku, Kathleen byla pečlivě učesaná. Lokál byl tlumeně osvětlen, za okny se pohybovala večerní ulice.

Druhý den strávili na malé pláži u řeky Spoon. Nebylo příliš horko, vyjímaje chvilky, kdy slunce vystoupilo z mraků a opřelo se o břeh. Kathleen ležela vedle něho na kostkované dece. Klidnou tvář se zavřenýma očima měla obrácenou k slunci.

Odpočívala.

Co by asi řekl, kdyby si k němu přinesla těch pár drobností, které jí patří. Ještě stále se v něm nevyznala. Lidé vedle sebe žijí po desetiletí a náhle shledají, že se vůbec neznali. Jak k tomu může dojít? Přestali se vnímat ještě předtím, než se mohli poznat? Nebo šel jeden jinudy a druhý si toho v každodenním zmatku nevšiml, až náhle zjistil, že stojí někde jinde? Sám. Bylo příjemné žít v osmém poschodí domu na Východní Elmské, v bytě číslo 83, kam svítí slunce, a večery trávit v mlčenlivé pospolitosti. V dosahu ledničky a kuchyně, kde bylo vždycky něco masa, chléb, sýr, máslo, zavařenina, ovoce, pomerančová šťáva, kompot, šunka, vejce.

Kathleen byla zkušená.

Věděla, jak se vyhnout ráně opilce, jak poskytnout ze sebe co nejméně, ale přece jenom musela poskytovat. Někdy víc a někdy hodně. Zoufale se opotřebovávala a teď už to věděla. Věděla taky, že to bude stále horší a horší. Že jejími zákazníky budou stále opilejší, špinavější, suroví muži, že budou stále víc páchnout laciným alkoholem, nevypraným prádlem, nemytým tělem. Že jí budou stále méně a méně platit, zatímco ona bude mít stále stejný hlad a bude platit stále stejné nájemné. Pokud ho nezvýší.

Teď tu leželo její vyhublé tělo pokojně, téměř blaženě. Na písku, který sice příliš nehřál, ale hlavně nestudil. Trochu se pohnula a zavadila o jeho nahou hruď. Ucítila pod prsty žebra a s údivem si uvědomila, že po něm touží. Že ho chce. Pocit, který už dávno neznala. Trochu se za něj styděla, ale ruku neodtáhla. Spočívala mu na hrudi a tvořily se pod ní teplé kapky potu.

14

Manželka policisty George Birchalla byla drobná žena, všední, nijak zvlášť přitažlivá. Spíš trochu naopak, jak si uvědomoval Henry Wolsey. Taková šedivá, s malými (asi plochými) ňadry, která zmizí, jakmile by vzpažila. (Odhadl je tak na číslo 32 A). Pobíhala v nepříliš pečlivě uklizeném pokoji ve světle fialovém trikotu. Byla to barva, která v tomhle prostředí (a na ní) působila hodně výstředně. Jak to říkal Birchall? Chtěla tam bydlet a měla nějaké vlastní peníze.

Nabídla mu čaj a sušenky.

Přikývl, více z ohledů ke kolegovi než z chuti něco pojíst. Nalila šálek také pro sebe a potom usedla naproti němu, přehodila si nohu přes nohu a na prstech pohupovala černou sametovou trepkou. Co chvíli mu k ní sjely oči, i když noha, na které se houpala, za pohled příliš nestála.

„Jak je možné, že jste nic neslyšela? Vždyť bydlíte přímo vedle sebe a stěny nejsou nijak silné.“

„Jednak jsem se dívala na televizi vedle v pokoji, támhle,“ ukázala, „a pak…“

„Pamatujete se, co hráli?“

„Vidím, že mně příliš nedůvěřujete,“ bránila se, seč mohla koketně, ačkoliv Wolsey tuhle otázku položil z čiré setrvačnosti. „Musela bych se podívat do programu.“

„Nic vás na něm nezaujalo?“

„Snad jo, snad ne. Nevím už, co to bylo. Musela bych se podívat.“

„Tak se nedívejte,“ zarazil ji Wolsey lhostejně. „Jak moc jste se znala s C. F. Seligmanem?“

Byla to zbytečná otázka a Wolsey to věděl v okamžiku, kdy ji vypustil z úst. Nemohl se nějak soustředit. Podvědomě cítil, že tady sedí úplně zbytečně, maří čas, kterého měl tak málo, a upíjí bledý čaj s levnými sušenkami, které mu při každém kousnutí zaprášily jazyk. Bylo mu jí dokonce líto, jak tu tak před ním seděla a chtěla vzbudit dojem, že Seligman „po ní šel“ a že jí stačilo jen kývnout. Stále si natřásala na palci tu sametovou trepku.

„Byla jste někdy u něj?“

„Co si o mně myslíte?“

„Říkáte, že vám stačilo jen kývnout.“ Nic takového neřekla.

„Jenže jsem nikdy nekývla.“

„Proč?“

„Protože bych George nikdy…“

Wolsey už dál neposlouchal. Jen si pomyslil, co by se tak asi stalo, kdyby ji Seligman doopravdy pozval. A pomyslil si na okamžik (ale opravdu jenom na krátký okamžik), jestli to někdy neudělal. Ale hned zase tu myšlenku zavrhl. Připadala mu příliš absurdní.

„Je Ellie doma?“

Byla.

Osmileté děvčátko, ale vyhlíželo jako dítě, které dosud nechodí do školy. Wolsey ovšem připustil, že nedovede věk dětí odhadnout. Jeho dceři bylo sedmnáct a marně pátral v paměti, jak vypadala před deseti lety. Ellie měla na sobě jednoduché šatečky, ze kterých vyčuhovaly tenké dětské ruce i nohy a hlava s tmavýma, trochu nepřirozeně velkýma očima a s dlouhými světle kaštanovými vlasy. Pozdravila a zatékala očima z matky na „cizího pána“. Wolsey, starý zkušený praktik, nevěděl, jak začít. Děvčátko se na něj upřeně dívalo.

„Ty se taky večer díváš na televizi?“

„Někdy,“ obrátila se na matku.

„Když nemá ráno školu.“

„Jestlipak víš, co hráli minulé úterý?“

„Ano,“ odpověděla opět s pohledem na matku. „Od šesti hodin běžel Princ a chuďas o synovi Jindřicha VIII. a Tomu Cantovi, potom nějaký válečný film…“

„Jo,“ vzpomněla si paní Birchallová, „Pozdní lítost.“

„.. . a když hráli Austin City Limits, musela jsem jít spát.“

„Kolik asi bylo hodin, pamatuješ se?“

„Asi hodně,“ vmísila se opět do rozhovoru paní Birchallová. „Pamatuju se na ně. Mohli bychom se podívat do programu, ale jistě bylo už devět. Spíš o nějakou minutu víc.“

„Jak usíná?“

„Někdy hned, někdy jí to trvá věčnost.“

„Kde spíš?“

„Tady vedle,“ řeklo děvčátko. Zbavilo se počátečního ostychu a rozpovídalo se. Teď to bylo typické dítě, důvěřivé, dychtivé. „Chcete se podívat?“

Wolsey se s radostí zvedl od čaje. Zvedla se i paní Birchallová.

„Můžete tu zůstat,“ řekl Wolsey přívětivě. Zaraženě dosedla zpět do židle.

Ellie ho dovedla do místnosti, kde spala. Nebyl to dětský pokoj. Spíš takové skladiště (ještě dlouho si vzpomínal na kontrast mezi tímhle bytem a bytem C. F. Seligmana), kam odkládáme nepotřebné věci. Letní šaty v zimě a zimní v létě, boty, brusle, plavky. U stěny, rozdělené oknem, stála postel, nad ní byla barevná fotografie svatého Mikuláše, připevněná hřebíčky na obílené stěně. V druhém rohu koš s hračkami, skříň, stolek a židle. Zdálo se, že paní Birchallová vydává svoje peníze jenom za činži a zbytek (zbytečně) na sebe.

Zůstala stát nedaleko dveří a dychtivě se na Wolseyho zadívala. Její velké oči se ještě o poznání zvětšily.

„Máš to tady moc hezké,“ přikývl a téměř se začervenal. Cítil se tu trochu nesvůj. Pokoj byl na nejvzdálenějším konci od bytu C. F. Seligmana. Ovšem, i když byly dveře zavřené (pravděpodobně ztlumili i televizi), mohlo tu být výstřel slyšet.

„A to úterý, neslyšela jsi, ještě než jsi usnula nebo možná ještě v polospánku, víš, už se ti třeba začalo něco zdát, neslyšela jsi nějakou ránu?“

Ellie by byla chtěla tomu hodnému pánovi, kterému se v jejím pokojíku tolik líbilo, hrozně moc udělat radost, ale opravdu nic neslyšela. Bylo jí to líto a celá zesmutněla.

„Ne. Neslyšela jsem nic. Už jsem asi spala.“

Zatím stál případ Cecil Frank Seligman na mrtvém bodě. O Heleně Monningtonové se Drennan šéfovi nezmínil. Nechtělo se mu na ni příliš upozorňovat. Předčasně. Tak či onak, zajímavějších bylo v tuto chvíli pět tisíc dolarů, které si zavražděný vybral těsně před smrtí, a také skutečnost, že měl na kontě půl miliónu. Což bylo vzhledem k jeho společenskému postavení silně přehnané. Tu první částku bude mít zřejmě pachatel. Měli by tedy nejdřív zjistit, kde jsou. Na co je mohl Seligman potřebovat? Proč si je osobně vyzvedl, proč na ně nevystavil šek? Ten druhý o nich zřejmě dobře věděl. I když… i když nemusely být jediným nebo vůbec nějakým důvodem.

Nu, zkusím se zeptat Jessie.

Drennan zvedl sluchátko a vytočil číslo firmy Hammond, Cohen & Co.

Byla u telefonu.

„Drennan,“ chvilku počkal, až si uvědomí, kdo to je. Věděla to ihned. „Potřeboval bych ještě jednu informaci.“

„Doufám, že poslední.“

„To bych velice rád. Bohužel vám to nemohu slíbit.“

„Tak to zkuste! Třeba to bude opravdu ona.“

„Máte nějaké vědomosti, na co si to úterý,“ Jessie se bezděčně zachvěla, „vyzvedl Seligman ze svého konta pět tisíc?“

„To vás tedy zklamu,“ odpověděla okamžitě. „O tom nemám ani ponětí.“

„Neukvapujte se!“ radil. „Třeba se letmo zmínil, že chce něco koupit. Nebo investovat. Někomu vypomoct. Co já vím. Ukažte trochu dobré vůle.“

„O tu by ani tak nešlo. Jenže si opravdu nevzpomínám na nic, k čemu by se mohlo těch pět tisíc vztahovat. A také si dost dobře nedovedu představit, že by takovouhle částku platil v hotovosti, a ne šekem.“

To ovšem Drennanovi vrtalo hlavou také. Přesto uznával, že je pestrý výběr možností vydat peníze za něco, co se zpravidla šekem neplatí.

„Neměl Seligman nějaký hovor – ten den nebo v poslední době – který by to nějak vysvětloval? Nebo napověděl?“ „Hovory nezaznamenávám, a jak jsem vám již řekla, ani neodposlouchávám, ale dost si pamatuju. Ale nic mně v hlavě neutkvělo. Ani žádný maskovaný lupič nevolal.“ „Člověk musí být rád, že si pamatujete alespoň tohle.“ „Dělám, co mohu. Konečně, to by byl asi nějaký choulostivý rozhovor, nemyslíte? Jistě by mu raději volali domů.“ ‘

„Ještě maličkost,“ zaznamenal slova „by mu raději volali“, což mohla být náhoda, ale také nekontrolované uklouznutí. Jestli si ho uvědomí, mohl by to na jejím hlase poznat. „Jak hospodařil s penězi podniku? Měl dispoziční právo? Byly někdy nějaké nesrovnalosti?“

„Dispoziční právo měl na peníze schválené pro reprezentaci.“ Drennan si nebyl jist. „Nemusel vykazovat vydání na pohoštění a drobné pozornosti. Z těch by ale příliš nezbohatl. Faktury byly vždycky v pořádku.“

„Tak děkuju.“

„Není zač.“

Ne. To není. To máš, děvenko, pravdu, řekl si nad zavěšeným sluchátkem, i když tak docela nepustil z hlavy to „raději by mu volali“. Samozřejmější přece byla domněnka, že by mu volal někdo za sebe. Potom odešel do banky. Tam se však dozvěděl, že takhle vysoká částka byla jediná, kterou si Seligman v hotovosti vybral. To bylo trochu málo. Ale 25. února minulého roku si vyzvedl pet set dolarů. Stejnou částku pak ještě v květnu, v srpnu a v listopadu. V prosinci už to bylo tisíc dolarů a letos v březnu tři tisíce. To už bylo lepší. Jinak se jeho konto spíš zvětšovalo. Kupodivu, téměř stejně s dobou, kdy z něj začaly tyhle částky ubývat. Na počátku loňského roku měl na kontě pouhých patnáct tisíc. Když uvážíme, že při výkonu služby ve Vietnamu toho příliš ušetřit nemohl, alespoň ne z žoldu, tak to bylo přece jenom nápadné.

Odkud je bral?

Do banky nikdy nepřišly převodem ani šekem, vždycky je nosil v hotovosti. Kromě mzdy, která mu šla na konto přímo.

„Nemáte tušení,“ zeptal se saldokontisty, „k čemu ty peníze mohl potřebovat? Všechny faktury přece platil šeky.“

„K čemu může člověk jeho postavení potřebovat v hotovosti pět tisíc,“ odpověděl saldokontista. „Nejspíš se jednalo o vztah mezi ním a soukromou osobou. Ale za co nebo proč, to bude asi výlučně vaše práce. Nemůžu vám samozřejmě radit, ale nezapomínejte, že si větší částky ukládal také v hotovosti. Mohlo by to spolu souviset.“

„Tím chcete říct, že to byly transakce přinejmenším pochybné, co?“

„Ne. To tím říct nechci, i když to samozřejmě nevylučuju. Jenom říkám, že musíte najít osobu nebo firmu, která dostala nebo měla dostat jeho pět tisíc dolarů. Zda ho někdo vydíral, nebo mu prokázal nějakou nezákonnou službu, zda šlo o starý dluh, úplatek, nebo chtěl zaplatit služby soukromé detektivní kanceláře.“

„Ty se platí také šekem, ne?“

„Ne vždy, pane. Když necháte sledovat svoji manželku nebo milenku, tak snad. Když necháte sledovat manželku nebo milenku někoho jiného, tak zpravidla ne.“

Drennan si jasně uvědomoval, že v současné době je těchto pět tisíc dolarů jeho klíčovým problémem. I když připouštěl, že je mohl Seligman předat prozatím neznámému adresátovi ještě před devátou hodinou a čtyřicátou minutou. Kdyby tohle vyřešil, měl by pravděpodobně hodně míň starostí, než má teď. (Což se ovšem hluboce mýlil.) Náhle zatoužil znovu spatřit Helenu Monningtonovou. Přivřel oči nad výpisem z konta C. F. Seligmana a představil si ji s knoflíky žlutých šatů, které jeden po druhém odhalovaly její zářivou nahotu. Představil si ji v modrém pokoji v prvním poschodí domu číslo 138 na Severní státní, vyzdobeném modrým obrazem a oplývajícím dobrou whisky v libovolném množství. Představil si její bezstarostný, vždycky trochu výsměšný smích.

Byla to opravdu ona?

Důvod k tomu jistě mít mohla. Stejně tak ho mohla zabít bez důvodu. Nebyla by první. Je tady také těch pět tisíc. Mohly se hodit i jí, ale také je mohla docela klidně zahodit. (A jestli ho zastřelila a byla opravdu chytrá a myslelo jí to rychle a přesně, tak to udělala.)

A on se tady teď trápí kombinacemi, kde mohou ty peníze být. Možná že whisky, která mu u ní tak chutnala, byla koupená právě za ně. Ale byla opravdu dobrá.

Drennan se zvedl, s poděkováním se rozloučil a odešel domů. K dětem. K malému Filipovi, k Norah, k Edith, se kterou začnou být co nevidět starosti.

A k ženě.

15

V Burnside bylo nedělní odpoledne.

Nudné, pusté, neživé. Jen několik dvojic přecházelo hlavní ulicí mezi hostincem Jamese Willocka a nádražím. Nebýt hloučků výrostků, bylo by téměř liduprázdné. Postávali na rozích ulic, krátkých, končících za posledním barákem, prašných, opuštěných. Za nimi byla mírně zvlněná pole.

Pamatovala se na všechny. Trochu ji samotnou překvapilo, jak jí naskakovaly zpátky do paměti. Tudy chodila. Do školy. Nakupovat. Do kostela.

Ale nebyly to nijak sentimentální vzpomínky.

Prostě tady vyrůstala a bylo to už dávno.

S návštěvou rodičů si nedělala žádné starosti. Asi vyjde najevo, že mu lhala. Už ani sama neví, co všechno říkala, ale na tom nezáleží. Bude to prostě všechno trochu jinak. Možná už ani on si nepamatuje, co mu tehdy vyprávěla.

Kathleen se často v myšlenkách vracela k té první noci v osmém poschodí domu na Východní Elmské. Ke své nevysvětlitelné tísni, k jeho podivnému chování. Můžeš tu zůstat, jak dlouho budeš chtít. Jak jí dal všechny peníze, co měl v peněžence, jak hltavě pil. Rychle. Nezkušeně. Nebyl na to zvyklý; od té doby se taky nenapil. Na zvláštní návštěvu toho policajta, jakpak se… Drennan. A znovu na svůj strach z bytu, který pomaloučku začíná považovat za byt, v němž bydlí. Na druhý den, kdy usnula na slunci procházejícím záclonami (měla by je stáhnout a vyprat). Má si znovu zaplatit svůj pokojík, nebo si přenést věci? Nebylo jich mnoho. Prádlo (nějaké si teď přikoupila), několikerý šaty

(nic zvláštního), nějaké drobnosti. Kabát. Krátký kožíšek. Starý, trochu odřený. Hodně.

Věru nijak honosná výbava.

O malé hotovosti, kterou měla uloženou, se ještě nezmínila. Nebyla k tomu ani příležitost. Měla hrůzu z věcí, které ještě docela nedávno brala jako naprosté samozřejmosti. Ze zimy. Z vedra. Z hotelových pokojů. Někdy se jí zdálo, jak postává na Concordu, jak sedí nad sklenicí grogu u starého Gronbacka. Probouzela se zpocená, ulekaná a uklidnila se, teprve když ucítila jeho tělo, ruku, dech. Snad by si mohla najít nějaké zaměstnání. Něco prodávat. Cokoliv. Ale měla by určitě potíže s Gregorym. Musila by zajít za Toddiem Bickelem.

Nebo by se mohla vrátit sem.

Vstávat do oroseného rána s prvním zabučením krávy, nosit v náručí vonící seno, dojit kozy, nastavit tvář obloze. Je jí třicet osm let. Pomalu si začínala připouštět, že konec, vždycky tak vzdálený, absurdní, neskutečný, se začíná blížit i k ní. Cítila, že by mu neunikla, jako mu neunikla žádná z nich. Co asi dělá Charlotta, Kitsie, co dělá Joan Mary Penleyová se svým chlapcem, který má teď o jednu matku míň. Jak je asi velký? Joan Mary si nikdy nestěžovala. Někdy si Kathleen myslila, že je dokonce ráda, že není doma sama. Její dítě bylo velice samostatné. Naštěstí téměř nikdy nestonalo.

Rodiče je přijali bez překvapení. Nebo alespoň nedali žádné překvapení najevo.

Pozdravili.

Přivítali.

Prostě k nim přijeli a teď tu stáli ve veliké světnici.

Jejich dům byl trochu o samotě. Polodřevěný, polocihlový, s jedním poschodím. Otec byl hodně starý. Milt mu hádal tak sedmdesát, pětasedmdesát let, možná ještě o nějaký rok víc. Mluvil pomalu a málo. Seděl tu ve vybledlých, ošoupaných manšestrových kalhotách a vytahaném svetru, kdysi modrém, přeleželém a beztvarém. Z červené košile bylo vidět jenom cípek límečku u krku. Na nohou měl polovysoké „boots“ a byl cítit stájí. Ale nebyla to nepříjemná vůně. To ne. Ostře se vetřela Miltovi do vědomí a přivolala nějakou dávnou vzpomínku. Ale nevěděl už jakou. Určitě ne na domov.

Matka byla o dost mladší, hubená, udřená, tmavě šedivé šaty na ní visely, jako by je dostala od ženy, která byla o hodně větší a také plnější. Přesto byl přesvědčen, že jsou její-

„Kathleen,“ řekla, když vešli do dveří. Otec vzhlédl a zvídavě si prohlížel dceru.

„Přijela jsem se na vás podívat,“ oznámila stísněně Kathleen a políbila matku na tvář. „To je Milt,“ ukázala.

Podali si ruce. Matka se trochu usmála, zdálo se, že namáhavě, a řekla „posaďte se!“

Milt si přisedl k otci. Udělal mu místo a otočil se k němu. Oba by asi rádi něco řekli, přinejmenším si oba mysleli, že by měli něco říct, ale nevěděli co. Přesto nebyl ani jeden v rozpacích. Byli zvyklí mlčet a nikdy nebyli příliš družní. Ani jeden. Bylo by ovšem velice přehnané tvrdit, že si rozuměli.

Pokoj byl zařízen těžkým, hrubým nábytkem, hnědě mořeným, na kterém bylo vidět stáří. Byla to téměř patina. Snad si ho pořídili k svatbě, pomyslil si, snad si říkali, „jenom než si koupíme nový“, a při tom zůstalo. Znal to z domova.

„Už je to dlouho, cos tu nebyla,“ vzpomínala matka.

„Ano. Skoro dvacet let.“

„Cos dělala?“

„Prodávala jsem,“ odpovídala Kathleen pomalu. „Napřed mýdla a pasty na zuby, potom hřebíky, nýty, kovový metry, nakonec potraviny. Ty byly nejlepší,“ pousmála se. „V krámě bylo čisto a teplo. Jídlo bylo zabalený v hladkých, pestrých obalech. Tam se mně líbilo.“

„Co děláš teď?“ vmísil se po chvilce ticha otec. Měl hluboký, překvapivě jasný hlas. Milt čekal, že bude chraptět. Ani nevěděl proč.

„Nic,“ odpověděla. „Žijeme spolu. Máme byt v osmém poschodí, s vyhlídkou na jezero. S ledničkou a koupelnou.“

Matka pokývla hlavou. Kathleen si přisedla ke stolu. Otec si ji prohlížel, ale úsměvy příliš nehýřil. Tohle zvláštní rodinné prostředí stále nějak ne a ne roztát. Rodiče se s dcerou po tolika letech nedokázali hned najít. Snad to byla jenom ta vzdálenost dvaceti roků. Snad potřebovali víc času. Miltos Livaditis si vzpomněl s překvapivou jasností, jak se jednou nečekaně vrátila domů Evantha. Jak ji všichni vítali. Věšeli se jí na krk a vykřikovali radostí. Jeden přes druhého. Vrátila se dcera, sestra. Otec naplnil sklenice vínem. Matka vyplenila sklep. Vždyť Evantha nebyla doma celý půlrok.

„Co Jack?“ zeptala se Kathleen.

„Taky se odstěhoval. Hned po tobě. Joan taky. Nevíme, kde je. Jednou nám vzkázal, že chce jít na sever do Kanady, kde jsou prý hluboký lesy a málo lidí. Ale nevím, jestli tam šel, nebo ne. Už jsme o něm neslyšeli. Joan tu byla dvakrát. Pokaždý sama. Ale prý je teď vdaná v Shawnsville v Marylandu a má dvě děti.“

Matka vyprávěla bez trpkosti i bez lítosti, vyprávěla, jak u nich běžela léta, když Kathleen odešla. Otec mlčel.

„A co jste dělali vy?“

„Pořád stejně,“ mluvila zase matka. V té krátké větě byla všechna dřina dvaceti let. Starosti. Zklamání. Snad i trochu radosti. Déšť. Sucho. Zátopy. Kroupy. Trochu klidu o vánocích a v lednu, tisíce mil nachozených na pár akrech polí. Někdy se urodilo míň, někdy víc. Nikdy ne tolik, aby zbohatli. Nikdy tak málo, aby umřeli hlady.

Přestávky mezi větami se neprodlužovaly ani nezkracovaly. Ovzduší v tomto zemitém (to ta vůně stáje) pokoji však nebylo ani trochu tíživé. To jenom Milt neměl, co by řekl, a Kathleen nechtěla mluvit o svých nocích na ulicích. Její rodiče takhle žili asi vždycky. Asi nemluvili víc ani sami mezi sebou (přesto byl jejich svazek přepevný). Až jeden z nich zemře, bude druhý zase ráno vstávat, dojit, orat, sklízet, prodávat a zase nakupovat? Už teď bylo jasné, že hospodářství nemohli stačit ve dvou. Stačí to potom ten zbylý sám?

Kathleen položila ruku na otcovu. Měl ji opřenou o koleno. Starý se ani nepohnul. Po tváři mu přeletěl prchavý náznak úsměvu a zachytil se na rtech a v očích. Na Miltově duši se zachytil jako obraz v zrcadle. V životě starého muže, někde mezi tou čtvrtou hodinou ráno, kdy vstával, a desátou večer, kdy padal do lůžka, musela být chvíle, kdy ho rozechvěla dětská ruka, která se položila na jeho.

Teď tam spočinula znovu.

Hradba třiceti let se zhroutila.

Matka vstala. Židle pod ní hlasitě zavrzala. Nalila u plotny veliké hrnky mléka a na stůl položila chléb, máslo, kousek ovčího sýra a zavařeninu.

„Vezměte si s námi,“ řekla živěji, jako by ji vyprávění o posledních dvaceti letech na farmě povzbudilo. „Polévku jsme už dojedli.“

Kathleen odtáhla ruku. Stařec po ní instinktivně zalapal, ale potom spustil rezignovaně dlaň zpátky na koleno. Modrýma, už trochu zakalenýma očima vzhlédl k Miltovi. Milt přemýšlel, chce-li se ho na něco zeptat. Rád by odpověděl, ale nevěděl, na co se ty oči ptaly. Nevěděl ani, chtějí-li se vůbec na něco zeptat. Jenom mu ten pohled připadal trochu úzkostlivý. A tak mlčel a Kathleen krájela chléb a matka ho mazala tlustě máslem a porcovala sýr na kostky. Otec pomalu (pro Milta neočekávaně) vstal, shrbený, starý člověk. Opíral se o desku stolu. Milt cítil, jak se ta žena, která krájela u jeho stolu chléb, starce znovu zmocňuje, jako se ho zmocnila v dobách, kdy jí sahal na čelo, nemá-li horečku. Kterou hladil, neboť přece není možné nikdy nepohladit dítě, které s námi sdílí domácnost, je odkázáno na naši práci, na náš úsměv. Starý muž si přesedl do čela stolu, chvíli se zdálo, že něco chce říci, že něco řekne, ale nepromluvil, uchopil chléb a nabodl kostku ovčího sýra a pomalu ji nesl k ústům.

Byl to dobrý chléb.

Z másla bylo dosud cítit mléko, sýr byl slaný. Po několika soustech se Milt zhluboka napil chladného mléka. Chutnalo mu. Všem chutnalo. Jedli bez hltavosti, ale důkladně a hodně.

„Máte všechny pozemky?“ vzpomněla si Kathleen.

Rozhovor se pomaloučku začínal odvíjet. Matka se rozpovídala, že ano, že mají všechny pozemky, jenom ten kousek tam u Warnerovic sosny prodali. Nic nenesl. Teď na něm stojí dům nějakého přistěhovalce, bože, jak se jenom jmenuje? Koně dali už dávno pryč. Mají teď traktor. Mladý Chesser s ním jezdí, když je potřeba, a oni mu zase dají vejce nebo pomohou jinak. Hle, pomyslil si Milt (zatímco matka s Kathleen si povídaly a starý pán vážně naslouchal a přikyvoval), tady jsou stále ještě vztahy, jaké tu byly před padesáti, možná sto léty. Sousedé si pomáhají, za pomoc platí pomocí, znají tu vůbec peníze? Ale jistě. Jistě je znají. Traktor vám nikde nedají za vejce nebo za pomoc v továrně.

Je to lepší, nebo horší?

Nebyl si jist. Snad proto, že cítil, jak on (ani Kathleen, ani nikdo jiný) se už k tomuto pořadí hodnot nemohou vrátit. Město jim to nedovolí.

Když se zvedli, otec ještě pomalu žvýkal svůj chléb se sýrem a díval se měkce na Kathleen, ale matka ožila, usmívala se a potom navrhla, aby se šli podívat jenom „na kousek před dům“ a snad aby nechodili do hotelu. Vždyť mohou přece spát tady.

Vyšli zadem na široký, prostranný dvůr. Z kouta zaštěkal pes a vzápětí přiběhl. Huňatý černý tulák, který tu našel domov. Pod kůlnou stál traktor a dva valníky na pneumatikách. Všude bylo plno všelijakého nářadí. Přešli dvůr a podle širokých vrat vyšli na prašnou silnici. Za ní se k obzoru rozbíhala pole. Obilí těžce vonělo horkem a zemí.

„Už tu byli z města, abysme zaseli cukrovku. Že to víc vynese a že je tady pro to vhodná půda. Ale cukrovku jsme nikdy nepěstovali, nevíme, co chce, a tak jsme zůstali u toho, co tu pěstoval už táta a děda a všichni před ním. Taky říkali, že by bylo lepší, kdybysme se sdružili, víš, jako spojili dohromady. Každý by si nechal svoje, ale koupili bysme si nějaké stroje, dohromady, složili bysme se na ně a potom si je půjčovali. Možná by to tak bylo lepší, říkal táta, ale jsme na to už staří.“

Odmlčela se a úsměv na tvářích jí trochu pohasl. Asi to není nic veselého, uvědomit si, že je člověk příliš stár pro něco, co pokládá za dobré. Rozhlížela se po obzoru, bylo těžko uhodnout, na co myslí. Možná by to bylo lepší, řekl táta. Co si o tom myslela ona? Byla o mnoho mladší.

Šli po té udusané, prašné cestě dozadu k polím.

Už se stmívalo.

Krajina byla jen nepatrně zvlněná.

Za západním obzorem tekla někde Mississippi.

Milt kdysi chápal jednotvárný život na venkově, rozuměl mu, ale město si ho zformovalo po svém. Teď náhle pocítil naději, kratičký okamžik zapomenutého blaha z těžknoucích klasů. Tady by se mohl ještě zachránit. Co má z toho, že žije ve velikém městě? Mezi sedmi milióny šesti sty tisíci cizích bytostí. Nikdo neví, kam odjel. Možná by ho tady nikdy nenašli. Co kdyby začal znovu. Na nějaké usedlosti. S traktorem a poli. Dokázal by se na nich uživit? Zůstala by tu s ním Kathleen?

Pomalu se vraceli.

Obě ženy si teď živě povídaly.

Co asi věděla matka o jejím životě? Co si domyslela? Kolik se jí doneslo od sousedů, od známých, kteří jednou přijeli do města a spatřili Kathleen postávat na ulici. Matce se teď rychleji vracely vzpomínky. Matce se asi vždycky vracejí vzpomínky na děti rychleji.

Otec doma čekal s rukou na koleně.

16

Drennan neměl zase jednou den.

Všechno, co se přihodilo, bylo nepříjemné. A když ne vyslovené nepříjemné, tedy alespoň nevydařené, polovičaté, nehotové. Filip měl ráno horečku, přišel účet od malíře (vyšší, než čekal), s manželkou si u snídaně nerozuměli. V hlášení nebylo také nic povzbuzujícího.

Potom zazvonil telefon. V první chvíli vůbec neměl chuť ho zvednout, nakonec přiložil sluchátko k uchu, přidržel ho ramenem a probíral se dál v hlášení. Na druhém konci se ozvala Národní obchodní banka a chtěla mluvit s kapitánem Drennanem.

„Chtěl bych mít vždycky takový štěstí, jaký máte vy.“

„To mě těší. Tady je Frank Anderson. Něco bych tady pro vás měl.“

„Samozřejmě nepříjemnýho.“

„To záleží na vás. Byl jste u mě kvůli kontu Cecila Franka Seligmana.“

„Uložil si na něj někdo?“

„Ne. Ale vždycky, když si Seligman vybral některou z těch částek, o kterých jsme hovořili, tak druhý den si přesně stejnou částku u nás někdo jiný uložil. Kromě té poslední.“

„Výborně!“ vykřikl Drennan a svět opět zrůžověl. „Kdo to byl?“

„Na to musíte mít povolení od prokurátora. A ještě něco. Já vám tu informaci nedal.“

„Běžím k prokurátorovi a za hodinu jsem u vás. Pokud se týká toho druhýho, můžete být bez starostí.“

Nechal hlášení hlášením a vyběhl ze dveří. Za necelou hodinu seděl u zástupce ředitele banky. Bylo to v místnosti tak veliké, že by v ní mohlo pohodlně pracovat osm osob. Místo nich byl u zadní stěny jeden velký pracovní stůl z řezbovaného dřeva, masívní a těžký, a za ním seděl člověk, který mohl být reklamou na kterýkoliv čisticí prostředek.

Nebylo mu jistě ještě padesát. Tmavě šedivé šaty s uzounkým proužkem, tmavě šedivá vázanka a samozřejmě oslnivě bílá košile. Na nohy mu neviděl, ale byl přesvědčen, že má tmavě šedivé ponožky a černé boty. Nehty pečlivě ostříhané, černé vlasy (už dost řídké) mu těsně přiléhaly k lebce.

Byl stejně chladný jako jeho kancelář. Alespoň k Drennanovi.

„V pořádku,“ utrousil odměřeně, když si přečetl povolení. „Zbývá ještě vysvětlit, jak jste se to dozvěděl.“

„Prosím?“

„Jak jste se dozvěděl, že si u nás někdo ukládal stejné částky, které vybíral pan Seligman.“

„Ale to já nevím,“ usmíval se Drennan líbezně (pokud dovedl). „Já vás jenom žádám, abyste to nechal přešetřit. Příslušné povolení držíte v ruce.“

Ředitel se na něj podíval nevraživě a neodpověděl. Místo toho stiskl tlačítko u telefonu. Sekretářka vešla tak bezprostředně, že musela poslouchat za dveřmi nebo u nich právě stát.

„Vysvětlete tady panu, ehm, kapitánovi…“

„Drennanovi,“ pomohl mu ochotně.

„Drennanovi,“ pokračoval nepohnutě, „kde nalezne revizní oddělení, a zavolejte Heslopovi, aby mu poskytl žádané informace.“

„Včetně jména majitele konta,“ doplnil Drennan.

Ředitel krátce přikývl. Ke kapitánovi se obrátil jenom proto, aby mu řekl „good-bye“.

„Pro jistotu na shledanou,“ pozdravil zdvořile Drennan.

Řekl to tak přívětivě, že pan ředitel přece jenom trochu jako povstal a vyčkal, až návštěvník vyjde ze dveří.

„Dvakrát příjemný není, co?“ prohodil na chodbě.

„Jak na koho,“ poznamenala sekretářka s takovým despektem, že by jí byl s velikou chutí popřál dvě noci u nich na stanici. Ve „společné“ noclehárně. Bohužel si nedokázal vymyslit žádný důvod, který by jenom trochu obstál, a tak to musel prozatím odložit. Ale vyjímala by se u nich hezky.

Mezi pobudy, rváči, zloději, prostitutkami. Měla pěknou postavu, to je pravda, zabalenou do tmavě modrého kostýmu a tmavě modrých střevíců a béžové blůzy. Černé vlasy měla vyčesané vzhůru z temene na vrcholek hlavy. Jestli někdy v životě viděl nějakou doopravdy chladnou a pohrdavou ženskou, tak to byla tahle. Vysvětlila mu stručně, kudy má jít, a bez pozdravu ho nechala na chodbě.

„Jak se jmenujete?“ zavolal za ní.

„Revizní oddělení naleznete i bez této informace,“ nezastavila se.

„Tuhle informaci potřebuju z docela jiného důvodu. Pokud byste mně ji nebyla ochotna sdělit, musel bych vás požádat…“

„Mé jméno je na vizitce pod ředitelovým,“ otočila napůl hlavu, že spatřil necelý profil. Kromě nich nebyl na chodbě nikdo.

„Jak to tak vyhlíží, netýká se toto vzájemné seskupení jenom jmen na vizitkách, že?“

„Co si to dovolujete?“ obrátila se prudce a oči měla schovány za úzkými štěrbinami.

„Tak to jméno! A pravé. Ne to, pod kterým vás zná jeho manželka.“

„Nemůžete mně nic takového…“

„Ale ovšemže můžu. To je ta nejsnadnější věc na světě. Slečno Margaret Billingsleyová.“

Nechal ji stát na chodbě, náhle znejistělou, otočil se a odcházel do revizního oddělení. Neohlédl se. Až po chvilce zaslechl klapot podpatků.

V revizním oddělení ho přijali naopak velice přátelsky. Jejich vedoucí nebyl sice ještě informován, ale krátce nato mu sekretářka zavolala ředitelovy pokyny. Frank Anderson měl obě konta připravena.

„Jak vás přijali?“

„Jako policajta,“ usmál se Drennan.

„Ptali se, od koho to máte?“

„Hned na začátku. Řekl jsem, že to budeme hledat.“

„Tak začneme.“

Frank Anderson srovnal výpisy z obou kont vedle sebe.

„Dvacátého pátého února si vyzvedl Seligman pět set dolarů a na tohle konto přibylo druhý den pět set dolarů.

Stejně tak v květnu, v srpnu a potom v listopadu.“ Anderson zaškrtával jednotlivé položky. „V prosinci se částka zdvojnásobila, tedy na tisíc dolarů, a ty sem přibyly až za tři dny. Díval jsem se do kalendáře. Seligman si je vyzvedl v pátek a na tohle konto přišly až v pondělí. To bylo všechno v minulém roce. Letos v březnu to byly tři tisíce, opět na obou kontech a konečně dvanáctého června si Seligman vyzvedl těch posledních pět tisíc a ty už na tohle konto uloženy nebyly.“

Drennan si z účtu vypsal pečlivě všechen pohyb, tedy i platby a přírůstky, které spolu nesouvisely, ale myslel na něco docela jiného.

Druhé konto patřilo Drewettovi McMullanovi, 14, Whealenova, Lincolnwood.

„Díky, Franku,“ usmál se roztržitě, „máte to u mě.“

„To je v pořádku,“ odpověděl Anderson, „třeba se mně to někdy hodí.“

„Doufám, že ne. V každém případě to platí.“

Drennan se rozloučil a vyšel z banky. Z ulice si zavolal na stanici. Na jeho oddělení se ozval Collin Blackwell.

„Dostáváte další příležitost k vyniknutí. Sežeňte ihned Parletta nebo Wolseyho. Když seženete oba, tím líp. Dál kompletní výjezdovku i s doktorem. Ať zavolá služba na stanici do Lincolnwoodu, že tam u nich něco máme. Ať pošlou někoho ihned k číslu čtrnáct, Whealenova. Hláskujte mi to!“

„Dabljů, ejdž, dabl í…“

„ej!“

„í, ej, el, í, en.“

„Zavolejte vozy a s jedním se pro mne stavte na čtyři tisíce osm set Severozápadní. Budu stát před bankou. V některém voze si najděte místo pro sebe. Rozuměl jste všemu?“

„Včetně povýšení.“

„Mluvil jsem o vyniknutí.“

„No a?“

„Naivo!“

Drennan zavěsil a pomalu se loudal zpátky před banku.

Přijeli za necelých sedm minut.

Cestou do Lincolnwoodu zapnul řidič sirénu.

„Co ten spěch?“ zeptal se Parlett.

„Ze zvědavosti,“ odvětil suše Drennan. „A taky nechci nechat stát policajta zbytečně dlouho před barákem.“

„Proč tam stojí?“

Drennan mu to v krátkosti řekl.

„Vypadá to na vydírání.“

„To taky. Ale mám obavy hlavně z těch neuložených pěti tisíc.“

„Proto ten druhý vůz?“

Drennan mlčky přikývl.

Policejní automobil odbočil na Čtyřiadevadesátku a naplno se rozjel. Minuli Kilbournův park a za Felicianskou kolejí zabočili doprava. Chvilku kličkovali po Bryn Mawru a pak se octli v trochu nepřehledné části města. Museli se několikrát zeptat, než zastavili před šedě natřeným (už dávno) domem s jakýmisi pilastry u vchodu. Tam se k nim přidal uniformovaný policista z Lincolnwoodu.

Na poštovní schránce nalezli několik jmen. McMullanovo mezi nimi nebylo. Místní policista, jmenoval se Eddy Spears, ho neznal. Nezbylo, než zkoušet dveře. Troje bezvýsledně, čtvrté se otevřely. Na prahu stál dělník v modrém overalu a silných soukenných kalhotách (dlouho nežehlených, ale dlouho nošených. Drennan by nejspíš poznamenal, že nepřetržitě, ale na to nebyla teď vhodná chvíle).

„Hledáme Drewetta McMullana.“

Dělník přikývl.

„Jenže ho nemůžeme najít.“

„Možná není doma.“

Nijak sdílný nebyl. Parlett mu ukázal služební odznak.

„Nevíme, kde bydlí.“

„Ve druhým patře. Číslo neznám,“ zabouchl dveře.

Vyšli do druhého poschodí. Na chodbě byly čtvery dveře, všechny bez označení. Zkoušeli jedny po druhých, ale žádné se neotevřely. Nikde se neozval ani nejmenší zvuk. V chodbě zůstalo špinavé, nevlídné, zatuchlé, vlhké ticho.

Blackwell na jedny zabušil. Když dozněl zvuk kloubů, narážejících na chatrné dřevo, vrátilo se do chodby zase stejné ticho. Potom ho odněkud zdola přerušily kroky, namáhavě stoupající do schodů. Za chvilku vešel do patra asi šedesátiletý, možná ještě starší muž. Na hlavě klobouk, který lety ztratil tvar a sklesle se mu vlnil kolem hlavy.

Hnědé šaty na něm visely jako na ramínku, sako mu trochu klouzalo z levého ramene. Krátce se na ně podíval, ale neřekl nic.

„Kde tady bydlí Drewett McMullan?“ zeptal se Parlett.

Otočil se a pohlédl na ně podruhé.

„Dobrý den,“ řekl.

„Dobrý den,“ odpověděl Blackwell. „Můžete nám říct, kde tu bydlí Drewett McMullan?“

„Až na konci. Vpravo.“

Drennanovi připadalo, že to zní truchlivě a smutně. Starý muž ukázal rukou za ně. Potom bez dalšího zmizel za svými dveřmi (druhé vpravo). Popošli na konec chodby.

„Zkus zámek!“ pokynul Drennan Binghamovi.

Stačilo se jen opřít. Nebylo vůbec zamčeno, dveře byly zaklapnuty.

Všichni zůstali stát na prahu.

Potom Drennan zvolna vykročil a ostatní se přisouvali za ním. Collin Blackwell šel poslední. Zavřel dveře a oddělil tak ticho tohoto pokoje od ticha chodby.

Bylo stejně tísnivé.

Na pohovce v opačném rohu, v nejvzdálenějším, ležel muž. Nikdo z přítomných neměl ani nejmenší pochybnost, že je mrtev.

Parlett otevřel okno.

„No, nějak se to zamotává,“ řekl Drennan a pomyslil si, že se asi opět ozve Helena Monningtonová. „Budeme se muset na toho Seligmana podívat trochu blíž.“

„Na tohodle taky,“ poznamenal Parlett.

Mrtvý měl kolem krku zaříznutou šňůru od stolní lampy, která ležela překocená u lůžka.

První k němu přistoupil lékař.

Celá místnost byla zařízena velice skrovně. Okno bez záclon, jednoduché, skla nebyla dlouho čištěna. Stůl, dvě židle, ne, tři. Ta poslední stála v nohách pohovky. Sešlapaný koberec, už úplně bezbarvý, na stropě holá žárovka. Plynový vařič. Kamna v místnosti nebyla. Několik lahví od whisky. Jedna od ginu. A strašlivý zápach.

„Chcete slyšet něco ode mne?“ zeptal se Leslie Wrist.

„Je to zajímavý?“

„Moc ne. Cyanóza obličeje chybí, asi zastavení srdce hned potom, co byl napaden. Ještě dřív, než byly dostatečně dlouho stlačeny obě karotidy a jugulární vény. Zbytek pitva.“

„Kdy se to stalo?“

Lékař pokrčil rameny.

„Alespoň přibližně.“

„Tak deset dní. Ale je to hodně volný odhad.“

Drennan se o tento odhad vůbec nezajímal. Věděl, že mrtvý tu leží od 12. června. Že byl zardoušen v době mezi dopolednem, kdy si C. F. Seligman vyzvedl z konta pět tisíc dolarů v hotovosti, a okamžikem, kdy byl sám zastřelen. Ještě stále zbývala otázka, kde těch pět tisíc teď je. Nepochyboval ani v nejmenším, že tady se nenajdou.

17

Do města se vrátili časně ráno.

Na nádraží sevřel Milta, který prožil nejkrásnější dovolenou v posledních letech, kdy spal na staré zrezivělé posteli se zbytky laku, umýval se v litinovém lavóru s oprýskaným modrým emailem, ráno vstával v pět hodin a v devět chodil spát a jedl sýr a chléb, maso, brambory a pil mléko, nesmírně mnoho chladného, čerstvého mléka, neboť bylo horko a on měl žízeň, na nádraží sevřel Milta opět strach. Co všechno se zatím přihodilo zde? Jak pokročilo pátrání? Co když už všechno vědí? Co když na něho čekají? Tady na nádraží. Nebo v ulici. Před bytem.

Na nádraží na něho nečekal nikdo.

V busu se úzkostlivě rozhlížel.

Před domem podal Kathleen klíč.

„Koupím něco k jídlu,“ řekl.

Ruce se mu třásly, když vybíral špagety, banány, mrkev, salámy, potom spatřil ovčí sýr, vzpomněl si na minulé dny a koupil jej také. A ještě italské bonbino a provolone. Na rohu se zastavil a vzhlédl k oknům.

Byla dosud zavřená.

Zabušilo mu ve spáncích a zhluboka nadechl. Kathleen by jistě nejdřív otevřela okno. Vzduch bude uvnitř zatuchlý. Jestliže neotevřela, znamená to, že jí v tom někdo zabránil.

To nemůže být nikdo jiný než policie. Chvilku tam tak stál, nepatrná, bezvýznamná postavička na rohu, pro všechny ostatní lidi bezejmenná, a nemohl se ani pohnout. Po chvilce se uklidnil. Co jiného čekal? Co mohl jiného čekat?

Okno v osmém poschodí se otevřelo, ale nikdo nevyhlédl. Z ulice nikoho nespatřil. Ovšem, uklidňoval se, vždyť je to v osmém poschodí. Jak by odtud mohl spatřit ruku nebo obličej nebo rameno. Pomalu vešel do domovních dveří.

Kapitán Weatherell Drennan seděl v kanceláři šéfa Ústřední policejní stanice na rohu Východní jedenácté a Severní státní. Stanley Blackford byl rovněž typický protekční člověk, ale na rozdíl od Collina Blackwella nebyl ani zdaleka tak schopný. Zastával ovšem funkci nesrovnatelně vyšší a důležitější, takže na tom tolik nezáleželo. Postavení měl pevné a obezřetně si je hlídal. Už deset let, takže vlastně ani tak úplně neschopný nebyl. Vysoký, robustní, nakrátko ostříhaný, s ježatým obočím, které přečnívalo jako střecha nad hnědýma, blízko sebe položenýma, zvědavýma očima.

Dovedl být velice nepříjemný.

Seděl za stolem v pracovně, vybavené přepychem přiměřeným postavení šéfa policie ve městě se sedmi milióny šesti sty tisíci obyvateli, které chránil před vším zlým.

„Máte nějaké potíže, zdá se.“

Ráno řekl Drennanovi jeho šéf na West Armitage totéž. Kapitán mlčel.

„Jak to vypadá s tím Seligmanem?“

„Jak jistě víte, pane, je mrtev.“

„Dostatečně dlouho, abyste mně řekl, kdo ho zabil.“

„Je mi líto, ale tak dlouho mrtvý přece jenom není.“ „Obávám se, že budete muset přijmout můj názor.“ „Toho se obávám také.“

„Že byste mi o tom řekl něco bližšího?“

„Poslední člověk, který ho viděl na živu – bylo to v den vraždy – byla paní Helena Monningtonová.“

Stanley Blackford se na něj tázavě podíval. Na rozdíl od šéfa na West Armitage mu tohle jméno neznámé nebylo. Zvedl obočí, srostlé u kořene nosu, a chvilku vyhlížel jako vlídný člověk. Ale trvalo to jen okamžik.

„Má nějakou souvislost s naším senátorem?“

„Je to jeho manželka.“

„Co tam dělala?“

„Říká, že ho šla navštívit.“

„Hmm. Navštěvovala ho často?“

Weatherell Drennan neměl žádné zkreslené představy. Nepochyboval, že si Stanley Blackford každé jeho slovo ukládá pečlivě do paměti.

„Poslední rok a půl tak jednou až třikrát do měsíce.“ „To vám řekla ona?“

„Ano.“

„Ptal jste se jí proč?“

„Ano.“

„A řekla vám to?“

„Ano.“

Policejní šéf města to potřeboval strávit. Zkrabatil čelo a usilovné přemýšlel. Drennan jenom nemohl uhodnout, proč mu tento jinak prostý fakt působí takové nesnáze.

„Co říkala dál?“

„Říkala toho plno. Také, že by jednou nastala doba, kdy by k němu přestala docházet. Z uvedeného důvodu.“ „Žádný jste neuvedl,“ upozornil ho Stanley Blackford. „Že se jí stal v poslední době trochu obtížným a pak samozřejmě také, že ho nezabila.“

„Co si o tom myslíte?“

„Až do včerejška jsem neměl nikoho jiného.“

„A teď?“

„Někdo ho vydíral. Zjistil jsem, kdo to byl, a vypravili jsme se za ním.“

Šéf mlčky vyčkával. Zaklonil se v křesle a kouřil doutník. „Našli jsme ho zardoušeného.“

Stanley Blackford vytrvale pokuřoval a stejně vytrvale mlčel. Drennan věděl, že chce ještě něco říct. Dával mu k tomu neomezený prostor.

Mlčení se protahovalo.

„Poslyšte, Drennane,“ ozval se konečně. „S tou paní Monningtonovou. Kdybyste náhodou dospěl k názoru, že tam nechodila jenom za tím zmíněným účelem…“

„O žádném jsem se nezmínil.“

„… tak si to nejdřív důkladně ověřte a potom přijďte nejdřív za mnou! Než něco podniknete!“

Konečně. Drennan přikývl a šéf ho propustil.

Než něco podniknete. Zatím poslal Blackwella, aby zjistil o Drewettovi McMullanovi všechno, co se zjistit dá. Podle toho, co mu během prvních dvou dnů přinesl, to byla taková pochybná existence, která se udržovala taktak nad vodou a nemohla si dovolit příliš čisté svědomí. Pocházel z Free Portu, sem přišel asi před deseti lety, několikrát byl zaměstnán u různých firem. Jednou pracoval půldruhého roku ve skladě u Winclesů (firma se později položila) a potom se dlouho nemohl uchytit. Bydlil také s nějakou Ethel Leedsovou, servírkou v Dred Star Inn. Následovala spousta dalších, celkem nezajímavých údajů.

Až na dva.

Před sedmi lety byl zaměstnán u firmy A. N. Ralston. V době, kdy tam pracoval i C. F. Seligman. A v rejstříku měl tři tresty za rozšiřování narkotik.

18

Milt chodil opět v devět hodin do své kanceláře ve dvanáctém poschodí bílé budovy, ale už se pro Joea Smarta i pro něj připravovala kancelář jiná. Převzetí Carsleyovy firmy bylo skončeno. Výroba se rozbíhala a obchodní oddělení mělo napilno. Místní Tribune otiskly pětkrát za sebou obrázek nového holicího strojku, rozhlas přinesl několik relací, večerní televize rovněž. Joe Smart teď ponejvíce dohlížel na výrobu. Jeden detail museli ještě předělat, na prototypech se ukázalo, že není dost vhodný, ale byla to maličkost, kterou zachytili dřív, než přišel strojek do série. Všechno bylo v naprostém pořádku, když je nečekaně – ještě ve staré kanceláři – navštívil kapitán Drennan.

Milt zůstal klidný. V dlouhých nocích beze spánku, kdy znovu a znovu rozmlouval s C. F. Seligmanem, kdy se znovu a znovu snažil zadržet výstřel, kdy se před ním opět kácela postava v manšestrových kalhotách a žluté košili, v těch nocích si vybudoval jakousi vlastní pragmatickou filozofii, fatalistický přístup k životu, hedonistické přitakání dnům, které prožíval. Nechtěl se zbytečně připravit ani o jedinou chvíli krásného, požehnaného života, skromného a spokojeného, a nepřipouštěl si (anebo se o to alespoň ze všech sil snažil) ten poslední den.

Sžil se s Kathleen, s její klidnou tváří, se samozřejmostí, s jakou na něho čekávala. Vždycky. Byla pokaždé doma. Nevycházela téměř na ulici. Snad milovala ten byt v osmém poschodí nad jezerem víc než cokoliv jiného za třicet osm let svého života. Snad milovala i ona ten klidný život, kterým teď procházely jejich dny. Bez vzrušení, bez dráždivosti nočních reklam nad bary, bez očekávání neznámých hodin a minut. Milt byl rád. Děkoval náhodě, která mu pomohla tenhle dům před dvěma lety najít, protože pokládal její náklonnost k bytu za trvalejší a vřelejší, než jakou cítila k němu.

„Jsem opět na řadě?“ zeptal se Joe Smart.

„Jen vzdáleně,“ ušklíbl se Drennan. „Jenom tak, abyste si stále uvědomoval, že jsem vás nespustil ze zřetele.“

Milt se přes všechnu svoji pracně vybudovanou filozofii zachvěl a na zádech ucítil mrazení. Tak tedy dnes? Nevyznal se v Drennanovi. Od počátku se v něm vůbec nevyznal. Mělo to být už dávno, ale teď to pocítil jako nespravedlnost. Proč právě dnes? Alespoň jeden večer kdyby mu ještě ponechal. Alespoň jeden večer.

„Já s vámi budu proti svému přesvědčení jednat docela otevřeně. Mám podezření, že Seligmana někdo vydíral. Nevíte o tom nic?“

„Stav svého konta vám mohu beze všeho dát. Pokud ho ještě neznáte.“

„Nemyslel jsem právě vás, ale ptal jsem se, nevíte-li o tom.“

„S takovou věcí se asi nikdo nesvěřuje. Dokonce ani svým nejbližším.“

„Proč myslíte?“

„Jestli ho někdo vydíral, pak na něj jistě něco věděl. A to nemohlo být nic pěkného. V případě, že platil.“

„Platil.“

„Mně ne.“

„To vím. Dokonce už vím i komu.“

„Tak snad stačí zeptat se jeho, ne?“

„Stačilo by. Jenomže byl zardoušen. Pravděpodobně dvanáctého června.“

„To je jistě zajímavé. Já jenom pořád nevím, co na mně chcete.“

„Hlavně bych chtěl vědět, kde byl Seligman během toho úterý, kdy byl zavražděn.“

Drennan se pohodlně uvelebil v židli u malého stolku a díval se z okna na oblohu. Joe Smart přemýšlel, ale nevypadal příliš soustředěně.

„Já si to jen těžko vybavuju. Opravdu si nemohu…“ rozpomínal se Joe Smart.

„Pokračujte,“ vybídl ho Drennan, ale on nepokračoval.

Milt se nakláněl nad rýsovacím prknem. Kapitán ho vůbec nebral na vědomí. Chvilku se mu nedostávalo vzduchu, srdce mu zatlouklo v několika extrasystolách. Výkres se mu na chvilku ztratil, třebaže ležel na stopu od jeho mžikajících očí. Tlačily ho v důlcích. Nestačil vnímat, co si Smart s Drennanem říkají, slyšel slova, ale jako by mluvili nějakou cizí řečí. Rozhovor mu unikal, naštěstí ho nikdo z nich neoslovil. Joe Smart se rozpomínal, ale ovšem, vždyť byl vlastně to úterý ještě nemocen a nastoupil až ve středu. Řekl to trochu s úlevou.

Drennan začal zklamaně myslit na něco jiného, potom odešel a za ním odešel i Smart. Milt zůstal sám a přistoupil k oknu. Díval se z něho teď častěji. Hledal v řece, líně se protahující mezi ulicemi města, klid. Hledal klid také v tenké čáře obzoru, která se chvěla neskutečně daleko. Ví Drennan něco? Nebo tuší? Celý jeho život je vlastně jenom domeček z karet, vylhaný, vymyšlený, vratký, který se sesype ještě dřív, než do něj strčí policie. Stačí, aby poznali (nevědí-li to už), kdo byla Kathleen, a v okamžiku jim bude jasné, jak to tehdy bylo. Už se nemohl soustředit. Zavolal Jessii Mehewové, že jde do výrobny.

„Dobrá,“ odpověděla. „Znamenám si. Je tu právě kapitán Drennan. Kdyby se po vás náhodou sháněl, řeknu mu, kde vás najde.“

„U něho jsem už byl,“ poznamenal Drennan. „Teď se mně líbí tady.“

„Jestli chcete přijmout zaměstnání u firmy Hammond a Cohen, mohla bych se za vás přimluvit.“

„Udělala byste to?“

„Budu o tom přemýšlet.“

„Jak rychle vám to myslí?“

„Do penze se dočkáte.“

„To je věštba?“

„Předpověď.“

„S jakou pravděpodobností zpravidla pracujete?“

„Na sto.“

„Tak se mně pokuste říct, jak dlouho byl u vás Seligman?“

„Pokud vím, odnesl jste si jeho materiály.“

„Já jsem se ovšem neptal, co víte o tom, zdali mám jeho materiály, nebo ne, ale jak tady byl dlouho zaměstnán.“ „Abych vám to mohla říct přesně, musela bych ty materiály mít.“

„Myslel jsem, že jste sekretářka.“

„Nevím, jakou máte představu o práci sekretářky, ale já tady stenografuji, vedu v evidenci schůzky vedoucích pracovníků, jejich…“

„Jaké schůzky měl Seligman to poslední úterý?“ „Moment. To bylo dvanáctého, že?“ hledala v kalendáři na stole. „V úterý neměl Cecil Frank Seligman žádnou schůzku.“

„Tedy tu byl celý den?“

„To jsem neřekla.“

Zalistovala v knize, kterou vytáhla odněkud ze spodní zásuvky stolu. Chvilku hledala a pak dodala:

„Tady. Úterý dvanáctého června odešel v jedenáct třicet a vrátil se ve dvanáct čtyřicet pět. Pak už tu byl až do večera. V kolik odcházel, to nevím.“

„Když už to tam vedete tak na minutu přesně, je také možné zjistit, kam šel?“

„Do reklamní agentury Curtis, Boosey Ltd.“

„Co tam vyjednával?“

„O tom mně nic neřekl. Snad by to věděli šéfové. Mám vás ohlásit?“

„Zatím ne. Na kolik vy byste ho tak odhadovala?“ „Myslíte konto?“

„Přesně tak.“

„V bídě nežil. Ale jestli měl v zásobě pět deset tisíc,“ uvažovala věcně Jessie, „bylo by to tak akorát.“

„Kdyby se ukázalo, že měl podstatně víc, kde byste soudila, že k tomu přišel?“

Jessie zaváhala.

„Mohl dědit. Nebo vyhrát.“

„A vydělat?“

„U nás? O tom je tady příliš dobrý přehled.“

„A jinde?“

„To samozřejmě mohl. Ale asi by proti tomu měli námitky naši pánové. Kromě toho mu příliš času mimo nezbývalo.“

Curtis, Boosey Ltd. byla skutečně reklamní agentura. Sídlila na Západním jezeře, v onom trojúhelníku, ohraničeném Franklinovou a Wackerovou ulicí. Bylo to sice trochu stranou, ale zase tam Seligman, uvažoval Weatherell Drennan, neměl daleko.

Šéf agentury chtěl napřed vidět povolení prokurátora, jinak prý lituje, ale nemůže o svém klientovi poskytnout žádné informace. Z toho Drennan usoudil, že už někdy návštěvu policie zažil. Ujistil ho, že o žádném klientovi informace nechce, že vyšetřuje vraždu někoho, kdo údajně agenturu navštívil krátce před svou smrtí, a to v zájmu své firmy. Šéf pak ochotně připustil, že firma Hammond, Cohen & Co jim pravidelně svěřovala nejrůznější reklamní akce.

„Nezajímá mě, co pro ně chystáte, ale rád bych věděl, od koho jste poslední objednávku dostal.“

„Byl zde sám pan Cohen,“ odvětil šéf uvážlivě a zazvonil na sekretářku.

Vešla neuvěřitelně ošklivá žena, suchá, vychrtlá, s rysy ze samých vrásek, bez ňader a bez boků, s nohama tenkýma, jako mají loutky, a s velikými brýlemi na vyzáblém nose. Drennana nepřekvapilo, že ji šéf oslovil slečno.

„Slečno, přineste mi prosím složku Hammond, Cohen & Co.“

Otočila se, Drennan byl ochoten odpřisáhnout, že v ní přitom zachrastily kosti, a vyšla s jemným zaklapnutím dveří.

Pracovna, ve které seděli, nebyla zařízena nijak přepychově. Spíš trochu bohémsky. Jedna stěna byly polepena plakáty s hodně odlišnou tematikou (počínaje výstavou fotografií Walkera Evanse v Muzeu současného umění, oslnivou prskavkou na temně modrém pozadí s nápisem Sizz, Boom, Hurrah - Colonel Reily, další Joust a minute King Richard’s Faire, plakát plný pohybu s Twilla Tharp Dancers) a pod ní se hromadily malé bedýnky ze surového dřeva s nápisy stříkanými přes šablonu, jaké jsou vidět na bednách v přístavech. Byly to samé značky tvrdých alkoholů. Šéf, Drennan přeslechl jeho jméno, byl tak v jeho letech, zcela klidný a vyrovnaný. Velice solidně (a také nákladně) oblečen v tmavě šedivé šaty s jemným proužkem. Drennanovo chování příliš nevybízelo k nějaké lehké a nezávazné konverzaci, a tak je z mlčení vysvobodilo opět zachrastění kostí a „slečna“ položila na stůl desky s ozdobným nápisem HAMMOND, COHEN & CO.

„Co jste si přál vědět?“ rozevřel šéf desky.

„Zajímalo by mě, co tu naposled objednával nebo dělal Cecil Frank Seligman. Znal jste ho, ne?“

„Zajisté. Máte na mysli jeho návštěvu dvanáctého června letošního roku, nemýlím-li se.“ Jeho tvář se trochu protáhla jako reklama na pohřební ústav. „Objednal se telefonicky ráno (četl z diáře), přišel krátce po půl jedenácté a zdržel se asi deset minut.“

„Víte jistě, že odcházel tak brzy?“

„Zcela jistě. V jedenáct jsem byl již na Východní Ohijské dohodnout se Sakurou (to je ta japonská čajovna) reklamní kampaň.“

„O čem jste se Seligmanem jednali?“

Představitel reklamní agentury Curtis, Boosey Ltd. zavřel desky. Potom zvedl k Drennanovi zamyšleně oči. Oba byli ve styku s lidmi velice zkušení.

„Mám na mysli,“ nechtěl Drennan zbytečně ztrácet čas, „byla-li ta schůzka tak nutná, nebo se dala vyřídit telefonicky.“

„Mohu vám něco nalít?“

„Co?“

„Gin, víno, džus, whisky.“

„Gin občas piju.“

Šéf otevřel registraturu ze světlého dřeva, novou, plnou pečlivě srovnaných pořadačů s nápisy firem, které budoucnost svých výrobků svěřily jeho agentuře. V jedné z přihrádek stálo několik lahví. Vybral Tanqueray English gin a nalil do dvou sklenic.

„Led?“ zeptal se.

Drennan přikývl a pohodlně se usadil v křesle. Přehodil si nohu přes nohu a stručně (pro pořádek) podotkl:

„Vidím, že tu máte každou firmu evidovanou ještě jednou.“

Šéf přešel k lednici. Vysypal do sklenice pár kuliček ledu a obojí postavil před Drennana na tmavě mořený dřevěný stolek. Okno vedlo do dvora, jeho dno však kapitán ze svého místa nedohlédl. Ani tak to nebyl zvlášť povznášející pohled. Konečně, za žádným povznášejícím pohledem sem nepřišel.

Šéf si sedl proti němu a nabíral si kuličky ledu.

„Přeslechl jsem vaše jméno, kapitáne.“ Uchopil sklenku.

„Já vaše taky. Jmenuji se Weatherell Drennan. Chcete vidět ještě jednou legitimaci?“

„Mé jméno je Boosey, junior. Otec ještě žije, ale firmu již nespravuje. Pan Curtis zemřel a dědicům jsem vyplatil podíl.“

„Agentura je tedy vaše,“ konstatoval Drennan.

„V jádru ano. I když tu jsou některé okolnosti, které mě v rozhodování poněkud omezují. Ale abych se vrátil k vaší otázce.“

Byl to opravdu dobrý gin. Drennan ho ochutnal, potom se napil a držel sklenici v ruce, cinkaje ledem o stěny.

„Podívejte se, kapitáne, v našem oboru je jedna, tak trochu ustálená praxe. Na Nový rok a i při jiných příležitostech dáváme našim klientům drobné dárky. Je to pozornost zákazníkům a kromě toho je na nich vždycky nějakým vhodným způsobem připomenuta naše agentura.“

„Takže pánům Hammondovi a Cohenovi jste vždycky něco posílali,“ podotkl chápavě Drennan.

„Samozřejmě. Ale kromě toho jaksi i zástupcům jednotlivých firem, kteří se na nás s důvěrou obracejí ve jménu svých zaměstnavatelů, jejichž plné důvěře se těší, tedy i jim…“

„Kolik dostal C. F. Seligman?“

„Nic!“

„Já k vám, pane Boosey, budu docela otevřený. Mě vůbec nezajímá, jakým způsobem si zajišťujete zakázky. Alespoň ne v tomhle případě. Já potřebuju znát zdroje příjmů C. F. Seligmana.“

Boosey junior vstal a vyňal z registratury, která zůstala otevřená (asi také reklamní trik, pomyslel si Drennan), pořadač. Zůstal s ním u skříně.

„Ten den nic,“ pohlédl mu do očí. „Což ovšem neznamená, že se nezmínil.“ Šéf reklamní agentury opět uvážlivě upil ginu. „Zmínil se o nějaké velké akci, kterou měla jeho firma zahájit v nejbližších dnech, nu a při takové velké akci.“

„Řekl si o peníze přímo?“

„Nikoliv,“ vysvětloval Boosey trochu pohoršeně. „To ne. To by nikdy neudělal.“

„Jak jste mu peníze vypláceli?“

„V hotovosti. V reklamní tašce, jaké má naše firma pro tyto účely k dispozici.“

„Pamatujete se na to úterý?“

„Velice dobře.“

„Neměl jste dojem, že spěchá? Nebo že jeho chování je trochu jiné než při jeho předchozích návštěvách?“

„Snad trochu spěchal. Ale já jsem spěchal také a možná mně vycházel vstříc. Koneckonců, informoval mne o té budoucí akci, nadhodil, že se bude rozsahem vymykat dosavadním objednávkám, já ho ujistil, že nás to bude těšit a že jsme firma, která nemění své zvyklosti. Jakmile začneme na objednávce pracovat… Bylo to opravdu trochu neobvyklé a překvapilo mne to. Od něho. Ale brzo jsem to pustil z hlavy. Měl k tomu jistě důvod.“

„Nikdy si vám neřekl o půjčku?“

„Ne. To by se jistě obrátil spíš na banku.“

Drennan vstal. Boosey junior vstal také a rozvážně dodal: „Skutečně mi nepřipadal nijak rozčilený ani nervózní. Ani když teď na to vzpomínám pod dojmem toho, co vím.“ Rozloučili se docela srdečně a Drennan se vrátil do kanceláře. Nic zvláštního se nedělo. Všechno šlo poklidně svým tempem, svou dávno vyježděnou cestou. Několik pachatelů mezitím dopadli, několik ne. Několik jich nedopadnou nikdy. Na jiné to čeká. Je zbytečné příliš spěchat. Ovšem, dvě vraždy jako v tomto případě, to je přece jenom něco jiného. Bude se muset podívat na firmu, kde se ti dva kdysi setkali. Pokusil se zavolat Parletta, ale ten byl v terénu. Wolsey také. Odešel tedy ke svým třem dětem a manželce, do bytu nad řekou, kam stoupala vlhkost, i když dlouho nepršelo, kam stoupal kouř, i když stálo nad městem zářivě žluté slunce bez jediného mráčku.

Bývalý majitel firmy na jízdní kola, ve které se setkali Cecil Frank Seligman s Drewettem McMullanem, se s postupem času propadal a propadal, až ho odstředivá síla města vyhnala na okraj do ólen Ellinu. Bydlil v domě, který byl chatrný a šedivý a velice dlouho neopravovaný, ačkoliv to nutně potřeboval. Výtah na svá tři poschodí neměl a stejně by už dávno nejezdil. Drennanovi nezbylo, než se vláčet po místy ještě vrzajících, ale místy již docela prohnilých schodech, které nikdo dlouhá léta neumyl, až vzhůru pod střechu.

Tentokrát měl štěstí.

Walter Young byl doma. Živý.

Byl to zvláštní stařík. Jistě chytrý. I teď. Ale tak nějak totálně rezignující na život, ačkoliv se nezdálo, že by k němu neměl dost sil. Daleko spíš k němu neměl chuť. Zřejmě živořil. Jeho pokoj byl zařízen ještě skromněji než pokoj jeho bývalého zaměstnance. Po pravdě řečeno, byla tu vlastně jenom postel. Dřevěná, na vysokých nohách. Jedna židle, věšák, kbelík.

„Vy jste Walter Young?“

„Dosud ano.“

„Jak to, dosud ano? Chystáte se snad změnit jméno?“

„Ne,“ odpověděl pokojně Walter Young. „Chystám se zemřít.“

„To jsem rád, že jste s tím počkal až do dneška.“

„Smrt s tím počkala, pane. To ona si pro mne přichází tak pomalu, že jste mne ještě stihnul.“

„Můžu se posadit?“

„Když chcete.“

Staříka ani nenapadlo zeptat se, co návštěvník chce. Nebyl zvědavý a zdálo se, že ho to vůbec nezajímá. Na Drennanovu legitimaci se ani nepodíval, jeho představení nevěnoval pozornost. Je pravda, mohl s určitostí vyloučit možnost, že by ho chtěl někdo oloupit.

Drennan se posadil na jedinou židli.

V koutě zahlédl ještě červený ručník, visící na skobě. Z okna (z místa, kde seděl) viděl ničím nepřerušovanou, světle modrou oblohu. Drennan otevřel krabičku cigaret a chtěl si zapálit.

„Nekuřte mi tady! Nemám to rád!“ řekl stařík. Seděl na posteli ve žluté košili a černých kalhotách, visících na tmavě červených šlích. Kapitán si pomyslil, že by mu to mohlo být už jedno, když se chystá na smrt, ale cigaretu odložil.

„Nechte na mně, jakým způsobem a v jakém vzduchu chci zemřít,“ poznamenal Walter Young, jako by znal jeho myšlenky.

„Vlastnil jste firmu na výrobu dámských a pánských velocipédů A. N. Ralston?“

„Tak to bylo zapsáno v obchodním rejstříku.“

„Chcete snad říct, že ve skutečnosti to tak nebylo?“ „Pokračujte!“ vybídl stařík bez zvědavosti.

„Kromě jiných byli u vás zaměstnáni také jakýsi Cecil Frank Seligman a Drewett McMullan.“

„Každý se musíme nějak živit. Stěžují si na mě u odborů, že jsem jim platil málo?“

„Nestěžují. Ani by nemohli.“

Stařík se na něho bez zájmu podíval.

„Oba jsou totiž mrtví.“

„Předešli mě.“

„To ano. A jak se zdá, oba neradi.“

„Tím chcete říct, že jim k tomu někdo pomohl?“

„Tím chci říct, že jim k tomu někdo pomohl.“

„I to se stává,“ připustil pokojně.

„Jistě,“ souhlasil Drennan. „Ale pak se tím musíme zabývat my.“

„Takže jste policajt?“

Drennan pomlčel o tom, že se mu představil hned na počátku. Na staříka to neudělalo zřejmě žádný dojem. A nejen to. Ani si to nepamatoval.

„Co chcete ode mne?“

„Zdá se mi, že jejich smrt spolu nějak souvisí. Neměli něco společného i za živa? Nevzpomínáte si?“

„Co kdybyste se obrátil na mého právního zástupce?“ navrhl Young.

„Vy máte právního zástupce?“

„Firma A. N. Ralston, výroba dámských a pánských velocipédů, má právního zástupce.“

„To jste přece vy, ne?“

„Ne tak docela. Já jsem sice figuroval na místě šéfa, ovšem firma patřila bratrovi. Thomasovi Williamu Youngovi.“

Drennan se zarazil. Thomas William Young byl pán vládnoucí nezanedbatelným počtem miliónů.

„Thomas je váš bratr?“

„Ano.“

„A to vás nechá žít takhle?“

„Proč ne,“ odpověděl bez trpkosti. „On je úspěšný, já ne.

Takových úspěšných i neúspěšných lidí je plno. Proč bych ho právě já měl zajímat.“

„Ale je to přece váš bratr.“

„Jistě.“

„Vy byste se k němu choval taky tak?“

„Samozřejmě.“

„No, to je vaše věc. Pamatujete se na ty dva?“

Stařík nevzrušeně přikývl.

„Seligman. Vysoký, štíhlý, sebevědomý. Chtěl vypadat tvrdě, ale byl to měkkota. Ten druhý taky.“

„To tak změkli u vás?“

„Ne. Tak měkký byli od narození. Naše firma dávala schopnějším zaměstnancům sem tam možnost něco zpronevěřit. Samozřejmě, vzápětí jsme na to přišli. A pak se ukázalo, co v nich je. Většinou změkli. Pracovali obětavě, za míň peněz a nechtěli příliš měnit zaměstnání.“

„To jste byli dosti zajímavá firma.“

„Jako každá jiná.“

„Takže jste jim dali příležitost.“

„Oběma ne. Jenom Seligmanovi. McMullan byl dělník, pracoval tuším ve skladě. Na něm jsme žádný zájem neměli.“

„A mohl se dozvědět, že Seligman tu příležitost dostal? A že se jí taky chopil?“

„To je velice nepravděpodobné.“ Stařík nepovažoval za nutné odpovídat na poslední otázku. „Ale – vyloučit to nelze.“

„Asi se budeme muset na hospodaření vaší firmy podívat trochu zblízka.“

„To můžete, ale k ničemu vám to nebude. Právnímu zástupci firmy nemůžete nic dokázat. A i kdyby, tak na bratra nestačíte.“

„I větší a mocnější si mysleli, že se jim nemůže nic stát.“ „Možná. Ale ne pro tenhle důvod. A taky ne od vás.“ Drennan mlčel. Stařík to říkal zcela lhostejně a bylo mu zřejmě jedno, komu to říká, jestli mu dotyčný věří nebo jestli ho to náhodou neuráží. Na druhé straně Drennan až příliš dobře věděl, že má pravdu.

„Nedělalo to tehdy moc. Asi deset tisíc. Odhadli jsme Seligmana na tuhle částku a potom musel pracovat za náš plat a naše podmínky a měsíčně jsme mu něco sráželi. Při likvidaci nám to musel doplatit v hotovosti. Udělal to velice rád. McMullan od nás někdy mezi tou dobou odešel. Nevím kam.“

„V čem spočívala zpronevěra?“

„Takovými detaily jsem se nezabýval.“

„Říkáte to, jako by to byla nejsamozřejmější věc na světě.“

„Líčím vám, jak to bylo. Nebudete mi, doufám, tvrdit, že něco takového slyšíte poprvé v životě.“

„To ještě neznamená, že s tím souhlasím.“

„Milý pane, kdybyste tu firmu vedl vy a musel ji udržovat nad vodou, kdo ví, co byste pro ni udělal.“

„Rozhodně nic nepoctivého.“

„Vy byste mě rozesmál,“ řekl stařík naprosto vážně. „Co je na tom nepoctivýho? Nepoctiví byli jenom lidi. Kdyby nekradli, tak se nedostávali do malérů. Jejich věc, nemyslíte?“

„Myslím, že se přece jenom podívám za tím vaším právním zástupcem.“

„Jmenuje se Kenneth Cooper & Son. Kanceláře má na Východní Monroeově. U jezera.“

Drennan odešel dost podrážděný, i když vlastně nebylo proč. Samozřejmě, Walter Young měl pravdu. Ale zajímala ho smlouva nebo prohlášení nebo co, které spolu sepsali zástupce firmy A. N. Ralston, výroba dámských a pánských velocipédů, a C. F. Seligman.

Právní zástupce likvidované firmy pan John Bullen ho uvítal zdvořile, dokonce prohlásil, že má právě chvilku času a může se mu věnovat. Přinesl veškeré účetnictví bývalé firmy a beze stopy ironie se Drennana zeptal, jak dalece se v něm vyzná.

„Děkuju za optání,“ odpověděl kapitán, který o účetnictví nevěděl vůbec nic.

„Co byste si přál vědět?“

Drennan mu to řekl.

„Ach ano. Samozřejmě si na to nevzpomínám, ale podíváme se.“

Listoval chvíli nějakými složkami a Drennan namátkou otevřel účetní knihu. Nezdálo se, že by to právního zástupce nějak znepokojilo.

„Tady to máme,“ oznámil po chvíli. „Skutečně, měl jste pravdu. Cecil Frank Seligman byl u nás zaměstnán a Drewett McMullan rovněž. Druhý od firmy odešel po dvou létech, první vytrval až do likvidace, to jest až do…“ „Spíš by mě zajímaly jeho platové poměry.“

„Koho prosím?“

„Seligmana.“

„Ano. Pobíral 640 dolarů měsíčně.“

„To nedostal nikdy přidáno?“

„Asi se příliš neosvědčil, pane. Jinak vám bohužel na vaši otázku nemohu odpovědět. Z prostého důvodu,“ dodal s úsměvem, „neznal jsem ho.“

„Přesto je to podivné. Neměl tady nějaký malér?“ „Malér? Jak to myslíte, kapitáne?“

„Jak to říkám. Zkuste prohlédnout ty papíry ještě jednou.“

„Hmmm.“ John Bullen se sklonil k trochu zažloutlým listům, ale nezdálo se, že by v nich něco hledal. Tím méně nalézal. Nechal hlavu skloněnou a zvedl k Drennanovi pohled trochu tísněný širokým, černým obočím. „Předpokládám, že k takové žádosti máte důvod.“ „Jistě.“

„Smím se zeptat jaký?“

„Abychom to vyřídili rychle a mezi sebou. Jak možná víte, Seligman byl zavražděn.“

„Četl jsem.“

„Současně, nebo téměř současně,“ opravil se Drennan, „byl nalezen mrtvý i Drewett McMullan, který s ním byl nějakou dobu společně zaměstnán. U téhle firmy.“

„Vy myslíte, že vrahem byla jedna a táž osoba?“ „Jednak si to nemyslím a jednak to sem už tak dalece nepatří. Ale to, co potřebuju, nijak neohrozí pověst bývalé firmy ani vaší kanceláře.“

Právník sklonil oči k papírům a z desek, které byly vespod, vytáhl papír. Podal ho mlčky Drennanovi. Byla to pracovní smlouva, ve které se Cecil Frank Seligman zavazoval setrvat u firmy po dobu deseti let za dohodnutý plat ve výši 640 dolarů měsíčně.

„Děkuji,“ řekl Drennan a trochu to slovo protáhl, „ale mě by spíš zajímal důvod, pro který podepsal nebo musel podepsat tuhle smlouvu.“

„Zajisté že nemusel,“ opravil ho právník. „Nikdo ho nenutil.“ Díval se teď na kapitána přímo. „Seligman podepsal smlouvu dobrovolně.“

„Nemyslíte, že je to smlouva trochu nevýhodná nebo dejme tomu neobvyklá, aby ji někdo podepisoval dobrovolně?“

„Nemohu znát jeho důvody. Není to plat sice nejvyšší, ale zase měl zajištěné zaměstnání na deset let.“

„Firma ovšem v této době likvidovala.“

„Ano,“ připustil neochotně John Bullen.

„Takže museli Seligmanovi, jestli tomu dobře rozumím, nahradit ušlou mzdu.“

„Pravděpodobně.“

„Jistě je o tom v účetních knihách doklad.“

Právník na Drennana mlčky hleděl. Že tu není na přátelské návštěvě, bylo jasné. Ale stále nebylo jasné, kam se těmito manévry snaží dospět a kdy ho bude nutno vhodně zarazit. Byl ve střehu, ale prozatím se nijak příliš neznepokojoval. Takových už tady bylo.

„Nebo alespoň zápis.“

„Je také možné,“ připustil John Bullen po chvíli, „že firmě dlužil nějaké peníze a zavázal se je po tuto dobu splácet.“

„Z tak nízkého platu? To by snad udělal líp, kdyby se obrátil na banku, ne?“

„Třeba to udělal a banka ho prověřila a neshledala dostatečně solventním.“

„Při tom platu,“ dodal Drennan.

„Při tom platu.“

„V tom případě jistě bude v papírech potvrzení o tom, že peníze vrátil. Zkuste se po něm podívat!“

Právník se sklonil k fasciklu papírů a trochu nepřítomně v nich listoval. Drennanovi se zdálo, že přemýšlí, může-li mu to odmítnout. Mohl. Potom však ze složky vytáhl nějaký papír a podal mu ho.

„Prosím. Tady je to. Po pěti letech doplatil Seligman firmě dlužných pět tisíc sedm set padesát dolarů.“

Drennan si papír nevzal. Díval se na právního zástupce likvidované firmy A. N. Ralston, výroba dámských a pánských velocipédů, a řekl si, že by zřejmě musel mít v ruce souhlas prokurátora, aby mu tenhle člověk podal ze složky papír, který ho zajímal.

„McMullan byl zaměstnán kde?“ zeptal se.

„Okamžik.“ John Bullen nebyl ani trochu dotčen. Založil papír zpět a znovu zalistoval v objemné složce. „Ve skladě v River Grove.“

„Můžete mi říct, jaká opatření jste udělali, aby nedocházelo ke zpronevěrám?“

„Ke zpronevěrám?“ podivil se právník.

„Nebo k nim u vás nedocházelo?“

„Firma svým zaměstnancům důvěřovala.“

„A když její důvěru zklamali, tak si je zajistila za nízký plat na dlouhou dobu, že?“

„Chcete prosím říci, že jsme snad pana Seligmana naváděli k nějaké zpronevěře?“ zeptal se John Bullen věcně.

„Ne, jistě jste ho nenaváděli.“

„Každý měl na vůli být k firmě loajální a poctivý. Jestliže toho někdy zneužil, musil nést následky. Firma nikdy nikoho k ničemu nenaváděla ani nenutila. To bych si vyprosil.“

„Jaké následky to byly?“

„Mohl od firmy svobodně odejít.“

„Ano?“

„Ovšem v tom případě majitel prostřednictvím soudu musel požadovat náhradu. Je vám, doufám, jasné, že na ni měl právní nárok.“

„Naprosto,“ souhlasil Drennan, pozdravil a odešel.

Na ulici nasedl do busu. Kolem něj proudilo v horkém odpoledni město. Bus byl plný. Kapitán se trochu potil. Na dlaních i na čele a za chvilku cítil, jak se mu košile lepí na tělo. Snažil se získat co nejvíc informací, dřív než se znovu ozve Helena Monningtonová.

Aby konečně mohl začít hrát svou hru.

Ale stále se nemohl dopátrat, jakým způsobem získal Seligman během dvou let půl miliónu dolarů. Na provizích to bylo vyloučené, nic nezpronevěřil, z kanceláře se příliš uvolňovat zřejmě nemohl (možná ani nepotřeboval), co tedy? Tak velká nevysvětlená loupež během té doby nepřicházela v úvahu. Že McMullana zavraždil Seligman, aby ho nemohl vydírat, to bylo naprosto jasné. Ale kdo a proč zabil jeho. To byla předem pečlivě připravená vražda. To neudělal žádný přítel McMullana z pomsty. Že by ho přišel odpoledne navštívit a zjistil, že už to má za sebou. Předně by nevěděl, kdo to udělal, a i kdyby, jistě by si rozmyslel přijít k Seligmanovi, střelit ho a zase odejít, když v domě bydlilo plno dalších nájemníků a kdokoliv ho mohl potkat na schodech. A navíc musel počítat s tím, že ho správce nepustí nahoru. A taky, že ho Seligman vůbec nepřijme. Ledaže měl Seligman na svědomí ještě něco, o čem Drennan zatím neví, a někdo šel po něm už dlouho. Někdo, kdo neměl žádnou spojitost s McMullanem.

Jako kupříkladu Helena Monningtonová.

Eventuálně ti, kteří stáli za ní a řídili ji jako spojku s Drennanem. Oč jim asi šlo, uvažoval znovu, když ji nasadili na obyčejného kapitána policie.

Zkusil ji zavolat z kanceláře.

Telefon vzala sama.

„Á, náš detektiv. Našla se opět nějaká mrtvola?“

Trochu mu to vyrazilo dech.

„Jak to víte?“

Teď to vzalo dech zase jí. Alespoň měl na dálku ten dojem.

„Jak to? Ona se opravdu našla?“

„Vy jste to nevěděla?“

„Řekla jsem vám přece, že společenskou rubriku čtu jen málokdy. Pamatujete se?“

„Zajisté. Neboť jako choť senátora máte plno společenských povinností.“

„Tak to se mně povedlo, co?“ srdečně se rozesmála.

Drennanovi už tak do smíchu nebylo.

„To ano. Ke všemu to ani v té společenské rubrice nebylo.“

„Takže jsem vás nemohla oklamat.“

„Vám by se podařilo i nemožné.“

„Teď nevím, máte-li tak vysoké mínění o mně, nebo o sobě. Ale určitě jste přesvědčen, že jsem se o něj postarala opět sama.“

„Pokud se pamatuji, nezmínil jsem se, že by to byl muž.“

Jestliže se předtím smála bezstarostně, poslední věta v ní vzbudila takové veselí, že nebyla k utišení, a Drennan musel na její odpověď čekat hodnou chvíli.

„Vidím, že jsem stále podezřelejší. Nakonec vám nezbude, než mě zatknout.“„Dáte mně k tomu příležitost dobrovolně?“

„Kdy byste si ji přál?“

„Jistě by vám nebylo příjemné, aby u toho bylo příliš lidí.“

„Jako posledně?“

„Těmi prostorami již bohužel nedisponuji,“ zalhal. „Škoda. Mohla jsem si ještě jednou zavzpomínat.“ „Mohl bych vám nabídnout jiné. Bohužel zdaleka ne tak přepychové.“

„Nabízejte!“

„Našli jsme tam toho druhého.“

„A vy očekáváte, že se snadněji přiznám? Asi vás zklamu.“

Drennan o tom nepochyboval.

„Je to číslo čtrnáct, Whealenova, Lincolnwood. Druhé patro. Do dveří zapíchnu svoji vizitku.“

„Nechte ji tam do dvou hodin. Hodí se vám to?“

„Jistě.“

Drennan pomalu a velice zamyšleně zavěsil sluchátko. Potom si zavolal Wolseyho a chtěl vědět, jak pokročila prohlídka u McMullana.

„Z otisků tam byly hlavně jeho a potom několik cizích. Ty jsme však nemohli identifikovat. Seligmanovy tam nebyly,“ dodal na Drennanův tázavý pohled. „Ale ten den tam docela jistě byl.“

„Jak to víte?“

„Našli jsme dva muže, kteří ho viděli a celkem bezpečně poznali. Jeden ho potkal přímo na chodbě. Jmenuje se nějak jako Henry Devoney nebo Deloney, dole to mám napsaný, a je to stejně pochybná existence, jako byl McMullan. Nahoře na chodbě ho viděl odcházet, tedy ho viděl zezadu, ale když ho na schodech předešel a ohlédl se, spatřil ho zase zezadu.“

„Nebylo mu to divný?“

„Prý si myslel, že něco zapomněl a musel se vrátit. Na čas si už moc nevzpomíná a klade to setkání tak mezi jedenáctou a půl druhou. Dost podrobně však popsal jeho šaty a kupodivu i boty.“

„To dělá krejčího nebo prodává obuv?“

„Je to zámečník. Ale Seligman měl na sobě žlutý boty a tmavě modrý šaty. Tak se mu to zdálo trochu nápadný.“

„Nezdá se mi, že člověk jako on by šel někoho uškrtit a oblékl se jako šašek. Aby si ho každý na první pohled…“

„Možná padlo o návštěvě rozhodnutí teprve to odpoledne a neměl už čas se převléknout.“

„Jak to myslíte – padlo rozhodnutí.“

„Ta jeho sekretářka bude možná vědět přece jenom víc, než zatím přiznala. Mám to s ní zkusit?“

„Postarám se o ni. A ten druhý?“

„Potkal ho na ulici a podle fotografie bezpečně poznal.“ „Tak to by stačilo. Zpráva z laboratoře?“

„Ještě ji nemám. Ale došlo něco jinýho. Možná vás to bude taky zajímat. Zpráva vojenského lékaře. Seligman byl ve Vietnamu ošklivě zraněn. Vidět to sice příliš nebylo, ale zanechalo to následky.“

„Jaký?“

„Byl trvale impotentní.“

„To víte jistě?“ ožil Drennan.

„Docela jistě.“

„A ten doktor taky?“

„Leslie Wrist to potvrdil.“

„Tak děkuju.“

Wolsey pokýval bez úsměvu hlavou a odešel. Drennan vytočil domácí linku Mitchella Moffata. Ozval se mu hned.

„Vezmi si vůz a jeď do čísla 14, Whealenova, Lincolnwood.“

Policejní fotograf slabikoval nahlas adresu.

„Do toho domu by měla ve dvě hodiny po poledni, nebo tak nějak, vstoupit vysoká, asi čtyřicetiletá blondýna. Nesmí o tobě za žádnou cenu vědět. I kdyby se ti to nemělo povést. Ale to bych zase nevěděl, proč tě tu platíme. Upíchni se někde za oknem, nejlíp v přízemí, aby nebyl obličej moc zkreslený. Nanejvýš v prvním patře. Přijede pravděpodobně vozem, možná si vezme taxi, anebo taky dojde poslední ulici pěšky. Ulice je úzká, tak si spočítej, jaký musíš mít teleobjektiv. Vezmi si raději dva, kdybys musel být někde dál. Všechno jasný?“

„Jde ti o obličej, nebo o to, že vstupuje do domu?“

„O obojí.“

„Bye.“

19

Milt teď příliš času na přemýšlení o budoucnosti neměl. Výroba se rozjela, Smart byl neustále mezi kanceláří a dílnami a nosil odtamtud jeden úkol za druhým.

Přesto žil ve stálém napětí.

Dosud si nezvykl na fakt, že zabil člověka. Vtíral se mu do práce, do telefonických rozhovorů, na ulici, všude mu náhle před očima klesalo mrtvé tělo C. F. Seligmana s udiveným výrazem v okamžiku, kdy zazněl výstřel.

Trochu z toho napětí přešlo i na Kathleen. Nevěděla, odkud pramení, ale bezpečně ho vycítila. Nejklidnější chvíle prožívala sama doma. Na ulici stále ještě vycházela jenom za nejnutnějšími nákupy a obstarávkami. Kde mohla, používala telefon. Sama jej nikdy nezvedala. Ulice, i když nad ní svítilo slunce, i když byla sebepřívětivější, ji vždycky trochu děsila.

S nikým z těch, kdo tvořili samozřejmou součást jejího života až donedávna, se nestýkala. Nikdo ji zatím také nenašel a pravděpodobně ji zatím ani nehledal. Měla strach z Gregoryho. O něm člověk nikdy nevěděl, co udělá.

S děvčaty to bylo jiné.

Mezi nimi bylo zvláštní spojenectví. Na jedné straně spolu nemilosrdně bojovaly o každou možnost vydělat „a quick buck“. Na druhé straně to bylo společenství lidí, kteří se dovedli velice kolektivně a účinně bránit nebezpečí, jež je ohrožovalo.

Tady se cítila víc schovaná. Chránily ji stěny pokoje, proto z nich nerada odcházela. Miltovi stále ještě úplně nerozuměla. Už poznala, že se jí nechce zbavit. Alespoň prozatím ne. Že myslel svou nabídku doopravdy. Že tam mohla zůstat. Ale někde bylo něco, co nechápala a co ji nechávalo nedůvěřivou k celému tomu bytu, k tomuto životu, který jí mohl přinést klid, ale který ji přesto něčím děsil.

Povzdychla si a vyšla na nákup.

Nad jezerem nebyly žádné mraky, ale obloha byla opět zahalená do neprůhledného, světle šedého závoje, který dusil město. Odněkud seshora se o ně opíralo žhnoucí slunce. Světlý příkrov se rozptýlil po celé obloze. Ulice byly malátné.

Vzduch se jen velmi těžko dýchal, plíce v něm opět nenacházely dostatek kyslíku.

Obchod byl klimatizovaný. Unavení lidé v něm na několik okamžiků pookřáli. Bloudili širokými prostorami supermarketu a vybírali si do vozíčku z nepřeberné zásoby zboží v pestrobarevných obalech a z čerstvých potravin všeho druhu. Obcházela mrazicí pulty s masem, hotovými TV dinners (stačilo je přihřát v troubě), sýry, uzeninami, a tak dále a tak dále. Vybrala si plátky hovězího, rýži, nějaké koření, zeleninu a dva veliké grapefruity, zaplatila a vyjela s vozíkem za pokladnu.

Doma se osprchovala, nejprve vlažnou vodou a pak studenou. Tady ledová netekla.

Byly čtyři hodiny odpoledne.

Na chvilku ulehla.

Nespala.

Jenom se líně dívala do okna na světle šedou oblohu, dusící město. Potom vstala, odpočatá a svěží, a začala připravovat večeři.

Milt přišel domů až v půl sedmé.

„Jakej byl den?“ zavolala z kuchyňky.

„Trochu horkej.“

„Zdá se, že se zase něco žene. Nemám takovýhle počasí moc ráda.“

„Mně taky nedělá dobře, ale nemohu říct, že bych ho neměl rád. Je pořád lepší než zima.“

„Zvlášť když člověk nesedí u kamen.“

„A nemá spravený boty.“

„To taky,“ zasmála se a vešla do pokoje.

Přinesla s sebou vůni jídla. V místnosti kupodivu nebylo příliš teplo, i když neměli klimatizaci. Milt usedl ve flanelových kalhotách na pohovku a opřel se o polštář.

„Dobře se to rozběhlo,“ začal vyprávět. „Smart mně dnes řekl, že přišly objednávky na šedesát tisíc kusů. Ovšem s podmínkou, že je dodáme do deseti dnů.“

„Stačíte to?“

„Pojedou nepřetržitě. Včetně sobot a nedělí.“

„Tak to nebudeš doma,“ konstatovala Kathleen.

„Mně se to tak netýká,“ přisedl si ke stolu.

K večeři měli hovězí plátky s chřestem a pudink. Kathleen teď vždycky prostírala. Milt přiznával, že i stejné jídlo je takhle chutnější. Do toniku si dali trochu ginu a potom zapnuli televizi. Na všech programech byl stejně nanicovatý pořad. Ne špatný, ne dobrý, takový, u kterého sedíte a povídáte si a myslíte na něco docela jiného a čekáte a čekáte, kdy vás zaujme. Surrealistické Krásce a zvířeti vůbec nerozuměli, film Za horizontem s Richardem Backusem a Geraldinou Fitzgeraldovou se jim naopak líbil (Kathleen hlavně James Broderick). Ve společenské hře o manželském trojúhelníku byl svůdcem Marlon Brando. Milt si o něm myslil, že byl trochu hloupý. Ale asi mu to předepisoval scénář. Snad by byl takový i on. Jestlipak bude mít někdy příležitost být takovým manželem? Nebo vůbec nějakým manželem? Má Kathleen zájem o jiné muže? Ani by se jí nedivil. Je trochu nudný, navíc cizinec. Jistě ani neví, kde je Řecko. Nevěděl o ní vlastně stále nic. Jak dlouho u něj zůstane? Jak dlouho ještě u něj zůstane? Co bude dělat, až otevře dveře a najde byt prázdný?

V takovýhle den se nedávno seznámili.

Také bylo horko. Dusno, vítr od jezera rozechvíval nervy, obnažoval je, jitřil myšlenky, obloha klesala stále níž a níž, až se protrhla o Sears a vychrlila na město záplavu deště. On jím procházel s revolverem v ruce a potkal C. F. Seligmana s pergamenovým obličejem a tmavě modrými šaty, se žlutými polobotkami, stojícího před jeho revolverem a říkajícího nestřílejte, nestřílejte, kulku nevezmete nikdy zpátky, nevymažete ji ze svého svědomí, mnou pronikne snadno, ale vy se jí nikdy nezbavíte, těch patnáct gramů vás bude tížit po celý život, po celý život, po celý život.

Zazněla rána a vzápětí ucítil bolest.

Vykřikl.

Seděl v křesle před televizí. Venku znovu zahřmělo. Za okny padal zuřivě déšť. Jako tehdy. Milt byl zpocený, Kathleen ho držela za ruku a dívala se mu pátravě do obličeje.

„Co je ti?“

Dosud se mu nevrátily myšlenky. Nemohl odpovědět.

„Co je ti? Vykřiknul si, jako bys měl z někoho strach.“

Stále neodpovídal. Na ulici se hlučně snášela záplava deště. V pokoji bylo dusno. Uvolnil si límec u košile, ačkoliv ho měl rozepjatý. Nedostávalo se mu dechu. Kathleen se mu dívala zblízka do očí modře planoucím pohledem. To ta obrazovka, která vykřikovala nějaká hesla a nabízela Springerovy makaróny. Blesky nad městem ozařovaly v nepravidelných intervalech pokoj v osmém poschodí domu na Východní Elmské.

Pokoj za záplavou deště.

Bylo dusno. Dusno. Dusno.

„Tys ho zabil, viď?“

„Ano!“ vykřikl Milt. „Já jsem ho zabil. Byl jsem u něj a…“

„Neječ tak!“ okřikla ho chladně. Pootevřela okno, neboť déšť padal teď kolmo dolů a vítr ho už nehnal proti nábřeží. Do pokoje slabě zavanul vlhký vzduch. Kathleen se vrátila k Miltovi.

„Co chceš dělat?“ zeptala se věcně.

„Nemůžu takhle žít.“

„Co chceš dělat?“

„Vyslýchají všechny kolem mě. Už našli dalšího mrtvýho. V souvislosti s C. F. Seligmanem. Pravděpodobně ho oddělal on sám a potom…“

„Maj proti tobě nějaký důkazy?“

„To by mě už dávno zatkli.“

„Můžou nějaký najít?“

„Nevím. Teď už to není tak pravděpodobný.“

„Takže bezprostřední nebezpečí ti nehrozí. Že přídou teď, zejtra, pozejtří.“

„Ne. Snad ne. Ale rozuměj, já už to nemůžu takhle dál…“

„Ale můžeš. Jak se to vlastně stalo?“

Milt jí to řekl. Všechno. Od začátku až do konce. Nic nezatajil. Řekl jí všechno až do té chvíle, kdy se dozvěděl o dalším mrtvém, který možná ukáže, že Seligman byl také vrah.

„Jak to, taky. Byl vrah a ty jsi vlastně zabil někoho, na koho čekalo stejně elektrický křeslo.“

„Teď čeká na mě.“

„S tím tolik nepospíchej. Nebo se ti snad tady na tom světě už nelíbí?“

Prudce ji objal. Až jí vytryskly slzy. Z bolesti.

„Já vím, není to lehký,“ zůstala v jeho náručí, přestože to bylo velice nepohodlné. „Ale je to jednou daný, udělals to a musíš se přizpůsobit.“

„Nemohu se přizpůsobit vědomí, že jsem někoho zabil. Z tak malicherného důvodu.“

„Důvody sou leckdy ještě malichernější a nikdo se nad nima nepozastavuje. Je mrtvej. Buď tě tedy nevypátraj a bude dobře a po čase na něj zapomeneš.“

„Nikdy na něj nemůžu…“

„Ale můžeš. Můžeš a taky zapomeneš. Na všechno se dá zapomenout. To sou povídačky že ne.“

„Na tohle ne.“

Chvilku oba mlčeli.

„Možná máš pravdu. Tohle sem eště nikdy nezkusila a tak nevím. Možná tedy ne. Ale k životu už ho stejně nevrátíš. Ani kdyby ses přiznal. A když na něj nedokážeš zapomenout teď, tak potom taky ne.“

„Ale budu aspoň klidný. Nikdo na mě nebude moct ukázat, nebudu chodit po ulicích se strachem, že mě někdo…“

„Nebuď směšnej! Jakmile se něco stane, co nebudou moct nikomu přišít, tak s tím přídou na tebe a nic ti nepomůže. Jednou si dokázal zabít, tak jistě dokážeš taky krást, loupit, přepadat, znásilňovat, tak prostě dokážeš všechno.“

„To není jak říkáš.“

„Ne. Jak říkám to není. To máš docela pravdu,“ zasmála se posměšně. „Je to daleko horší. I když budou vědět, že si to nebyl ty, i když budou vědět, že to udělal někdo jinej, tak do toho namočej tebe, protože toho druhýho nebudou moct chytit, nebo bude mít prachy nebo styky a před novinama budou potřebovat pachatele. A co myslíš, že se stane? Tys to prostě udělal a nechceš se přiznat. Seš jednou kriminálník a lžeš z profese.“

„Ale to přece nemůžeš mít pravdu.“

„Ale můžu. Nebud1 tak naivní. Radši si zjisti, jak je to s tím druhým. Jestli ho skutečně voddělal Seligman. A teď poď spát!“

Drennan se zvědavě rozhlížel místností. Pátrat tady nebylo po čem. Do bytu byla nasazena speciální skupina (hledala mimo jiné těch pět tisíc dolarů) a všechno po zkušenostech se Seligmanem důkladně rozebrala. O všem, co tu bylo, dostal hlášení. Co nebylo v hlášení, nebylo ani v bytě. Bohužel, k ničemu to nevedlo.

Otevřel okno.

Bylo stejně špinavé jako minule. Otvíralo pohled do nezastavěného prostoru, na skládku rezavějícího železa, drátů, pneumatik, bláta a špíny. Ani slunce, které na tu haldu dopadalo, ji nemohlo zkrásnit. Zůstala beznadějně šedivá i s obzorem, který uzavíraly nízké domky periférie, upocené, bídné, beznadějné.

Jak asi bylo Seligmanovi, když ho na chodbě potkal Henry Devoney? Na co asi myslil, když ho potkal druhý svědek na ulici? Odložil v duchu vraždu, nebo k ní byl odhodlán za všech okolností? Nebo už bylo po ní? Byl vůbec odhodlán zabít, když sem šel?

Kde je těch posledních pět tisíc?

Nesl je Seligman jako vějičku? Nebo mu je nabídl jako poslední odstupné s jízdenkou nebo letenkou někam, kde by ho měl definitivně z krku, a zabil ho, teprve když odmítl? Collins měl pravdu. Každý máme někoho, koho bychom byli schopni zabít. Kdybychom se nebáli trestu.

Kdy člověk zabíjí, kdy vraždí, kdy se jenom brání?

Ale to je věc prokurátora a poroty. Jeho povinností je najít pachatele. Dál si s tím nemusí lámat hlavu.

V tichu slyšel kroky, které se blížily ke dveřím. Když zmlkly, otevřel.

Vešla beze slova. Naprosto samozřejmě. Stejně jako někam k prezidentovi na banket. Rád by věděl, byla-li tu opravdu poprvé. Pružný krok (uplatnila ho i tady), v životě žádné problémy, které by jí nanášely na tvář starosti. Má nějaké děti? Měla nějaké děti? Její oči byly stejně posměšné jako tehdy poprvé. Měla na sobě lehký plášť, tmavě hnědý, nezapjatý. Drennan přemýšlel, vzala-li si ho proto, aby nebudila pozornost. Pod ním jednobarevné žerzejové šaty (tmavě červené). Střevíce na polovysokých podpatcích (tmavě červené).

„Tak tady jste našli další mrtvolu,“ rozhlédla se. „Nebo jste si to vzal jako záminku?“

„Zpravidla si vybírám jiné důvody.“

Posadila se na pohovku, ze které byl docela nedávno odvezen mrtvý, ubohý, vyhublý obyvatel tohoto šedivého bytu, šejdířek, snažící se uhájit živobytí. Jak mohl. Jak dovedl. Jakou mu město dalo příležitost. Prach se nelítostně usazoval na všech předmětech a celá místnost byla zbědovaná a beznadějná. Vzduch se těžko dýchal, přestože Drennan otevřel okno. I Helena Monningtonová se mimoděk otřásla.

„Jste tady poprvé?“

Bez váhání přikývla.

„Věděla jste, že v životě Cecila Seligmana existoval tenhle člověk?“

„Drewett McMullan?“

„Drewett McMullan.“

„Jak jistě víte,“ vysvětlovala trochu znechuceně, „nebo si alespoň dovedete představit, nijak zvlášť jsem se nestarala, kdo v jeho životě existuje nebo kdo v něm vůbec hraje nějakou úlohu. Bylo mně to docela jedno a potom, určitě by se nechlubil, že se zná s takovýmhle člověkem.“

Její ruka se zeleně lakovanými nehty opsala oblouk, ve kterém bylo všechno pohrdání tímto zařízením, touhle místností, výhledem z okna, Drewettem McMullanem. Možná že do něj v tuto chvíli zahrnovala i Weatherella Drennana, kapitána policie.

„Domnívám se totiž,“ nedal se dotyčný zviklat, „že McMullana dvanáctého června zardousil C. F. Seligman.“

„A prosím vás,“ řekla pobaveně. „A nebyl tou dobou náhodou už mrtev?“

„Ne. Nebyl. Zemřel až večer a v poledne měl ještě spoustu času. Odešel ze zaměstnání někam, kde se zdržel deset minut namísto půldruhé hodiny a dva lidé ho spatřili v tomto domě.“

„Ale to je zajímavé,“ poznamenala s nelíčeným zájmem. „To jsem se vlastně stýkala jedno celé odpoledne s vrahem, že?“

„Vypadá to tak,“ přikývl suše Drennan.

„To je opravdu vzrušující. Byla nějaká možnost, že zabije i mne?“

„Zřejmě jí nevyužil,“ pokrčil rameny.

„Mrzí vás to moc?“ zeptala se sladce.

Díval se na ni, ale nemohl ji proniknout. Měla nad ním převahu. Prozatím, řekl si téměř s nenávistí.

Vyjímala se tady velice neskutečně. Proč tady teď sedí? Potřebovala se zase o něčem přesvědčit nebo chtěla něco zjistit; nebyl si jist. Nebyl si jist ani tím, že je to ve spojení s McMullanem. Šla sem příliš ochotně, a jak se zdá, nějaké milostné hry ji právě teď nelákaly. Zřejmě byla ráda, že zavolal sám a nemusela hledat důvod. Možná se chce dozvědět, co všechno Drennan ví. Příliš toho nebylo.

„Ani ne,“ řekl pomalu. „Jenomže já se snažím najít vraha. Popřípadě,“ odmlčel se, „objevit všechny souvislosti. Pozadí. Důvody. Které jsou možná velice vzdálené. Tomuto pokoji.“

Teď zase opsal Drennan bradou okruh, který zahrnul nuzné vybavení místnosti. Včetně choti senátora paní Heleny Monningtonové.

„Jste roztomilý,“ reagovala úsměvem. „Chtěl byste se se mnou milovat?“

Mlčel. Samozřejmě by se s ní chtěl milovat. Ale nebyl si jist, zda je vhodné přikývnout.

„Pozval jste mě sem přece kvůli tomu, ne? I když si zpravidla neberete mrtvoly jako záminku. To je moudré, že neprotestujete,“ komentovala jeho nehnutou, trochu napjatou tvář. „Nejste tak docela nezajímavý.“

„Jistě jsem nemohl předpokládat, že byste se s kýmkoliv chtěla milovat právě zde.“

„Ale to mně nevadí. To prostředí. Nikoliv ovšem s kýmkoliv. Ne s kýmkoliv, detektive.“

„Mohu vám půjčit klíče.“

„Ale nemusíte,“ vysmála se mu do obličeje. „O mě nemějte obavy, já už si dovedu poradit. Spíš o sebe.“

„Já se dovedu…“

„Abyste nebyl směšný. Toho se uvarovat moc neumíte, detektive. Já na vás prostě dnes nemám chuť. Možná že ji dostanu někdy jindy. V tom případě zavolám.“

Zvedla se z pohovky. Rozhlédla se ještě jednou pokojem s týmž pohrdáním, s jakým nad jeho vybavením prve mávla rukou, ale bez ošklivosti. Jako by se trochu tou chudobou bavila. Kdyby byla nahá, uvažoval Drennan, docela by tady s tou místnosti splynula.

U dveří se zastavila.

„O tom chlapci jsem nevěděla vůbec nic,“ řekla. „Nikdy se o něm nezmínil. Jestli ho zabil opravdu on, musel být hodně v úzkých. A hodně se o to musel přičinit pan Drewett McMullan sám.“

V očích se jí objevil docela jiný výraz.

„Škoda. Už musím jít.“

Vyšla do chodby.

Drennan přistoupil k oknu a vyhlédl ven. Slunce dopadalo na chatrče a na smetiště kolem šikměji než před hodinou. Jak asi dopadl Mitchell? Už jistě vyvolává snímky.

Drennan odstoupil od okna, bez rozhlédnutí přešel pokojem a vyšel ze dveří. Truchlivě za ním zapadly.

Výrobek se objevil na trhu. Těžil z tvaru a jména předchozího majitele a také z ceny, za kterou se předtím prodával. I když byl teď o deset centů dražší, sliboval stát se šlágrem. Alespoň na pár sezón. To by stačilo. Bohatě by se zaplatil a potom by se vymyslelo něco jiného. Vlastně, Joe Smart již něco jiného vymýšlel, aby byli na trhu, jakmile zájem opadne pod hranici, která znamenala rovnováhu.

Také reklama pracovala naplno. Lidé uvěřili, že je výrobek o těch deset centů kvalitnější.

Druhý den po bouři přišel Milt domů poněkud nejistý. Nevěděl dokonce, bude-li na něj Kathleen ještě čekat. Nevěděl, nebude-li na něj místo ní čekat Drennan. Nevěděl nic, ale nijak ho to netrápilo. Výtahem vyjel beze strachu a klíč do zámku vložil prsty, které se ani nezachvěly. Byl dokonce trochu zvědav.

Kathleen stála před zrcadlem a upravovala se.

„Večeře bude hned,“ oznámila a sčesávala si dál vlasy levou rukou na záda.

„Výborně!“ přivítal novinu šťastně a usedl v pokoji do křesla. Všechno se tu změnilo. Od doby, kdy tu žil s Kathleen. Nepřibyl žádný kus nábytku (ani neubyl), ale přesto byla ta změna znát všude kolem. Nedovedl říci, v čem spočívá, ale všechno bylo docela jiné. Také se tu cítil líp. To věděl jistě.

Kathleen přinesla rostbíf se zeleninou a fazolový nakládaný salát.

O včerejšku nepadlo ani slovo.

Po večeři naplnil sklenice ginem s citrónem a trochou cukru. Bezstarostně seděl v lenošce a spokojeně (téměř blahobytně) se rozhlížel po bytě, do kterého přicházel z jezera modrý večer.

„Něco novýho?“ zeptala se.

„Nevím.“

A potom zazvonil u dveří zvonek.

„Čekáš někoho?“ zeptala se napjatě. Ještě nikdo k nim nepřišel. Za celou tu dobu, a velice pochybovala, že sem chodil někdo dřív.

„Nevím, kdo by to mohl být. Podívej se.“

Byl to Drennan.

Vstoupil do místnosti v hnědých plátěných kalhotách a béžové trikotýnové košili (vlastně to bylo napůl tričko). Sako držel v ruce. Tak přece jenom, pomyslel si Milt. Jestlipak je ozbrojený? napadlo ho. Ale nebyl to strach; spíš zvědavost.

„Vítám vás,“ řekl pokojně a podal mu ruku.

Drennan ji přijal a silně stiskl. Snad tedy pro mne nepřišel.

„Jak vidím, přišel jsem tentokrát pozdě,“ konstatoval nad sklenicemi.

„Snad ne,“ usmál se Milt. „Snad pro vás ještě něco zbylo. Kathleen!“ zavolal ke kuchyňce.

„Už to připravuju,“ odpověděla zpět.

„Po tomhle dostanete chuť k jídlu,“ obrátil se Milt k Drennanovi a pokynul mu k lenošce naproti sobě. Sám se obrátil pro další sklenici a z poloviny ji naplnil. Drennan pil gin čistý.

„Asi se tak dlouho nezdržím,“ uchopil Drennan sklenici. Oba se s chutí napili. Kapitán položil svoji na stůl, Milt si nedopitou ponechal v dlani. „Přišel jsem se zeptat, jak to bylo s těmi plány? Co jste je údajně prodal.“

„Smart mně jenom řekl, že je vynesl z dílny - moment - Jenkins. Henry Jenkins. Byl taky propuštěn.“

„Znal jste ho?“

„Ne. Možná jsem ho někdy viděl v dílně, ale víc nic.“ „Podala na něj firma žalobu?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Připustil byste možnost, že to udělal na popud Seligmanův?“

„Vždyť přišel o místo.“

„Možná se ukáže, že mu našel lepší.“

Teď upil zamyšleně z vonící sklenice Milt. Vlastně, bylo to docela možné. Dokonce pravděpodobné.

Drennan na jeho odpověď nečekal.

„Slyšel jste už o tom druhém?“

Milt přikývl.

„Našli jsme ho uškrceného.“

„To jistě nebylo nic pěkného.“

„Nebylo,“ souhlasil Drennan. „Ale abych se dostal k tomu, proč jsem vlastně přišel…“

„Takže to nebyla moje kuchyň?“ tlačila Kathleen servírovací stolek.

„Už jsem zas něco zkazil. Já mám na vaši rodinu nějakou smůlu.“

„Na druhé straně máte zase štěstí, že vám všechno promíjíme,“ kladla před něj rostbíf.

Drennan ho nabodl na vidličku a s plnými ústy se obrátil k Miltovi.

„Vy jste mluvil se Seligmanem jako jeden z posledních. Jak…“

Milt nedokázal potlačit zachvění. Hrozně rád by se napil, ale nevěřil si, že se mu nebude chvět ruka. Sevřel sklenici pevně prsty obou rukou a přitiskl ji na břicho.

Kathleen zůstala zcela klidná. Jenom se varovala pohlédnout na Milta a doufala, že on nepohlédne na ni. Naštěstí to neudělal. Drennan si nabral další sousto.

„… Jak se vám jevil?“

„Už jste se mě jednou ptal.“

„Jenže jsem nevěděl, co vím teď. Měl mít u sebe pět tisíc ve stodolarových bankovkách. To je na objem už docela slušný balíček. Který je vidět. V kapse saka, u kalhot, na stole, v pootevřené zásuvce. Kdekoliv.“ Díval se na něho tázavě.

Mik se zamyslil. Z mlhavých vzpomínek se mu teď vynořila jedna, hodně neurčitá, téměř bez kontur, ale přesto narušující celkový obraz. Ano, ta klopa…

„Levá klopa kabátu mu nepřiléhala,“ téměř vykřikl. „Vzpomínám si na to docela jasně. Dost mě to překvapilo, protože byl vždycky bezvadně oblečen, ale přičítal jsem to krejčímu. Musel mít něco v kapse. Ale co, to vám opravdu říct nemůžu.“

Odmlčel se.

Kathleen naplnila znovu sklenice.

„Seligman nebyl taky tak docela bez poskvrnky. Ovšem, není vyloučeno, že co jsme pokládali za pečlivě připravovanou vraždu, byla ve skutečnosti pouhá náhoda.“

Obloha před oknem byla lehce našedlá, v rychlých intervalech v ní prosvítala modř, měnila tvar i sytost. Z ulice byl slyšet vítr. Pomalu mě tlačí ke zdi. Mít tak teď čisté svědomí, mít za sebou zákon. Jak by ta modř byla nádherná. Obloha (ta část, kterou viděl ze svého křesla) byla teď úplně čistá, šedi na ní zbyl jenom cípek, který rychle zmizel. V horní polovině vnikal do okna bílý obláček, zvarhanělý, nadýchaný.

„Chcete ještě kečup?“ hledala Kathleen slova, která by poskytla Miltovi čas. Jakákoliv slova. Nevěřila, že přišel pro Milta. Tuhla situaci dovedla odhadnout líp. Ale mohl by něco tušit. To ano.

„Ne. Leda trochu hořčice kdyby bylo,“ požádal kapitán a opět se obrátil k Miltovi. „Tehdy hrozně pršelo, pamatujete?“

„Takovou zátopu jsem tu ještě nezažil.“

„To je pro vraždu přímo ideální čas. Nikdo na ulici, auta nejezdí, protože stěrače nestačí a nikdo nevidí na cestu, z okna nedohlédneš na druhou stranu ulice. Stačilo se dostat nahoru, kdoví kde byl správce v té pohromě, zazvonit u dveří, střelit a zase jít. Někde na ulici odhodit revolver, pokud nebyl evidován, tak je to bez rizika. Někdo ho pak najde a nechá si ho. Nebo ho příležitostně prodá.“

„Nebo ho příležitostně použije,“ dodal ještě.

On ho taky odhodil. Už mnohokrát hledal ve vzpomínkách, kde to bylo. Snad ho tedy někdo zvedl a nechá si ho. Nebo ho prodá. Jenom ať ho nepoužije. Jenom ať ho nepoužije. Ať ho má někdo, komu se bude líbit a nechá si ho na památku. Jenom ať…

Drennan pomalu upíjel.

Taky po něm někdo mohl jít už dlouho. Tahle myšlenka se mu vracela od chvíle, kdy se do případu vmísila Helena Monningtonová. Jenom těch pět tisíc mu stále nějak nehrálo. Dojídal a mezitím také dopil. Kathleen mu automaticky namíchala gin s citrónem a cukrem. Byl to kdysi její oblíbený nápoj. Přisedla si k nim, ale marně se snažila najít nějakou větu, kterou by převzala rozhovor nebo ho alespoň odvedla jinam. Tak, aby si toho Drennan nepovšiml. Říkal, že se mu vzdouvala klopa, kapitán sice postřehl změnu, ale gin s cukrem mu nebyl proti mysli. Ve svých úvahách byl na hony vzdálen Miltose Livaditise. To byl prosťáček, cizinec, který se snažil urvat městu svůj krajíček chleba. Kathleen taky. Milt byl dokonce tak prostomyslný, že přesunul svou poslední návštěvu u Seligmana z třinácti třiceti už na jedenáctou. Aby měl víc času si všechno připravit. Aby se stal podezřelejší. Drennan se ušklíbl. Jestlipak si to vůbec uvědomil? Proč dosud nezažádal o příslušnost? Měl strach ze zkoušky? Pro něj by vlastně nebyla tak jednoduchá. Nebyl ze země, odkud jsou přistěhovalci preferováni. Jeho věc. Kdyby se jednalo jen o Seligmana, už by se tím dávno nezabýval. Seligman zabil a byl zabit, byla by to tedy pomsta a oběti by nebylo nikomu natolik líto, aby na něm striktně vyžadoval vypátrání pachatele. Tak významným člověkem zase Seligman nebyl. Pro tohle město. Jiná věc ovšem je, jaký měl význam pro lidi, které zatím reprezentuje jenom Helena Monningtonová. Ale kterých bylo dojista víc. Jakou činností se zabývali? Jenom aby ho z toho případu šéf neodvolal dřív, než se dostane přes Helenu. Aby nedospěl k názoru, že si nějaká společnost, ve které se pohyboval Drewett McMullan, zamanula ho pomstít. To by potom musel s pravdou ven. Alespoň částečně. Protože si nehodlal nechat ujít takovouhle příležitost. Kterou už možná nikdy v životě nebude mít. Nikdy. Za žádných okolností.

„Myslím, že to ví.“

„Nesmysl!“ odporovala Kathleen. „Je to policajt, jakejch je všude plno. Nechtěj v něm vidět ňákýho detektiva z Raymonda Chandlera. Je to řemeslník, a kdyby něco věděl, tak tě sebere na místě a nebude na tobě zkoušet žádný finty. Nebo si tě pozve k nim a tam si tě pučí.“

„Když mi líčil tu náhodu…“

„To sem ti mohla vylíčit taky tak. A jak dlouho trvalo, než na to přišel?“

„Ale přišel.“

„Když našel toho druhýho. A je to pro něj taky takhle nejpohodlnější.“

„Asi bych mu měl všechno říct.“

Prudce se obrátila.

„Ty idiote!“ vykřikla. „Voddělal si chlapa, kterej chladnokrevně uškrtil člověka. Stejně by ho nečekalo nic jinýho než křeslo nebo přinejmenším patnáct let. A ty bys mu chtěl všecko říct, jo?“

Miltos Livaditis mlčel.

„A co by se stalo, kdybysme se ten večír nepotkali? No!

Kdyby nepřišel druhej den ten tvůj – jak se menoval? Co by se stalo?“

Mlčel. Obloha byla úplně modrá.

„… Joe Smart,“ poznamenal pokojně.

„Myslíš, že sem tak padlá na hlavu? Proč si říkal, že tady můžu zůstat, jak dlouho budu chtít? Že si se do mě zamiloval? Co? Žes mě chtěl mít u sebe? No?“

Držel sklenici ginu s citrónem a cukrem. Ruce se mu nechvěly, ale přesto ji svíral v obou dlaních.

„Člověk si těžko zvyká na vraždu.“

„Co pořád mluvíš o vraždě? Zastřelil si ho, no! Někdy je líp, když takovýhle lidi nežijou.“

Zavrtěl hlavou.

„Tobě šlo vo život.“

K takovému tvrzení byl trochu skeptický. Kathleen přeháněla. I když vlastně do jisté míry mu o život šlo. Ano. Touhle dobou by už byl dávno mrtev. Jeho znetvořené tělo by bylo nacpáno do levné rakve a spáleno. Nebo by ho někam zakopali. Nebyl nikdo, kdo by se mu postaral o pohřeb. Drennanovi by se to jistě hodilo. Případ by měl uzavřený. Beze zbytku. Vlastně to byl taky chudák. Detektivové Rexe Stouta či Elleryho Queena za celou knihu úspěšně vyřeší jeden zločin; on jich má několik denně.

Řemeslo hledačů vrahů.

Každá komplikace zdržuje, znervózňuje, skličuje. Jakého má asi šéfa. Podle čeho dostává prémie, bony? Podle čeho je povyšován? Podle vyřízených případů? A co je pro něj vyřízený případ? Když zjistí pachatele? Nebo ho musí dopadnout? Na druhém konci světa? Je to řemeslo. Dělá ho stejně jako truhlář nebo zámečník. Nedostane možná prémie. To on, Miltos Livaditis, ošidí jeho děti. Toho o hračku, toho o housle, dceru o šaty, manželku o večer v divadle.

Kathleen hledala jiné důvody.

K tomu, aby mohla žít v tomhle bytě. Aby nemusela vycházet. Aby měla co jíst. Dost nového prádla. Šaty. Boty. Aby byla v teple.

„I kdybys měl desetkrát pravdu, tak teď už můžeš připravit o život jenom sebe. Nikomu z nich nepomůžeš. Nikomu!“

„Pomůžu sobě.“

Zalapala po dechu. Žila s ním měsíc a bylo jí dobře. Věřila, že i jemu to vyhovuje. Ale jeho myšlení pochopit nedovedla. Je to přece jenom cizinec. To všichni Řekové jsou takoví?

„Potřeboval bys ulici. Neřekla sem ti pravdu. Vlastně už ani nevím, co sem ti řekla. Byla sem na ulici šestnáct let. Víš, co je to bejt na ulici? Nikdy si nemůžeš bejt jistej, že se dočkáš rána. Je na ní tma a zima. V každým koutě sou stíny. Padají ti do tváří, pokrývají tělo. Nikdy nevíš, jestli z nich zase vyjdeš, jestli se dočkáš rána, slunce. Si docela bez vochrany. Policajti pro tebe nehnou ani prstem. Musíš s nima jít, kdy se jim zachce. Ledaže – ledaže máš nad sebou někoho silnějšího, než sou voni. Každá máme nad sebou někoho. Nebo skoro každá. Taky sem chodila na vlastní pěst. Dřív. Proč asi nechci vycházet ven? Vůbec by se se mnou nemazlili. V mejch letech už by nestáli vo to, abych se vrátila, ale jednou by mě mohli najít tuhou nebo zohavenou. Druhejm pro výstrahu. Pak se zjistí, co sem byla zač, a vodepíšou mě jako pytel brambor někde ve skladě. A ty si chceš hrát na spravedlivýho. Si k smíchu. Snad si nemyslíš, že by podobný starosti měl ten tvůj Seligman. Nebo ten druhej, co je už taky mrtvej? Jeden tady číhá na druhýho a pro pět dolarů tě voddělá bez mrknutí voka.“

Kathleen měla napjatý obličej, lícní kosti jí vystoupily z tváří. Mluvila ostrým, trpkým hlasem. Všechna hrůza jejích nocí z ní najednou vyvřela. Všechna špína města, kterou skrývalo, se náhle v jejích slovech dostávala na povrch. Bojovala o svůj kousek tepla, klidu, pohody. O to, aby večer mohla zůstávat doma, pustit si televizi, sednout si do měkkého křesla. Aby nemusela vstupovat do stínů, které padají do obličeje a barví ho na modro, na zeleno, aby mohla zůstat s tímhle člověkem, který byl součástí toho všeho. Bylo jí dobře, když si sedl za stůl, polkl první sousto a usmál se. Když spolu ulehli a usínali v těsné blízkosti a jeden druhého chránil před městem.

Milt seděl a díval se z okna na oblohu. Jezero ji oblékalo do stále temnějších a temnějších barev, najednou tu byl soumrak. Byla nafialověle modrá, leskly se na ní střípky jako na vánočním stromku a náhle pronikly temnotou. Kathleen měla jistě pravdu. Jistě je lépe žít, třeba se vzpomínkami na hroutící se tělo C. F. Seligmana, na jeho vytřeštěné, udivené oči, na krev, která mu vystříkla na košili. Ale jak dlouho bude stačit na Drennana? Na každého policistu? Na každé zahoukání vozu s pěticípou stříbrnou hvězdou a číslem na dveřích? Kdy se zhroutí, kdy ztratí nervy a vykřikne, „já jsem zabil Seligmana“? Jako tehdy, kdy se na město opět snesl liják a bouře?

„Máš pravdu. Máš jistě pravdu. Ale někde je v tom, co jsi říkala, nějaká trhlina. Já ji nedovedu najít, ale vím o ní. Cítím ji.“

„Já vím,“ připustila rezignovaně. „Já vím, ale toho pocitu se stejně nezbavíš. I když pudeš na policii a přiznáš se. Dycky to s tebou zůstane. I v lapáku, přinejmenším,“ trochu se proti své vůli ušklíbla, „a tam budeš sám. To je dycky horší.“ Přisedla si na okraj křesla a opřela se o Milta.

Jenom jí udělal trochu místo.

„Kolik je ti let?“

„Dvaapadesát.“

„Dvaapadesát. Ještě možná dvacet, třicet let. Polovinu chceš zahodit.“

„Tu polovinu dlužím.“

„Komu?“ vyjela útočně. „Seligmanovi?“

„Tak. Lidem. Všem lidem kolem. Městu. Nevím, jak bych to řek…“

Ostře se zasmála. Moc veselí v tom smíchu nebylo. „Lidem. Městu. Jenom tě vyždímaj a vodhoděj. Před ničím tě nezachráněj. Jenom ti daj na vybranou – buď se probiješ nahoru, jestli to dokážeš, nebo zůstaneš dole. Pro tebe zbyde dycky jenom déšť, něco zamlženýho slunce, shon, zmatek. Všichni na tebe číhaj. Za rohem, v průjezdě, vo patro vejš. A jim dlužíš patnáct let života, jo?“

„Už jsem ti říkal. Někde je něco chybnýho. Máš ve všem pravdu, ale já se od toho potřebuju osvobodit. Já sám, rozumíš?“

Nerozuměla.

„To se chceš vosvobodit tím, že strávíš patnáct let v lapáku?“

„Snad i tím.“

„Pán má svědomí, co? To je na mě trochu příliš velkej přepych. Tebe zavřou, přinejlepším,“ dodala chladně, „a budou se pachtit dál za někým, kdo to svědomí nemá. Tak si di! Utíkej za Drennanem a řekni: Já z vás sundám všechnu nejistotu, já sem vrah, kterýho hledáte. To já zabil Seligmana. Uzavřete si tenhle případ a děte si klidně na večeři. A voni zakejvaj, zavřou desky a pudou se rozšoupnout.“

„Zabila jsi někdy někoho?“ zeptal se znenadání.

Mlčela.

„Ne.“

„Udělal ti někdo něco víc, než mně udělal Seligman?“

Povolil trochu tělo, protože mu začínala dřevěnět ruka. Sklouzla mu do klína. Pohnul ramenem, aby mu do něj mohla volně proudit krev. Teď viděli na okno oba. Dýchala o něco rychleji než Milt. Hvězdy ryly do černomodrého nebe třesoucí body, které neustále uhýbaly před jejich očima. Zdola sem doléhal tlumený hluk ulice. Motory automobilů, volání, šumění slov, visutá dráha, rachocení, brzděné pneumatiky.

Tady byli v bezpečí.

Jednu chvíli měla přeludný dojem, téměř přesvědčení, že prostě stačí zamknout, nevycházet, nikomu neotvírat a nezvedat telefon a budou v bezpečí navždy. Snad tomu tak opravdu někde mohlo být. Kdyby se vrátili do Burnsidu. Kdyby hospodařili na nějaké farmě. Kdyby pracovali s pluhem, s lopatou a motykou a jezdili s traktorem. Pršelo by na ně (ale jiný déšť než tady) a zase by svítilo slunce (čisté slunce) a padal by sníh a brodili by se blátem. Ale hned tuhle představu zase zavrhla.

Už se nemohou vzdát města.

A Drennan by je našel všude. Kdyby je chtěl hledat. Asi by chtěl, kdyby tak náhle odešli. Musí vydržet.

Oba musejí vydržet.

Musejí.

20

„Máš tady nějakej vzkaz. Ve dvě zavolej tohle číslo. Volala asi v jedenáct.“

Drennan stál u Wolseyova stolu v malé místnosti na West Armitage. Druhý stůl byl prázdný, Edward Parlett byl někde venku. Drennan se na dnešek mimořádně dobře vyspal a v klidu posnídal. Chutnalo mu. Bílou košili měl u krku povolenou, vázanka se mu houpala na širokém uzlu mezi klopami šedivě modrého listrového saka. Sáhl po kartičce s číslem a přelétl po něm očima. Nic mu neříkalo.

„Kdo to byl?“

„Nechala tu pro tebe jen číslo. Ale docela jistě ženská. Podle hlasu docela pěkná.“

Bylo půl druhé. Drennan číslo odložil na stůl a vzal si McMullanovy materiály. Seligmanovy otisky vskutku nebyly nikde v bytě nalezeny. Všichni obyvatelé byli vyslechnuti, u nikoho v uvedenou dobu na návštěvě nebyl. Nikdo ho neznal, nikdo se k němu nehlásil. To se musí brát samozřejmě s rezervou, protože všeobecná tendence je raději se neznát k věcem ani k lidem, kde to vypadá na nějaké vyšetřování. A už teprve ne, když se jedná o vraždu. Ovšem ty otisky, to je podivné. Buď tam tedy vůbec nebyl, což bylo velice nepravděpodobné, nebo tam šel s úmyslem nikde je nezanechat. Což bylo pravděpodobnější. Stále je tu ovšem…

Drennan sklouzl pohledem na hodinky. Bylo pět minut před druhou. Zdvihl sluchátko a vytočil číslo z kartičky. Telefon chvilku vyzváněl a potom se na druhém konci ozval ženský hlas neutrálním „hallo“.

„Tady je kapitán Drennan z třicátého osmého okrsku. Ve dvě hodiny jsem měl volat tohle číslo,“ řekl stroze.

„To jste udělal dobře, detektive,“ odpověděla Helena Monningtonová.

V první chvíli se chtěl zeptat, jestli už na něj „dostala chuť“, ale potom řekl: „Doufám, že nezůstane jenom při tom.“

„Zatím s vámi chce mluvit můj manžel.“

„Víte přesně, čeho je schopen v návalu žárlivosti?“

„Zabít. Ale vás zatím jenom zve na menší večírek.“

„To je od něj velice milé.“

„O tom nepochybujte.“

„Čím jsem si jeho pozornost zasloužil?“

„Znáte se s jeho manželkou.“

„A rád,“ ujistil ji. „Je předepsán frak?“

„Nevadí, když si ho vezmete. Ale pokud máte nějaké slušné šaty, bude to přiměřenější.“

„Večírku?“

„Vám.“

„Předpokládám, že je to na stejném místě jako posledně.“

„Předpokládáte samozřejmě špatně. Je to – jste schopen si to zapamatovat?“

„Raději si to napíšu.“

„Tak pište! Dvacet osm, Pobřežní. Mezi Severním bulvárem a Burtonovým náměstím.“

„Tak to nejhlavnější máme už za sebou. V kolik hodin to začíná?“

„V devět. Ale to nejhlavnější vás teprve čeká, detektive.“ „Doufám.“

Upřímně se rozesmála.

„Bye.“

Zabral se opět do McMullanových materiálů. Tak pan senátor se už ozval. Bylo taky na čase. Na ten jeho večírek jsem tedy opravdu zvědav. Mám vlastně nějaké slušné šaty? No – jistě budou stačit. Musí stačit. Kdo má na svědomí Seligmana, to se asi dneska nedozvím, ale možná že už na tom nebude tak záležet. Znovu ho napadlo – neudělala to sama? Třeba na ni něco věděl. Něco víc, než se mu Helena snaží namluvit. Že byla panu senátorovi sem tam nevěrná, to je docela možné, usmál se trochu samolibě, ale se Seligmanem rozhodně ne. Zapomněla si to ověřit. Teď už je pozdě. Třeba tedy na ni něco věděl a snažil se toho využít. Drennan si znovu uvědomil, jak bude muset být opatrný. Nepochyboval ani v nejmenším, že by se ho zbavila zcela bez skrupulí.

Neboť bez skrupulí ona jednat uměla.

Odpoledne seděla v malém salónku s Reginaldem Monningtonem při kávě a zákuscích, které byly připraveny již na večer. Reginald Monnington byl o mnoho starší. To by jistě tak nevadilo. Ale o svoji postavu dbal daleko méně, než o ni dbala ona, a to bylo již povážlivější. Byl hodně otylý, namáhavě dýchal, ačkoliv seděl pohodlně rozvalený v křesle a vydával minimálně energie. Zdálo se, že už samo dýchání ho neobyčejně unavuje. Hlavu měl téměř holou, jenom po stranách a vzadu nad krkem zbývaly na nezdravé pleti chumáčky vlasů. Světlé obočí, oči neurčitě světle modré, tak bledé, že byly téměř bezbarvé.

„Potřebuješ ještě stále obsadit náš okrsek dole ve městě?“

„Proč se ptáš?“ polkl medový koláček s mandlemi. „Někdo by nám za něj byl vděčný.“

„Jak vděčný?“

„Hodně.“

„A mohl by nějak prakticky svou vděčnost projevit?“ „Jinak bych o něm nemluvila.“

„Kdo to je?“

„Vyšetřuje vraždu Cecila.“

Senátor vzhlédl od kávy.

„Jak je s tím daleko?“

„Zatím si myslí, že jsem ho zabila já.“

Oba se s porozuměním usmáli.

„Měl by to vyšetřit doopravdy.“

„Raději ne,“ řekla stroze. „Seligman oddělal McMullana. A na toho by nebylo dobré příliš upozorňovat.“

„Hm. Víš proč?“

Pokrčila rameny.

„Asi se chtěl dostat nahoru moc rychle. Přes něj. A ani by nebylo dobré, aby se kolem Cecila dlouho motali. To je líp ho oželet, ať už ho má na svědomí, kdo chce. V souvislosti s náma to zcela jistě nikdo neudělal. Musela to být spíš nějaká jeho soukromá záležitost.“

„Asi dost nepodařená.“

„To ano.“

„Ať to tedy uzavře.“

„Proto jsem se tě ptala.“

Upíjela kávu, ale zákusků se nedotkla. Zůstávala chladná, naprosto klidná, trochu pohrdající rozhovorem i manželem. Reginald Monnington si se zasténáním přitáhl další talířek s koláčky. Pohrdal manželkou, většinou lidí, které znal, ale tenhle rozhovor ho velice zajímal.

„Jmenuje se nějak?“

„Kapitán Weatherell Drennan z třicátého osmého okrsku.“

„Chytrý?“

„Ne příliš.“

„Spíš naopak?“

„To také ne.“

„To by mohlo být. Ale chtěl bych ho nejdřív vidět.“ „Přivedu ho dnes večer.“

„Dobrá. Ty Cecilovy materiály jste ještě nenašli?“ Zavrtěla hlavou.

„Nemá je on?“

„Ne. A nemá o nich také ani tušení.“

„Co Jessie?“

„Od té doby se prý neozvala.“

„Pošli za ní někoho. Ale opatrně. Možná ví, proč mlčí.“ „Přinejmenším ví, že Cecil i McMullan jsou mrtví.“ „Aby něco nemluvila.“

„Příliš toho neví. Vlastně nic. Ale mohlo by to být nepříjemné. To máš pravdu. I když ne pro nás.“

Chvíli oba mlčeli. Každý se v duchu obíral svými problémy, které měli sice zčásti společné, ale také dost protichůdné. Monnington nepřestával chroustat pečivo. Helena si znovu nalila kávu.

„Stejně by mě zajímalo, kdo udělal Cecila.“

„Určitě někdo cizí. Frank se kolem toho teď nechce příliš motat. Až se to trochu uleží.“

„Co řekneš Drennanovi?“

„Že ho doporučila Margaret Jana.“

Zamyšleně se na ni podíval. I když byl fyzicky velice líný, netýkalo se to jeho myšlení. Ale na vnějším dojmu mu nezáleželo. Dokonce se mu to mnohokrát hodilo. Helena to věděla stejně dobře jako on. To místo opravdu potřebovali obsadit. Uchopil další koláč a zapil ho bohatě kávou.

„Ovšem nejdřív musí skončit vyšetřování Cecilova případu. Aby to nezůstalo na jeho nástupce.“

Souhlasila.

Drennan přišel krátce po deváté.

Tohle byl opravdu dům senátora. Mramorovaná hala (v době, kdy do ní vcházel, se v ní pohybovalo několik lidí, kteří docela jistě nebyli hosty), plno obrazů, plno světla, plno důstojnosti. A potom tam zahlédl Spencera. To byla opravdu šťastná náhoda. Jestlipak si Helena někdy uvědomí, že tímhle pozváním vlastně Drennanovi vysvětlila mnohé dohady a tápání od doby, kdy ho poprvé zavolala? První chyba byla to nové pyžamo a teď starý dobrý Denley Spencer. Drennan s ním chodil do školy a často se spolu stýkali. I když se mnohdy řadu měsíců neviděli, zůstali dobrými přáteli. Takovými, kteří si vždycky pro sebe našli čas a upřímně se těšili ze společně vypitých sklenic při vyprávění, co že je zase u koho z nich nového.

Dnes si ho Denley Spencer vůbec nepovšiml.

Denley Spencer byl z Úřadu pro narkotika.

Do pater se vycházelo docela neobřadně. Bylo tu skutečně dost lidí ve fracích a smoking byl docela běžný. Ale stejně jich tam bylo i v „nějakých slušných šatech“ a někteří v šatech, o kterých Drennan soudil, že ani příliš slušné nejsou. Kromě jiných tam zahlédl i ředitele z Národní obchodní banky, který měl nedávno proti němu takové výhrady. Živě se bavil se slečnou Billingsleyovou.

„Dobrý večer,“ pozdravil je srdečně.

Zatímco ředitel ho vůbec nepoznal, poznala ho slečna Billingsleyová okamžitě. Její chladná domýšlivost ji rychle přivedla k názoru, že je tady kvůli ní. A vzhledem k tomu, že ona tu zase byla kvůli nebo lépe řečeno s panem ředitelem, byla tato domýšlivost zcela nepodložená. Slečna Billingsleyová ztratila naráz svůj usměvavý a spokojený výraz, pobledla a přes společenskou vybroušenost sekretářky tak velice významného pána ze sebe nedokázala vypravit ani slovo.

„Pan ředitel mne už nepoznává,“ zahovořil srdečně Drennan. „Není divu. Vaší kanceláří projde tolik významných lidí. Jak byste se mohl pamatovat na mne, že? Byl jsem u vás nedávno něco vyšetřovat.“

„Promiňte…“ omlouval se nejistě ředitel Národní obchodní banky, neboť na tomhle večírku přece nemohl být nikdo nevýznamný.

„Zajisté,“ souhlasil Drennan zdvořile, otočil se a volně odcházel.

Helenu zatím nikde neviděl.

Senátora neznal.

Vzal si tedy něco k pití a uchýlil se (pokud to šlo) do ústraní. Tahle společnost (i když na ni nebyl zvyklý) ho nikterak neoslňovala. Na druhé straně by bylo jistě příjemné se v ní pohybovat, nebo k ní dokonce patřit. Necítil se tady ani důležitý, ani naopak. Většinou tu byli starší lidé a několik velice mladých. Čtyři byli od novin (přinejmenším), tak to pan senátor jistě potřebuje, aby se o něm vědělo. Jestlipak je to všechno pravé? Zadíval se na blýskavý náhrdelník a prsten na neobyčejně hubené ženě. Co měla ve vlasech, odtud dobře neviděl, ale vypadalo to, jako by měla hlavu posypanou zlatým prachem. Potom se k němu připojila asi padesátiletá žena. Kdyby ji potkal na ulici, předpokládal by, že ví, co je to zač. Tady si nebyl tak jist. Ne že by sem takové neměly přístup, ale soudil, že by senátor pro svoje hosty pozval lepší.

„Nerada piju sama,“ oznámila.

„Je to pořád lepší než nepít vůbec,“ snažil se ji utěšit.

„Asi máte pravdu,“ vzdychla. „Ale udělejte výjimku.“

Mezi hosty poletovali číšníci ve skořicově hnědých kabátech, černých kalhotách a zářivě bílých košilích (proč na něm nikdy takhle košile nezářila?) s podnosy plnými nápojů. Zřejmě věděla, že se tady nemusí platit, tak na jednoho kývla a vzala si sklenici s čirou tekutinou. Drennan si vzal také a doufal, že to bude gin. Nebyl. Jeho společnice ji do sebe převrátila a pravila „finská“. Číšník zdvořile čekal, až uchopí další. Dáma ji opět vylila do úst. Drennan, kterému vodka příliš nechutnala, trochu upil a přemýšlel, do jaké míry by se dopustil společenského přestupku, kdyby číšníka požádal o whisky.

„Jste tu poprvé?“

Přikývl.

„Co děláte?“

„Jsem v městských službách.“

Zřejmě jí to stačilo. Rozhlédla se, Drennan byl přesvědčen, že po dalším číšníkovi, ale místo toho poznamenala: „Paní Merryllová dnes vypadá krásně, co?“

Nezbylo mu než souhlasit. Paní Merryllová jistě dnes vypadala pěkně, a že ji právě on nezná, to jí na kráse nemohlo nijak ublížit.

„A podívejte se na paní Howarthovou. Ty krásné šperky. A tolik.“

Teď se dívala na ženu se zlatým prachem ve vlasech. Když je spolu porovnal, musel přiznat, že jeho společnice toho má na krku, na rukách i na prstech přinejmenším tolik jako paní Howarthová. Rozdíl byl jen v tom, že tamta byla míň šeredná. Ale ne o mnoho.

Kývla na číšníka, který držel podnos s nápoji. Tentokrát to bylo šampaňské. Kvalitu ani ročník Drennan nepoznal, ale nemohlo to být nic špatného. Číšník se neusmál, úslužné se k oběma sklonil a zase odešel jinam.

Potom spatřil Helenu.

Vyhlížela dokonale. Co mu bude asi dnes chtít? A co bude chtít pan senátor? Viděla ho také, ale nijak se k němu nehrnula. On k ní pochopitelně také ne. Přivítala se s ním (krátce), usmála se zářivě na jeho společnici (s tou se zřejmě pozdravila už dřív), obrátila se k onomu a pokynula zase jinému a zastavila se u kroužku tří fraků a jedněch „slušných šatů“. Jeho společnice s uspokojením zaznamenala, že se zná s hostitelkou, a stala se o stupeň důvěrnější.

„Helena vypadá dnes krásně, co? Ví přesně, u koho se má zastavit, na jak dlouho, co prohodit, komu jenom kývnout, kolem koho přejít. Báječná žena. Vy se jistě znáte i s Reginaldem, že?“

Naštěstí nečekala na odpověď a bez prodlení pokračovala.

„Je někdy podivín a taky žádný krasavec, ale zase si může Helena pít takovéhle šampaňské, kdy se jí zachce.“

Neshledával v tom právě největší výhodu, ale mlčel. Helena zamířila k nim. Cestou se u někoho zastavila, něco prohodila, někomu kývla, kolem dalšího přešla. Drennan si začal své společnice trochu víc vážit a řekl si, že by se dobře uplatnila u nich.

„Heleno, drahoušku, tobě to dnes opravdu velice sluší. Tvrdí to tady kdekdo.“

„Ale?“ podivila se Helena srdečně. „Znám tu několik žen, o kterých to lze tvrdit daleko přiléhavěji.“

„To jsi řekla velice pěkně. Mám si zajisté myslet, že mezi ně zahrnuješ i mě?“

„To především,“ potvrdila paní senátorová.

„Zapomínáš, že mám doma zrcadlo.“

„Díváš se do něj moc přísně. O mnoho přísněji, než se rozhlížíš tady.“

Drennan sice znal z praxe všelijaké překrucování faktů, ale přesto byl trochu u vytržení. Z podnosu číšníka (opět jiného) si dáma po jeho boku přivlastnila další sklenici (Drennan nepoznal s čím a byl přesvědčen, že i jí samé to bylo docela lhostejné) a zcela suverénně, bez přílišného zájmu, ji naráz vyprázdnila. Helena ji z boku lehce objala a hned potom se zavěsila do světlovlasého muže, který pravděpodobně nebyl ještě tak stár, jak vypadal. Ale tady se význam jistě neměřil podle věku. Helena Monningtonová byla však dnes dojista krásná. Nebo určitě zajímavá. Žádoucí. Chvílemi vypadala i mladá. Drennan nevěděl, jak dlouhou dobu strávila u kadeřníka nebo v salónu, ale byl přesvědčen, že to nebylo to, co ho na ní tak poutalo. Byla žádoucí každým pohybem, úsměvem, pohotovostí myšlenek (to bylo pro něj ovšem trochu nebezpečné), větami, kterými si udržovala v rozhovoru suverénní převahu, očima. Hlavně očima. Sršely dobrou náladou, spokojeností (asi se jí v poslední době všechno dařilo), plně prožívaným životem, radostí z těla, kterému dovedla najít příjemnou únavu. Drennan byl v duchu zvědav, jak dlouho si dokáže udržet tu spokojenost, až dojde mezi ní a jím k závěrečnému účtování. Samozřejmě, že ji nebude zatýkat. To by bylo zbytečné. A také docela bezcenné. Pro Drennana. Stačí, když ji seznámí (alespoň částečně) se svými vědomostmi a potom když se před ní bude mít velice, velice na pozoru. Ale to má ještě čas.

Drennan byl dnes také spokojen.

A byl trpělivý. A pečlivě se rozhlížel.

Kdyby byl sám, cítil by se ještě spokojeněji. Tahle ženská, která se na něj bůhvíproč přilepila, ho trochu zneklidňovala. Možná i proto, že chvílemi nevěděl, o kom a o čem mluví. A ona mluvila a mluvila.

„Tamhle je Bob.“

Drennan teď popíjel šampaňské, které mu chutnalo víc než vodka. Až mnohem později poznal, že Bob byl Robert McAllister, předseda správní rady Státní ocelářské společnosti. „Ten ale zhubl, nemyslíte? Byl vždycky takový zakulacený. Na něm bylo vidět, že žije spokojeně. Víte přece, co mu udělala Nell? Věřil byste tomu… Podívejte se, kdo sem přišel!“

Dáma odložila rozechvěle poloplnou sklenici na stolek a bez dalšího se rozběhla někam do chumlu hostů. Drennan se spěšně vzdálil, aby ho opět nehledala, a byl velice rád, že se nemusel dozvědět nic o Nelly ani o tom, kdo přišel. I když možná…

Tohle byl tedy svět, který znal z doslechu a z novin. Nijak mu neimponoval. Byli to lidé jako všichni ostatní. Jenom trochu tvrdší, jenom měli větší štěstí a taky toho trochu víc dovedli. To docela nestranně uznával. Nebo dostali víc do základu. On toho příliš nedostal. Vlastně vůbec nic, a tak je policajtem. Kdo z nich by asi tak obstál na jeho místě? Nu, bylo by jich možná dost. To uznává také. Byli to jistě velmi chápaví hoši. A schopní taky. Třeba by se osvědčili líp než on. Jak by se asi osvědčil Weatherell Drennan, kdyby se narodil v jiné kolébce a do vínku dostal jeden, dva, pět miliónů?

Co by s nimi udělal?

Byl by jedním z těch, kteří kolem něho procházeli? Jakmile má člověk peníze, je docela jiným člověkem. Už se na něj řada pravidel ani zákonů nevztahuje. Takové je to všude na světě. I kdyby se nakrásně ukázalo, že Seligmana sejmula Helena (Drennan si stále nebyl jist, že to ona nebyla), tak by na ni nestačil. Co na něj chystá? Ani na okamžik nevěřil, že se pro ni stal natolik zajímavým po té epizodě u Seligmana. Kdyby se mělo ukázat, že ho zastřelila opravdu sama, raději od toho půjde dobrovolně. Také by to pro něj nemělo žádnou cenu. Ale Drennan byl přesvědčen, že nešlo ani tak o Seligmana jako spíš o celou řadu souvislostí s jeho smrtí. Kterou mohli, ale taky nemuseli mít na svědomí.

Jestlipak tady mají někde pivo? Uchýlil se k jednomu ze stolků zakrytých jídly a se zájmem zkoušel, jak se tahle společnost vlastně stravuje.

„Chutná vám?“

„Docela. I když musím přiznat, že jsem nevečeřel.“

„Takže největší zásluhu na tom má hlad, že?“

„Z poloviny je to jistě dobré i pro sytého.“

„Vás tahle společnost příliš nebaví. Alespoň se tak tváříte.“

„Kromě vás.“

„Teď je ještě brzy.“

„Můžete mně jen tak pro zajímavost říct, kdo je vaším manželem?“

„Dokonce vám to budu muset říct, protože se s ním setkáte.“

„Hlavně bych chtěl vědět, komu mám závidět.“

„Tu paštiku?“

„Vás.“

„Teď tu právě nikde není,“ rozhlížela se. „Starší pán, holohlavý, s vystouplým břichem, které není nijak zvlášť odporné v šatech od Lowa. Ale ve chvíli, detektive, kdy je v situaci, kterou žádný Lowe nemůže zachránit, vypadá mnohem hůř. Ale musíte ho znát!“

„Proto jsem tady, ne?“

Tentokrát se neusmála.

„Ne. Proto tady nejste.“

„Asi bych měl říct, že se mi ulevilo; ale tak daleko zase jít nechci.“

„Jste možná přece jenom chytřejší, než jsem myslela,“ konstatovala otevřeně.

Drennan sáhl po tuhých plátcích růžového lososa. Znovu mu prolétlo hlavou to první setkání s Helenou, její odstup (ačkoliv si ho tím pyžamem vlastně sama pozvala), telefon a návštěva bytu, náhlá vřelost, doznání k poměru, který neexistoval, co tam hledala? Kdyby jenom věděl, co tam hledala. Tam něco muselo být. A docela jistě to stále ještě nemá. Proto je on dnes tady. Jde o to, aby tu věc získal dřív než ona. Jinak by pro něj všechna příležitost naráz skončila. A tahle společnost taky. Drennan si to sice nepřiznával nebo alespoň nechtěl přiznat, ale rád by uvítal volný přístup na takovéhle večírky. Do podobných domů. Věděl, jak vratké jsou důvody (prozatím), proč tady popíjí dobré (pravděpodobně výtečné) šampaňské. Ovšem, kdyby to měl, kdyby to držel v rukách a kdyby znal význam (neboť dosud neví, co to je), to by byla jiná. To by s ním musili počítat.

A o maličkost jistě nepůjde.

To by tu Denley Spencer neutrácel čas.

Stáli v jedné z místností, do kterých se rozvětvovala velká hala v přízemí. Byly celkem čtyři, veliké a světlé, se spoustou rozsvícených lustrů, lamp i lampiček. Stínidla barvila okolí. Drennan nedovedl určit, jsou-li dokonale sladěna s nábytkem a zařízením, se záclonami, závěsy, s čalouněním pohovek, jenom bezpečně věděl, že se na ně dalo dívat a neunavovaly zrak.

Kolem neustále procházeli hosté. Jestlipak Helena zná Denleyho? Možná, ale pochyboval, že by znala jeho činnost. Všichni se živě bavili, nejčastěji ve dvojicích nebo v malých skupinách (někteří byli sami), usmívali se, ale také mlčeli a hledali, na koho se usmát, komu pokynout přátelsky rukou. Přemýšlel, k čemu ke všemu takovéhle večírky slouží. Že by se tu chtěl někdo s někým seznámit? Zdálo se, že se tu všichni navzájem dávno znají. Alespoň, ušklíbl se, s ním se nechtěl seznámit nikdo. Na obchodní rozhovory to taky příliš nevypadalo. Ale kdoví, co v téhle chvíli právě dělá pan senátor a koho má u sebe ve svém soukromí. Nebo to byla jenom čistá společenská záležitost? Příležitost k setkání mezi lidmi, kteří na sebe jinak nemají čas? Příliš ho to netrápilo. Neúnavný číšník jim nabídl opět šampaňské. Oba si vzali. Helena se napila dlouze a žíznivě. Drennan byl postupujícím večerem již opatrnější. Povšimla si toho. „Mám se domnívat, že jste místo večeře pil?“

Tentokrát se srdečně zasmál on.

„Vínům moc nerozumím.“

„Většinou jim tady každý rozumí jenom podle ceny. Možná jen takových deset patnáct by poznalo, kdybych jim nabídla běžné víno.“

„Vy, mám dojem, si těch lidí také příliš neceníte.“

„Ale to byste se mýlil, detektive, cením si jich. Velice si jich cením. Každý má také velikou hodnotu.“

„I ta ženská, co si nějakým omylem všimla mne?“ Rozesmála se tak, že se několik lidí otočilo směrem k nim. Smála se jim do tváří a oni se všichni různě usmívali a nikdo nevěděl čemu. Nejméně Drennan.

„Ta ženská, co si nějakým omylem všimla vás, je nějaká paní Cecila Leathleyová. Asi jste to jméno už slyšel, že? A pokud ne, mohu vám důvěrně sdělit, že by si mohla všechny ty lidi tady – včetně pana senátora i s manželkou – koupit jediným škrtnutím pera na šeku a že by to její konto ani zvlášť nepoznalo. Asi jste ji špatně odhadl, detektive.“ „Jak se zdá, velice špatně,“ připustil Drennan.

„Nejste první ani poslední. Ta je tak upřímná ne ze závisti, ale protože si to může dovolit.“

„Pan senátor přijímá až do rána?“ zeptal se po chvilce, aby se rozmluva odpoutala od společenských témat k poněkud praktičtějším. „Je asi patnáct minut před jedenáctou. Buďte na tomhle místě v půl dvanácté!“

Nabrala si na talířek skotské vejce a trochu polévaného salátu a bez ohlédnutí odešla. Drennan si na talířek poskládal sázená vejce, rostbíf a garnáty, přidal míchanou zeleninu s houbami, pár kostiček sýra a několik miniaturních rajských jablíček. Co asi tohle šampaňské mohlo stát? Rozhlížel se po pivu. Víno pil vlastně z nouze, i když musel přiznat, že to taky jde. Kolem přešel Denley Spencer, zabraný do rozhovoru s malým hubeným mužíčkem, jehož bujná (trochu bohémsky neučesaná) prošedivělá kštice kaštanových vlasů, které mu trčely z hlavy jako chroští, ho pravděpodobně měla trochu zvětšit. Drennana si opět nevšiml. Musí mu zítra zavolat. Už dlouho se neviděli. Za támhletu blondýnu by nedal ani cent. Nu, prosím. Drennan prostitutky v jádru toleroval. Byly jediné, které podle jeho názoru nepřestupovaly zákon, i když zákon na to měl odlišné mínění. Byl to přece v jádru poctivý obchod. Já ti nabízím tohle a tohle a požaduju tolik a tolik. Zákon nabídky a poptávky. Holky nikoho nenutí. Chceš chceš, nechceš nechceš. Samozřejmě nebyl tak naivní, aby si myslel, že je to takhle ideální vždycky. Holky se snaží šidit stejně jako jejich zákazníci, kradou a podvádějí, ale v zásadě zůstává stále ono chceš chceš, nechceš nechceš.

„Dobrý večer, kapitáne,“ oslovila ho štíhlá vysoká černovlasá žena s podmalovanýma očima.

„Vida! Přece jenom tu není tak nevinná společnost.“ „Ale, ale. Jakpak se to vyjadřujete o hostech Reginalda Monningtona.“

„Já tady nejsem služebně.“

„Takže jako soukromník můžete být nezdvořilý, že?“ „Nezdvořilý snad ne,“ odvětil Drennan nevzrušeně. „Řekněme spíš upřímný.“

„Myslím, že trochu zaměňujete pojmy.“

Držela v ruce nenuceně sklenici s nějakým koktajlem. Míchali je vedle v pokoji, ale ty Drennan nepil vůbec. Měla velmi pěkné ruce s dlouhými štíhlými prsty, na kterých vůbec nebyly vidět klouby. Jako by byly gumové. Nebyla „sweep“, ale měla za sebou několik hezky vymyšlených akcí, ve kterých vždycky hráli roli starší páni. Zpravidla ztrátu těch několika tisíc dolarů raději oželeli, než aby měli ostudu v novinách. Bylo obtížné jí něco dokazovat. Několik poškozených to dokonce zapřelo.

„Znáte támhletoho dědečka?“ ukázala něžně sklenicí na hubeného olysalého živočicha ve fraku, s tmavě hnědými skvrnami na lebce.

„To jako myslíš, že bych ti měl dávat tipy?“

„Ale ne,“ usmála se důvěrně. „Kolik mu může být? Tak k devadesátce.“

„To nevím. Chtěl tě snad znásilnit?“

„Bohužel ne.“

„Chceš ho dostat do postele?“

„Víte, že v tomhle nepracuju.“

Mluvila s ním naprosto otevřeně. Věděla, že zná její „pracovní obor“ dokonale a on zase dobře věděl, že bez poškozeného jí nelze nic dokázat. Koneckonců, často byli podvedeni lidé, kteří nabyli jmění horším způsobem.

„V tom případě tě musím ujistit, že bychom tě nezatkli pro prostituci, ale pro vraždu.“

„Kolik lidí by si přálo takovou smrt.“

„Pokud vím, tak si lidé zpravidla smrt zrovna nepřejí. Dokonce ani při takových příležitostech.“

„Protože se neúměrně přeceňují.“

„Kdo to má být?“

„Měl by to být starý James Hartley.“

„V každém případě by to byly dost pohodlně vydělané peníze.“

„Už je načase, abych začala pohodlně vydělávat peníze.“ Měla vlastně pravdu. Drennan si nemohl vzpomenout, jak se jmenuje, ale léta už jí také ubíhala. Na tuhle „vysokou klientelu“ už dlouho stačit nebude.

„Chtěla bych vědět, jestli bydlí s rodinou.“

„A mě chceš pověřit, abych ti to zjistil.“

„To bych si netroufala. Ačkoliv byste to pro mne mohl udělat.“

Docela by to i udělal, ale nevěděl, koho se na to zeptat. Potom se však mihla kolem Cecila Leathleyová. Tvrdošíjně setrvávala u finské vodky, o které prohlašovala, že není nejlepší – Drennan se teď již neodvážil zeptat, proč ji tedy pije – ale zřejmě jí vypila už tolik, že její kvalitu nemohla věrohodně posoudit. Pravděpodobně ji nikdo nechtěl poslouchat, a tak se zachytila opět o Drennana.

( 1 OAA

„Vy nemáte co pít,“ vyděsila se.

„Právě jsem dopil.“

„Vaše minulost mé nezajímá,“ ujistila ho a vzala z podnosu (byl přesvědčen, že jeden z číšníků dostal za úkol ji nepřetržitě sledovat) dvě sklenice. V první chvíli měl dojem, že je chce vypít obě, ale pak mu přece jednu podala.

„Vidíte támhle toho starýho dědka?“ zeptala se a docela otevřeně ukázala na Jamese Hartleyho, který se krmil rajskými jablíčky s šunkovou pěnou. Drennan je prve okusil, ale příliš mu nechutnala.

„Myslíte Jamese Hartleyho?“ řekl samozřejmě.

„Právě toho. Nepřetržitě shání nějaký ženský. To bych ráda věděla, co s nima dělá.“

„Podle mě je to činnost dosti obvyklá,“ poznamenal Drennan suše. „Ledaže by rodina měla strach, aby ji nevydědil.“

„Nemá koho. Celý majetek má už dávno William.“

„Žije u nich?“

„Copak by to bylo jinak možný? Všude jinde by dělal jenom ostudu. Naštěstí mají tak veliký barák, že se tam potkávají jenom náhodou. S výjimkou vánoc a Dne díkůvzdání. Co to jíte?“

Ohrnula nos nad plátky z platýze, sýrovým koláčem a bostonskými opékanými fazolemi, okurkami, chřestem a dalšími jídly.

„Podívejte se támhle! Znala jsem ji, ještě když prodávala u Bigsbyho a Krutherse. Pak si ji vzal Herbert Bryan a teď tady vynáší poprsí, jako by to bylo to nejlepší, co tu lze v tomto směru nalézt.“

Drennan se na to poprsí podíval, ale bohužel bylo z jedné třetiny skryto pod šaty, takže ho v úplnosti nemohl posoudit. Ale podle toho, co spatřil, mohlo docela dobře být ne-li nejlepší, tedy alespoň největší. Jeho majitelka byla velice mladá, tak kolem dvaadvaceti let. Rozhlížela se a bylo jasné, že jí patří celý svět. Kdyby se mladý Herbert Bryan rozhodl, že se mu v budoucnu budou líbit jiné tvary, vysoudí sice dostatečnou část jeho majetku, ale tady se už nikdy neukáže. Cecila Leathleyová vypila v Drennanově společnosti další dvě sklenice; začínal mít obavy, aby nepadla na něj a nemusel ji odnést. Přitom svým osobitým způsobem nepřetržitě chrlila poznámky, teď již povýtce zlehčující hosty senátora Monningtona. Každý se na ni usmíval. Náhle za kýmsi odběhla a bystrý chlapec ve skořicovém fraku si pospíšil, aby se mohl nenápadně vyskytovat v její blízkosti.

Přesto to byla jediná bytost, která si ho tu všimla. Bavil se, ale trochu ho už začínalo unavovat ustavičné předstírání, že i on je jedním z hostů, kteří sem zašli, aby se s někým setkali, letmo vyřídili nějakou maličkost, umluvili si schůzku. Proč sem vlastně přišel? Dosud to nevěděl. Podíval se na hodinky. Bylo dvacet minut po jedenácté. Zachytil pohled, k čertu, nevzpomene si a nevzpomene, jak se ta ženská jmenuje, a kývl na ni. Pomalu se k němu blížila. Paní Herbert Bryanová už mezitím zmizela. Asi šla pro hold svým rozměrům do další místnosti, kde ji dnes ještě neviděli. „Všimnul jste si Bryanový?“

„Tak ty by sis chtěla toho dědečka vzít?“

„Proč ne?“ zeptala se vyzývavě.

„S chudými se mohou ženit jenom příliš bohatí. Ti pouze bohatí hledají peníze.“

„A tenhle patří…?“

„Teď už k těm druhým.“

„V tomhle věku přece nemůže vyženit peníze.“

„Ale má rodinu.“

Tázavě se na něj podívala.

„Se kterou mimochodem bydlí,“ dodal.

„Zkusím to i tak. Díky.“

Pomalu se odloudala. Krásná, zralá, chytrá, cílevědomá. Bude to stačit?

Do dvanácté hodiny chybělo asi sedmnáct minut. Vlastně jsem se odtud ani nehnul, uvažoval Drennan a rozhlédl se po Heleně. Uchopil další skleničku, ale spíš proto, aby něco držel v ruce, než aby se napil. Ani nevěděl, co v ní je. Také jíst se mu už nechtělo. Trochu se usmál, neboť jedl od té doby, co sem přišel. Pomaloučku, malé zákusky, něco masa, něco salátů, něco zeleniny, dva banány, ale už toho byla dohromady jistě pořádná porce. Spočítal si také, co už vypil, a odložil sklenici.

Objevila se po dalších pěti minutách. Těsně ho přešla a beze slova a bez pohledu odcházela do haly. Drennan se odpoutal od stolku s lanýži a pomalu ji následoval. V první chvíli ji nikde neviděl. Až potom. Stála v otevřené, malé, červeně tapetované zdviži. Na to, že šel za senátorem, nadělala trochu mnoho tajností. Přistoupil k ní a zavřel dveře. Sice se tu trochu vyprázdnilo, ale stále tu bylo ještě dost lidí. Drennanovi se to pomaloučku přestávalo líbit a byl rád, že si tu poslední sklenici odřekl. Stiskla knoflík a zdviž je tiše vynášela vzhůru. Vila měla pouhá dvě poschodí. Zastavili v prvním. Vyšla do chodby a Drennan ji následoval.

„Znáte se dobře s Margaret Jane Smallwoodovou. Budete si to pamatovat?“

„Zajisté. Jak dobře se s ní znám?“

„Na to se vás ptát nebude. Prostě se s ní znáte, a protože jste spolehlivý a diskrétní, tak vás doporučila. V důsledku toho o vás má dojem, tedy manžel, že jste schopný člověk.“

„Snad ho neztratí.“

„To záleží na vás,“ odpověděla bez úsměvu. „Máte šanci. Životní, velkou šanci.“

„Na co?“

„Stát se někým. Stát se součástí této společnosti. A pokud se vám to jako šance nejeví, tak mlčte, ať si o vás nemusím myslet, že jste hlupák. A ať si to o vás nemyslí pan Reginald Monnington.“

Potom otevřela dveře na konci chodby. Weatherell Drennan jimi prošel už sám. Senátor měl násobě frak a jeho oslnivě bílá košile s jemným plastickým vzorkem prozařovala přítmím pracovny.

Byl bezvadně vyholený, učesaný, navoněný. Vstal a vyšel mu vstříc. Potřásli si rukama a představili se. Byl srdečný, usmíval se, pokynul mu na židli. Tak tohle je muž, který spí s Helenou, pomyslil si.

„Na sedmnáctém okrese,“ začal senátor bez úvodu, „musíme obsadit místo policejního šéfa. Došel jsem k názoru, že byste ho mohl se zdarem zastávat.“

Drennan opatrně mlčel.

„Je to tenhle okres,“ usmál se Reginald Monnington. „Konečně, to jistě víte.“

Samozřejmě to věděl. Mlčel i teď a Monnington na něho krátce pohlédl.

„Reference o vás jsou výborné. Stojí za vámi přirozeně i Smallwood. Doufám, že budeme v dobrých stycích. Myslím, přátelských stycích.“

Senátor si ho během rozhovoru prohlížel a odhadl, že vskutku není ani příliš chytrý, ani naopak, v tom měla Helena pravdu. Nu, kdyby snad nechtěl projevit své přátelství – až to bude Reginald Monnington (nebo někdo jiný) potřebovat, tedy se ukáže, že na svěřené místo bohužel nestačí. (Případně si toho všimnou, zajisté k jeho lítosti, i příslušníci určité spodiny města. A ta není vždy právě vybíravá v prostředcích.)

Také Drennan si prohlížel muže, který mu chtěl dát „šanci“. Tvrdý, bezohledný, nedává mu ji zadarmo ani z přátelství. Konečně, to ani nečekal. Aby však nebyla příliš drahá. A drahá by mohla být. Znovu si připomněl Denleyho Spencera.

„Mnoho práce tady mít nebudete. Tedy,“ opravil se, „ne víc než kdekoliv jinde. Podmínky budou pro vás samozřejmě výhodné. Znáte se se Smallwoodem,“ dodal nepatrně odlišným tónem a Drennan by byl velice rád slyšel, jak panu senátorovi tento „fakt“ oznámila Helena. Jak dalece mu věří. Senátor si zapaloval cigaretu a přemýšlel, jak asi Drennan přijal „fakt“, že se zná s Margaret Jane Smallwoodovou.

Drennanovi se stále ještě nezdálo, že by bylo vhodné promluvit.

Pracovna byla zařízena kupodivu střídmě. Byla to vlastně knihovna s velikým pracovním stolem z masívního tmavého dřeva. Byl uklizený a všechno na něm pečlivě srovnáno. Pár knih, kožená psací mapa, pera, zabodnutá do těžítka v podobě čínského draka, dva telefony. Zadní stěny byly protaženy do oblouku. Těžká kovová lampa s metalizovaným povrchem stála u stolu. Koberec tmavě modrý, na pohled dost nepříjemný. Okna zakrývaly dlouhé záclony.

Nakonec tedy senátor usoudil, že to s Drennanem zkusí. Helena měla čich na lidi a potom, kdyby se ještě něco měl dozvědět, bude lepší, mít ho na očích.

„Teď mně musíte prominout,“ omluvil se. „Za chvilku mi letí letadlo. Mimochodem,“ dodal, ještě než se Drennan stačil vyrovnat s tím, že rozhovor je u konce, „mimochodem, znáte se s McCormickovými?“

Drennan se s nimi neznal.

„Bylo by dobré se s nimi seznámit. Je to velice příjemná rodina. Vlivná. Helena vás k nim uvede. Nebo Margaret Jane Smallwoodová.“

Potřásl mu rukou a s úsměvem ho vyprovodil ke dveřím. Co asi bude ta vlivná rodina ode mne chtít, myslil si Drennan, když vycházel do chodby. Helenu spatřil na konci, kam dopadalo světlo zvenčí. Příliš ho nebylo, ale dost na to, aby ji poznal. Výtah čekal a Drennan za ní vešel mlčky do kabiny. Jeli dolů. Byl trochu zklamaný, ale nepromluvil. Neotevřela dveře a po chvilce opět stiskla tlačítko. Tentokrát vyjeli do druhého patra. Pátravě se rozhlížel, našlapuje na červený, měkký koberec. Byli opět v nějaké hale. Schodiště, jak si ještě stačil všimnout, měl po levé ruce. Helena nikde nerozsvítila. Otevřela jedny z dveří nalevo a vešla. Vstoupil za ní. Nerozsvítila ani tady.

„Nuže, detektive,“ řekla výsměšně, „zdalipak víte, co se teď stane?“

„Jsou věci, které lze těžko předvídat.“

Tiše se zasmála.

„Co by se tak všechno mohlo podle vás stát?“

„Mohla byste se svléknout a obejmout mne a potom by se mohlo rozsvítit a u vypínače by stál pan senátor ještě s dvěma hosty. Nebo byste mohla zůstat oblečená a zavolat o pomoc.“

„Výborně. A copak bych ještě mohla?“

„Taky byste mohla vytáhnout revolver a zastřelit mě.“ „Jako jsem zastřelila C. F. Seligmana, chcete říct?“ Zřejmě se dobře bavila, ale Drennan byl ve střehu. Trochu blahořečil předpisu, který mu ukládal nosit osmatřicítku s krátkou hlavní i mimo službu.

„A to je všechno?“

„Ne, není to všechno. Ale ostatní možnosti jsou tak pramalé a vzdálené, že o nich ani neuvažuju.“

Začala se svlékat. Stejně pomalu a přirozeně jako tehdy poprvé. Jako by zde byla sama. Drennan ji sledoval, ale ani se nepohnul.

„A jaké jsou ty nepatrné další možnosti?“

„Jedna z nich by byla, že byste právě měla dost času.“ „Ale to je ta nejposlednější, viďte?“ přiblížila se k němu a dotkla se nahým tělem jeho šatů. Ani teď se nepohnul.

„Na člověka, který se se mnou miloval před týdnem, si počínáte podivuhodně zdrženlivě. Víte, že bych se mohla urazit?“

Prudce po ní sáhl. Teď nebyla vhodná chvíle, aby se urážela. Teď ještě k tomu nebyla vhodná chvíle.

V celé vile bylo hluboké ticho.

Zvenčí sem doléhaly vzdálené zvuky, tlumené a jen zřídka odlišené vozem projíždějícím těsné pod okny. Ze tmy již vystoupily jednotlivé předměty. Nerozsvítili si ani v koupelně. Leželi vedle sebe na široké posteli a dívali se na strop a na sebe a na stolek, kde byly dvě sklenice, naplněné (konečně) whisky. Na vinětě byl nápis Johnie Walker Red. Vzpomněl si na Helenino hodnocení lidí, kteří oceňují nápoje podle ceny. Tahle stála quart deset dolarů. Zajisté nejlepší druh. Pan senátor by jinou nepodával.

Její teplé nahé tělo mdle zářilo do ložnice. Drennan ho přesto nedovedl vychutnat jako tehdy v bytě C. F. Seligmana; i když tady bylo nepoměrně víc pohodlí. Tam si byl jist, že nikdo neotevře dveře. Sako s osmatřicítkou viselo na židli u postele. Pochyboval, že by šlo v téhle fázi o jeho likvidaci. Ale stačilo by to jistě k tomu, aby velice rychle začal pátrat po něčem docela jiném. Než po čem pátral Denley Spencer.

Dolehla na něj z pravého boku.

„Teď vám vrtají hlavou otázky, že? Proč a nač? Z lásky? Z touhy po rozkoši? Ze zhýralosti? Nebo co za to? Co byste dělal, kdyby sem doopravdy vstoupil manžel?“

„Nechal bych to na vás.“

„To je vskutku praktické stanovisko.“

Na lůžko by se pohodlně vešlo osm osob. Bylo teplo, tak právě aby se nepotili. Klimatizace tiše bzučela. Teď v tichu ji jasně slyšel. Na ulici byl úplný klid. To bylo vzácné i ve čtvrti, kde příliš velký provoz nikdy nebyl.

„Já vám pomohu. Jste tady proto, že jsem po vás toužila. To hlavně. Protože od vás tak dalece nic nepotřebuji. Nic. Rozumíte? Ale něco přece chci.“

Viděl ji jasně vedle sebe. Vonící tělo, ne už takových tvarů, jaké má dnes možná vedle sebe James Hartley, ale krásné, pevné tělo, zralé, teplé. Jednu ruku měla pod hlavou, druhou se probírala v řídkém porostu na jeho prsou. Věděl přesně, co budou potřebovat. Teď přijde pár „upřímných slov“ a prosba, aby její pověst nebyla předhozena dychtivému městu. Přiznání k poměru, který nikdy neexistoval. Hrál sex v jejím životě opravdu takovou roli, jak se ho teď snažila přesvědčit, anebo se i v téhle chvíli nutila do něčeho, co ji vlastně vůbec nezajímalo? Hrál takovou roli, že se nezastavila ani před policajtem? Ve své společnosti měla podobných (daleko spíš lepších) příležitostí nepřeberně. Pro ni nebyl partner v této sféře ani Seligman, natož on. A pro tuhle chvíli by ho nikdy nepostrčila na místo policejního náčelníka. Bylo dokonale nemožné, aby ho jmenovali do takové funkce bez závažného důvodu. Jeho, kterého prakticky vůbec neznali. Jenom proto, že spí s manželkou senátora. Co za tím všechno vězí?

Jsou to opravdu drogy?

Je to nejpravděpodobnější.

Možná úplatky. Vydírání. Gramofonové desky. Co ještě může vyvážit jeho jmenování? Ani uzavření Seligmanova případu to nemůže být. Tím to jenom začíná. Do čeho se dostane? Doufám, že nejsou tak naivní, aby si myslili, že ta funkce bude všechno. Znovu si představil – pokolikáté už – Helenu v Seligmanově bytě. Co tam hledala? Docela jistě to nenašla a nenašli to ani ti, kteří na scénu dopravili pyžamo a ostatní příslušenství. Bylo to tam vůbec? Proč šla k McMullanovi? Drennan zatajil dech.

Jessie!

Musí to být ona.

U Seligmana v bytě nic nebylo.

V kanceláři taky ne.

A někde to být muselo. Vzala to ona. Že ho to nenapadlo hned. Jestli je doopravdy chytrá, tak to zničila. Mohlo to mít ovšem cenu. Velkou cenu. Pro někoho. Jestli věděla pro koho (a to je pravděpodobné), pak to jistě má. Doma? Proč doma? V dnešních bytech se podobné věci špatně schovávají. Před manželem. Nejbezpečnější je přece kancelář. Že to…

Ohnula nohu v koleně a položila ji na něj.

„Já totiž chci mít klid. Je mně čtyřiačtyřicet (jak dobře víte) a chci žít. Nijak zvlášť výstředně, ale dobře a plně. Jak si já představuji dobrý a plný život. A já tak žít budu. Proto chci, abyste ten případ uzavřel.“

Zcela mimovolně se do jejího hlasu vmísil docela jiný, spodní tón, kterým nikdy nemluvila. Alespoň ne s Drennanem.

„A nebuďte stále tak napjatý. Pan senátor letí touhle dobou do Washingtonu.“

„Nejsem napjatý. Jenom uvažuju, na jak dlouho budu do tohoto plného života zahrnut.“

Tiše se zasmála.

„Máte obavu, že odejdu nebo že nebudete moci odejít vy?“

Tiše se zasmál.

„V obou případech vám zůstane nová funkce. Kdyby vám šlo náhodou nejvíc o ni.“

Objal ji.

O tři místnosti dál doprava spokojeně usínal senátor Reginald Monnington a doufal, že bude mít klidnou noc.

Když vyšel Drennan na ulici, svítalo. Byl unaven, ale dnes dosud nekončil. Ulice byly prázdné a s těmi několika chodci, které potkal, vypadaly ještě opuštěnější. Noční život ve městě již utichl a ráno ještě nechávalo své dělníky spát.

Od jezera vanul čerstvý chladný vzduch. Nastavil mu tvář. Že ho to hned nenapadlo. Znovu uvažoval, bude-li mít Jessie materiály doma, nebo v kanceláři. Že je neodevzdala, bylo jasné. Mohla je zničit. Ale to asi neudělala. Kdyby je měla doma, musel by si vyžádat povolení k domovní prohlídce. Nebylo by dobře ji předčasně vylekat.

Zavolal taxi a za chvilku byl na stanici. Vzal si Seligmanovy klíče a několik univerzálních ze svého stolu a nechal se (opět taxíkem a nikoliv služebním vozem) dovézt k bílé budově. Vrátnému ukázal legitimaci, ale neudal žádný důvod. Vstoupil do výtahu, vyjel do pátého patra a dvě poschodí sešel pěšky. Zkusil Seligmanovy klíče a za okamžik byl v hale kanceláře firmy Hammond, Cohen & Co.

Bylo 6.00 hodin ráno.

Přistoupil ke stolu Jessie Mehewové. Byl zamčený. Standardní zámek mu nedal příliš práce. S horními zásuvkami se nezdržoval, otevřel obě spodní. V jedné byl pudr, žínka, vložky a pár dalších maličkostí. Ve druhé čisté papíry. Zkusil tedy ostatní, ale nic nenalezl. Vyňal obě spodní zásuvky, poklekl a hledal v prostoru mezi dnem a podlahou, na které stůl spočíval. Vzadu vlevo nahmatal koženou tašku. Rozevřel ji. Uvnitř byl adresář, nějaké fotografie a svazek kopií. Ani na okamžik nepochyboval, že má hledané materiály. Pečlivě zavřel zásuvky a opatrně zamkl stůl. Nu-usmál se – otisky tu zanechal, ale to mu nedělalo těžkou hlavu. Výtah si nepřivolával. Pozdravil krátce vrátného a vyšel na ulici. Přes tašku měl přehozený plášť. Bylo 6.22 hodin ráno.

Vzal si opět taxi a nechal se dovézt k Tomovi a objednal si vydatnou snídani. Všechna únava z něho spadla. Hrome, jak se jenom ta ženská jmenuje? Nemohl a nemohl si vzpomenout. Je teď možná ve stejně vznešené posteli, jako byl on. Kdo z nich z této příležitosti vyzíská víc?

Sice toho snědl v první polovině noci dost, ale ve druhé mu zase vytrávilo. Dal si Henninger Beer, po kterém celý večer tak toužil.

Na někoho to shodit nebude tak jednoduché. Kdyby se třeba ukázalo, že má nebo měl přátele a těm by se to nelíbilo. Mohlo by to být nepříjemné. Ti by ho sice z jeho místa dostat nemohli, ale docela snadno, o tom si nedělal žádné iluze, by ho mohli dostat do hrobu. O mnoho let dřív, než by si přál. Musí si vybrat někoho, kdo pracuje na vlastní pěst. Na vlastní pěst a dlouho. Aby toho měl na svědomí víc.

Pochutnával si na pivu. Kolem něho se probouzelo město, nákladní automobily projížděly ulicí jeden za druhým. Se zeleninou, mlékem, s chlebem. Se vším, co najde první kupec na pultech obchodů. Pár dělníků se tu stavělo na snídani. Náhle pocítil únavu. Zavolal službě, že ukončil akci a jede se domů vyspat.

Strašně se těšil na svou vlastní postel.

21

Výroba nového strojku běžela na plné obrátky. Ani poslední kontrolní zatížení si nevyžádalo žádné korektury. Výrobek se dostal snadno a hladce do norem. Teď již ležel ve skladech, na pultech, první zákazníci se jím holili. Bylo zapotřebí amortizovat náklady na reklamu. Zboží se uchytilo na nesmírně složitém trhu, který mohl přinést stejně nepochopitelně naprostý nezdar jako úspěch. Zatím přinášel úspěch.

Milt byl teď volnější. Joe Smart si nevyžadoval všechen jeho čas, myšlenky mohly volně bloudit, ale vracely mu neúnavně do mysli C. F. Seligmana. Domníval se, že bude postupně zapomínat, ale obraz byl spíše intenzivnější. Seligman se stal trvalejší součástí jeho života, než dokud byl živý.

Když přišel domů, byl byt prázdný. Prvně od doby, kdy ji sem tehdy celý mokrý přivedl poprvé. Zneklidnilo ho to. Teď už věděl, jak se bála ulice. Jak nechtěla vycházet ven.

Bylo pět hodin odpoledne.

Asi něco nakupuje, snad zapomněla na maso nebo na koření, na citrón, na dalších tisíc věcí. Byt byl podivně prázdný. Jak je možné, že si na ni tak zvykl? Že ji teď postrádá tolik, že nemůže číst ani noviny, že nemůže v klidu sedět, že přechází pokojem, zastavuje se u okna a dívá na jezero a zase jde ke dveřím a naslouchá, nezastaví-li výtah v osmém patře.

Je to dobré, že na ní takhle závisí?

Co vlastně o ní věděl? Co o ní… Nebo ji někdo potkal? Někdo z těch, kterých se bála? Kvůli kterým nechtěla vycházet? Ani do kina, ani na večeři? Co by se stalo, kdyby ji potkali? Nemohli by ji přece k ničemu nutit. Nemohli by ji… Od toho je policie. Neměl by tam zavolat? Vykročil k telefonu, ale cestou se zastavil. Do myšlenek se mu vrátil Cecil Frank Seligman.

On, Miltos Livaditis, se chce dovolávat policie.

Slyšel hučení výtahu, ale přejel osmé poschodí a jel výš.

Bylo půl osmé.

Co se vlastně strachuje? Vždyť je dospělá a on také. Někam si šla něco vyřídit. Potkala nějakou známou. Možná navštívila tu s dítětem, kterému dělaly všechny společně matku. Teď mělo o jednu míň a ona šla vyrovnat svůj dluh. Ujistit ho, že má ještě všechny. Ale ať tam raději nejezdí. Ať je raději doma. Ať ji nepotká nikdo, kdo by ji mohl donutit… Ale co když odešla dobrovolně? Dovedl ji vlastně uspokojit? Ji? Nebo co když i ona má někde nějaké dítě? Co když mu lhala? Co když ta žena s dítětem je ona sama? Co když za ním chodila vždycky, když nebyl doma? A dnes se zdržela. Dítě je třeba nemocné.

Co když je mrtvá?

Co když ji někdo zabil?

Vydal se znovu na procházku bytem.

Ale Kathleen nebyla mrtvá. Nikdo ji nezabil. Kathleen seděla u Toddieho Bickela v jeho přepychovém bytě na 34, Západní Montanské’. V bytě, v němž byla potřetí v životě. Ve kterém se scházeli zajímaví lidé. Bydlili v bytech větších i přepychovějších, a také nebydleli vůbec. Ne že by tu byla taková demokracie. Ale byl tu obchod. Nikoliv ovšem s výkladními skříněmi, s ceníky a s prodavači. Nic se nepsalo do účetních knih. Všechno se pečlivě zapisovalo do paměti.

Toddie Bickel byl jedním z těch, kteří se dokázali vyšplhat z okraje města až do jeho středu. Z podzemí až do šestého patra solidního domu v Maywoodu. Jeho oborem bylo hlavně násilí. Vypadal přesně podle toho. Neměl nijak rozmlácený obličej. To vůbec ne, ale na první pohled bylo patrné, že je lepší přejít na pravou stranu ulice, šel-li on po levé. Netvářil se nikdy výhrůžně, ani nenaháněl strach. Jenom se díval. Téměř lhostejně. Ale přesto to nebyl příjemný pohled. Doléhal na vás právě tím, že nic nevyjadřoval. Prázdnotu.

„Tak ty bys chtěla všeho nechat, co?“

„Jenže to není všechno.“

Zdvihl k ní oči.

„Chtěla bych toho nechat, ale potřebuju eště něco.“ „Hm.“

„Zlikvidovat jednoho policajta.“

„Zamotala ses do něčeho?“

„Jo,“ přikývla po krátkém váhání.

„Policajta z ulice?“

„Ne.“

„To není žádná jednoduchá záležitost.“

„Já vím.“

„Musí to bejt zrovna likvidace? Kolik je ti let?“ „Pětatřicet.“

„Dovopravdy?“

„Třicet vosům,“ řekla unaveně.

„Už si stará,“ konstatoval.

Čekala, vzpomene-li si na Jima. Sama na něj příliš často nemyslela. Už to bylo dost dávno. Jak vlastně vypadal? Nosil modrý oblek, ani příliš tmavý, ani příliš světlý. Poznala by ho ještě? Taky pršelo. Tenkrát, když byl postřelen. Jim Bickel. Jeho bratr. Šli po něm policajti, když udělal zastavárnu. Překvapili ho, ale podařilo se mu utéct i s penězi. Zbraň při sobě nenosil. Vzala ho k sobě. Obvázala a mlčela. Byla tehdy tak mladá. Poranění nebylo vážné, ale ani lehké. Doktora zavolat nemohli. Na to sami nestačili. Ani Toddie ne.

Tehdy ještě.

Až po třech dnech nebo to bylo ještě dýl? Snad tedy po čtyřech dnech ho potkala na ulici. Vůbec nevěděla, kde bydlí, a ani Jim to nevěděl. Jiného se báli upozornit, protože policie po nich pásla a měla své lidi všude. Toddie s ní šel jako zákazník. Bydlila trochu líp než teď. Musela Jima nějaký čas nechat u sebe. Všechno nakonec dobře dopadlo. Jimmy se uzdravil, ale asi o dva roky později zahynul při automobilové nehodě. Toddie o tom nikdy nemluvil, ani se zvlášť spolu nestýkali, ale věděla, že v jeho podivném systému hodnot má u něho pohledávku. Když ji Johnny „Prasátko“, ke kterému tehdy patřila, jednou zmlátil tak, že nemohla vstát, po několika dnech zmizel a ve městě už ho nikdo neviděl.

Teď tu tedy seděla, nejistá, ale tvrdohlavá, „stará“, a čekala.

„Jestli máš možnost, tak toho nech a dělej si, co chceš. Nikdo tě nebude vobtěžovat. Ten policajt je něco jinýho. Nemůžu si dovolit jen tak sejmout někoho vod nich. Nejde tě z toho vysekat jinak?“

Zavrtěla hlavou.

„Jak se jmenuje?“

„Drennan.“

„Neznám.“

„Je z osmatřicátýho okrsku. Z oddělení vražd.“

Toddie se na ni krátce, bezvýrazně podíval. Chvíli přemýšlel, pak se beze slova zvedl a zmizel v jedněch dveřích. Byly tu troje. Dlouho ji samotnou nenechal. Přinesl si s sebou kousek papíru s poznámkami na obou stranách.

„Weatherell Drennan. Tři děti. Moc čistej taky není, ale je chytrej a nebezpečnej. Známosti žádný nemá, ale u policie je zapsanej dobře. Bylo by tu ovšem něco. Má milenku, nějakou Elsii Farmerovou, čtyři, Západní O’Brienova, třetí patro. Řekla by ti, kdy k ní pude. Moc přívětivý místo to tam není. S Gregorym si nedělej starosti.“

Co mně bude platný, přemýšlela na schodech, že si s ním nemám dělat starosti, když se budu muset stejně nějak živit a eště za ním přídu sama. Drennan už asi přece něco tuší. Natolik policajty znala. Je chytrej. A zkušenej. To měl Toddie pravdu. A Milt mu nedokáže vzdorovat. Nedokáže všechno zapřít. Nedokáže… Nejhorší je, že to ani dokázat nechce. S jeho svědomím. Její svědomí jí přikazovalo bránit se. Bránit svůj život, svůj byt, jídlo, šaty, bránit všechno. Proti všem.

Povzdychla si.

Jim Bickel byl už příliš dlouho mrtev.

22

„Á, to jste zase vy,“ odpověděla do telefonu Jessie Mehewová.

Drennan zůstal klidný.

„To jsem rád, že jste mě poznala.“

„Hlavně podle jména.“

„Aspoň si ho pamatujete. Co by tomu řekl váš šéf, kdybych si vás na odpoledne vypůjčil?“

„Jestli vám to nevadí, tak nejsme půjčovna, ale vyrábíme holicí strojky, žehličky, fény a tak dále a tak dále.“

„Tak víte co? Oznámíte šéfům, že jsem si vás na odpoledne vyžádal kvůli svědectví, nebo já si na vás vyžádám zatykač pro zatajování určitých skutečností, které mohly vést k vypátrání vraha Drewetta McMullana a C. F. Seligmana. Tak si vyberte. Ale ať vám to dlouho netrvá.“

Na obou koncích spojení zavládlo ticho. Drennanovi vadilo mnohem méně.

„V kolik hodin?“ zeptala se konečně.

„Za hodinu pro vás přijede vůz. Řidič se jmenuje Samuel Dickinson.“

Oba zavěsili a šli na oběd. Drennan do malého bufetu na rohu vedlejší ulice. Objednal si steak se strouhaným sýrem a kečupem, přemýšlel v klidu a pohodě, že bude zase muset zajít k Elsii, potom vypil campari s pomerančovou šťávou, znovu si ji představil při poslední schůzce u Rodotyse a potom taky u ní, nahou, vábivou, se všemi přednostmi jejích čtyřiadvaceti let. Asi k ní dnes zajde. Mohl by u ní být tak ke čtvrté.

Objednal si ještě jedno campari.

Jessie Mehewová šla na svůj obvyklý chlebíček do automatu, ale dnes jí příliš nechutnal. Ví Drennan něco? Prohodila pár vět s Lorindou, nemohla zabránit, aby se nedozvěděla, že je to tentokrát ještě stále Richard, že tátovi je opět líp a že byli včera na Neuvěřitelné Sarah a dnes půjdou na Posledního muže s Jamesem Coburnem a že jsou spolu šťastni a v sobotu si vyjedou na víkend na jižní břeh jezera někam k Bailey Townu (je na nejlepší cestě, aby z ní byla děvka, řekla si Jessie), vyslechla to všechno a vrátila se nahoru. Panu Cohenovi oznámila, že jde identifikovat nějaké svědky v případě C. F. Seligmana.

Řidič v uniformě se dostavil přesně. Cestou nemluvili. Jessii definitivně přešla posměvačná nálada a přemýšlela, kam jedou. Strach však neměla.

Za dvacet minut vstoupila do téže místnosti, kterou zcela nedávno opustila Helena Monningtonová. Vyjímala se tu stejně nepravděpodobně jako ona. Po pravdě řečeno, v obou případech tu působil nejsamozřejměji Weatherell Drennan. Zůstala stát těsně za dveřmi a rozhlížela se.

„Jste tady poprvé?“

Viděla kolem sebe prach a špínu na podlaze i na stěnách, šedivou místnost, zbědovanou, beznadějnou. Vzduch se těžko dýchal, přestože bylo otevřené okno. Mimoděk se otřásla. Nebyla to dobrá předzvěst o nastávajícím rozhovoru. Drennan měl divný pohled. Nepřístupný. Jiný než jindy. Jiný než u nich v kanceláři. Nebyl v něm žádný smysl pro humor.

„Majitele bytu jste znala? Jmenoval se Drewett McMullan.“

„Jakýsi Drewett McMullan měl být u nás zaměstnán, nemýlím-li se.“

„Ptal jsem se, jestli jste ho znala.“

„Ne.“

„Co byste o něm soudila?“

Bylo těžko nadchnout se tím zařízením kolem, holou žárovkou, výhledem z okna. Přesto měl bývalý majitel bytu na svém kontě slušnou částku. Proč ji nepoužil k zařízení? Aby to nebylo nápadné? Chtěl se přestěhovat? Teprve potom si doplnit nábytek a šatník? Čekal na těch posledních pět tisíc? Chtěl s nimi začít nový život? Někde daleko? Kde by ho nikdo neznal? Kde by se nikdo neptal, kde na to vzal peníze?

„Myslím, že měl být zaměstnán jako pomocná síla v konstrukci. O tom mohl rozhodnout pan Seligman sám.

Třeba to byl skutečně schopný člověk,“ dodala po chvilce uvažování, „a v poslední době mu nepřálo štěstí.“

„Nebo?“

„Nevím.“

„Nebo pan Seligman potřeboval, aby byl zaměstnán u vás.“

Pokrčila rameny.

„Nemohu vám říct, co nevím.“

„Neříkáte ani, co víte.“

„Zřejmě tedy víte víc. Tak proč se ptáte?“

„Já se jenom dohaduju. Zatím o Seligmanovi.“

Měla dojem, že trochu nabývá nad situací vrch. Drennan neví nic. Nic. Chce ji jenom nachytat.

„Na mě nemůžete nic vědět.“

Dosud stála u dveří. Dokonce k nim teď malinko couvla a dala ruku za záda. Dotkla se kliky. Sledoval ji bez pohnutí. Naprosto klidně.

„Vidíte dobře?“

„Až příliš. Myslíte-li do vás.“

„Tak se podívejte na tenhle snímek!“ řekl pomalu a vyňal z kapsy několik fotografií. Vybral jednu a obrátil ji lícem k jejímu obličeji. Na polovičním formátu, ale velice zřetelně, na ní byla ona, McMullan a ještě nějací dva muži. Zřejmě se všichni dobře bavili. Drennan byl ochoten se vsadit, že autorem fotografie byl Cecil Frank Seligman. Na tom však tolik nezáleželo.

Všechno se náhle zhroutilo. Zůstala strnulá, bez pohybu, bez možnosti pohybu, napjatá, jako by dostala do celého těla křeč. Stiskla kliku, ale hned z ní zase odtáhla ruku.

„Tak vy si myslíte, že vás chci dostat do postele, není-liž pravda?“ zahájil nenuceně novou etapu rozhovoru. „Možná k tomu dojde taky. Ještě nevím. Prozatím by mě zajímalo, poznáváte-li toho pána po vaší levici. Tadyhle! Vidíte? Sedí vedle vás u stolu s dost vybraným občerstvením, v nějaké velmi slušně zařízené místnosti. Tedy ne tady, ani u pana Seligmana. A asi ani u vás. No – vy už si jistě vzpomenete, kde to bylo. A můžete se posadit. Zdržíme se dýl. I v tom případě, že o tu postel dnes nebudu stát.“

„Tak kde to bylo!!? A kdo jsou tamti dva!?“ dodal náhle prudce a studeně a vstal a přikročil k ní blíž. Vůbec se jí nechtěl dotknout, ale taky nechtěl, aby měla čas se vzpamatovat a vymyslet si nějaké nesmysly, které by si musel pracně a bůhvíjak dlouho ověřovat. Protože všechno, co mu teď řekne, si bude muset ověřovat sám.

Přikrčila se u dveří a vydychla: „U Billa.“

„Který to je?“

„Ten holohlavý.“

„Celé jméno!“

„William Dicker.“

„Adresa!“

„Patnáct, ulice Svatého Lorence.“

„Ten druhý!?“

„Joseph Piggot.“ Čekal.

„Adresu neznám.“

„Jak jste se seznámila s McMullanem?“

Jedna otázka následovala za druhou v těsném sledu. Drennan stál před Jesií s přimhouřenýma očima, hluboce soustředěný, a nebyl ochoten ji pustit z okruhu otázek a odpovědí, které teď vytvářely jakýsi urychlovač, v němž se Jessie nezadržitelně hroutila. Všechna její chladná sebejistota byla náhle pryč. Myslela na sebe, na Normana a jeho banku, na dítě, které jednou chtěla mít, také na matku a na otce. Instinktem vycítila, že má jednu jedinou naději. Že se všechno odehraje jenom mezi ní a Drennanem. A že to není naděje úplně planá. Proč nejsou na policejní stanici? Proč tu jsou sami? Nikdo nezapisuje její výpověď. Nedovolávala se ústavy ani přítomnosti svého právního zástupce, ačkoliv o těchto svých právech věděla.

„Někdy před dvěma léty přišel za Seligmanem do kanceláře. Když odcházel, nařídil mi Cecil, abych ho k němu už nikdy nepouštěla. Asi za půl roku přišel znovu, nechtěla jsem ho pustit dál, ale řekl, že ví, že tam je, a jen ať mu prý řeknu, že s ním chce mluvit Drewett McMullan. Tak jsem se dozvěděla, jak se jmenuje. Že prý si to Seligman jistě rozmyslí. Ten se sice mračil, ale přijal ho. Do kanceláře pak už nikdy nepřišel.“

„Proč ho vydíral?“

„To nevím. Cecil mně to nikdy neřekl. Ale Drewett na něj musel něco vědět. Asi to nebylo nic velkého, ale přesto nechtěl, aby se to provalilo. Proto mu dohodil nějaký obchod, při kterém podléhali stejnému velení, a doufal, že se ho tak zbaví. Nebo že se ho zbaví oni.“

„Co to bylo za obchod?“

Váhala.

„Co to bylo za obchod?“

„Mezi ním a McMullanem. Další spojení znal už jenom Seligman.“

„Jakou úlohu jste v něm měla vy?“

„V dodávkách zboží jsme dostávali některé materiály, které nám nepatřily.“

„A!?“

„Předisponovala jsem je podle Cecilových pokynů dál.“ „Komu?“

„Několika drobným firmám. V přístavu. Už jako hotové zboží. Jako fény, žehličky, holicí strojky.“

„Šéfové?“

„Neměli o tom ani tušení. Všechno zařizoval ze své funkce obchodního ředitele Cecil.“

„Co to bylo za zboží?“

„Nikdy jsem ho neviděla.“

„Co to mohlo podle vás být za zboží?“

Mlčela.

„Co znamenala ta schůzka?“ kývl bradou k fotografii. „Seligman mě na ni pozval. Abych se prý seznámila s jeho partnery. Že by mně mohli udělat nějakou výhodnou nabídku.“

„Jaká to byla nabídka?“

„Bála jsem se ji přijmout. Ale bála jsem se jim to říct.“ „Oč se jednalo?“

„Měla jsem krýt nějaké skladiště. Převzít ho jako firemní, uskladňovat v něm a také z něj vydávat zboží. Jak, to prý by mně ještě řekli.“

„Co to mělo být za zboží?“

„Nevím,“ zaváhala.

„Proč jste se tedy bála?“

„Myslím, že to měly být nějaké drogy.“

„Co jste jim řekla?“

„Že takové skladiště zatím nemáme.“

„A oni?“

„McMullan k nám měl nastoupit. Za toho Řeka. A měl se o skladiště postarat. Ještě s nějakým Huddlestonem, ale toho znal jenom Cecil. Mělo to být někde v přístavu. Ale kde, to také nevím.“

„Vzala byste to? Nakonec?“

„Nevím. Opravdu nevím. Peníze člověk potřebuje vždycky, ale bála jsem se. Bála jsem se to přijmout i odmítnout.“

V místnosti byl mdlý a vydýchaný vzduch. Alespoň Jessii se to zdálo. Drennan jí věřil. Nebo téměř věřil. Byla chytrá a měla dostatečný přehled, aby si jasně uvědomila obojí nebezpečí, o kterém mluvila. Dlouho se tu nevětralo. Za okny padalo na dům dusné červencové vedro. Do skleněných tabulek se opíralo slunce a všechna špína, která na nich ulpěla, nemilosrdně oddělovala tuto místnost od okolního světa. Tak podívejme se. Huddleston. Proto bydlil tak dobře. Aby ho měl Seligman nablízku. Jessii se zdálo, že okna otevřeli marně. Snad proto, že věděla o mrtvém, zdál se jí vzduch trochu nasládlý. Jak asi vypadá uškrcený člověk? Čekal by ji stejný osud? Drewett byl v podstatě veselý chlapík, lištička. Už dochytračil. Také Drennan konstatoval, že to tam trochu páchne. Přestože tu bylo dost světla, pokoj se topil v temnu. Nebo spíš v kalnu. To bylo to pravé přirovnání, napadlo Jessii Mehewovou, pokoj byl kalný. A špinavý a lepkavý. Hrozně toužila po sprše. Ale sprcha nebyla. Nebyla ani voda, uvědomila si a každým okamžikem ztrácela něco ze své životní energie, s kterou dosud hladce řešila všechny problémy.

Drennan její úlohu v Seligmanově distribuci nepřeceňoval. Dovedl si vypočítat velmi dobře, kolik jí toho mohli svěřit. Taky by se nikdy víc nedozvěděla. Z jednoduchého důvodu. Aby nemohla nic prozradit. Jediný z nich znal cestu výš.

Cecil Frank Seligman.

Buď se ho zbavili sami, nebo někdo z okruhu McMullana. Ale řekla mu i tak dost. S tím, co ví, co si je schopen domyslit, a s tím adresářem a kopiemi…

„Proč jste nezničila obsah té tašky?“

„Chtěla jsem ji odevzdat Billovi, ale bála jsem se, že sledujete můj telefon. Tak jsem chtěla ještě nějaký čas počkat. Taky jsem myslela, že se třeba ozvou sami.“

„Kdo?“

„Asi zase Bill. Kromě něho, Piggota a těch dvou mrtvých jsem jiného neznala.“

„Jak jste se k ní dostala?“

„Když volal Brimmel, že Cecila našli mrtvého, vzala jsem ji k sobě.“

„Jak jste o ní věděla?“

„Jednou jsem vešla k němu, když zapisoval nějaké adresy do sešitu. Poznamenal, že by se ty papíry nikdy neměly dostat do nepovolaných rukou.“

„Za ty nepovolané ruce jste považovala moje, co?“ Přikývla. Jiná odpověď nebyla.

„No,“ konstatoval bez nenávisti, „jste v tom hezky namočená.“

„Co se mnou uděláte?“

Náhle ji opustily síly, nejistě popošla k pohovce a těžce na ni usedla. Sledoval ji bez účasti. Teď udělá všechno, co bude potřebovat. Přemýšlel o situaci a snažil se najít nejlepší řešení. Pro sebe, samozřejmě. Než si ověří všechny adresy (bylo jich sedmdesát) a než rozšifruje kopie (nebyly kódované, jenom bude muset z napohled nevinného obsahu dostat správný smysl), nebylo by moudré, aby někdo věděl, že ty materiály má. Zřejmě mířily hezky vysoko a Drennan nestál o to, aby dopadl stejně jako Seligman nebo McMullan.

Musí se nejprve zajistit.

Pochopitelně vůbec nepomýšlel na nějaké halasné tažení proti senátorovi a spol. Toho byl dalek. Chtěl jenom slušné živobytí, ke kterému bylo místo policejního velitele prvním (ale jistě ne posledním) stupínkem. Chtěl v klidu a dostatku (řekněme spíše v určitém přebytku) dožít život a zabezpečit rodinu. A k tomu mu měl dopomoci právě pan Reginald Monnington. První krok už udělal (bylo to od něho jistě milé; a taky prozíravé) a udělal ho celkem ochotně.

„Billovi nevolejte. Kdyby se ozval on nebo kdokoliv jiný, řekněte, že materiály nemáte a že ani o žádných nevíte. Šéfovi oznamte, že jste kontrolovala nějaké lidi, kteří údajně docházeli za Seligmanem, ale že jste je nepoznala. Potřebujeme nějaký čas, abychom tyhle materiály zpracovali, a nechceme mezi nimi vyvolat poplach. A kdyby vám někdo volal, ať už ve věci těch materiálů, nebo zřízení skladiště, ihned mně to oznamte! To vaše údajné zboží dochází dál?“

„Zatím nedošlo žádné.“

„Připravte mně seznam těch firem.“

Vzhlédla k němu. Hodně nejistě.

„Nic vám neslibuju,“ řekl tvrdě.

O dva dny později seděl Drennan u šéfa. V jeho týdenním přehledu byl i jeden velký nevyřízený případ. (Bylo jich víc, ale o tenhle měl šéf zvláštní zájem.)

„Máte k tomu co říct?“

„Cecil Frank Seligman je pachatelem vraždy zardoušením na devětadvacetiletém Drewettovi McMullanovi, bytem čtrnáct, Whealenova, Lincolnwood. Svědkové i expertizy o tom podávají nezvratné a naprosto jednoznačné důkazy. Sám byl, jak víte, zavražděn týž den v noci.“

Šéf ho pozorně sledoval.

Do kanceláře padal stín velikého mraku. Dnes nebylo už tak horko jako v minulých dnech. Drennan byl pečlivě vyholený, vyspalý, odpočinutý, sebejistý, přesvědčivý.

„Při pátrání po pachateli druhého zločinu jsem bezpečně zjistil, jak už jsem vás informoval, že u něho v tu dobu nebo těsně před touto dobou byla na návštěvě Helena Monningtonová, manželka senátora Reginalda Monningtona. Vražedná zbraň nalezena nebyla. Dalším šetřením jsme dospěli k názoru, že s vraždou její návštěva nijak nesouvisela. Pravděpodobnější je, že Seligmana zastřelil někdo jako odvetu za McMullana nebo zcela nezávisle na obou těchto eventualitách další, zatím neznámý pachatel.“

„Mrs Monningtonová tedy jako možná pachatelka nepřipadá v úvahu?“

„Jsme o tom přesvědčeni. Zcela zbytečně bychom riskovali politický nebo společenský skandál. Seligmann byl koneckonců odborník na veřejné mínění a senátor jistě potřebuje publicitu.“

„V tom případě nechávám pokračování na vás. Máte ještě něco?“

„Potřebuji nasadit všechny zálohy na Samuela Frazera. Tam jsou teď nutně zapotřebí. Vyvolalo to na veřejnosti dost vzrušení.“

„Na jak dlouho?“

„Myslím, že ho dopadneme do dvou dnů.“

Celý případ byl uz jasný. Pachatele znali a Drennan již celé dvě hodiny bezpečně věděl, kde ho najde.

„Dobrá. Ale Seligmana bych nerad nechával otevřeného. No – věřím, že za dané situace rozhodnete co nejlépe. To je vše.“

Drennan vstal.

Cestou přemýšlel, jak ochotně mu šéf svěřil další pokračování, když z toho vymanévroval Helenu. Jestlipak ví nebo tuší, že je Monnington (jak Drennan doufá) namočen v něčem větším, a chce z toho taky něco vytěžit? Aby byl slavný a Drennan všechno odřel? A zůstal dál kapitánem policie na osmatřicátém okrsku? Na to teď už on, Weatherell Drennan, jen tak někomu nenaletí. Tak před patnácti lety - možná. Ale teď si na tom vybuduje kariéru on sám. A nikdo jiný. Že jsou Monningtonovi do něčeho zapleteni, to je víc než jisté. A že to není nic bezvýznamného, je nabíledni. Když se v tom angažuje sám pan senátor. Nešlo vůbec o to, aby rozhodl co nejlépe. Šlo o to rozhodnout tak, aby byl šéf spokojen. Byli s Monningtonem oba u republikánů. Copak asi na sebe navzájem věděli? Jak si byli zavázáni? Kdo asi panu senátorovi zhasnul Seligmana? Nebo si ho nechal odpravit sám?

Drennan měl teď ovšem jiné starosti. Zavolal si Wolseyho a Blackwella. Parlett měl dnes volno. Blackwell přišel s tužkou a blokem, usedl a čekal. Wolsey se dostavil jako vždy s trochu zamračenou tváří.

Kapitán si je prohlížel. Trochu jinak než jindy. Rád by si je vzal s sebou, budou-li chtít. Jistě budou. Na nového šéfa si člověk zvyká hůř než šéf na nový personál.

„Frazer se skrývá v Morton Grove, v blízkosti Lesíka svatého Pavla. V té kolonii pod čtrnáctkou. Uděláme tam zátah ze tří stran. Od Niles – to povedete vy, Wolseyi. Budete mít osm mužů. Shromáždíte se u Lakesem.“

Wolsey chmurně přikývl.

„Parlett půjde od Skokie, sejdou se u Březového parku. Postarejte se, aby dostal příkaz a instrukce včas. Bude mít taky osm mužů.“

Odmlčel se. Zpočátku jim každý místní údaj ukazoval na velikém plánu města. Teď už znali všichni (až na Collina Blackwella) svůj rajón tak, že jim při jménech ulic a náměstí vyskakovaly před očima tvary domů, stromů, cest, domovních dveří a obchodů i tváře lidí, se kterými tak či onak přicházeli do styku.

„Blackwell přijede od jihu od Hebrewovy koleje se čtyřmi muži. Celkem nás bude čtyřiadvacet. Na ten prostor to není příliš, ale musí to stačit.“

„Víte jistě, že tam je?“

„Jo,“ odpověděl krátce Drennan.

Wolsey se dál neptal. Každý z nich měl své informátory, kteří jim sem tam pomáhali. Jejich jména vycházela najevo jen zřídkakdy. Někdy při procesech, kdy dostávali menší trest nebo byli staženi tak do pozadí, že se na ně zapomínalo. Také při vyšetřování, když padli do rukou někomu jinému, z jiného okrsku, a bylo třeba je podržet.

„Pročesávejte všechno, ale zběžně. Soustřeďte se na okolí Slepýho Patricka. To znamená na jeho domek, je to číslo sto padesát devět, na protější, osmdesát dva, na dva sousední (z každé strany) a na chatrč za jeho dvorkem.“

„Já to tam neznám,“ upozornil Blackwell.

„K vám se připojím já. Všechno jasný?“

„Kdy to spustíme?“

„Na výchozích místech budeme v jednu hodinu v noci. V jednu nula dvě vyrazí Wolsey, v jednu nula jedna Parlett. My to máme nejblíž, vyjedeme v jednu deset. Z každé strany nasaďte do ulice po dvou mužích, další půjdou kolem dvorků a všichni zůstanou stát před objekty, které jsem vyjmenoval. Do nich vnikneme my. Pojedeme přímo.“

„Ještě něco?“ zeptal se Henry Wolsey.

„Sam bývá zpravidla ozbrojen. A teď by ho čekalo přinejmenším patnáct let.“

Wolsey zasmušile přikývl. Nedělal si iluze o tom, jak Drennan získal tyhle informace. Musel mu je předat někdo přímo z okolí Slepýho. Možná on sám. Zvlášť jestli se Frazer schovával u něj. To byla koneckonců běžná praxe. Drennan jde vlastně najisto a ostatní jsou tak trochu dekorace. Ale to jinak nejde. Vždycky se může stát, že někde něco zaskřípe, a pak je na té „dekoraci“, aby to napravila.

„Všechno?“ zeptal se Drennan.

Zřejmě ano, protože oba mlčeli.

Wolsey zamířil ke dveřím, Collin Blackwell se čerstvě zvedl. Nepůjde se přeptávat k žádné vdově, ani k bývalé milence, ani k ševci, jsou-li tyhle boty od něho a komu je šil.

Drennan zůstal sám.

S trochou nostalgie se rozhlédl kanceláří.

Tak se s ní přece jenom rozloučí. Nepochyboval, že senátor dodrží slovo. Teď zvlášť. Jestlipak s ním bude Helena ještě spát? Jestlipak se bude o to pokoušet? Až ho budou mít zajištěného? Až si budou myslit, že ho mají zajištěného? Drennan se usmál. To on tak těžce neponese. I když byla atraktivní a bylo atraktivní i prostředí, ve kterém by se teď mohli scházet. Pokud by zase nebyl někdo zastřelen nebo zardoušen. Nakolik asi na něj působilo pomyšlení, že je ženou senátora? Přiznával, že i to mělo svůj půvab. Na druhé straně si byl vědom, že ji k němu nepřivedlo jeho osobní kouzlo. Kdo mu asi prokázal tu službu, že odprásknul Seligmana a položil mu Helenu do postele?

Strávil tady sedm let. Nebýt posledních událostí, byl bytu ještě dlouho. Možná (a bylo to dost pravděpodobné) až do penze. I k tomu mu dopomohl Seligman. Ani ho neznal. Taky ho po pravdě nijak zvlášť nezajímal. Někdy se stávalo, že mu byl mrtvý v něčem sympatický, že s ním cítil. Že k pachateli pociťoval téměř osobní zášť. U Seligmana ne.

Kolik mrtvých už to vlastně bylo?

Vypátrali kolem šedesáti procent pachatelů. To se tady počítalo k velmi dobrému průměru. Ve městě, kde dokázali zabít pro pár dolarů. Na potkání. Někdy bez důvodu.

Ovšem, proč říká ve městě? To je přece na celém světě úplně stejné, ať si oficiální propagandy říkají, co chtějí. On, Drennan, ví svoje. Konečně, stačilo být trochu zvědavý a podívat se do mezinárodních přehledů. Všude se vraždí. Barevní z ulice pro pár nikláků, barevní z paláců pro milióny. Bílí zrovna tak. Politikové ve jménu svých „vznešených“ ideálů. Jemu ať nikdo o světě nic nevykládá. Co by si dělal starosti s nějakým Seligmanem, o kterém v životě neslyšel. Jeho vrah prostě nebude vypátrán, spadne mezi zbývajících čtyřicet procent. Teď bude mít taky víc času na děti. Nebude nastavovat noci ani večery. Jenom výjimečně, ušklíbl se, jenom když se mu to bude hodit. S Elsií. Možná s Helenou.

Na dvoře policejní budovy na West Armitage bylo tu noc živo. Kromě nezbytných služeb seděli v přízemních kancelářích uniformovaní i neuniformovaní policisté a živě se bavili. O všem možném s výjimkou toho, že za několik minut nasednou do vozů. Ani se o ničem jiném bavit nemohli. Teprve v automobilech se dozvědí, kam vlastně jedou a co tam budou dělat.

Bylo to dobré opatření.

Policisté měli mezi podsvětím hodně informátorů.

Podsvětí mezi policisty rovněž.

A tak si povídali. O ženských. O koníčkách. O baseballu. Jaký byl Cassius Clay. Jaký je Muhammad Ali. Jaký bude jednou bezejmenný boxer bez dolaru v kapse, který bude po hospodách popíjet na dluh nebo si nechá zaplatit svoji skleničku. Od kohokoliv. Nebo možná také ne. Možná z něj bude slavný filmový herec, boháč, který dobře ví, jak investovat.

Potom nasedli do vozů, pohodlně se usadili na sedadlech a čekali.

Z prvního patra sešli Edward Parlett, Henry Wolsey, Collin Blackwell, Weatherell Drennan. Nahoře se bavili stejně jako dole. Přisedli k ostatním a tiše, beze spěchu vyjeli.

Bylo třicet minut po půlnoci.

Jeli společně až k TB sanatoriu a tam se rozdělili.

Řidič prvního vozu zamířil k Wheanalovu plaveckému stadiónu, zkontroloval si čas a trochu zvolnil. Byla jedna hodina, blížili se ke koleji. Ještě stále měli několik minut k dobru. Nezastavili však, aby nebudili zbytečně pozornost, a objížděli ulice.

Deset minut po jedné vyrazili. Tiše a rychle. Bylo zajímavé, jak se atmosféra uvnitř vozu náhle změnila. Silný stroj míjel ulice a přetínal křižovatky bez jediného zaváhání. Nezvýšil rychlost ani v kolonii. Je-li tu ještě, pomyslil si Drennan, je pro něj už pozdě. Uvolnil revolver a položil dlaň na pažbu.

„Zastavíte vpravo před domem sto padesát devět. Do něj vběhnu já. Blackwell a vy půjdete do dvou domů vlevo, vy dva,“ kývl na policisty vedle řidiče, „vpravo. Vy,“ oslovil nakonec muže po svém boku, „vniknete naproti do čísla osmdesát dva. Koho hledáme, všichni víte. Je ozbrojen, tak se nenechte překvapit.“

Jeden po druhém uchopili zbraně a připravili si baterky. Projížděli teď mezi nízkými domky se špinavě oprýskanými zdmi, místy polozbořenými, s chodníky plnými odpadku.

V celé ulici svítily jen dvě lucerny.

Na konci (naproti sobě) spatřili světla vozu. Jsou to naši? pomyslili si. Příliš na tom nezáleželo, ale přece jen to dodávalo jistotu.

Drennan si své muže vybral dobře.

S výjimkou Blackwella (proto s ním jel ve voze) nebyl z nich nikdo na podobné akci poprvé. Před jednopatrovým domkem (číslo chybělo a řidič ho musel odpočítat) zastavili. Stál asi ve dvou třetinách ulice. Drennan seděl na pravé straně u dvířek. Otevřel je, sotva vůz zastavil, snad ještě o malý okamžik dřív, a rozběhl se k zavřeným dveřím. Loktem stiskl kliku a ramenem je odtlačil. Baterka v levé ruce vrhala proud světla na opuštěnou chodbu a schodiště. Nedržel ji u těla, ale v napjaté paži co nejdál vlevo. Schody se pod ním drolily. Hnal se vzhůru po dvou. Nikde v domě se nic nepohnulo. V prvním patře vběhl do chodby vlevo. Po levé straně zachytilo světlo baterie mokvající pruhy. Klesaly od stropů a spouštěly se po zdi až do základů. Na pravé straně byly dveře.

První.

Druhé.

Vyrazil je ramenem a octl se v čtvercové místnosti. Nestačil zaznamenat zařízení. Baterie přelétla po staré kredenci (byly na ní zbytky jídla) a po lůžku, ve kterém někdo vzdáleně zaznamenal hluk. Drennan se hnal k protějším dveřím. Odhadl jejich pevnost a opět je vyrazil ramenem. Uvnitř uskočil do strany a opřel se o stěnu. Světlem opsal rychlý kruh.

Na posteli u okna ležel muž.

Teď už byl vzhůru.

Drennan mu posvítil přímo do očí. Nebylo pochyb, byl to Samuel Frazer. Spal nepřikrytý, polooblečený, v kalhotách, v košili a rozepjaté vestě. Nezdržoval se vyptáváním a zajel pravicí pod polštář.

Když se objevila ruka s automatickou pistolí, kapitán vystřelil. Teď sledoval jenom Frazerovu zbraň. Klesala směrem k němu, uskočil tedy a znovu vystřelil. Zůstala ležet na posteli vedle těla. Pohnul světlem. Na košili našel rozervanou látku, okraji přilepenou krví k tělu. Byla na levé straně prsou. Hledal druhou střelu, ale světlem baterie stále hlídal ruku s pistolí.

Nehýbala se.

Spočívala poklidně na posteli s prsty sevřenými kolem pažby. Druhá rána vězela v břiše. Těsně nad opaskem. Z vedlejší místnosti sem zalehl třaslavý hlas, koktající strachem. Drennan nerozuměl ani slovu.

„Policie!“ vykřikl zřetelně. „Nehýbejte se a nepřibližujte se ke dveřím!“

Dům se neochotně probouzel, ale to již v něm byli Blackwellovi muži. Někdo rozsvítil na chodbě.

„Kapitáne! Hallo!“

„Druhé dveře napravo!“ zavolal zpátky.

Popošel k Samovi. Nevěděl, je-li mrtev, nebo jenom zraněn a číhá, nebo je-li v bezvědomí. Letmo prohlédl rány. Z té v břiše by se asi dostal. Druhá byla mířena líp. Ani se ho nedotkl. Hlasy a kroky vnikly z chodby do vedlejšího pokoje a vzápětí orámovalo dveře světlo žárovky. Visela na drátě přímo ze stropu. Zastínila ji známá postava.

„Všechno v pořádku,“ řekl Drennan. Blackwell zašmátral po vypínači.

„Všechno v pořádku,“ opakoval a obrátil svítilnu na zeď. Collin našel vypínač a rozsvítil.

Prostředí kolem nich bylo stejně beznadějné, jak beznadějný byl život Samuela Frazera. Neměl žádnou naději. Udělat poštu, nechat za sebou dvě mrtvoly, být poznán a schovat se ve městě, pracovat na vlastní pěst a nemít nikoho za sebou, jak jinak mohl dopadnout.

Místnost už byla plná.

Dorazily i zálohy Parlettovy a Wolseyovy. Žádná panika nevznikla. Rutina ostřílených policistů hladce udržela zájem ulice (byl ostatně minimální) v patřičných mezích. Všechno šlo zaběhnutým pořádkem.

Samuel Frazer byl mrtev.

23

Tentokrát zvedla sluchátko sama.

„Pátrání bylo zastaveno,“ oznámil stručně Drennan.

„A teď přemýšlíte, jak veliká bude odměna,“ smála se. Přesto měl dojem, že prvně cítí opravdové uspokojení. Nebylo divu, Seligman je musel velice zneklidňovat.

„Stačí mi takové večírky jako ten poslední.“

„Ale nestačí. Nestačí. I když se to dobře poslouchá. A když dokonce ani nepochybuji, že je přijmete ke všemu ostatnímu. Teď vám ovšem nezbude než čekat.“

„Na co?“

„Na další večírek přece.“

„Výborně. Předpokládám, že budete znát moje nové telefonní číslo.“

„Příliš by vás nepotěšilo, kdybych volala ještě na staré, co?“

„Když to bude zítra…“

„Zítra by vám to nebylo nic platné,“ smála se bezostyšně, „budete muset pár dní počkat.“

Materiály měl stále u sebe. Opsal si jména, denně se díval na fotografie, aby si vštípil do paměti všechny obličeje, vypisoval si slova z textů a srovnával je. Pomalu se mu začínalo jasnit a byl by rád věděl, jak by si asi zavýskl Denley Spencer, kdyby je dostal do rukou. Drennan nevylučoval úplně ani možnost, že mu je ve vhodnou chvíli předá. Kdyby se ukázalo, že pan senátor nějak váhá nebo nehraje rovnou hru.

Mezitím bylo zastaveno pátrání po pachateli vraždy na Cecilu Frankovi Seligmanovi. Nebylo po kom pátrat, neboť Samuel Frazer se přiznal. Po tom, co zastřelil Seligmana a odcizil mu pět tisíc dolarů, se skrýval u Davida Maxwella a jeho manželky Karoliny, kde se při pokusu o zatčení bránil automatickou pistolí Bernardelli-Model 80, Caliber 380 ACP. Zatýkající, kapitán Weatherell Drennan, přidělený na třicátý osmý okrsek, musil použít služební zbraně. Samuel Frazer byl zraněn a doznal přepadení pošty, vraždu dvou poštovních úředníků, Owena Seagera a Oswalda Morrowa a vraždu shora zmíněného C. F. Seligmana. Přiznal se v přítomnosti kapitána policie, jmenovaného Weatherella Drennana, a krátce nato zemřel.

Milt popravdě vůbec nevěděl, jak ho to napadlo. Seděl v lavici baptistického kostela v Glenview. Kolem něho bylo ticho. Nejen sem nedoléhal (nebo spíš doléhal velice vzdáleně a neskutečně) život ulice, ale bylo tady ticho ještě jiného druhu.

Téměř ho cítil.

Ticho z protáhlých sloupů, z vysokých stěn, ze štíhlých oken, z barevného světla, padajícího mozaikou do lavic a na dlaždice, na podobu Krista.

Jak dlouho už nebyl v kostele? Bylo to ještě v Řecku? Ne. Bylo to za války. Někde ve Francii. Děkoval Bohu za to, že ještě žije.

Začínal znovu chápat, proč tady lidé hledají úlevu. Bezpečí. Zoufale se snažil, aby nalezl úlevu i on. Ticho na něj působilo blahodárně. To zvláštní vnitřní ticho vysoké stavby s posvěceným oltářem, naplněném staletou vírou v život věčný. Trochu mu šumělo v hlavě. Žije tady někde Seligman? Létá jeho duše v mezihvězdném prostoru? Dívá se teď na něho? Odpustila mu? Ach, takovou věc nemůže duše sama bez těla odpustit. Ledaže by byla smrt skutečně vysvobozením. Ledaže zastřelil jenom stejně mrtvé tělo a duši otevřel cestu k věčné blaženosti. Jak bude jednou jeho duše přijata před soudem Nejvyššího? Jaký trest vlastně čeká duši, která necítí bolest, žal, radost.

Pochyboval, že by mu odpustila duše Cecila Franka Seligmana. Jistě si zachovala něco ze svých vlastností. Jeho duše je stejná, jako byla na zemi. Nenávistná, chladná, vypočítavá. Také dokázal zavraždit. Stejně jako on. Ne. Ne. Jeho provinění je větší. Seligman byl ohrožován a vraždil v sebeobraně. Ale Kathleen říkala, že i on vraždil v sebeobraně. Kdyby ho teď tady někdo zastřelil, odpustila by mu jeho duše? Nedovedl odpovědět.

Všechno bylo pro něj příliš abstraktní, vzdálené, mezi dětství a jeho nynějších dvaapadesát let se vklínila válka a pět let v tomto městě. Nedovedl se asi dost soustředit. Jeho ticho nebylo tichem těch, kteří seděli kolem něho. Chyběla mu jejich vnitřní jistota. Ale přesto tady seděl a přemýšlel a snažil se najít klid. Snažil se najít cestu pro nejlepší řešení, ale viděl ji znovu a znovu na opačném konci než Kathleen. Ačkoliv ona mu jistě radila, jak uměla nejlíp. Jak by pro oba bylo nejvýhodnější.

Ale on už neměl dost sil ji poslechnout.

On takhle žít nemůže. Ani ve městě, které tak žilo. Je prostě cizinec. I když se zoufale snaží žít s ženou, která přinesla do závěrečné části jeho života zvláštní jas, ne pronikavý ani oslňující, spíš matný, teplý jako odlesky venkovského krbu, ve kterém řeřaví dohořívající polena, pohodu, která zahnala samotu z jeho bytu v osmém poschodí nad jezerem. Asi je pravda, kdysi ve škole jim to říkal učitel, že teprve muž a žena jsou jednou celou bytostí.

Jinak žijí prázdně. Koho to jenom tenkrát citoval? Milt si to dlouho pamatoval, ale pak na to zapomněl. Nějaký lékař v Evropě to byl, věhlasný. Jednou si na něj vzpomněl, když spatřil v katedrále jeho náhrobek. To bylo, to bylo ve Vídni. Ve Vídni. Nebo ne? Ne! V Salcburku to bylo. Tam někde byl na sklonku života zavražděn. Ten to řekl. Jistě měl pravdu. Podívejme, jak dovedli přemýšlet lidé ve středověku. Teprve Kathleen a on jsou jednou bytostí. Když odejde jeden, bytost se opět rozlomí, rozpadne se. Nikoliv na dvě poloviny.

Na nic.

A byl také zavražděn. Jestlipak dopadli jeho vraha?

Bože, když byl ještě stejně maličký jako Kristus, jehož Panna Maria držela na klíně ve veliké kamenné plastice, před kterou teď seděl. Doma ho držela na klíně matka. Jak se vlastně rodí vrah? Je to svobodná vůle každého z nás? Asi ano. Jistě. Ale ještě něco tu musí být, ještě něco navíc. Byl přece dítě jako každé jiné, kde vznikl zárodek toho, že po padesáti dvou letech zdvihl zbraň proti svému bližnímu. Jeho myšlenky nemohly najít můstek mezi dítětem a vrahem, ačkoliv měly k dispozici jako na dlani celý život. Každičkou příhodu, každou událost.

Byla to válka?

Bylo to tohle město?

Bylo to proto, že byl sám?

Nebo proto, že ho stále tolik bolela hlava? Způsobilo to těch čtrnáct dnů ve tmě? Nedovedl si odpovědět, ale přesto seděl v tom velebném tichu dál. Už nehledal můstek. Spokojoval se s daným stavem a hledal z něho východisko. Aby se nestrachoval každého dopravního strážníka, který na něho náhodně pohlédne, kterého potká v noci na ulici, aby mohl přejít kolem dveří policejní stanice, jako by přecházel kolem dveří Rustyho Scuppera. Aby klidně ulehl a neděsil se deště nad městem. Aby mu výtah zastavující v jeho patře nepřinesl do myšlenek kapitána Drennana. Dobrotivý Bože, on přece nechce nic víc, než aby mohl žít v klidu. Poklesl na kolena a pokoušel se modlit, ale neměl slova motlitby. Dávno je již všechna zapomněl. Dětství mu je už nevracelo. Teď je vrahem, který klečí v kostele a nevěří, jenom zbaběle škemrá.

Milt se zvedl a odešel.

Byl pevně rozhodnut.

Večer to řekl Kathleen. Milovali se spolu. Divoce a krásně, jako by jim bylo o mnoho let méně. Oddávali se cele té chvíli čisté rozkoše, kdy se dvě těla již důvěrně znají, kdy už neexistuje pocit studu. Kdy jeden druhému chce přinést co největší rozkoš. Udělat ho co nejvíce šťastným. Kdy potom vedle sebe poklidně vydychují, pomalu se vzpamatovávají, vracejí se ze starozákonního ráje zpět do města. Cesta dlouhá tisíciletí. Kdy těla poznávají, že šlo o spojení dvou osob, které tvoří jedinou lidskou bytost, jak to řekl Paracelsus. Ano, Paracelsus se jmenoval. Jeho jméno vskočilo Miltovi do vzpomínek samo.

V té chvíli to Kathleen řekl.

„Já už dál nemůžu takhle žít. Musím se přiznat. Musím si odpykat trest a pak, budeš-li dosud tady a budeš-li o to stát, budeme spolu žít. Kdekoliv, jakkoliv. Na farmě nebo tady nebo třeba úplně jinde.“

„Kolik myslíš, že ti bude, až vyjdeš? Pokud zůstane jen při vězení.“

Měla pravdu, ale Milt byl rozhodnut. Nedíval se na ni. Zachytil se očima na stropě, ačkoliv tam nebyl ani jediný bod, který by mohl upoutat.

„Asi tedy končíme. Máš pravdu v tom, že tak lidé kolem žijí. Ale já nevěřím, že všichni. Nemůže to být pravda. Alespoň u nás v Řecku tak lidé nežijí.“

Kathleen se také dívala do stropu.

Leželi na zádech volně vedle sebe s lehce přikrytýma nohama. Uvědomovala si, že tohle tady je konec. Jediná naděje byl Toddie Bickel. Ale nedělala si o něm iluze. Jimmy, to bylo už tak dávno. Teď se mu takováhle akce moc nehodila. Ani se tomu nedivila. I pro něho to bylo jistě riskantní.

Má ovšem tu adresu.

Neboť Kathleen s ním chtěla žít teď. Pro ni byla jenom minulost a přítomnost. Budoucnost byla něco strašně vzdáleného, neskutečného. Něco, co mohl náhle překazit stín na ulici nebo co mohl pokazit čas.

Prudce ho objala.

Hammersley Brooks měl na sobě zbrusu nové šaty, nové boty, novou košili a prádlo i ponožky a voněl drahou kolínskou (Pheremone). Jednu chvíli si myslel, že by si měl koupit také drahé cigarety, ale nekouřil, a tak se nakonec rozhodl vypadat jako světák i bez cigaret.

Neboť Hammersley Brooks byl světák.

Procházel se po bulváru Absecon v Atlantic City (stát New Jersey). Bylo mu horko. Sytě fialový motýlek ho škrtil, rád by si ho povolil, ale to nešlo. Tvářil se tedy, jako by mu byla bezmála zima a jenom motýlek a upnutá košile u krku byly s to udržovat jeho látkovou výměnu v rovnováze. Na nábřeží vyskakovaly pohyblivé neony, zvaly ho do barů a dancingů na burlesque, kde všude prožije neopakovatelnou noc.

Na chodnících bylo živo. Procházelo se tu hodně dvojic, hloučků, větších společností i jednotlivců. Také dívek a žen. Takových, po kterých vždycky toužil, které vídával v barevných filmech a na fotografiích Playboye. Dnes mohl mít kteroukoliv z nich. Dokázal by ji také tak vyfotografovat jako Ken Marcus? Nahou, s temným pohlavím na pozadí světélkující kůže, pružnou, s pevnými prsy, dráždivou? Všechny tu dnes byly pro něho. Mohl si vybrat.

Také si vybíral.

Nespěchal.

Rozhlížel se.

Byl dojista hezký chlapec, vysoký a štíhlý, silný, s hustými černými vlasy a dychtivýma očima, dobře oblečený. Jedno ovšem neměl. Volné, samozřejmé chování lidí, kteří tak žijí. Pohříchu ani motýlek, ani košile, ani tmavě modré šaty a nové střevíce ho neudělaly „mužem znalým světa“.

Ale byl to jistě chlapec, možná muž, za kterým se mnohá žena ohlédla. Když vystupoval z najatého vozu na parkovišti hotelu Elmer, otočilo se vskutku několik párů očí. Patřily padesátiletým ženám. Zabouchl ledabyle dvířka a odešel na promenádu města. Odhadl dnešní večer na tisíc dolarů a zbytek své dovolené na další tři tisíce. Zbytek dovolené v hotelu na pobřeží, s číšníkem, který se bude uklánět, s pokojskou, která se bude usmívat, s ženami, které mu budou nadbíhat.

Když se k němu připojila žena o málo starší než on, dráždivá, ohebná, s pevnými prsy, krásná, jaké vídal v barevných filmech a v Playboyi, nebylo mu náhle volně. Nedovedl s ní mluvit, jako mluvil s Francis nebo s děvčaty svého města. Toužil přesně po takové ženě (a mohl ji mít), ale nevěděl co dělat. Byl ochoten seškrtat zbytek dovolené pro tento večer, ale nevěděl jak. Nedovedl nalézt slova, která nalézají jeho vysnění „světáci“, nedovedl nalézt věty, jaké nalézají hravě ti, kteří mají desetinu částky nadouvající mu šaty. A tak odešla a on se vrátil do haly svého hotelu mezi ženy, kterým bylo padesát, které věděly, co mají říkat a co mají dělat.

Ani s nimi mu však nebylo dobře.

Zvedl se tedy, zaplatil číšníkovi, který se neukláněl, ale chladně a možná trochu pohrdavě si ho měřil, nasedl do vypůjčeného automobilu a zajel do Ventnoru. Tam chodila po břehu děvčata prostě oděná, dívající se na něho se zvědavostí, děvčata, jaká znal z dílny.

Vysoká, černovlasá, trochu víc plná, než aby byla štíhlá, a trochu víc štíhlá, než aby byla silná, se mu líbila. Seznámil se s ní stejně prostě, jako se seznamoval s děvčaty doma. Souhlasila s tím, že je pěkný večer, a dodala, že tohle počasí už dlouho nevydrží.

„Jak to víte?“

„Moře je neklidné. Čeří vlny do velkých oblouků. Podívejte se!“ Ukázala na záliv, o který se opíral měsíc a přebíhal po hřebenech vln. Tříštily se o kameny nábřeží a jeho paprsky se z nich smekaly do temně modrých hlubin. „A podle toho to poznáte?“

„Vy nejste odtud, že?“

„Ne, jsem z města na západě. Ale líbí se mi tady.“

„Z města na západě? Nikdy jsem tam nebyla.“

„Není to tam ani zdaleka tak pěkné jako tady.“

„Že není?“ řekla a on ji uchopil za ruku.

„Mám hlad. Chcete se mnou někde povečeřet?“

„Je už pozdě,“ namítla.

„Není. Je teplo a svítí měsíc.“

Kratičce zaváhala.

„Vím, kde dobře vaří, není to daleko.“

„Pojedeme do City.“

„Musela bych se převléct.“

„Nemusela,“ řekl. „Cestou koupíme šaty.“

Otevřel dvířka a ona dychtivě nastoupila. Koupil jí šaty u Searse, zelené šaty s bílým límcem, stály dvacet dolarů a koupil jí také boty a punčochy a prádlo. Přijala všechno s velikou samozřejmostí a pak ji zavezl do hotelu do stejné haly, kde seděl před hodinou.

Padesátileté ženy přivřely víčka a oči jim tvrdě zasvítily.

Číšník se uklonil, když jim předkládal jídelní lístek.

Jessie Mehewová čekala na Normana. Doma, v pohodlně zařízeném bytě. Uvažovala, jak dlouho v něm ještě budou bydlet. Za co jej vymění. Co bude dělat. Kam odejdou. Půjde Norman s ní? Nebo zůstane v tomhle příjemném bytě. Zprvu sám a později s jinou ženou? Kterou teď už možná zná nebo kterou pozná, až tady ona nebude.

Protější řada oken se leskla oblohou a vrhala do jejích tváří modravé odlesky. Čas ubíhal pomalu, vytrvale, neúprosně. Každá vteřina přinášela něco nového, posunovala děj, každou vteřinou lidé stárli. Každou vteřinou se také blížil Drennan k rozluštění celé záhady kolem Seligmana.

Trochu ho podcenila.

Teď nemohla nic dělat. Musela čekat, až čas navrší dostatek dnů z budoucnosti, která se jí zdála hluboce temná a nepřátelská. Vzadu za ní se vnořil do zámku klíč a vzápětí se ozval Normanův veselý chlapecký hlas.

„Ahoj Jess. Čekáš dlouho?“

Ano, čekala tu nesmírně dlouho. Čas jí mezitím vyryl hluboké vrásky kolem očí i kolem úst a na nové si narýsoval celé čelo, chystaje se do něj kreslit ostrým perem.

„Jseš tady?“

Vstrčil hlavu do místnosti a potom ji objal.

„Co dneska tak zamyšlená?“

Nedovedla v poslední době přijímat jeho dobrou náladu, nedovedla se mu přizpůsobit. Snažila se o to. Všemožně se snažila, ale nade vším dominovalo to odpoledne v McMullanově bytě. Přitiskla se k němu.

„Toho si nevšímej, nejsem v poslední době nějak v pořádku.“

„Co ti chybí?“ zadíval se jí pátravě do očí. „Nejseš snad? Nebudeme mít…?“

Do hloubi duše se styděla, když se schovávala za tohle vysvětlení.

Čas nad městem plynul pro kapitána Weatherella Drennana v napjatém očekávání. Zdárně ukončil akci s Wellingtonem (předem dobře zajištěnou) a trochu nepřítomně pracoval na vloupání k Hutchovi (obchod nábytkem, 1732, Ogdenská, Downers Grove). Texty materiálů byly trochu složitější, než myslil, ale on byl vytrvalý. Vytrvalý a trpělivý.

O týden později vstoupil do své nové kanceláře v sedmnáctém okrese. Byla to navlas stejná kancelář, v jaké seděl jeho bývalý šéf. S kobercem, se záclonami, s rozhlasovým přijímačem, s televizí. S telefonem s dvanácti tlačítky. S křeslem se sedačkou pokrytou tmavě hnědou kůží. Drennan se neptal, kdo tu byl před ním. Věděl, že se jmenoval Frank Grimwade, ale nikdy ho neviděl. Nevěděl, kam odtud odešel. Mohl se to dozvědět, přirozeně, ale nezajímalo ho to a navíc – měl dost jiných starostí. Seznámí se s McCormickovými. Je to vlivná rodina. Zná se osobně se senátorem Reginaldem Monningtonem a s jeho paní.

Copak asi dělá?

Jestlipak o něm přemýšlí? Co vymyslila?

Když připočítá ještě Smallwooda, je jeho pozice dostatečně pevná. Na Margaret Jane se musí podívat trochu důkladněji. A ještě něco mluví silně v jeho prospěch. Nejsilněji. Seligmanův adresář, jeho texty, fotografie. To je ovšem i trochu nebezpečné. Něco bude muset udělat taky s Elsií.

Na sedmnáctce byla dobrá skupina. Posílí ji ještě Parlettem, Wolseym a Blackwellem a na tyhle si zvykne. Se šéfem se rozloučil srdečně a kamarádsky. Jsou teď kolegové.

Kancelář se mu líbila.

Měla dvě veliká okna. Jedním z nich právě padalo na zem slunce. Přistoupil k němu a pohlédl dolů na ulici. Byla překvapivě blízko. Jezdily po ní automobily, chodci přecházeli z chodníku na chodník. Slunce ho hřálo do tváře. Obloha byla bledě modrá. Tenkou stříbrnou čarou ji rozdělovalo letadlo.

Sem budou chodit vedoucí oddělení s hlášením.

Jak asi rozhodne, až některý přijde se zprávou, že je nějaká „rodina“ zapletena do vraždy? A s návrhem, aby vydal povolení k domovní prohlídce? Ušklíbl se nad takovou pošetilostí. Co když mu někdo nabídne nějaký – dejme tomu – obchod? Dodá peníze a on dodá, on dodá shovívavost? To je dobrý výraz, shovívavost. Nebo se zmýlí. Není přece stroj.

Žádný člověk přece není stroj. Nemůže všechno předvídat. Nemůže s matematickou přesností předpovědět, kde se kdy co přihodí. Šedesát procent zločinů vyšetří, čtyřicet zůstane neobjasněno. Bude mít stejný průměr, jaký má město. Je to hra osudu, kdo spadne do té menší a kdo do větší části.

Hra osudu.

Kdo by chtěl do ní zasahovat?

Na stole tlumeně zazvonil telefon. Drennan chvíli vychutnával jeho zvuk. Nebylo to řinčení aparátu na jeho bývalém stole. Telefon zvonil s úctou.

„Drennan,“ řekl krátce.

„Co děláte, detektive?“ zeptala se svým výsměšným tónem.

„Čekám, až zavoláte.“

„To je dost nejistá činnost.“

„Co není nejistá činnost?“

Zasmála se s trochu zbytečně velkým porozuměním. „Takhle mluvíte o své nové funkci?“

„Zastávám ji teprve hodinu.“

„Manžel by s vámi chtěl mluvit. Samozřejmě až po mně.“ „Jak to půjde časově skloubit?“

„Manžel ráno v osm.“

„To je dost časně, co?“

„Na vás?“

„Na nás.“

„Večer budu u Goddardů. Dvacet čtyři, Severní La Salle.“

„V kolik to začíná?“

„Přijďte přesně v deset! Budu na vás čekat. Zůstaňte trochu stranou vchodu pod druhým oknem zleva. V něm se objevím.“

Zavěsil. Pod druhým oknem. A přesně v deset. To by se také do něj mohlo dost pohodlně střílet. Nebo by se mohla na chodníku přihodit nějaká nikým nezaviněná srážka automobilů. Při které by padl za oběť náhodný chodec. Někdo, kdo by stál právě na chodníku. Tuší už, že on má ten Seligmanův adresář? Mluvila Jessie? Dobrá. Odpoledne se na to druhé okno podívá.

Do myšlenek mu opět zazvonil telefon. Stejně nevtíravě jako prve. Byl to příjemný zvuk.

„Tady je Miltos Livaditis. Pamatujete se ještě na mě? Jak jste vyšetřoval ten případ se Seligmanem. Od Hammonda a Cohena.“

„Samozřejmě že se na vás pamatuju. Ale už s tím případem nemám nic společného. Jsem teď.“

„Já vím. Řekli mně to na čísle, které jste mně tenkrát dal. Potřebuju s váma mluvit.“

„Je mně velice líto, ale nemám čas.“

„Je to hrozně nutné. Chci vám oznámit, kdo zabil Cecila Franka Seligmana.“

„Cože?“

„Že vám chci oznámit, kdo zabil Seligmana.“

„Zbláznil jste se?“

„Ne. Jenom jsem nevěděl, jestli to mám říct vám, když jste celý případ vyšetřoval, nebo jestli to mám prostě oznámit na policii. Můžete mi říct, na koho se mám obrátit?“

„Kde jste? Na Wabashské? Vezměte si taxi a přijeďte sem! Dvě stě osmdesát osm, Západní Ontarijská. A pospěšte si!“

Tak tohle mi ještě chybělo, řekl si Drennan a přemýšlel, nemá-li v tom prsty Helena nebo přímo senátor. Že by tady už končil? Sotva nastoupil? Ale ne. To jistě ne. Daleko spíš mu ten Řek oznámí skutečného pachatele, který – o tom Drennan nepochyboval – nebude mít s nimi pranic společného. Ano, pamatoval se na něj. Co mu přichází říct? Kde se mohl dozvědět, kdo zabil C. F. Seligmana? No uvidíme. Jestli přichází jenom za sebe, a to Drennan pozná, vyřídí to s ním hladce a provždy. Nemohl ani v nejmenším potřebovat, aby se teď právě ukázalo, jak to vlastně bylo se Samuelem Frazerem. Když k jeho prohlášení ke všemu neměl svědky.

Někdo zaklepal na dveře.

Drennan vzhlédl a spatřil Milta Livada.

„Posaďte se,“ pokynul mu.

„Děkuji, myslím, že zůstanu stát. Je mi zcela jasné, jaké důsledky pro mě má vše, co vám teď řeknu. Dlouho jsem o tom uvažoval. Cecila Franka Seligmana jsem zabil já.“

Stručně mu vylíčil všechny nejpodstatnější okamžiky večera dvanáctého června. Drennan z něho nespouštěl oči. Moc pevný nebude, řekl si, i když oceňoval odvahu, s jakou se tu teď přiznává. K činu, který by pro něj mohl mít velice neblahé důsledky. Ale bylo to spíš zoufalství. Měkkota.

Cizinec, ano, to bylo ono. Byl měkký a zbabělý. Nebyl našinec a nic nevydržel. Nedokázal si to nechat pro sebe. Podlehl pomyšlení, že někoho zabil. Drennan si ho vážil čím dál tím méně. Takové lidi znal. A věděl, jak s nimi jednat.

„Poslyšte, vy jste byl tuším ve válce nějak zraněn. Máte to alespoň ve svých materiálech. A taky jste strávil nějaký čas na psychiatrii, že? No, to nic. V klidu se vyspěte a jděte si do kina anebo k lékaři. Nebo si snad myslíte, že naše město má tolik finančních prostředků, zbytečných finančních prostředků, aby znovu vyčlenilo celou skupinu, která by začala pátrat, jak to tehdy vlastně bylo? Víte, kolik lidí se při tom po celé týdny nevyspí, nevidí své rodiny, ničí si nervy a já nevím co všechno. Kvůli vašim halucinacím? Kvůli vaší nemoci? Protože vrah C. F. Seligmana byl již vypátrán a zneškodněn.“

„Ale to přece není možné…“ namítl ohromeně Milt. „Jak to, že to není možné,“ zeptal se tvrdě Drennan. „Vždyť vám říkám, že Seligmana jsem zabil já!“ „Seligmana jste vy nezabil. Možná,“ připustil šéf policie sedmnáctého okresu, „možná jste se o to pokusil. Nebo chtěl pokusit. Ale zabil ho někdo jiný.“

„Jak ho mohl zabít někdo jiný, když já jsem stál před ním v jeho bytě a nikdo jiný tam nebyl. Když já držel v ruce revolver. Já stiskl spoušť.“

„Kde je ten revolver?“

„Odhodil jsem ho. Někde cestou.“

„Hmm. Odhodil jste ho.“

„Nevím už kde, ale určitě…“

„Odhodil jste ho a nevíte už kde.“

„To je přece naprosto pochopitelné, že si to nepamatuji. Byl jsem příliš rozrušen a…“

„Ještě stále jste. Radím vám – a dobře vám radím – abyste se uklidnil. Někde na klinice nebo alespoň…“

„Já se nepotřebuju uklidňovat!“ vykřikl Milt rozrušeně. „Já se nepotřebuju…“

„Potřebujete! Dokonce se potřebujete uklidnit velice rychle. Abyste mi tady takhle nehulákal.“

„Promiňte,“ omluvil se Milt a otřel si hřbetem ruky čelo. „Promiňte. Já, já jsem trochu, trochu rozrušen. Já…“ „Pozoruji.“

Drennan vskutku pozoroval. Miltose Livaditise. Bylo mu teď už jasné, že mluví pravdu. Že Seligmana opravdu zabil on. Sám. Za sebe. Ale to už teď nebylo vůbec důležité a navíc, naprosto se mu to nehodilo. Nepříjemná situace. Pro oba.

Milt se nejistě odmlčel. Že by se mu nakonec opravdu všechno zdálo? Žil vůbec kdy nějaký Cecil Frank Seligman? Musel přece žít. Ale už nežije. Co se mu asi stalo? Kdože ho to zabil? Rozbolela ho opět hlava, vedro mu smáčelo spánky krůpějemi potu. Měl Drennan pravdu? Neodehrálo se to všechno jenom v jeho představách? Byl zmaten a skutečně nevyhlížel jako člověk, který má nervy v pořádku. Nemohl nalézt slova. Ani jediné slovo. Trochu zakoktal, když se chtěl omluvit, že se asi zmýlil. Ještě necítil žádnou úlevu, ačkoliv už začínal tušit, že je vlastně všechno v pořádku. Že má čisté svědomí. Že nikoho nezabil. Ale ne. To přece není možné. Zabil. Zabil Cecila Franka Seligmana. Pamatuje se na tu chvíli, kdy stiskl spoušť. Na padající tělo ve flanelové košili. Louis Armstrong zpíval Can’t give You Anything But Love. Pamatuje si tu melodii. Nebo ji zpíval někde jinde? Nebo ta hroutící se postava patřila válce? A jemu se vracely jenom vzpomínky? Na tolik lidí přece mířil. Na tolik lidí musel mířit, aby se dočkal konce toho nesmyslného vraždění. Po něm střílel každý dům, každý strom, každý trs trávy, letadla na něj shazovala vybuchující smrt. Na něj, na Miltose Livaditise z Řecka, z modravého zálivu, kde teď panuje klid a mír a lenivé vlny vystupují na písek.

Být zase doma.

Ale to je sen, který ho bolí v hlavě. Je v obludném městě, kde ho Paracelsus, už si to jméno pamatuje, spojil na konci života s Kathleen a udělal z nich jednoho člověka a ten teď zoufale bojuje o kousek ráje, který kdysi lidstvu slíbil Kristus. Jenomže on vraždil.

Nebo ne?

Nevraždil?

Nezabil?

Nikomu neublížil?

Žil, jak ho to matka kdysi dávno učila? Jak ho to učil otec? Učitel? Starší bratr? Sestra?

Drennan ho chladně sledoval.

„Ani bych vám neradil,“ zhodnotil situaci, „abyste se o tom někde dál zmiňoval. Mohlo by to být nepříjemné. Pro vás – i pro vaše okolí,“ vzpomněl si na Kathleen. „Úřady by mohly dojít k přesvědčení, že by nebylo dobře, aby u nás zůstávali tak nervově, nu – nevyrovnaní lidé jako vy, I když samozřejmě,“ změnil náhle tón, „uznáváme vaši účast ve válce. Byl jste vyznamenán, pamatuji-li se dobře.“

Milt nepřítomně souhlasil. Začínal věřit, že nikoho nezabil. Že může odejít domů a cestou bezstarostně potkávat všechny obyvatele i návštěvníky města, všechny uniformované i neuniformované policisty a večer klidně usednout do křesla. Do svého křesla. Vedle Kathleen. Že může otevřít dveře každému, kdo u nich zazvoní.

Bylo to šokující poznání.

Drennan se s ním srdečně rozloučil. Srdečně, ale nikoliv přátelsky. Neměl teď příliš času, ale přesto si uvědomil, že Miltose Livaditise nemůže jen tak beze všeho pustit ze zřetele. Nechat ho v klidu přemýšlet. Potřeboval mít jistotu. Milt nebyl dostatečně spolehlivý. Na to, co bylo v sázce. Ale rozloučil se s ním opravdu srdečně. Potřásl mu rukou, povzbudivě se usmál a důvěrně mu poklepal na záda.

Miltos Livaditis se vypotácel do horké ulice. Řek z daleké Kariani, vesnice na břehu Egejského moře, na kterou padá slunce přímo, bez mraků, kde bouře přináší čerstvý chladný vzduch, kde není nikdy dusno, kde lze slunci nastavit tvář i celé tělo, Miltos Livaditis byl náhle opět svobodný a jeho myšlenky přeskočily z kruhu do volného, dalekého prostoru. Město kolem tryskalo životem. Jako v nějaké veselé neškodné válce vybuchoval na ulici smích, namísto generálů vykřikovali svá hesla prodavači hamburgerů a koka-koly, vzduch rozechvívaly pouťové houkačky automobilů. Město kolem byla dětská závodní dráha v blaženém lunaparku a naklánělo se z boku na bok. Milt se musel přidržet zábradlí u chodníku, aby se na něj nezřítily budovy po stranách. Všechna ústa roztahovaly úsměvy, neškodný policista stál na protějším rohu a slunil si tvář. V bufetu za sklem seděli chlapec a mladá dívka. Jednou budou životaschopnou bytostí. Drželi se za ruce. Lidé pohybovali chodníky města jako uvězněné veverky, hledali východ, tady, tady je východ, chtěl vykřiknout, tady je východ, musíte ho hledat, neúnavně, lopotně, obtížně hledat, až ho najdete. Nad ulicí ležela zářivá obloha, jako někde v Řecku, slunce svítilo na Miltose Livaditise a hřálo ho do zad. Přeskočil zábradlí a přecházel na druhou stranu ulice. Ano, to bylo tehdy těch devět dnů ve tmě, kdy se nemohl pohnout, a hlava ho občas bolí a přináší podivné představy.

Nebyla Kathleen také jenom představa?

Nasedl do taxi a jel nejkratší cestou domů.

Mohlo to být vskutku tak, neboť Kathleen doma nebyla.

Než přišel první návštěvník, ujistil se Drennan znovu (tentokrát již spokojeně), že Seligmana zabil opravdu Milt. Proto nadělala jeho smrt takový poprask ve společnosti pana senátora a jeho choti. Ušklíbl se. To bylo jistě dohadů. Kdo, proč, jak, kvůli čemu, za co. A hlavně – kdo má jeho adresář. Nu, má opět o jeden fakt víc než oni. A to o fakt hodně důležitý, který může přispět k upevnění jeho nové funkce. Asi bude nejlepší, nedostane-li Milt povolení k dalšímu pobytu. V tuto chvíli měl ovšem sezvány vedoucí oddělení, aby si mohl udělat obrázek o práci i o těch, kteří mu teď o ní budou referovat. Znal jenom Toma Franklina, menšího zakulaceného třicetiletého seržanta, bystrého, schopného. Kdysi s ním pracoval na nějakém společném případě, když spolu ještě sloužili na devětadvacítce. Robert Helm byl nejstarší, bylo mu třiapadesát let. Pod pětatřicet tam nebyl víc už nikdo.

„Je tu něco nedořešeného? Většího?“

Ne, nic takového tu nebylo.

„Ovšem, nepočítáme-li Henryho Henleyho. Ale to se táhne už pět let.“

„Henley, Henley.“

„Jak tenkrát zabil ty tři holky a jako čtvrtou si naneštěstí vybral choť nějakého diplomata, která v převlečení chtěla s podobnou společností poznat noční život. Poznala ho až příliš, byla z toho málem mezinárodní zápletka, a i když to jakžtakž utichlo, tak dvakrát do roka to vždycky trochu oživují a nespouštějí celý případ ze zřetele. Alespoň navenek.“

Ano, vzpomněl si Drennan. K nim to chodilo taky. Ale celkem rozumně to vždycky založili.

„Jinak běžné věci,“ informoval ho Robert Helm. „Sem tam nějaká rvačka, holky tu kradou jako všude, příležitostně nějaký překupník – nejčastěji drogy. Vyřizování účtů, do kterého se většinou moc nemícháme (jak kdy), nakonec posbíráme, co zbylo anebo kdo zbyl.“

Drennan by byl rád věděl, podle jakého klíče, ale moudře mlčel. V obvodu každé stanice byl vždycky nějaký „mecenáš“, který dovedl vhodně povzbudit anebo zase utlumit zvědavost policejního sboru. Koneckonců, měli taky rodiny a museli je nějak živit. I Drennan má rodinu a ani on nemůže dopustit, aby kvůli nějakému Řekovi měla stále stejně hluboko do kapsy. Anebo ještě hlouběji. Dobře věděl, že kdyby musel odejít z této kanceláře, nezachytí se nikde. Každý od něj odtáhne ruce.

„Dobrá, nepochybuji, že nám to spolu půjde dobře. Zatím vám v práci nebudu příliš překážet.“

To si také všichni nejvíc přáli.

Vyšli z kanceláře nového šéfa, na chodbě mezi sebou prohodili pár všeobecných vět a rozešli se každý za svým.

Také Drennan se rozhodl, že půjde za svým. Měl sjednanou schůzku s Elsií. Ne, dnes nezůstane přes noc, řekl jí, musí odejít před desátou, ale přijde na večeři. Nemusí nic připravovat. Koupí něco cestou.

V papírovém pytli nesl láhev bourbonské (Medley), kterou měl nejraději, a cestou se ještě zastavil v supermarketu pro občerstvení. Elsie ho přivítala, jako ho vítala vždy. Jako by tu byl včera. Jako by odešel teprve dnes ráno a slíbil, že večer zase přijde.

„Copak budeme mít dnes dobrého?“ byla zvědavá, když vyndal láhev a rozložil na stole plno balíčků.

„Nejen to, ale ani to nebudeš muset připravovat.“

„Pochybuji, že bys měl s sebou i skleničky.“

„Ne, ty nemám,“ zasmál se spokojeně, „ty musíš dodat sama. A nějaké talířky, příbory a ubrousky.“

Přehodil kabát přes židli a sáhl po láhvi.

Elsie na sobě měla zlatočervený župan, který jí tolik slušel, a trepky ze stejné látky. Vkusně zařízený byt se svou trochou nepořádku působil útulně, poněkud bohémsky, a Drennanovi v něm bylo dobře. Opatří jí možná něco solidnějšího. Teď k tomu bude mít dost příležitostí. Nízká okna vedla do dvorku a nebe bylo vidět jenom kousíček. I on se teď vlastně přestěhuje. Koupí si domek na splátky ve čtvrti, která mu bude přiměřenější; každý mu rád nabídne úvěr. Také by měl mít nějakou možnost vidět se s Helenou. Konečně, s tou se může scházet u nich. Teď bude mít do domu volný přístup a ona už si zařídí, aby je nikdo nepřekvapil. Elsie si svlékla župan sama, lehkým pohybem, tak svrchovaně ženským, nenapodobitelným pohybem ženy, která ví, že se v příštích okamžicích bude milovat.

Pod ním byla docela nahá.

Drennan odcházel z jejího bytu na pokraji čtvrti, jejíž obyvatelé se drželi celkem slušně nad vodou, dvacet minut před desátou. Druhé okno zleva na 24, Severní La Salle, se mu nezdálo nijak nebezpečné. Z posledních schodů vyšel do tmavé chodby vedoucí k domovním dveřím, u kterých nikdy nebyl vrátný ani správce. Udělal dva kroky a vstoupil do světla pouliční lampy, které vnikalo do chodby. Přimhouřil oči, náhle oslněné, a zaslechl přidušené štěknutí malého revolveru. Jedním z těch přimhouřených očí mu prolétla kulka průměru .25, malá kulka z lehké zbraně, mající bezpečný dostřel pouhých dvacet, pětadvacet metrů. Druhé oko zůstalo široce otevřené a Drennan se pomalu zhroutil na dlaždice.

Do Západní O’Brienovy ulice vyšla postava a beze spěchu zamířila na druhý chodník, potom zašla za roh, ještě za jeden a ještě za další a vystoupila po železných schodech na nástupiště vlaku, tak tak stačila nastoupit, ale hned příští stanici opět vystoupila a nasedla do jiného vlaku, plného lidí, kteří strávili večer v kině nebo v El Bianco nebo ve Family Corner nebo jinde, a usedla na volné místo ve středu vagónu.

24

Město bylo tmavě modré teplou srpnovou nocí. Skláněla se nad ním se všemi hvězdami, jež nastřádala za milióny let. Zachytily se na ní v neměnných souhvězdích a dráždily fantazii lidí, kteří k nim od věků vzhlíželi.

Velkolepá, vlahá letní noc.

Nebylo dusno. Bylo tak, že dvacetiletý chlapec zatoužil být někde s dívkou (zvlášť když byl tou dobou sám) a dvacetiletá dívka zatoužila, aby ji milenec vyvezl někam k moři anebo do baru, před nímž jsou rozloženy palmy. Kdy třicetiletý muž zuří v místnosti, kde je uzavřen se svou vlastní manželkou, a třicetiletá žena zuří z téhož důvodu, protože oba se domnívají, že jim touto nocí něco uniká, a nedovedou pochopit, že by se dostali do přesně stejné situace. Kdy čtyřicetiletý muž je se svou milenkou někde v baru, před nímž rostou palmy, a čtyřicetiletá žena sedí u bohatě prostřeného stolu a rozhlíží se po pětadvacetiletých mužích a vybírá si je stejně, jako si vybírá ústřice, které jí číšník úslužně nabízí. Kdy padesátiletý muž je šťasten, že si za tu dobu nahospodařil dost peněz, které mu teď umožňují dívat se z okna hotelu na moře a vědět, že za ním odpočívá nahá, dvacetiletá dívka. Kdy padesátiletá žena se dívá z okna na moře a je ráda, že její manžel má dostatek peněz, aby se za ní mohl proklínat nahý muž, kterému je dvacet let. Kdy šedesátiletý muž vzpomíná na stejně horkou noc před třiceti lety a šedesátiletá žena vzpomíná na stejně horkou noc před pěti lety.

Taková noc to byla.

Vlahá, svěží, toužebná, tmavá, krásná. Měsíc byl zavěšen třemi čtvrtinami svého kola nad jezerem, které rozechvívalo jeho nehybnou tvář. Zelenavé paprsky podléhaly neonům uvnitř města, ale na předměstí malovaly na noční dlažbu ticho s hlubokými stíny touhy.

Milt stál u okna. Dvaapadesátiletý muž (trochu ho bolela hlava) se radoval z noci nad městem.

Kathleen nalévala šampaňské a ruka se jí ani nezachvěla.