Antonín Winter

Herodesův stín

Kapitola 1

Komisař Holý měl smůlu: první tisková konference v novém roce čtyřicet šest padla na jeho hlavu. Zrovna teď. Jako by neměl svých starostí dost. Případ Petráňová se ne a ne hnout z místa. Odpovídat v tomto rozpoložení na úskočné otázky novinářů se mu nezdálo spravedlivé.

S tupou odevzdaností cupital k hovorně. Za ním jako truchlící pozůstalí kráčeli zástupci ostatních skupin, každý se v duchu připravoval na nejhorší. V poslední době, mírně řečeno, se nebylo čím chlubit.

Pravda, novináři je zatím omlouvali, také kriminálka byla mladá v tom veskrze mladém a zeleném státě. Nejprve se musela zkonsolidovat, abychom užili módního výrazu té doby. Teprve pak přijdou výsledky. Zatím ovšem přicházely jen další případy – výsledek žádný. Situace k zbláznění.

Nikdo nepochyboval, že časem vlastenecké nadšení vyprchá a novináři se do nich pustí jako za starých časů první republiky. Šlo o to, kdy.

Komisař Holý byl přesvědčen, že dnes. Čert, jak známo, dělá na velkou hromadu.

Zastavil se u dveří a přehlédl chmurný zástup. Zevnitř se ozýval halas ne nepodobný ropotu třídy před příchodem učitele. Chvíli přemýšlel, co by pronesl povzbudivého. Když ho nic nenapadlo, rezignovaně mávl rukou a otevřel.

Pod baldachýnem kouře z domoviny sedělo spříseženstvo novinářů.

„Pánové, pánové,“ zatřepal komisař rukou, „tady hodit sekeru… Neotevřeme na chvíli?“

„Máte rozum?“ zabouřili novináři, „proč nezatopíte?“

Oficiálně se v hovorně netopilo, protože hodinka tiskové konference nestojí za to. Pravý důvod vyplýval z poznatku, že množství a záludnost otázek jsou přímo úměrné teplotě, ve které jsou pronášeny. Kolem nuly otázky ustávají. Neboť, co si budeme namlouvat, nakonec se uřekne i ten nejzkušenější kriminalista. Komisař Holý patřil mezi ně.

Vmžiku se převtělil. Se zářivým úsměvem proběhl uličkou a stanul na stupínku.

„Dámo a pánové,“ v první řadě zahlédl reportérku Pražského zpravodaje. „Jsem rád, že vás zase vidím. Doufám, že jste dostali náš bulletin a čekám na otázky.“ Tajemství úspěšného interviewu spočívá ve zdařilém předstírání náklonnosti, již dotazovaný nechová…

„Jak jste daleko s loupeží v Lutéciově ulici?“ přihlásil se první novinář. „V bulletinu o tom není ani řádka.“

„Nemáme nic, co bychom mohli veřejnosti prozradit, přesto věříme, že v příštím vydání již nebudeme muset být tak skoupí.“

… ve zdařilém předstírání důvěrných sdělení, jež nejsou ani důvěrná, ani sdělení…

„Otiskli jsme vaši zprávu o přepadení trafikanta F. Z. Postižený nám druhý den telefonoval, že se nejmenuje Zikmund, ale Sigmund, a žádal opravu.“

„Je mi líto. Snažíme se vás informovat okamžitě, není divu, že někdy ve spěchu dojde k menšímu omylu.“ Otázka, odpověď, otázka, odpověď. Ke slovu se dostávali i zástupci ostatních oddělení. Tiskovka běžela podle programu. Komisař si tiše oddechl. Nezdálo se, že dnes budou rozsápáni. Jeho pozornost nepatrně polevila, tak se stalo, že přeslechl otázku. Teprve vyčkávavé ticho ho upozornilo, že je na řadě.

„Prosím?“ zeptal se lehce. –

„Je něco nového v případě Petráňová?“ opakovala reportérka Pražského zpravodaje,

„V pátek jsme rozeslali zatykače,“ odvětil Holý optimisticky.

„To je hezké. Náš list ale už v prosinci otiskl o tom zločinu podrobnou reportáž. Od té doby dostáváme denně stovky dopisů, ve kterých se nás čtenáři ptají, jak jste daleko. Co jim máme odpovědět?“

Dobře ti tak, pomyslel si komisař při vzpomínce na podrobnou reportáž. Nahlas řekl: „Děláme, co můžeme. V republice je dvanáct miliónů lidí, a my hledáme jedinou ženu.“

„Jenomže za pár dní to bude měsíc, co zmizela.“

Komisaře napadlo, že je v hovorně zbytečně teplo. „Myslím, že jsme tu dobu nepromarnili,“ odpověděl ostřeji, než chtěl.

„To neříkám. Ale všichni bychom ji už rádi viděli ža mřížemi. Je nebezpečí, že bude svůj zločin opakovat.“

Na chytáky měl Holý nos.

„Doposud jsme Petráňové nic nedokázali. Mluvit o jejím zločinu je předčasné.“

„Podle vás to tedy neudělala?“ přidal se jeden z novinářů. Pozornost se přece jen soustředila.

„Pravděpodobně udělala, proto jsme na ni vydali zatykač. Ovšem sebevětší pravděpodobnost není ještě jistota.“

„Neodpověděl jste na mou otázku,“ připomněla novinářka. „Nehrozí nebezpečí, že pachatel bude svůj čin opakovat?“

„Pokud je jím Petráňová, ne? K vraždě svého syna měla důvody. Zvrácenou touhu po pomstě, žárlivost a snad i finanční obtíže. Neříkám, že jsou to pádné důvody, ale lidé už vraždili z malichernějších pohnutek. Četl jsem tu reportáž. Mohu vás ubezpečit, že vaše představa šílence, který vraždí na potkání, neodpovídá skutečnosti.“

„Vám se zdá její chování normální?“

„To neříkám? Motivované?“

„Čím? Šlégl ji přece pět let žádal o ruku!“

Ta ženská je jak štěnice, pomyslel si Holý zoufale. Reportéři se nepokrytě bavili. Pokusil se o přátelský tón.

„Na to mohu namítnout, že kromě Šlégla, který se teď snaží vypadat nevinně, nikdo o jeho nabídkách neslyšel. Ale nenamítnu. Naše polemika Petráňovou nechytí. Raději vás poprosím.“ Komisař půvabně sepjal ruce – „o týden trpělivosti.“

Novinářka byla jak balvan: „Za týden může zabít pět dalších dětí?“

„Když dosud za tři neděle nezabila –“ vyjel komisař. „Ne, ne. Nechme toho. Máte nějaký návrh, jak pátrání urychlit?“

Chyba! uvědomil si vzápětí. Dnes nejsem ve formě.

„Mám. Stejný jako minule. Svěřte pátrání našim čtenářům! Do týdne vám ji najdou!“

Hovornou zašuměl tichý smích.

„Jistě jste slyšela důvody, proč to zatím není žádoucí,“ řekl komisař pokorně.

„Neslyšela. Buďte tak laskav a řekněte mi je.“

Deus ex machina byl energický třicátník, lehce prošedivělých vlasů. Jmenoval se Blahoš a patřil do komisařovy skupiny. I když nesestoupil na blesku, měl jeho příchod stejný efekt.

Přistoupil ke stolu a chvíli Holému něco špital. Komisař vyskočil. Několik okamžiků v něm bojoval opatrný profesionál a člověk, který může mít jednou poslední slovo.

„Tak už ji máme, paní redaktorko,“ neodolal nakonec a vyběhl z místnosti.

Kapitola 2

Ale neměli ji. V ten čas byla Anna Petráňová podle závažnosti svých hříchů buď v pekle, nebo v nebi, anebo, jak věřil Holý, tam, kde již na ničem nezáleží. Ať tak či onak, oni ji neměli. Měli jen tělo, šedý valoun, vyvržený řekou.

Komisař pomalu odhrnul plachtu,

„Co tomu říkáte, doktore?“

Doktor Šimandl znal komisaře dost dlouho, aby nepokládal za nutné ho zaklínat pitvou, laboratorními rozbory a ostatními technickými fígly. Mlčky přiklekl. Otevřel kufřík a vytáhl pinzetu.

Převozník se odvrátil.

„Patnáct až pětadvacet dní. Spíš pětadvacet, je pořádná zima,“ konstatoval doktor. „Vlasy lehce oddělitelné. Kůže na prstech se odchlipuje, nehty drží. Náznak rukavice smrti,“ zdůvodnil odborně. „Pětadvacet dní,“ opakoval komisař zamyšleně, „Kolik nám stačí?“

Blahoš chvíli počítal. „Dvacet. Dvaadvacátého prosince byl podán ten balík.“

Na silnici zastavila černá dodávka.

„Kudy se sem dostanou?“

„Za zatáčkou je odbočka,“ řekl převozník.

„Můžete jim ji ukázat?“ navrhl Blahoš.

„Rád.“

Dívali se za ním, jak se prolamuje škraloupy starého sněhu. Když dorazil k náspu, na kterém běžela silnice, mladík s výložkami strážmistra rozpačitě zakašlal: „No, nás už asi nebudete potřebovat, co? Že bychom šli.“

„Ani nápad. Počítám s vaší pomocí.“

Mladík se nejistě usmál. „To spíš tady pánové z obvodu…“

Jen dlouholetý spolupracovník – doktor Šimandl – postřehl komisařovy rozpaky.

„Promiňte… a vy jste odkud?“

„Z říčního oddílu. Strážmistr Červenka.“

„Když jsme přijeli, vnímal jsem zřejmě jen napolovic,“ omlouval se Holý.

„Pochopitelně,“ řekl muž z obvodu a představil se. „Srazili jsme se tu ze dvou stran.“

„Nebýt toho telefonu –“ vysvětloval strážmistr,

„V pořádku,“ usmál se Holý. „Kdo ji poznal?“

„My,“ řekl muž z obvodu hrdě. „Dělala vám hlavu, že?“

„Dělala.“

„Aspoň budete mít pokoj… Poznal jsem ji na první pohled – potvoru…“ uplivl si.

Komisař se rozhlédl. Řeka, zbavená regulace, tu plynula v širokém oblouku. Proud šelestil ledovými zmrazky v zatopených vrbinách. Na obzoru proti proudu se černala silueta města. Při úpatí náspu stál přízemní domek. Před ním, jako vykuchané velryby, ležely dvě pramice.

Nu druhé straně se v mírném svahu táhla zasněžená pole. Od řeky je oddělovala řada topolů. Nahé větve se zvedaly k šedivé obloze. Asi sto metrů po proudu obklopovaly stromy rozlehlé stavení. Prázdnými korunami prosvítala červená střecha. Z komína se kouřilo.

Takový mír, napadlo Holého.

„Co je tam dole?“

„Hospoda. Teď mají zavřeno,“ informoval muž z obvodu. Pod převoznickým domkem se objevila dodávka. Statečně vyjela na plochou louku.

Převozník zůstal opodál.

„Nezlobíte se, mám slabý žaludek,“ omlouval se.

Holý kývl. „Jak jste tu dlouho?“

„Dvacet let.“

„A za tu dobu jste nikoho nelovil?“

Převozník mávl rukou. „Kolikrát. Ale na ně se dalo koukat.“

„Hm. V kolik jste ji objevil?“

„Kolem jedenáctý. Šel jsem vobhlídnout řeku, jestli nemám vytahat pramice.“

„Které?“

Převozník ukázal na vykuchané velryby.

„Jděte. To se dostane voda tak vysoko?“

„Jéje. Jestli chcete, doma vám ukážu rysku, kde byla v jednačtyřicátým. Tady je to raz dva,“ vykládal převozník, rád, že může mluvit o něčem jiném.

„Kde jste ji našel?“

„Tam, ve vrbičkách.“

„Byla v nich zaklesnutá?“

„No ty větve ji trochu držely, to jo, ale moc ne. Bidlem jsem ji snadno přitáh.“

„Nemohla v nich být několik dní?“

„Kdepak, právě sem doplavala. Kdybych ji nepřitáh, proud by ji zase strhnul.“

„Hm. Chodíte sem často?“

„Kolikrát denně. Hned dneska ráno například –“

„Vy jste tu už dneska byl?“

„Ano, asi v devět.“

„A jste si jist, že jste ji nepřehlédl?“

„Ale pane revírní…“

Komisař Holý se lehce usmál. Pro převozníka byl zřejmě revírní inspektor nejvyšší hodnost kriminální policie. Pohlédl dozadu k dodávce. Mordparta byla v plné práci.

„A co jste udělal potom?“

„Jak jsem ji našel?“

„Ano.“

„Vrátil jsem se domu, řek mámě, aby dala oběd do trouby, a šel telefonovat.“

„Kam?“

„No, na policii přece.“

„Myslím odkud.“

„Na konečný je budka. Většinou rozbitá, tentokrát jsem měl štěstí. Na policii mně řekli, abych počkal, že mě vezmou s sebou.“

„U utopené nikdo nezůstal?“

„Ne. Kdo? Máma na to není. Stejně jsem ji nechal hned na břehu, ze silnice nebyla vidět.“

„Když jste se vrátil, ležela tam, kde jste ji nechal?“

„Ano.“

„Už je v autě,“ podotkl komisař Holý. „Můžeme se vrátit.“

„Nezajdete k nám? Do tepla?“

„Děkuji. Myslím, že budeme hned hotovi.“

Přistoupil ke skupince.

„Tak jak to vypadá?“

„V pořádku. Máme všechno,“ hlásil Blahoš.

Komisař se obrátil k mužům z obvodu. „Vy jste tu byli první?“

„Ano. Hned jsme jí poznali a tak jsem se vrátil a tuhle pan asistent tu zůstal s panem Novákem.“

„My jsme ji zatím vytáhli dál na břeh a přikryli plachtou,“ dodal asistent.

„Kdy jste přijeli vy?“

„Teda my zrovna nepřijeli, nemáme čím,“ řekl mladík od říčařů téměř omluvně. „My jsme sem přišli. V půl jedné.“

„Všechna čest vaší svědomitosti,“ řekl Holý. „V takové zimě…“ Mimoděk pohlédl na hodinky. Žaludek se nemýlil, bylo půl třetí. Rozhlédl se.

„To je všechno, ne?“

„Totiž –“ zrozpačitěl zástupce říční policie. „My jsme sem nešli jen tak. Nás taky někdo volal.“

„Vás? A kdo? Vy jste je nevolal?“

Převozník rozhodně zavrtěl hlavou.

„Jak jsme teď slyšeli, tak to ani pan Novák nemohl být. Nám volal někdo před desátou.“

„A co říkal?“

„Že prý holešovickou propustí jde utopenec.“

„Kde?“ zavrčel převozník.

„Já jsem s ním nemluvil –“ Strážmistr byl samé rozpaky.

„Ano,“ potvrdil podsaditý muž ve vatovaném kabátu. „Bral jsem telefon. Nejdřív jsem myslel, že je to fór, protože ten chlap hned zavěsil. Ani se nepředstavil. Ale pak nám to nedalo. Teda – tady panu strážmistrovi –“

Červenka se začal zas omlouvat. „Říkal jsem si, kdyby to byla pravda, do smrti bych si to neodpustil. V nejhorším se trochu projdeme.“

„A jak se ukázalo – pravda to byla,“ uzavřel Holý.

„Nebyla,“ řekl převozník.

Ticho zajiskřilo.

„Prosím?“ nechápal komisař,

„Jestli byla v deset v holešovický šlajsně, tak já jsem čínskej mandarín. Vždyť v jedenáct jsem ji už tahal z vrbiček. To by musela mít motorák, aby to stihla.“

Kapitola 3

„Viděli jste dnešní noviny?“ vpadl do kanceláře Standa Kadlec s Pražským zpravodajem v ruce. „Starý pukne vzteky.“

Mezi zprávami z domova se vyjímal tučný titulek: Nebezpečná vražedkyně konečně dopadena! Pod ním menšími písmeny: Úspěšný tah pražského Kriminálního sboru! Komisař Holý zasahuje!

Dramatická chvíle tiskové konference.

Koncem roku přinesl náš list zprávu o otřesné tragédii, která se udála dva dny před Štědrým dnem. A. P., sedmatřicetiletá svobodná matka, zabila svého tříletého syna J. P. a jeho tělíčko poslala v rakvi otci dítěte J. Š. Událost vyvolala mezi čtenáři oprávněné rozhořčení. Na včerejší tiskové konferenci jsme se zajímali o další průběh vyšetřování. Komisař Holý, který jest případem pověřen, nás ubezpečil, že pachatelka bude v dohledné době dopadena.

Jeho slova byla vzápětí dramaticky potvrzena.

Zcela neočekávaně byl komisař z konference odvolán. Před svým odchodem nás ještě stačil informovat, že nebezpečná vražedkyně je zatčena. Uveřejňujeme zprávu neprodleně především proto, abychom uklidnili veřejnost. Navíc je to pěkný úspěch pražského kriminálního sboru, k němuž ze srdce blahopřejeme. Další podrobnosti o dopadení A. P. přineseme v příštích dnech.

„No, to je malér,“ poznamenal inspektor Blahoš. „Ta zpráva je ve všech novinách?“

Kadlec pokrčil rameny. „Čert ví. Objevil jsem ji, až když jsem vystupoval.“

„To se musí okamžitě zjistit,“ rozhodl Blahoš. „Pane kolego, buďte tak laskav a doběhněte do trafiky pro všechno, co dnes vyšlo,“

Kolega – kriminální čekatel Charvát – se klátivě zvedl.

„Říkal Holý včera na tiskovce něco v tom smyslu?“ zajímal se Kadlec.

„Samozřejmě že ne. Jen mu vyklouzlo, že už ji máme.“

V té chvíli vešel komisař. „Co se děje? Charvát kolem mě vyletěl, jako když hoří.“

Inspektor Blahoš mu s truchlivým gestem podal složeného Zpravodaje.

„Poslal jsem Charváta pro ostatní deníky.“

„Hm,“ dočetl Holý, „to se povedlo.“

Proti všemu očekávání se zasmál. „Nevolal někdo?“

„Myslíte z ústředí?“

„Ale ne, na ústředí mohou být rádi, že nás jednou pochválili.“

Do místnosti vpadl čekatel Charvát s balíkem novin. Ve chvíli se přesvědčili, že nikde jinde nic není.

Holý se zašklebil. „Teď jí to vrátím i s úroky! I když…“

Nedopověděl, myšlenky letěly rychleji než řeč. „Pánové, prosím na poradu.“

„Chceme-li případ Petráňová uzavřít, jak se patří,“ zahájil jednání, „zbývá odpovědět na dvě otázky. Za prvé,“ zvedl palec a ukázal na Blahoše. „Kdo volal říčnímu oddílu? A za druhé,“ ukazovák zamířil na Kadlece, „kde to Petráňová spáchala?“

Oba inspektoři kývli na souhlas.

„Bez té první odpovědi bych si troufal případ uzavřít, i když si…“ zarazil se. „Nemám už platit?“

„Ne, dnes teprve dvakrát,“ řekl Blahoš.

„Teprve? Za čtvrt hodiny je to výkon,“ namítl Kadlec. „Vyklopte, co vás napadlo, jinak se nedoplatíte.“ Komisařovo „i když si“ bylo proslulé. Na ústředí mu tak dokonce říkali: komisař Igdyš.

„Ále,“ řekl Holý. „Tedy k té první otázce. Nejprve bychom si měli ověřit převozníkovo tvrzení. Pět hodin se mi zdá moc.“

„Jak?“

„Pokusem. Spojte se s říčaři. Něco hodit do propusti a určit, za jak dlouho se to dostane k přívozu. Současně se pokuste zjistit další podrobnosti o tom volání. Třeba si ještě na něco vzpomenou. Hlas, dikce, přesná formulace, však víte.“

„Ano.“

„Ale i kdyby to trvalo pět hodin,“ pokračoval po chvíli, „zase to moc neznamená. Lidé jsou divní. Třeba ji tam někdo opravdu ráno zahlédl. Třeba předtím měl s námi nějakou kontraverzi a říkal si, dobře jim tak. Celé dopoledne se tím žral a v deset, to je zrovna tak přestávka, když dělá od šesti, mu vytekly nervy a šel zavolat.“

„V šest ráno je tma jako v pytli,“ podotkl Blahoš.

„Pravda. Tím spíš bychom ho mohli najít. Už pro klid svědomí. Na ten pokus si vezměte s sebou i Kadlecovu partu. Doufám, že s tím budete během dneška hotovi.“

„Počkat, a co já?“ bránil se Kadlec, „Nechcete přece, abych sám našel místo, kde to Petráňová udělala?“

„Samozřejmě ne. Dnes si to nechte jen tak projít hlavou. Předpokládám, že jí nikdo nepomáhal. To znamená, že to udělala někde na samotě, v opuštěné stodole, v chatě, nebo tak nějak.“

„No nazdar!“ povzdechl si Kadlec. „Maličkost to nebude. Ovšem vaši lidé budou celou akci jen kontrolovat. Provádět ji bude četnictvo. Víme, že Petráková přijela do Prahy jedenadvacátého prosince v osm hodin večer. Druhý den ráno, v jedenáct, byl podán na hlavní poště ten balík. To znamená, že na všechno měla patnáct hodin. To není tolik. Potřebuji rozumný návrh, kam až máme pátrat. Ostatní zařídím.“

„Kristepane! To přece závisí na spoustě faktorů. Jen třeba výroba té rakvičky. Stloukla ji tu noc, nebo ji měla připravenou předem?“

„Těžko říct. Pro určení maximálního okruhu bude lepší, když budeme předpokládat, že ji měla připravenou předem.“

„Dobrá. A co dopravní prostředek? Auto vám za stejnou dobu ujede třikrát tak daleko než nějaký courák.“

„Auto ne. Auto předpokládá společníka a toho vylučujeme.“

„Co taxík?“

„Také ne. Výslechy taxíkářů tu máme. Jedině vlak, nebo autobus.“

„To jste si na mne vymyslel pěknou věc,“ bědoval Kadlec. „Musí to být?“

„Rozhodně. Bez toho nemůžeme případ uzavřít. Já vím, na první pohled to vypadá strašně. Možná, že by nebylo na škodu probrat si znovu svědectví průvodčích, kteří měli tu noc službu. Případně si promluvit s těmi, kteří měli službu druhý den dopoledne směrem do města,“

„Hu!“

„Jděte,“ utěšoval ho komisař, „tak hrozné to zas není. Skočím za Šléglem, případně za dalšími známými Petráňové, a seženu nějaké typy. Určitě nejela jen tak, naslepo. Musela vědět, kam jede. A jakmile budou chlapci hotovi s tou telefonní záhadou, přijde vám na pomoc celá skupina, Pokud to bude potřeba. Osobně si myslím, že do týdne bychom to mohli uzavřít.“

Kapitola 4

„Spojte mě, prosím, s redakcí Zpravodaje,“ řekl komisař. „K telefonu chci redaktorku Málkovou. Pak mě přepojte.“

„Ano,“ řekl čekatel Charvát otráveně. „Mimochodem, když jste měli poradu, volal dvakrát nějaký doktor Rut. –“

„Nějaký?“ pohoršil se komisař. „Vy nevíte, Edo to je?“ Čekatel Charvát pokrčil provokativně rameny.

„Přece ten známý Petráňové.“

„Je mi líto, tady u telefonu se o případu moc nedozvím.“

„Hm. A vám se ho podařilo odrazit?“

„Říkal jste, že při poradě –“

„V pořádku.“

„Bude si prý stěžovat.“

„Na koho? Na vás nebo na mne?“

„Asi na oba. Po prvé říkal na vás, po druhé na mne.“ Vtom zvonil telefon. Charvát zvedl sluchátko a podal je Holému. „Už zase.“

„Holý,“ představil se komisař.

„Rut!“ vybuchlo sluchátko. „Tohle si vyřídíme, pane komisaři!“

„Jistě,“ souhlasil komisař, „oč jde?“

„Znáte trestní řád?“

„Doufám,“ mínil Holý. „Oč jde, pane doktore?“

„Nečekal jsem, že se o zatčení své klientky dozvím z novin. Máte přece ode mne písemné prohlášení, že přejímám její obhajobu.“

„Ach tak, už rozumím. Vy narážíte na ten článek dnes ve Zpravodaji. Tak to je omyl, pane doktore. Obyčejná novinářská kachna. Právě se chci spojit s redakcí a nadiktovat dementi,“ vysvětlil Holý.

„Jak to? Tady stojí, že přímo vy –“

„Právě. Neměl bych tu redaktorku žalovat?“

„Prosím?“ Doktor Rut ztrácel jistotu. „Ona si to celé vymyslela?“

„Celé ne. Jen to, že jsem prohlásil, že je Petráňová zatčena. Z toho mi vzniká škoda.“

„Jaká škoda?“

„Například teď dostávám vynadáno od slovutného pražského advokáta.“

„Promiňte, pane komisaři, ale jistě chápete…“

„Chápu. Mimochodem mohl bych se u vás po poledni zastavit?“

„Bude mi potěšením.“

„O tom nepochybuji. Jen abyste tam byl. Nemáte stání?“

„Ne. Jsem vám zcela k službám.“

„Děkuji,“ řekl Holý a zavěsil. „A teď mi zavolejte redakci. Nebo počkejte. Jaké má číslo?“

Václav Charvát přečetl číslo a Holý je vytočil.

„Prosil bych redaktorku Málkovou,“ ohlásil do telefonu.

„Paní redaktorka? Dobrý den, tady Holý. Jak se máte?“

Hlas na druhé straně se polichoceně zasmál. „Děkuji, dobře. Četl jste dnešní číslo?“

„Četl, právě proto volám.“

„Ale to nic. Doufám, že takovou zprávu budu moci v budoucnu otisknout častěji.“

„Což o to, to já také. Ale tuhle budete muset odvolat.“

„Prosím?“

„Odvolat!“ zaburácel komisař.

„Ale vždyť vy sám jste mi řekl –“

„Že už ji máme. A vy jste napsala, že jsme ji zatkli.“

„Cožpak jste ji nezatkli?“

„Ne,“ řekl komisař s potěšením. „Mohla jste si všimnout, že ostatní redaktoři byli opatrnější.“

„Ano, ale – já nechápu –.“

„Hned vysvětlím. Když už si chcete hrát na Kische, měla jste vyběhnout za mnou a nespustit mě z očí. Ale sedět na židli a otiskovat senzačky – to nejde dohromady. Připravte si, prosím, tužtičku, nadiktuji vám dementi.“

Na druhé straně se chvíli nic neozývalo.

„Haló,“ řekl Holý. „Máte připravenou tužku?“

„Ano.“

„Jelikož vidím, že zřejmě nemáte dost zkušeností, dovoluji si vás upozornit, že podle tiskového zákona jste odvolání povinna uveřejnit, a to v takové úpravě, jakou měl původní článek.“

Odkašlal. „Tedy nadpis: Odvolání. Použijete typ, kterým jste sázeli: Nebezpečná vražedkyně konečně dopadena, ano? Druhého titulku vás ušetřím. A teď text. Včerejšího dne jsme přinesli zprávu, že byla zatčena A. P., matka mrtvého tříletého J. P. Dále jsme A. P. označovali za nebezpečnou vražedkyni a tvrdili, že komisař Holý nás ubezpečoval, že ji, pomlčka, pachatelku, pomlčka, v dohledné době dopadne. Uvedená zpráva se nezakládá na pravdě.“

„Máte to?“ přerušil diktát.

„Ano,“ pípl telefon.

„Výborně. Teď uděláte odstavec a další text. Naopak jsme byli upozorněni, že označení pachatelka je nesprávné, pokud tato osoba není pravomocně odsouzena, což se v případě A.P. nestalo. Jmenovaná také nebyla zatčena. To je všechno.“

„Ale pane komisaři –“

„Pokud vás zajímá skutková podstata, obraťte se na Oblastní kriminální úřadovnu. Upozorňuji vás, že úřední text, který dostanete stejně jako všechny ostatní deníky, nesmí být do tohoto odvoláni zahrnut. V nejlepším ho můžete uveřejnit někde vedle. Jinak se jdu teď poradit se svým advokátem, zda váš článek není žalovatelný.“

„Moc se zlobíte?“

„Moc. Nashledanou.“

Ale nezlobil se. Naopak. Nápad, na který připadl nad novinami, se mu stále víc zamlouval. Pravda, nebude to úplně čisté… Byl by však blázen, kdyby příležitosti nevyužil. Konečně, nepravdu neříká on, nýbrž článek Zpravodaje. On ji pouze nevyvrátí.

Bude zajímavé pozorovat, jak budou na zprávu reagovat. Doktor Rut se již ozval. Správně, to očekával. Jaká bude reakce Šlégla? Změní svou výpověď ze strachu před případnou konfrontací s Petráňovou? Když ano, v čem ji změní?

Komisař Holý se už docela těšil.

Pohlédl na Charváta: „O čem jsme to mluvili? Aha, vy jste si stěžoval, že pořád dřepíte u telefonu.“ Čekatel zarputile mlčel.

„To je těžké, kamaráde,“ povzdechl komisař, „Někdo tu sedět musí. Když já začínal… Ne, toho vás ušetřím. Jak vám pomoci? Buď vás přidělím někomu do party, nebo budete chodit se mnou. Ale první podmínka je, že se seznámíte s případem do všech detailů.“

„Rád. Mně o nic jiného nejde.“

„Fajn. Tak tady máte klíč. První skříň vlevo. A moc mi to tam nepřeházejte.“

Kapitola 5

Neuvěřitelné, co se dá o takové historii popsat papíru, jen výslechy mají na tři sta stran. Celkem ve věci Petráňové bylo vyslechnuto sto sedmdesát šest osob, počítáme-li i průvodčí a taxíkáře, kteří měli kritickou noc službu. Hlavních svědků je na padesát. Bývalí zaměstnavatelé, Šlégl, Šléglová, doktor Rut, nájemníci z činžáku v Husovce, dělníci z Kabla a Waltrovky a lidé z Hostovců.

Přitom Šlégl, doktor Rut, paní Šplíchalová z Kabla a domovnice byli vyslechnuti dvakrát až třikrát.

Tři sta stran výslechů není nic ve srovnání s dokladovou částí. Celý příběh se tu opakuje znova – tentokrát ve fotografiích a technických expertízách. Nejprve několik snímků Petráňové. Na jednom je zachycena dokonce se synem, hezkým černovlasým klučinou. Jeho tmavé oči se zvědavě dívají do objektivu. Petráňová se usmívá, on ne; vypadá, jako by čekal, že každým okamžikem vyletí ptáček.

Děj bez přechodu zkrvaví. Na další fotografii je chlapec mrtev.

Leží v jakési truhle, ruce sepjaty na prsou. Oči zavřeny. Vypadá nesmírně dospěle a vážně – snad to dělají tmavé šaty, nepřiměřené jeho stáří: kalhoty a jednořadové sáčko. Jen bílé dětské botičky prozrazují skutečný věk. Z kapsičky na hrudi je vystrčen krajkový kapesníček.

Znovu mě zaplaví vina hněvivé nenávisti: takový střízlíček! Chlapec je totiž zavražděn, zcela nesmyslně, brutálně a tupě zabit. V klopě kabátku je zaražena jehlice s červenou hlavičkou. Proniká látkou kabátu, košilkou, kůží, srdcem. Jediný odborný vpich. Na další fotografii je detailní záběr vražedného nástroje. Běžný aranžérský špendlík, zní posudek. Před použitím byl hrot přibroušený.

Je vůbec možné, aby takový čin spáchala matka?

Všechno se v člověku příčí – a všechno tomu nasvědčuje.

Tady je fotokopie lístku, kterým byla mrtvolka odeslána. Je jisté, že ho vyplňovala ona. Není pochyb, že věděla, co posílá; tady je vzkaz adresátovi: Teď už nic nechci. A konečně – což sebevražda není tím nejvyšším stupněm přiznání?

Obludný, zběsilý čin je rozmělňován expertizami do snesitelné formy?

Přesné rozměry truhličky, ve které byla mrtvolka odeslána; způsob zhotovení, chemická analýza laku. Daktyloskopická zpráva s negativním výsledkem. Papír použitý k zabalení, provaz, lepidlo, kterým je přilepena adresa příjemce i odesílatele, pečetní vosk. Rozbory, analýzy, odborné posudky. Obsáhlá lékařská zpráva, s útěchou nakonec: Smrt nastala okamžitě.

Následuje soubor fotografií z bytu Petráňové: temná neuklizená špeluňka v žižkovském činžáku. Stůl, dvě židle, skříň, kamna, rozestlaná postel. Holá podlaha, okno. Ze stropu visí žárovka v porcelánovém stínidle. Ze snímků vane pustota provizória.

Soubor předmětů, nalezených v bytě. Detailní fotografie starého dřevěného penálu. V něm byly nalezeny výstřižky z novin a útržek se vzkazem. Výstřižky se podařilo identifikovat. Jde o tři články z Arijského boje. Jednají o Petráňové – alespoň dva z nich. V prvém je uvedena iniciálami, v druhém plným jménem, u třetího není souvislost zřejmá. Autora se nepodařilo určit?

Fakta, fakta, fakta, ale co z nich? Kde je vysvětlení, proč tahle vyrovnaná, klidná, laskavá osoba, provedla tak příšerný čin? V přemíře detailů tuším stejný nepokoj, stejnou touhu po vysvětlení. Jako by ti, co je shromažďovali, doufali, že někde se nalezne něco, nějaká drobnost, která bleskem osvětlí tu otřesnou historii.

Poslední, obsáhlá zpráva úředního psychiatra můj dojem potvrzuje. Jediné vysvětlení, když zásuvky zůstaly němé: Petráňová je blázen. Totiž, abych byl přesný – jde o akutní případ schizofrenie. Ojedinělý, z lékařského hlediska nesmírně zajímavý případ. Po zatčení je nutno okamžitě Petráňovou klinicky vyšetřit.

Zpráva je doložena novou sérií výslechů, podrobně jsou zdůvodňovány jednotlivé příznaky choroby. Přesto se cítím oklamán.

Jistě, matka, která zabije své dítě, není zřejmě normální. Ale je to jediná příčina? Lze pouze rozštěpením osobnosti vysvětlit onu opatrnost, jež nezanechala stop, ale současně ponechala tak zničující důkaz viny, jakým je vyplněný odesílací lístek? Jak tohle srovnat? Dá se věřit, že opatrnost při činu byla diktována obavou, že svou pomstu nebude moci dokončit? Pokud to nebyl strach z trestu, jak to, že nikde nezanechala jediný otisk prstu?

A konečně – ten pád, ten náhlý zvrat v rozmezí necelých čtyř měsíců – dá se vysvětlit jen prudkostí duševní nemoci? Cožpak jsme od šílenství odděleni stěnou tak křehkou?

Průběh dosavadního pátrání je shrnut v důvodové zprávě.

27. prosince dostal Josef Šlégl, montér Rozvodných závodů, oznámení, že si má na poště vyzvednout balík. Došel si pro něj ještě týž den odpoledne a za hodinu poté byl na policii. V balíku byla rakvička s mrtvolkou tříletého chlapce. Balík byl odeslán z Hlavní pošty v sobotu, 22. prosince. Podle čísla zásilky byla dodatečně stanovena i hodina, kdy byl balík podán. V jedenáct dopoledne. Jako odesílatel byla uvedena Anna Petráňová s plnou adresou.

Josef Šlégl přiznal, že dítě je pravděpodobně jeho nemanželský syn, Josef Petráň. Anna Petráňová, odesílatelka, je matkou dítěte.

V osm večer přišlo hlášení na ústředí, v půl deváté vyjely vozy na udanou adresu, Anna Petráňová bydlela v jednom z rozlehlých žižkovských činžáků – a nebyla doma. Sousedky vypověděly, že odjela na vánoce domů a dosud se nevrátila. Kupodivu žádná nevěděla, kde to je – domů.

Tuto zprávu doplnil Josef Šlégl. Ještě v noci byla alarmována četnická stanice v Klatovech s žádostí o pomoc.

Případem byla pověřena skupina komisaře Holého. Komisař se ihned spojil s klatovskou stanicí. Zjistil, že Petráňová přijela domů – do Hostovců, 21. prosince a týž den se vrátila – údajně zpět do Prahy. Syna, který byl v opatrování manželů Růžkových, odvezla s sebou.

Návrat do Prahy byl potvrzen výpovědí pokladní v Hostovcích, průvodčího lokálky do Klatov i průvodčího rychlíku Klatovy – Praha. Průvodčí rychlíku si dokonce pamatoval, že vystupovala až v Praze.

Tady stopa končila.

Prohlídka žižkovského bytu potvrdila svědectví sousedek: do bytu se Petráňová nevrátila.

Široce pojaté vyšetřování zaměstnanců veřejné dopravy i taxíkářů, kteří měli ten večer službu, nic nepřineslo. Po Petráňové a jejím synu jako když se země slehne. Také výpovědi zaměstnanců Hlavní pošty – příjem balíků, neměly žádný výsledek. V předvánočním shonu si nikdo nepamatoval ani na odesílatelku, ani na balík.

Hledání motivu přivedlo na svědeckou lavici desítky lidí. Avšak ani v tomto směru se nepodařilo objevit něco nového.

Přes horečnou činnost skupiny, klatovské stanice i celého štábu odborníků, stál případ na místě. Za tohoto stavu nahlédl i komisař, že podezření je jednoznačné, a požádal o vydání zatykače na Annu Petráňovou.

Kapitola 6

Domky byly jeden jako druhý. Dvě okna dole, jedno nahoře, zprava arkýř. Vpředu zahrádka jako dlaň. Pátý domek v řadě patřil Josefu Šléglovi.

Komisař zazvonil.

Záclona ve štítovém okně se lehce zavlnila. Bouchly dveře, Pak bylo chvíli ticho. Holý trpělivě čekal. Nakonec stiskl tlačítko znovu.

„Přejete si?“ ozval se ženský hlas.

„Mluvit s panem Šléglem.“

Domovní dveře še otevřely. Stála v nich statná, asi šedesátiletá žena. „Co mu chcete? Jsem jeho matka.“

„Těší mě, komisař Holý.“

Očekávaný dojem se nedostavil. Žena trčela mezi dveřmi jako černý nepřátelský kámen.

„Je pan Šlégl doma?“ zeptal se Holý zdvořile.

„Co mu chcete?“

„To je moje věc,“ odsekl Holý. „Otevřete?“

„Maminko, prosím tě,“ objevil se Šlégl ve dveřích. Odstrčil matku a spěchal k brance: „Dobrý den, pane komisaři. Pojďte dál.“

Žena se uraženě stáhla.

„Znáte to,“ omlouval se tiše, „stále ve mně vidí malého kluka.“

Komisař se ušklíbl. Muž, který před ním poskakoval v pantoflích a vytahaných teplácích, měl k malému klukovi opravdu daleko.

V chodbě je ovanula sladká vůně pečiva. „Narozeniny?“ vtáhl komisař teplý vzduch.

„Skoro; půjdeme nahoru, ne? Tam nás nikdo nebude rušit.“

V mansardě bylo příjemné teplo. Pod oknem stál kulatý stolek s křesílky.

„Posaďte se, prosím.“

„Tady bydlíte?“

„Od malička, V poslední době mi to začíná být trochu těsné,“ zasmál se Šlégl, komisař v duchu potěžkal klenutý břich a mlčky souhlasil.

Kdesi dole bouchly dveře. Holý vyhlédl z okna. Před zahrádkou spěchala ženská postava v černém kabátě. U branky se zastavila a vrhla kradmý pohled k hořejšímu oknu,

„Jak vidím, vyrušil jsem vás,“ řekl Holý, „měli jste návštěvu.“

Šlégl mávl rukou. „Matčina známá.“

„Sousedka?“

„Skoro.“

V jeho chování bylo cosi, co komisaře dráždilo. Jakási zbabělá snaha zavděčit se, vyhovět, zdát se…

Odvrátil se od okna. „Prý se budete ženit?“

„Ano. Mám už na čase, ne?“

„Máte,“ řekl komisař chladně. „Četl jste dnešní noviny?“

„Ano… vlastně ani nevím… do něčeho jsem tam koukal… Co v nich je?“

Holý mu mlčky podal přeložený list. Nebezpečná vražedkyně konečně dopadena, křičel titulek.

Bojí se, pomyslil si komisař, Už měsíc se třese, kdykoliv se objevíme. Proč? Provedl něco? Nebo je to taková povaha? Hrozná povaha, člověk má neustále chuť mu ublížit. Šlégl letěl po řádcích. Už to četl, řekl si komisař znechuceně. Kdyby byl aspoň lepší herec…

„Co tomu říkáte?“ zeptal se, když viděl, že Šlégl je na konci. Hostitel byl v rozpacích. Marně se snažil uhodnout, jakou odpověď komisař očekává. Pak ho duch osvítil: „Gratuluju,“ vyhrkl.

Bylo to nechutné.

Komisař sevřel rty. Potom pokývl hlavou a schoval noviny. „Jen abyste věděl…“ utrousil pomalu.

„Ze všech lidí, s kterými jsem dosud mluvil, jste znal Petráňovou nejdéle – a nejdůvěrněji.“

„Jak se to vezme,“ bránil se Šlégl. „Od dvaačtyřicátého jsem ji prakticky neviděl.“

„No no,“ namítl komisař, „nevím, čemu říkáte prakticky. Při výslechu jste uvedl, že jste za ní byl několikrát v Hostovcích a nabízel jí sňatek.“

„To jsem jel jeden den tam a druhý zpátky – s nepořízenou.“ Znělo to skoro, jako by žaloval.

„Kde jste se scházeli v Praze? Myslím předtím, než odjela.“

„Nejčastěji jsem za ní chodil k Weinfeldům do vily. Večeřeli přesně v sedm. Na to si stará Weinfeldka potrpěla. Po večeři jsem jí pomohl s nádobím a pak měla volno.“

„Kam jste chodili?“

„Různě – do biografu, někdy do divadla – Anna měla ráda opery – nebo jen tak, na procházku.“

„Zůstal jste tam někdy přes noc?“

Ke komisařovu úžasu se Šlégl začervenal.

„Proč… to…?“

„Pokud vím, nikdy jste nepopíral, že jste otcem malého Josefa.“

„Ne… to ne.“

„Pak, nezlobte se, není má otázka tak úplně nemístná.“

„… ano, několikrát jsem tam zůstal přes noc,“ vyrazil Šlégl, rudý jak rak.

„Kristepane,“ podivil se Holý, „na tom přece nic není. Častokrát?“

„Ne… ne moc. Teprve později, když je odvezli, pak ano.“

„A co na dovolenou? Byli jste spolu někde?“

Připlešlý pětačtyřicátník opět zčervenal jak panna. „Na dovolené ne. Párkrát na sobotu, na neděli, v chatě na Sázavě.“

„Výborně. Kdy to bylo?“

„V jedenačtyřicátém na podzim.“

„Kam jste tam jeli?“

„K jednomu známému. Do Pikovic.“

„Kam přesně?“

„Takhle nad řekou vpravo, když jdete podle trati.“

„Kdo byl ten známý?“

„Kamarád z práce. Už u nás nedělá. Po válce se odstěhoval do pohraničí.“

„Hm. Ovšem ta chata stojí doposud.“

„Ano. Prodal ji, jak jsem slyšel, docela dobře.“

„Komu?“

„To vám, bohužel, nepovím.“

„Nevadí. Kdy jste se vlastně s Petráňovou seznámili?“

„V jedenačtyřicátém v létě. Jednou v neděli. Celý den pršelo. Neměl jsem co dělat. V okolních biografech nic nehráli. Jen na Ořechovce Barona Prášila, pamatujete?“

„Jak by ne. Hans Albers v hlavní roli.“

„Ano. Rozejel jsem se tam a měl jsem štěstí. No a ona seděla vedle mne.“

„Hm. Domluvili jste se hned?“

„Kdepak, na to já nejsem.“ Najednou byl docela milý. „Šel jsem za ní až k domu. U branky se otočila a povídá: Co si přejete, pane? Strašně vážně, to víte, když vás za protektorátu někdo sledoval, zvlášť ji, sloužila u těch Weinfeldů.“

„Chápu. A potom?“

„No, pak jsme se domluvili.“

„Byla někdy tady?“

„Jak to myslíte, tady? V pokoji?“

„Ne. V domě.“

„Ano. Představil jsem ji mamince, chtěl jsem si jí vzít.“

„Maminka souhlasila?“

„Co mohla říkat? Jsem dospělý člověk.“

„Petráňová věděla, že si ji chcete vzít?“ Zeptal se Holý důrazně a poklepal na noviny.

Buď Šlégl upozornění nepochopil, nebo si byl jistý. Odpověď přišla okamžitě:

„Ano,“

„A souhlasila?“

„Nejprve souhlasila.“

„Proč jste se tedy nevzali?“

„Ále, všechno se tehdy tak zamotalo. Ostatně, o tom už jsem vypovídal.“ Tady ochota končila.

„O všem jste vypovídal,“ podotkl komisař,

„Proč to tedy chcete slyšet ještě jednou?“

„Nechci. Jen že na to přišla řeč,“

Holý čekal, Šlégl mlčel.

„Jinde než v chatě na Sázavě jste nebyli?“

„Ne.“

Komisař se zvedl. „Dobrá. Zatím vám děkuji.“

Kapitola 7

„Jak se vám u nás líbí?“ zeptal se Kadlec a obrátil stránku. Přejel očima výslech dalšího průvodčího a zapsal jméno a adresu.

Seděli jsme naproti sobě v komisařově pracovně. Mezi námi se vršily hromady papíru. Výslechy, technické zprávy, odborné posudky, Kadlec se hrabal v protokolech,

„No?“ protáhl po chvíli a vzhlédl.

Těžko odpovědět. Občas – dvakrát, abych byl upřímný – jsem byl venku s Kadlecovými lidmi, jednou s Blahošem. U Kadlece to šlo – nepoučoval, nehonil, nevytahoval se. To u Blahoše se vytahovali všichni. Stále jsem čekal, kdy mě pošlou pro semtele a já je do háje zelenýho. Tak daleko jsme nedošli. Jen jsme si pořád povídali, jak přísné to bývalo dřív, když oni nastupovali. Kolik toho musel člověk znát, aby se stal kriminálním čekatelem. Vzpomínáte, pane kolego?

Pak padlo slovo maturita a já bouchl jak prskavka. Na maturitu jsem alergický. Vylili mě ze septimy, hned jak zavřeli tátu. Netvrdím, že jsem byl nějaké studijní lumen, ale k té matuře bych to byl doklepal.

Nastalo trapné vysvětlování, že samozřejmě jsem je špatně pochopil, že to tak nemysleli, ba naopak… Příště mě nechali doma.

Když se to tak sečte, dva měsíce u telefonu a tři dny v terénu. Představoval jsem si to jinak, to je fakt. „Tak aspoň řekněte, ať se jdu bodnout,“ sklonil se Standa nazpátek k výslechům,

„Ne, vy ne. Já jen uvažuju, jak bych to vyjádřil.“

„Proč? Řekněte rovnou: nelíbí a basta fidli. Stejně je to na vás vidět na první pohled. Přede mnou si servítky brát nemusíte.“

„To vím. Ostatně já si je neberu ani před jinými.“

„Slyšel jsem.“

„Vážně?“

„Jak jste je sjel.“

„Blahoš si stěžoval?“

„Ale ne, zač ho máte. To oni naschvál. Kam až mohou.“

„Moc ne.“

„No jo, vy jste ten partyzán –“

Na partyzána jsem také alergický. Zvlášť na takovéhle nažrané vtipkování. Nepřeju nikomu nic zlého, ale zkusit by si to mohli, Takový týden v lednu, v rozbitých botách, s maximem na hrbu a s ožralým Tiborem za zády…

Kadlec se rozchechtal. „Vás není těžké namíchnout, věříte?“

„Podívejte, nezdá se mi, že bych se někomu vnucoval tím, že jsem byl partyzán.“ Hlas se mi třásl zlostí. „Nemohu za to, že to mám v papírech. Konečně, všichni jsme něco za války dělali, ne? Proč se nepošklebujete Blahošovi, že byl u kriminálky i za protektorátu?“

„Asi proto, že to Blahoše tak nenaštve.“

Proti své vůli jsem se usmál.

„Jak jste tam byl dlouho?“ pokračoval Kadlec ve vyptávání.

„Poslední zimu.“

„Od kdy?“

„Od listopadu.“

„Z vás to taky leze jak z chlupaté deky. Jiný v květnu zabloudil v lese.“

„Právě. Nevíte, ke komu mě komisař přidělí?“

„Vždyť jste říkal, že se vám u nás nelíbí.“

„To jsem neříkal já, ale vy.“

„Jo, vy jste hledal nějakou opatrnou formulaci.“

„Výstižnou. A už ji mám. Připadám si tu jako na magistrátu. Když jsem se hlásil na konkurs, představoval jsem si to jinak. Víc dramaticky.“

„Honit zločince s pistolí v ruce?“

„No, to zrovna ne – ono se to dá těžko vysvětlit. Spíš naopak. Ani ve snu mě nenapadlo, že tady budu hlídat telefony a kontrolovat pozvánky k výslechům.“

„Rozumím. Pro člověka vaší nátury musí být otřesné poznání, že kriminálka je především ouřad. Ale je to tak, a vy to nezměníte. Ani bych vám to nedoporučoval. On je to totiž mimořádně výkonný úřad. Takový Holý například. Pravda, nevypadá zrovna jako Jean Gabin; mimochodem, ta jeho lysina – víte, že jsem si nebyl jist, když jsem nastupoval, zda Holý je jméno nebo přezdívka?“

Dobromyslně se zachechtal.

„Počkejte, ale začal jsem o něčem jiném.“

„Že kriminálka je ouřad.“

„Příteli, teď jste si mě koupil,“ pravil slavnostně.

„Já? Čím?“

„Že mě opravdu posloucháte. Víte, tohle kázání umím nazpaměť. Od jisté doby, kdy mi při něm jeden čekatel usnul, je občas přeruším a zkouším pozornost. Obstál jste na jedničku.“

Teď jsem poznal i já, že nemluví vážně. Čekatelem v širokém dalekém okolí jsem byl jedině já.

„Tak tedy kriminálka –“

Ozvalo se zaklepání. Kadlec zvedl oči ke stropu. „Já to zapomenu,“ zabědoval. Pak se otočil ke dveřím a zavelel: „Dále!“

Vešel pracovník technické skupiny. „Pro komisaře Holého. Pitevní nález a expertizy.“

S obavami se podíval na hromadu spisů na stole. „Podepíšete mi příjem?“ obrátil se na mne.

Zahlédl jsem, jak Kadlec stáčí rty do kolečka. OUŘAD vyslovoval bezhlese.

Podepsal jsem příjem a muž odkvačil.

„Není to obdivuhodné?“ zeptal se Kadlec. „Neuplynulo ještě ani čtyřiadvacet hodin, co Petráňovou vytáhli, a my máme před sebou kompletní elaborát se vším všudy. Smím se podívat?“

Pitevní nález potvrzoval v plném rozsahu diagnózu doktora Šimandla. Smrt nastala utopením v období od 20. do 23. prosince. Přesnější čas, s ohledem na pokročilou dobu, nebylo možno určit. Na mrtvé nebyly nalezeny žádné stopy násilí. K tržné ráně v zátylku došlo později, pravděpodobně až pohybem v řece. V žaludku byly objeveny nepatrné zbytky sedativa, které utopená požila krátce před smrtí. I když dávka nebyla zdaleka smrtelná, není vyloučeno, že otupila smysly, takže mohlo dojít k náhodnému pádu do vody a utopení.

Zajímavé byly stopy černé barvy na rukou utopené. Hřbet pravé ruky a levé předloktí bylo začerněno. Vzorek zaslán k rozboru.

„Dovolíte?“ zalistoval Kadlec v expertizách. „Tady.“

Chemický rozbor vzorku uváděl, že jde o speciální, vysoce těkavou asfaltovou emulzi, jež není v běžném prodeji.

„Tak to je další důkaz.“

Slušelo se, abych jako doktor Watson projevil údiv. U Kadlece to nebylo třeba. Věděl jsem stejně jako on, že právě takový byl rozbor laku na truhle. Dokonce se tenkrát pátralo dál.

Výsledek překvapil. Stejnou emulzi používali Němci za války v Avii ke konzervaci leteckých podvozků. Bůhví jak se k ní Petráňová dostala. Ale skutečnost, že ji měla na rukou, jednoznačně dokazuje, že truhlu lakovala ona.

Přiložené fotografie ukazovaly svršky utopené: zimník, svetr, sukni, prádlo, boty. Podrobný popis se shodoval s tím, co podle svědků měla Petráňová poslední den na sobě.

V pravé kapse zimníku byla peněženka, tuba uspávacích prášků s osmi tabletami a kapesník bez monogramu. V levé kapse nebylo nic. Peněženka obsahovala čtyři sta šestnáct korun padesát a odesílací lístek.

Kadlec spokojeně zabručel a zalistoval zpátky. Posudek konstatoval, že jde o třetí díl průvodky, který si ponechává odesílatel. Velmi pravděpodobně je to zbývající část lístku, kterým byla odeslána truhlička. Lístek je však vodou velmi narušen, takže písmo je téměř nečitelné, Pokud to bude další šetření vyžadovat, je ovšem možno dokument plně identifikovat. Protože jde o poměrně nákladné postupy a případ je jednoznačný, provede laboratoř podrobné zkoušky na přímý příkaz vedoucího šetření.

„Klidně ten příkaz připravte, uděláte si u starého oko,“ promluvil Kadlec.

„Myslíte?“

„Vím. Nedá si pokoj, pokud neprokáže, co tu noc dělala Petráňová hodinu po hodině. Víte, čím mě oblažil?“ Zavrtěl jsem hlavou,

„Chce najít místo, kde to udělala. Taková pátračka může také trvat měsíce.“

„A nač to?“

„Nač? Třeba něco najdeme,“ usmál se. „V tom je právě ten rozdíl. Komisař Holý není žádný Holmes, aby z ošlapaných bot poznal, kde se to stalo, je jenom pilný ouřada. Neuzavře případ, pokud si není stoprocentně jist. V románu by neobstál. U kriminálky má úspěchy.“

„No dobrá, ale dovedete si představit, že by se našlo něco, cokoli, co by podstatně změnilo dosavadní závěry? Petráňová je vrah, s tím se nedá hnout.“

„Štěstí, že vás starý neslyší, ten by vám dal. Právě se ukazujete jako perfektní zelenáč. Divil byste se, kolikrát se zdá, že se s něčím nedá hnout, a pak přijdete na nějakou maličkost a všechno je jinak.“

„Jenomže tentokrát byste musil hnout s důkazy.“

„S jakými důkazy?“

„No…“ Nebyl jsem si jist, zda si ze mne nedělá legraci. „No…je tady,“ ukázal jsem na stůl,

„Můžete je vyjmenovat?“

„Prosím. Především ta průvodka. Je prokázáno, že ji vyplňovala Petráňová. Aby nebylo pochyb, že věděla, co posílá, ještě připsala vzkaz. A teď navíc se ještě zbývající díl průvodky najde v její peněžence. To přece stačí samo o sobě.“

„Vám snad.“

„Za druhé víme,“ nedal jsem se vyrušit, „že byla poslední, kdo měl dítě u sebe. A konečně, za třetí, spáchala sebevraždu,“

„To je všechno?“

„Ano. A teď,“ ztratil jsem trpělivost, „buďte tak laskav a vyprávějte mi, jak to Petráňová neudělala. Ale tak, že budete respektovat všechny důkazy, které máme.“

Kadlec mlčel.

„Jen do toho,“ pobízel jsem. „Sotva Petráňová vystoupila z vlaku, kde se vzal tu se vzal, neznámý pachatel. Úlisnými slovy vlákal ženu s dítětem k sobě do bytu, tam dítě zabil. Potom matku přinutil napsat průvodku, balík odeslal a odesílací lístek jí strčil do peněženky. Pak zbývalo jediné – zavést bezbrannou, nic netušící ženu k řece a v nestřeženém okamžiku ji svrhnout do vody. A to se odehrává ne na pustině, ale v miliónovém městě. Ano?“

„Ne.“

„Tak jak?“

„Nevím,“ odpověděl Kadlec. Stále jsem měl dojem, že se dobře baví.

„Já také ne. A nezdá se vám, že v naší neschopnosti třeba jenom vymyslet přijatelné vysvětlení, se skrývá další důkaz, že vrahem je Petráňová?“

„Další důkaz ano. Jen si je třeba uvědomit čeho. Správně jste řekl – naší neschopnosti. Neschopností se ale člověk obvykle nechlubí, natož aby jí používal jako důkazního prostředku. Až budete u kriminálky tak dlouho jako já, poznáte, že skutečnost mívá obyčejně víc fantazie než my všichni dohromady.“

Opřel se do židle a natáhl nohy. „Strašně nerad dělám moudrého kmeta, ale vy si o těch pár slov přímo koledujete. Tedy: až jednou zjistíte, že to udělal jiný, než ten, koho jste podezíral, kdyby jen podezíral!, koho jste pronásledoval, mučil, chytal za slovo, vyslýchal ve dne i v noci – jen abyste z něho za každou cenu vyrazil to zatracené přiznání… a až si uvědomíte, kolikrát měl ten nebožák přiznání na jazyku, jak málo stačilo, abyste ho dostal k soudu a třeba až na šibenici, tedy až se vám všechno tohle jednou přihodí – máte do smrti dost.

V té chvíli poznáte, že rozhodujete o lidských životech a nevíte nic.

Jste mocný jako bůh, ale jeho vševědoucnost vám chybí. To, co jste dosud pokládal za logický řetěz příčin a následku, se vám ukáže v pravém světle několik viklavých skutečností v moři dohadů. Stačí s nimi zamíchat a všechno se změní.

V té požehnané chvíli se nakazíte nejistotou jednou provždy. V té požehnané chvíli pochopíte, že jedině fakta nejistotu zmenšují, a začnete je hledat jako komisař. Protože jeden fakt nic není. Hodí se do deseti vysvětlení. Jeden fakt mlčí, anebo, což je ještě horší, promlouvá hlasem vykladače.

Musíte jich sehnat spoustu a všechny musí souhlasit jako zuby patentního klíče, chcete-li odemknout – teprve pak, budete-li pozorně naslouchat, můžete uslyšet jejich hlas. Jak to nejspíš bylo.

V té požehnané chvíli se stáváte kriminalistou.“

Zmlkl a rozpačitě se zašklebil. „Nevaroval jsem vás?“

Kapitola 8

Doktor Rut byl pohledný padesátník. O svůj vzhled se staral se stejnou důsledností, s jakou vedl a vyhrával pře svých klientů. Pravidelně dvakrát týdně týral své tělo u Hoyera, první a třetí pátek v měsíci navštěvoval holiče, jednou měsíčně – druhé úterý – býval objednán v kosmetickém salónu. Následkem této všestranné péče připomínala jeho energická tvář obličej římského senátora a komisař Holý, malý a plešatý čtyřicátník, měl mu proč závidět.

Také záviděl. Ne sice vzhled, ani světlou kancelář s koženými klubovkami a tmavým, vyřezávaným stolem, ale vystupování, uměřený, sebejistý tón, kterým si nezadával, ani když vyslovoval omluvu: „Musíte prominout, pane komisaři. Dovedete si představit mé pobouření…“

„Samozřejmě, v pořádku. Nadiktoval jsem takové dementi, že z něho budou mít měsíc parádní ostudu. Navíc jsem redaktorku, pikantní na tom je, že ta krvelačná šelma je ženská, navíc jsem ji vyděsil, že ji budu ještě sám žalovat.“

„Uvažoval jsem o tom a rád převezmu vaše zastoupení,“

„Ne, děkuji, nemyslel jsem to vážně. Kdyby se měl člověk v našem povolání soudit pro slovo…“

„Tohle je ale tištěné slovo,“ namítl advokát.

„Na tom nesejde –“ komisař mávl rukou, „aspoň jsem potrestán za svou žvanivost.“

„Pokud jste něco v tom smyslu naznačil –“

Komisař se usmál a potřásl hlavou:

„Zítra si to přečtěte v novinách, ano?“

Advokát pokrčil rameny. „V tom případě jaké máte přání?“

„Právě jdu od Šlégla a nejsem z něj moudrý. Vy jste s ním měl svého času také nějaké jednání. Jak se jevil vám, pane doktore?“

Mikroskopické pohnutí rtu, z něhož se nedá poznat, zda je doktor pobaven průhlednou záminkou, nebo polichocen komisařovou prosbou.

„Z toho, co jsem o něm slyšel, jsem si udělal obrázek pěkného gaunera. To nebyl.“

„Petráňová o něm mluvila jako o gaunerovi?“

„Dovolte,“ pohoršil se Rut, „Anička byla nóbl člověk. Stačí fakta. Přivede holku do jiného stavu a pak ji nechá. A když se ženská nejhorším protluče a po třech letech přijde, aby alespoň platil, prohlásí, že nemá, protože se bude ženit.“

„Jděte. Mně to líčil poněkud jinak.“

„Divíte se?“

„Ne. Ale já vás přerušil. Říkal jste, že Šlégl nebyl gauner…“

„Abyste rozuměl – podle mne má gauner své vystupování, jistotu, drzost… To všechno Šléglovi chybělo. Naopak byl slušný, až ostýchavý, ale jaksi křivě, svatouškovský, takový přerostlý maminčin mazánek, víte-li, jak to myslím.“

„Dokonale.“

„Seděl zrovna tam, kde sedíte vy, hlavu mezi rameny a mlčel. Tak co, pane Šlégl, hučel jsem do něj. Jak si to takhle představujete. Pokrčil rameny a zavzdychal: Nezlobte se, pane doktore, já teď, bohužel, nemohu. Při nejlepší vůli ne. Budu se ženit a tak potřebuju každou korunu. Při zmínce o ženění se dokonce začervenal, pokrytec!“

„To znám,“ řekl Holý pobaveně.

„Strašně mě dohřál, málem jsem s ním vyrazil dveře. Záležitost byla jasná, rozsudek bych dostal při prvním stání. Jedině s ohledem na Annu jsem se ovládl a pokoušel jsem se ho přesvědčit. Ale byl jako beran. Možná, kdyby se mě to přímo netýkalo, že bych měl větší úspěch. Upřímné rozhořčení domluvě nesvědčí, to je známá věc. Já si však nemohl pomoci. Znám Annu dobrých deset let a tohle si skutečně nezasluhovala. Nakonec jsem poznal, že ho nepřesvědčím, a vyhodil jsem ho.“

„Víckrát jste spolu nemluvili?“

„Ne. Vlastně počkejte, abych nelhal. Ještě jednou se tady ukázal. To bylo ovšem jen na skok. Z ničeho nic se přihrnul s velkou lepenkovou krabicí, a jestli bych ji mohl doručit slečně Petráňové. Byly v ní nějaké sladkosti, pár pomerančů, dětské prádélko a obálka s pěti stovkami.“

Dělal jsem, že nechápu. Tady není pošta. Když já nevím, kde teď bydlí, ošíval se Šlégl, a vy jste s ní ve spojení. To je jen trochu na přilepšenou, když budou vánoce. Alimenty budu platit samozřejmě zvlášť.

„Zajímavé. O tom jste při výslechu nemluvil,“ poznamenal Holý rozmrzele.

„Ne? Je možné, že jsem si nevzpomněl, nezlobte se. Netrvalo to déle než pět minut.“

„Co se stalo s tou krabicí?“

„Odevzdal jsem ji.“

„A Petráňová si ji vzala?“

„Ano.“

Komisař překvapeně vzhlédl.

„Anička nebyla v situaci, aby mohla odmítat dary. Ať přišly od kohokoliv.“

„Vy na ni nedáte dopustit. V každém případě vám děkuji. Dosud jsem bral Šléglovo zapřísahání, že se s ní chtěl oženit, jako nejapnou výmluvu. Jak je vidět, něco na tom bude.“

„Pokud to nedělal jen tak.“

„I to je možné. U něho člověk opravdu neví. Kde k němu, prosím vás, Petráňová přišla?“

„To se mě moc ptáte. Já jsem s ní přišel do užšího styku až teď po válce, když jsme společně pátrali po švagrové a jejím bratrovi.“

„Weinfeldovi nebyli manželé?“

„Ne. Bratr a sestra. Původně byli tři: Sidonie, Josef a Judita. Judita byla nejmladší.“

„Judita Weinfeldová byla vaše žena?“

„Ano. Zemřela při porodu ve čtyřiatřicátém roce. Nejprve jsem si její smrt trpce vyčítal, ale později, v okupaci, mě kolikrát napadlo, že to pro ni tak bylo lepší,“

„Určitě. Zmínil jste se, že jste s Petráňovou společně pátrali po Weinfeldových. Kde jste byli?“

„Na repatriačním úřadě,“ usmál se Rut, „kde jste myslel?“

„Někde venku, mimo Prahu.“

Doktor Rut zavrtěl hlavou.

„Ne. Jedině na úřadě. Nic jiného také nemělo cenu. Mně, upřímně řečeno, bylo jasné, že to švagrová se švagrem nemohli přežít. Chodil jsem tam hlavně kvůli Anně, ta stále doufala. Nemohla se smířit s myšlenkou, že jsou mrtvi. Tolik se o ně za války nastarala. Ke konci, krátce předtím, než šli do transportu, prý žili jen z jejích peněz a potravinových lístků.“

„Hm. Vy jste jim nepomáhal?“

„Nemohl jsem. Nezapomínejte, že jsem měl syna, který podle norimberských zákonů byl Žid. Pomoc, třeba i anonymní, znamenala pro mne obrovské nebezpečí. Chtěl jsem především zachránit chlapce.“

„Chápu. Ostatně, to jsem ani neměl na mysli. Napadlo mě, že pokud jste se s Weinfeldovými za Němců nestýkal, jak víte, že se Petráňová chovala tak pěkně? To vám pověděla ona?“

„Anička? Co vás vede! Vláčeli ji tenkrát kvůli nim v Arijském boji. Proto to vím. Tam jsem to tehdy četl.“

„Hm a co jinak? Nevzal jste ji s sebou někdy někam ven? Takhle v neděli na chatu? Jen tak, aby přišla na jiné myšlenky.“

„Ne. Jak jste na to přišel?“ Tón byl lehce pohoršený. „Pokud jde o ženy… nedá se říci, že bych měl nouzi.“ Holý obhlédl atletickou postavu. „Jistě. To je vidět na první pohled. Já to myslel tak, jak jsem to řekl. Zajímá mě, jak trávila neděle v poslední době.“

„Pokud jsme o tom mluvili, seděla buď doma, nebo jela za synem. Neměla lehký život.“

„Vás když člověk poslouchá, má dojem, že mluvíte o světici. A zatím…“

„Máte důkazy?“

„Tolik, že byste se divil. Pro tři poroty.“

„Nevěřím. Konečně na tom nesejde. Jen, prosím vás, jakmile ji zatknete, nezapomeňte mě okamžitě vyrozumět, ano?“

„Chudák státní zástupce, dovedu si představit, jak ho roztrháte. Buď bude nevinná, nebo blázen, že?“

„Buď je nevinná, nebo blázen,“ odvětil doctor Rut pevně. „Vždyť vy sami jste do toho zapřáhli psychiatra.“

„Máte dobré informace –“

„Jediná věc, kterou pro ni mohu udělat.“

„Už ani to ne, pane doktore,“ řekl Holý smutně. „Nebudu vás napínat. Včera ji vyplavila řeka. Je mi líto, Petráňová je uzavřený případ.“

Kapitola 9

Pro poslední rozhovor onoho dne musel komisař vyšplhat až na Hradčany. Tam, v bývalém ústavu šlechtičen, byl umístěn úřad, ve kterém pracovala paní Pokorná.

Ohlásil se ve vrátnici. Chvíli pozoroval ruch ve dvoraně, potom ho upoutala fotografie mladého muže s vyhrnutými rukávy, jenž ukazoval kamsi do lesnaté krajiny. Pohraničí volá! Po stranách byly panely s četnými statistikami – počet odsunutých Němců, noví osídlenci, předané nemovitosti do českých rukou.

„Pan Holý?“

Komisař se obrátil. Jiřina Pokorná byla elegantní, asi třicetiletá bruneta.

Komisař ukázal legitimaci. „Vedu vyšetřování vraždy Josefa Petráně a vy jste jediný svědek, s kterým jsem osobně nemluvil.“

Paní Pokorná přelétla v rozpacích prostor dvorany: „Připadám si jako hostitelka, která nemá vzácného hosta kam posadit. Ale počkejte,“ zamířila k vrátnici.

„To je zbytečné,“ zadržel ji komisař. „Nechci vás vyslýchat. Na ty dvě tři otázky, které vám položím, stačí úplně tady to těleso ústředního topení. Doufám, že tolik nehřeje.“

„Můžete se spolehnout.“

„Tedy, paní Pokorná,“ začal komisař, „vy jste zaměstnávala Annu Petráňovou od konce května čtyřicet pět do začátku listopadu. Celkem asi pět měsíců, že? Jak jste se o ní dozvěděla?“

„Ve zprostředkovatelně.“

„Byla jste s ní spokojená?“

Jiřina Pokorná se usmála. „Což o to – já ano. Obráceně, myslím, to bylo horší.“

„Jak to?“

„Petráňová byla dokonalá jak anglický sluha. Mně, obávám se, do dokonalosti anglické lady mnoho chybělo.“

„Proto jste ji propustila?“

„Proboha ne. V sousedství otevřeli školku a syn tam mermomocí chtěl chodit. Manžel byl celý den v zaměstnání a tak mě napadlo, nač já mám sedět doma a kousat si nehty. Půjdu do práce. Mám určité vzdělání a dělat milostivou paní mě upřímně nebaví.“

Plynulý přednes prozrazoval, že paní Pokorná na toto téma nemluví poprvé.

„V létě jsme se s manželem dohodli, že mi něco sežene. V srpnu se naskytlo tohle místo, přihlásila jsem se a vzali mě.“

„V srpnu? To jsem v protokolu nenašel. Jestli se nemýlím, udala jste, že Petráňová od vás odešla až v listopadu.“

„Ano. Nechtěli jsme jí dát rovnou výpověď. Byla u nás sotva čtyři měsíce. Řekla jsem jí, že už ji nepotřebujeme, ale že může zůstat, než si něco najde. I tak to byl pro ni otřes. Nemohla pochopit, proč jsem šla do práce, když manžel nepřišel o místo. To se pochopitelně jen domýšlím, byla příliš dobře vychovaná, než aby o tom mluvila. Ke všemu ještě hrdá jak d’Artagnan. Od září odmítala služné. Přestože, jak dnes vidím, musela u nás uklízet jako kat. K ostatním pracím jsem ji nepustila. Chtěla jsem zjistit, zda to sami dokážeme.“

„Prosím vás, a co dělala celé dny?“

„Nemám ponětí. Snad si sháněla místo.“

„Od srpna do listopadu?“

„Proč ne. Mám dojem, že po zkušenostech se mnou hledala něco trvalého. Solidnější rodinu než byla ta naše, a takových, málo platné, je čím dál tím míň.“

„Budiž! Místo svačinářky…“

„…mohla sehnat okamžitě. Ano, pravděpodobně je vzala jen z nouze.“

„Kdy se od vás odstěhovala?“

„Druhého nebo třetího listopadu. Řekla bych, že místo vzala hlavně proto, že k němu byl ten kutloch na Žižkově. Stále si dělala hlavu, jak nám překáží. Když mi prozradila, že jde dělat svačinářku do fabriky, bylo mně jí líto. Roznášet piva a rohlíky se k anglickému sluhovi nehodí.“

„Od té doby se u vás neukázala?“

„Ne.“

„Věděla jste, že má dítě?“

„Od ní ne. Řekl mi to jednou doktor Rut. Velmi se divil, že to nevím.“

„Vy znáte doktora Ruta?“

„Jen přes Petráňovou. Spojovaly je vzpomínky na rodinu, u které byla Petráňová před válkou zaměstnaná. Nějací židé – zahynuli v koncentráku.“

„Jiné návštěvy Petráňová neměla?“

„Pokud vím, ne.“

„Jak to, pokud vím?“

„Od šestého srpna odcházím v půl osmé ráno a vracím se v pět. Nemohu vědět, co se mezi tím doma dělo.“

„Pravda. Poslední otázku. Máte někde u Prahy letní byt?“

Pokorná vyvalila oči.

„Ne, proč?“

„Nebo nějaké místo, kam pravidelně jezdíte?“

„Za protektorátu na Vysočinu.“

„Myslím pouze v okolí Prahy. Třeba na nedělní výlety?“

„Když nás to popadne, sebereme se a jedem. Na podzim do Průhonic, v létě k Berounce.“

„Petráňová jezdila s vámi?“

„Ne. V neděli měla volno.“

„Co dělala?“

„Nemám ponětí. Jednou měsíčně jezdila domu. To odjížděla už v sobotu. Jak trávila ty ostatní neděle,“ pokrčila se smíchem rameny, „nezlobte se, nejsem kriminální policie.“

Až venku si Holý uvědomil, že na manévr s novinami tentokrát zapomněl.

Kapitola 10

Před třetí se komisař vrátil. Právě jsem dočítal výslechy taxíkářů, které tu zanechal Kadlec.

„Přišel jste na něco?“ zeptal se Holý přes rameno.: „Ne. Zato jsem poznal, jak to vypadá.“

„A jak to vypadá?“

Odvrhl jsem Kadlecovu radu. „Dost dobře, ne?“

„Viďte,“ usmál se komisař. „Je tu Blahoš?“

„Ano.“

„A Kadlec?“

„Odešel. Opsal si jména průvodčích a šel zkusit štěstí. Mám vám vyřídit, že přijde do půl čtvrté. Kromě toho přinesli výsledky pitvy a expertizy.“ Položil jsem složku na prázdný stůl.

Komisař usedl. „Kanóni,“ zabručel. „Četl jste ji?“

„Ano. Jsou tam další důkazy. Byla umazaná od toho černého sajrajtu, kterým byla natřena rakvička, v kapse –“

„Děkuji. Přečtu si to sám, Až se vrátí Kadlec, ať přijdou.“

Standa Kadlec se přiharcoval až ve čtyři. „Je něco nového?“ zajímal se udýchaně hned ve dveřích.

„Dojděte pro Blahoše a máte jít k šéfovi. Čeká vás.“

Za minutu již oba zapadali do komisařovy pracovny. Za další dvě vystrčil Kadlec hlavu.

„Vezměte si tužku a papír a pojďte dál.“

Ještě jedna funkce, o které jsem se nezmínil: dělám zapisovatele. Blahoš právě referoval. Zdálo se mi, že mu to dnes nějak nejde. Nejprve složitě vykládal, jak se pokoušel najít číslo, z kterého volal neznámý informátor. To se mu nepodařilo, protože říčaři jsou napojeni jako běžná účastnická stanice. Potom detailně popisoval, jak zjišťovali nejkratší možnou dobu potřebnou k tomu, aby se tělo Petráňové dostalo od holešovické propusti k místu, kde je pak našli.

„Při současném stavu to trvá minimálně tři hodiny.“ Teprve teď projevil komisař zájem. „Jste si tím jist? Za míň se to pořídit nedá?“

„Ne. To je hranice. Pravděpodobný čas jsou čtyři až čtyři a půl hodiny.“

„Jedenáct bez čtyř –“ zauvažoval Kadlec,

„Sedm. To je stále šero. Pochybuji, že by ji mohl z nábřeží někdo vidět.“

„Pokud stál na nábřeží.“

„Jinde stát nemohl. Dolů není přístup.“

„Zamknuto?“

„Zamknuto, sníh a žádné stopy.“

„Hm…“ zavrčel Holý nespokojeně. „Jak probíhal rozhovor?“

„Anonym řekl všeho všudy: Holešovickou šlajsnou vám jde utopenec. Mužský chraplavý hlas střední hloubky, pokud to nebyly poruchy v telefonu. Ke všemu bylo špatně slyšet.“

„To je dost odborná formulace, ne?“ zeptal se komisař. „Já bych řekl, že v propusti je nebo plave utopenec.“

„Myslíte?“ namítl Blahoš rezervovaně.

„Dobrá, tak ne. Co tedy navrhujete?“

Blahoš rozhodil ruce. „Nevím. Najít člověka podle věty, kterou řekl do telefonu…“ pokrčil rameny. „Kdybych ji alespoň slyšel na vlastní uši.“

Nastalo přemýšlivé ticho.

Náhle mně zvlhly ruce a vyschlo v krku. Měl jsem nápad.

„Tak nic,“ řekl komisař. „Dumejte dál.“

Odkašlal jsem si. „A proč –“

„Prosím.“

„A proč to nezkusit přímo na místě? Ráno jsou na nábřeží jistě vždycky stejní lidé. Mohli bychom se jich zeptat. Třeba si na něco vzpomenou.“

Návrh nevyvolal žádné nadšení. Komisař se zamyšleně poškrábal na hlavě. Blahoš ztuhl v němém odporu. Kadlec si prohlížel polituru. V tu chvíli jsem zlostí neviděl. Dnes už jim rozumím – kriminálka vyslýchá, ale hrozně nerada se vyptává.

„No, zkusit by se to mohlo,“ řekl nakonec komisař.

„Moc si od toho neslibuji,“ zapochyboval Blahoš, „ale můžeme se tam zítra podívat.“

„Mohu se zúčastnit?“ zeptal jsem se.

„Když chcete vstávat,“ usmál se komisař. „A jak to vypadá s vámi?“ obrátil se na Standu.

„Uvažuju,“ pronesl Kadlec hlubokomyslně.

„Na první pohled je zřejmé, že oblast, kde můžeme hledat skrýš Petráňové, je velká. Od osmi večer do jedenácti dopoledne uplyne patnáct hodin. Za tu dobu můžete přejet půl republiky a ještě se vrátit. Tolik jistě Petráňová necestovala. Za prvé předpokládám, že z Prahy už nejela rychlíkem ale osobním vlakem, případně autobusem. Za druhé měla u cíle co dělat. Jde o to, kolik minimálně tam musela udělat a jak dlouho jí to trvalo.“

Protože všichni mlčeli, pokračoval: „Podle mého názoru musela minimálně dojít s chlapcem k místu, kde měla všechno připraveno,“ zvedl palec, „zabít ho,“ zvedl ukazovák, „uložit tělíčko do truhly, truhlu zatlouci, nalakovat, nechat uschnout, zabalit, převázat a připravit k odeslání a konečně ji vzít a vrátit se na stanici.

Celkem deset úkonů. Osm z nich udělat musela, dva – truhlu nalakovat a počkat až uschne, udělala velmi pravděpodobně. V pitevním nálezu jsem se dočetl, že měla ruce potřísněné černou barvou. Navrhuji zjistit v Klatovech, zda si jich při poslední návštěvě nikdo nevšiml. Když ne, pokládal bych i lakování za prokázané.“

„To můžeme udělat tak jako tak. Mne přesvědčuje fakt, že obal byl na několika místech přilepen. Lak nebyl zcela zaschlý. A jak jsme si ověřili, ta emulze schne za tři hodiny.“

„Fakt,“ uznal Kadlec. „To jsem si neuvědomil. Jak o tom teď přemýšlím, má to pro nás další význam: některé části oschlé byly. To znamená, že musely být na vzduchu aspoň tři hodiny. Pro stanovení minimálního času je to rozhodující položka.“

Cosi škrtl a podtrhl. Chvíli počítal.

„Tak. A nyní: jak dlouho to podle vás trvalo?“

„Podle vás?“

„Pět hodin.“ Zvedl hlavu. „Než budeme pokračovat, rád bych na něco upozornil. Dostal jsem sice pouze technický úkol, ale ani při něm se člověk neubrání širším úvahám.“ Zamračil se. „Mně se to nelíbí.“

Zakašlal.

„Podívejte, když o tom jen chvíli uvažujete… třeba ta truhlička. Vím, když chci zabrat maximální oblast, je rozumné, když předpokládám, že si ji připravila předem, ale jinak, lidsky, je to… já nevím. Přitom zase je jisté, že se na vraždu musela záměrně připravovat – není možné, aby všechno, co potřebovala k odeslání, náhodou někde našla. No ale představte si, jak tam chodila, stloukala truhlu, donesla si tam balicí papír, provazy, barvu… a pak den nato vsedla do vlaku a jela pro kluka…“

„Nebyl to normální člověk,“ namítl komisař.

„Dobrá, ale i tak… Myslíte, že se od nás blázni tohle liší?“ Potřásl hlavou. „Nechme toho. Pět hodin, souhlasíte?“

„Nebylo by přesnější to ověřit experimentem?“ navrhl Blahoš.

„Jak? Vždyť nemáme ponětí, kde to skutečně provedla. Jestli to udělala, dejme tomu, v chatě, potřebovala k tomu podstatně méně času, než třeba někde v jeskyni.“

„Nemluvě o tom, že si to můžeme vyzkoušet dodatečně,“ řekl komisař. „Teď raději k těm pěti hodinám. Mně se to zdá být dlouho. Ale abychom jen tak nelicitovali, vezměte to chronologicky, od začátku do konce.“

„Prosím. V osm večer Petráňová přijela. Kolem deváté nastoupila do dalšího vlaku. Jela tři hodiny do dvanácti. Pak vystoupila a hodinu šla na místo. To byla jedna v noci. Tam zabila dítě a tak dále. Pět hodin. Jedna a pět je šest. V šest ráno nastoupila zpáteční cestu. V sedm byla na stanici. Tři hodiny zpátky je deset. Hodina cesta na poštu a podání balíku. Jedenáct. Ano?“

Holý se ošil. „S tou první hodinou bych nesouhlasil.

Mohla přesednout rovnou. Raději počítejme na cestu tam čtyři hodin. Od osmi do dvanácti a zpátky od šesti ráno do desíti. I když…“

Standa se potutelně usmál. „Nesměl bych vás znát. Právě tak jsem to připravil.“

Otevřel desky a k mému nemalému překvapení vytáhl železniční mapu s jakýmsi vyšrafovaným knedlíkem uprostřed.

„Probral jsem podle jízdního řádu všechny spoje, které 21. prosince odjížděly z Prahy po osmé hodině. Autobusy prakticky nepřicházejí v úvahu. V osm je na ně už příliš pozdě. Zeptám se ještě na ředitelství, zda náhodou před vánoci nevypravovali zvláštní vozy. Zbývají vlaky. S nimi se mohla dostat do jedné v noci až sem.“

Obkroužil prstem křivolakou hranici.

„Zrovna tak zpátky. Z většiny míst existuje spojení do Prahy tak, že v šest ráno nasednete a v deset jste v Praze. Výjimku tvoří tahle tři místa, která jsem proto vyškrtl.“

„Nechte je tam,“ zaprosil komisař.:

Standa kývl.

„A co tady?“ ukázal Blahoš na spodní část mapy, kde nebyla hranice zakreslena.

„Odtamtud přijela. Shodli jsme se, že neměla moc času, když chtěla stihnout otevřenou poštu. Musela si toho být vědoma, a kdyby si připravila to místo na trati Klatovy – Praha, jistě by tam rovnou vystoupila. Průvodčí jí ale pomáhal v Praze z vlaku. Proto tuto oblast vylučuji.“ Všichni jako očarováni civěli na vyšrafovanou oblast.

„Je to lán, co?“ vyjádřil autor naše skryté myšlenky.

„Je,“ uznal komisař. „Jaký navrhujete další postup?“

„Nejprve chci vyzpovídat průvodčí, kteří jeli dvaadvacátého ráno do Prahy. Žena s tak rozměrným balíkem je přece jen nápadnější než s děckem.“

„Před vánoci?“

Kadlec pokrčil rameny. „Ptal jste se mě na návrh. Za pokus to snad stojí, ne?“

„Určitě. Když to nic nepřinese, požádáme o pomoc obvodní stanice a celé to spustíme. Nejdříve na místech, kde byla s největší pravděpodobností –“

„Zjistili jste nějaká?“

„Jedno. Pikovice, kdesi nad tratí. Nenápadně jsem sondoval u Šlégla, Ruta a paní Pokorné. Pikovice jsou Šléglův typ. Kdysi tam prý spolu byli. Rut a Pokorná nic nevěděli. Zítra se skočím pozeptat na Žižkov a do Kablovky.“

„Ráno jste měl nějaký nápad. Ještě stále je tajný?“ vzpomněl si Kadlec.

„Ach ne, trochu jsem blufoval. Ta zpráva v novinách se nám nakonec náramně hodila. Zajímalo mě, jak se na ni budou tvářit.“

„No a?“

„Nic. Šlégl si ji zřejmě opravdu chtěl vzít. Potvrdil to také doktor Rut, který si vzpomněl ještě na jednu Šléglovu návštěvu. Krátce před vánoci mu pro Petráňovou přinesl krabici darů. A ještě něco. Paní Pokorná prozradila, že Petráňová byla od srpna do října vlastně nezaměstnaná. Bylo by zajímavé vědět, jak ty tři měsíce žila a hlavně odkud brala peníze. Vůbec bychom se měli podívat na její finance. Měla jich trochu mnoho. Za protektorátu i teď. Nezdá se vám?“

Inspektoři pokývali hlavami.

„Podumejte o tom. A vy,“ obrátil se na mne, „až se zítra vrátíte, zjistíte, kdy se bude Šlégl ženit.“

Teď byla řada na mně. Neměl jsem sice ponětí, kde se to dozvím, ale kývl jsem také.

„Má ještě někdo něco?“ zeptal se Holý a odsunul židli.

„Ano,“ odvážil jsem se. Blahoš mě spálil pohledem.

„Kromě chaty v Pikovicích bych doporučoval ještě jeden typ. Mluvilo se tu o tom, že něco z toho, co Petráňová k provedení svého činu potřebovala, mohla objevit přímo na místě. Z věcí, které použila, byla pro ni nedostupná ona rychle schnoucí emulze. Dejme tomu, že ji skutečně našla kdesi v chatě. Pak je pravděpodobné, že majitelem je někdo, kdo měl k té emulzi přístup. Nejspíš zaměstnanec Avie. Těch, kteří mají chatu, nebude tolik.“

„Vtipné,“ kývl komisař uznale.

„Kdy dostanu své lidi?“ zeptal se Kadlec.

„Od zítřka budete mít k dispozici celou skupinu.“

Jak se ukázalo, v tom jediném se komisař mýlil.

Kapitola 11

Rozumný člověk by stanovil sraz v sedm, opatrný v šest; Blahoš samozřejmě v pět, protože, jak se vyjádřil, je nutno počítat s určitým rozptylem a setkat se pokud možno se všemi, kteří v tu dobu odcházejí do práce. V té chvíli jsem docenil komisařův úsměv. Couvnout jsem však pochopitelně nemohl.

Zato se mi podařilo zaspat, tramvaj, na kterou jsem měl políčeno, mi ujela, prostě pech od samého rána, přesněji – od samé noci.

„Dobré jitro,“ pozdravil inspektor štiplavě, když jsem vypadl z elektriky. „Říkal jsem v pět.“

Pomyslel jsem si svoje, ale nahlas jsem se omluvil. Koneckonců měl pravdu.

Ostatní stáli stranou, trudně zadumáni nad špatnostmi tohoto světa. Největší špatností byl autor tohoto nápadu. Od řeky ledově táhlo. Nesmyslnost mého plánu vyvstala v plné nahotě. Lidé, jdoucí do práce, podupávali na stanici. Myslím, že kdyby teď na řece vypukla benátská noc, nikdo by se ani neohlédl. Tělo Petráňové byla atrakce rozhodně méně nápadná.

Přijela tramvaj, stanice osiřela.

„Tak začneme,“ rozhodl Blahoš. Závan mrazivého větru zametl prázdné nábřeží. Roztřásl jsem se zimou. Kristepane, do čeho jsem to zase vlezl! A dobrovolně!

Z fronty protějších domů se odlepila postavička.

„Vzhůru, sokole,“ sykl Blahoš.

Vyrazil jsem jí naproti. Po několika krocích se postavička zastavila. V řídkém světle lamp nebylo lze rozeznat, o koho jde. V okamžiku, kdy se dala na ústup, mne nenapadlo nic lepšího, než vzrušené: vrah! Teprve její ustrašené kvokání mě vrátilo skutečnosti. Stará paní, která si myslí, že jí chci bůhvíco udělat.

„Haló, počkejte!“ zavolal jsem polohlasně. V jejích představách se to muselo změnit nejméně na „Stůj – střelím!“ protože ustrašeně vykvikla a pokusila se o klus. Vypadalo to na povedenou grotesku, nebýt statného muže, který se v tom okamžiku zjevil na kraji chodníku, Mařenka k němu s jásotem zamířila.

„Co tady vyvádíte?“ obořil se na mne u vědomí své fyzické převahy.

Mlčky jsem ukázal průkaz.

„Ona něco udělala?“

„Ne, ne. Jen sháníme lidi, kteří jsou pravidelně v tuhle dobu venku.“

„Proč?“

„Potřebujeme zjistit, zda tady předevčírem neviděli něco podezřelého.“

„Předevčírem? Co to mělo být?“

„Nevíme. Něco na řece.“

„Na řeku se nepodívám celou zimu.“

„Já taky ne,“ pípla stařenka. „A teď je přece tma.“

Na to se nedalo nic namítnout. Společně jsme se tedy vrátili k refýži. Tam se mezitím rozproudila živá zábava. Se škodolibým potěšením jsem si uvědomil, že izolované výslechy, na nichž včera Blahoš kategoricky trval, se nekonají. Z chumlu cestujících se ozývalo jeho zoufalé volání: „To vám nemůžeme prozradit!“

Ještě štěstí, že přijela tramvaj a lidé spěchali do práce. „Zjistil jste něco?“ zeptal jsem se zdvořile.

Znechuceně mávl rukou. „A vy?“

„Totéž. Má cenu v tom pokračovat?“

„Vymyslel jsem to já?“

„Ne, já. Proto snad mám právo zatroubit na ústup. Je to nesmysl.“

„Je. Ale o něco se pokusit musíme.“

Tak jsme se pokoušeli.

Ve čtvrt na sedm začalo svítat a já toho měl právě dost. Opřel jsem se o zábradlí a koukal do vody. Ostatní se ještě nevzdávali.

Proto jsem toho penzistu uviděl první. Šoural se s opelichanou čubou opuštěným nábřežím. Zvolna jsem mu vyšel v ústrety.

„Dobrý den,“ smekl jsem uctivě. „Zima, co?“

„Co chcete, leden,“ zahučel stařík a nedůvěřivě si mě změřil.

„Chodíte tady často?“

„Proč?“

Legitimoval jsem se. Stařík ožil.

„Denně,“

„Touhle dobou?“

„Přijde na to, jak se vzbudím.“

„Kdy jste tady byl předevčírem?“

Uvažoval. Zpod kabátu vytáhl velké cibule. „Zhruba jako dnes. Do sedmi obvykle dojdu támhle k mostu.“

„Díváte se na řeku?“

„Jsem rybář, mladíku,“ odvětil hrdě.

„Výborně. Neviděl jste tedy předevčírem na řece něco podezřelého?“

Chvíli přemýšlel. „Počkejte,“ chytil mě za rukáv, „tu ženskou, ne?“

„Jakou ženskou?“ vyjevil jsem se.

„Vykřikla. Támhle na ostrově. U toho domku. Ječela, jako když ji na nože bere.“

Kapitola 12

Kdybych věděl, co bude následovat, asi bych staříkovi poděkoval a vyrazil na ostrov. Místo toho jsem zavolal na Blahoše. Hned přispěchal, vyslechl oč jde, a v tu ránu se z něho stal Napoleon.

„Výborně, jedeme!“

Vrhli se k vozu. Blahoš houkl přes rameno:

„Zůstaňte tady a zjistěte jméno a adresu a všechno podstatné.“

„Ano. Kde vás pak najdu?“

„Nevím. Bude nejlépe, když se pak vrátíte do kanceláře. Bude-li třeba, zavolám,“

Obrátil se a zabouchl dveře. Vůz se skokem rozjel.

Na dědu to bylo trochu rychlé. Na mne taky.

„Co se děje?“ nechápal stařík.

Vztek nepovoloval. Jen, dva tři… raději obráceně, na to se musí myslet: deset, devět…

Čuba mi olízla ruku. To mě vrátilo skutečnosti, „Vaše jméno a adresu,“ zachraptěl jsem. „Asi si vás pozveme k výslechu.“

Děda se nafoukl. „Prosím, rád pomůžu.“

Poděkoval jsem a rozběhl se k elektrice. Místo mě pálilo pod nohama.

Stál jsem na plošině a v krku měl hořko. To si ještě vyřídíme, opakoval jsem zavile. Nejhorší bylo, že jsem přitom moc dobře věděl, že si nevyřídíme nic.

Byl jsem ucho a on byl inspektor. Tím bylo řečeno vše. Kadlec mohl být miliónový a Holý ze zlata a stejně budou stát za Blahošem. S tím žádná revoluce nehne.

Stejně – nač bych si stěžoval?

Že mě tam nechal? Vůz byl plný asistentů, měl snad některý z nich uvolnit místo čekateli? Ne, tohle nebyla věc na stěžování. Na ránu do zubů, plivnutí mezi oči, to ano. Pak bych ale musel prásknout dveřmi a jít.

A já chtěl zůstat. Mně se to přese všechno začínalo líbit.

V kanceláři bylo prázdno. Na stole ležela kartička s jedním slovem: SVATBA! jako důkaz komisařovy přítomnosti. Strčil jsem kartičku do kapsy a vyrazil. Doufal jsem, že to bude aspoň složité pátrání.

Nebylo. Na Staroměstské radnici jsem slečně v ohlašovně vrazil pod nos legitimaci a během necelé minuty jsem věděl, že Josef Šlégl a Dana Havrdová zde budou oddáni zítra v patnáct hodin. Nezbylo než se vrátit. Když jsem docházel, v kanceláři začal zvonit telefon. Vřítil jsem se dovnitř.

„Ach, to jste vy,“ ozval se doktor Rut zklamaně. „Komisař má poradu?“

„Ne,“ odvětil jsem stroze. „Je pryč. Mohu mu něco vyřídit?“

„Ani ne, zavolám znovu. Kdy asi přijde?“

„Ne dřív než odpoledne.“

„Děkuji. Ještě otázku, příteli – víte, že slečna Petráňová byla za protektorátu obětí hrubých útoků Arijského boje?“

„Víme.“

„Pak je vše v pořádku. Nashledanou.“

Položil jsem telefon a bloumal po kanceláři. Nikdo nevolal, nikdo nešel.

Z nedostatku lepší zábavy jsem znovu vytáhl materiál o Petráňové.

Nalistoval jsem články Arijského boje. Arijský boj věnoval slečně Petráňové pozornost celkem třikrát.

Poprvé se omezil na nepodepsanou noticku, podivující se nad tím, že ještě dnes se najdou jedinci, jako například A. P. z Bubenče, kteří jsou ochotni sloužit v židovských rodinách. Tato skutečnost je tím nepochopitelnější, když současně mnoho dobrých árijských rodin marně shání hospodyni. Zpráva byla nadepsána: Zaspala dobu?

V druhém článku byla již Petráňová označena plným jménem, stejně jako rodina Weinfeldových. Anonymní šmok, skrývající se za značkou – oň – neznal slitování.

V úvodu vyzvedl jednomyslné úsilí českého národa, který v továrnách i na polích pracuje bez oddechu pro vítězství velkoněmecké říše.

Může se proto někdo divit poctivým vlastencům, když za ranního rozbřesku odcházejí do práce, že jsou rozhořčeni pohledem na známou židomilku, Annu Petráňovou, která ve stejné době spěchá opatřit svému židovskému panstvu čerstvé rohlíčky k ranní kávě?

Když byla redakce na tento případ upozorněna, odmítla mu věřit. Cožpak je možné, aby v době, kdy nejlepší krev německého národa teče na světových bojištích, se našel člověk, árijec! křesťan!!, jehož jedinou starostí jsou křupavé rohlíčky pro židáka Weinfelda a jeho sestru? Proto pisatel nelenil a jel se přesvědčit na vlastní oči.

A viděl.

Nedosti na tom. Žida Weinfelda je možno spatřit osobně. V dopoledních hodinách se špacíruje po ulicích, aby mu vytrávilo k dobrému obědu! Žid Weinfeld má tolik drzosti, že chodí zásadně s rozhaleným kabátem, a tak nedovoleně zakrývá Davidovu hvězdu.

Ó tempora, ó mores!

Co dělají kompetentní úřady? Jak je možné, že ještě dnes je povolen pracovní poměr, který uráží každého árijce?!

Na okraji lístku připsala Petráňová perem: 2. prosince 1941. Inkoustem byla také podtržena úvodní věta třetího odstavce: Když byla redakce upozorněna ts.

Mezi třetím článkem z února 42 nebyla jiná souvislost než fakt, že si ho Petráňová také vystřihla.

V mlhavých větách se autor rozhořčoval nad pokryteckým lžihumanismem některých lidí, kteří stále nechápou plný dosah židovského nebezpečí.

Stávají se i případy, kdy vychytralý žid tyje z dobrého srdce prosté dívky a nechává se vydržovat jak gigolo. Zvrácenost dvojnásob odporná, uvědomíme-li si, že hubené válečné příděly sotva dostačují jedné osobě.

Poslední věta asi tvořila hranici cenzorské shovívavosti, protože další odstavce se spokojily s obecnými úvahami o úskočnosti, poťouchlosti, mazanosti atd. atd. židovské rasy.

Vychytralý žid ani prostá dívka nebyli uvedeni jménem. Nebylo vyloučeno, že se tentokrát Petráňová mýlila a vztahovala na sebe i článek, který se jí netýkal.

Kromě uvedených výstřižků byl v penálu nalezen ještě jeden útržek. Ten si Petráňová zřejmě neuložila kvůli novinovému textu – na jedné straně byla reklama na Lakolík, na druhé fotografie německého vojáka. Na zažloutlém okraji byl tužkou vyryt vzkaz: Neboj se. Já se vrátím. O ten asi šlo. Pisatel sdělení nebyl identifikován.

Průvodní zpráva uváděla, že archív Arijského boje likvidovala redakce koncem čtyřiačtyřicátého roku. Nelze tedy zjistit skutečné autory. Zkratky pod články jsou redakční značky redaktorů Bartoně a Tomečka. Oba dva jsou v současné době nezvěstní. Předpokládá se, že uprchli s ustupující německou armádou do Německa.

Protože chybí souvislost mezi vyšetřovaným činem a doličnými předměty, bylo další pátrání v tomto směru zastaveno a fotokopie článků postoupeny generální prokuratuře.

Tahle věta mě zarazila. Protože chybí souvislost,… Ano zabití Josefa Petráně s články v Arijském boji nesouvisí, ale smrt Anny Petráňové? Proč si ty výstřižky schovávala?

Neblázni, napomenul jsem se. Nepamatuješ, jak si máma schovávala zprávu téměř zázrakem? O tom, jak pětiletý V. Ch. vběhl pod kola automobilu, vůz jej přejel a malému Vašíčkovi se zázrakem nic nestalo? Každý touží přečíst si své jméno v novinách a vůbec mu nezáleží na tom, zda ho zpráva chválí či haní. Nehledě na to, že Arijský boj vlastně Petráňovou nehaněl. Tenkrát i dnes. Takový článek byl to nejlepší doporučení, čím větší lump v protektorátních novinách, tím větší hrdina mezi lidmi.

A co ta podtržená věta, vrací se neodbytně prvotní myšlenka. I to je možnost. Komisař včera uváděl, že po dva měsíce hledala zaměstnání. Přitom se dají hledat i jiné věci.

Redaktoři Bartoň a Tomeček jsou nezvěstní.

Nehledala redaktora, hledala udavače. Když byla redakce upozorněna…

Dejme tomu, že ho našla a chtěla ho vytáhnout ven na světlo. Není to setsakramentský důvod k vraždě?

Kapitola 13

Zhruba ve stejnou dobu, kdy čekatel Charvát dorazil do kanceláře, stanul komisař Holý před činžákem v Husově ulici. Obhlédl čerstvě nabílenou fasádu a vstoupil do průjezdu.

Podobné pochůzky měl velmi rád. Při nich ho obyčejně napadaly nejlepší myšlenky. Dokonce si proto opatřil sešitek, kam si je zapisoval ve zcela nesrozumitelné všehochuti. Pod hlavičkou Petráňová například stálo:

pí Š?

koks

Hostovce osobně

volný čas

peníze

Vondráčková, Tichá

Kablo – Šplíchalová

Pí Š znamenala paní Šléglová, koks nebyla narážka na proslulou drogu, ale na kritický stav paliva doma ve sklepě. Další tři řádky zachycovaly úkoly a nejasnosti v pátrání. Poslední dva zápisy se vztahovaly k dnešnímu putování.

Paní Vondráčková – matně si vzpomínal na řečnou, rozložitou osobu s dragounským knírem, byla domovnicí v tomto domě, paní Tichá – na tu si už nepamatoval vůbec – byla sousedkou Petráňové. Zato paní Šplíchalová mu utkvěla v paměti. Upovídaná hysterka, nadšená, že se stala středem pozornosti. Komisař ji podezíral, že je ochotna vypovídat cokoliv, jen aby si tuto pozornost udržela. Tak jako tak pokládal za nutné s ní ještě promluvit.

Prošel průchodem a octl se na betonovém dvorku. Činžák ho obklopil jako roubení studny – úzká šachta se čtvercem šedého nebe vysoko nahoře. Dřevěné pavlače obíhaly kolem dokola. Odkudsi shora byl slyšet pláč dítěte.

Jaká změna, napadlo Holého. Jaké by to dělala schválně, celá ta příkrá cesta dolů… Čím hůř, tím líp! I to místo svačinářky. Za tři měsíce nenajít nic lepšího – dnes, kdy je všude tolik možností… Blázen, blázen… tím, pravda, se dá vysvětlit všechno – ale pravdivě? Hledala místo na odboru pracovních sil? Jak vůbec zjistila, že v Kablu shánějí svačinářku?

„Koho hledáte?“ promluvil hrubý hlas za komisařem. Holý se otočil. „Vás, paní Vondráčková.“

„Mě? A copak byste rád?“

„Vy se už na mne nepamatujete?“ Smekl.

„Jo, vy jste ten… pojďte dál.“

V kuchyni bylo k zalknutí. Holý přijal nabízenou židli,

„Oč vám jde? Já myslela, že teď, když jste ji našli, je všechno jasné.“

„Jak víte, že jsme ji našli?“

„Z novin. Prý se utopila.“

„Ano.“

„To jsou tak případy, co? Nejdřív se tu nosí jako královna ze Sáby, kloudně pozdravit neumí, s nikým nepromluví, o mytí záchodu aby se s ní partaje hrdlily, a najednou bác. Mně se ale hned nezdála…“

Komisař přestal poslouchat. Maně ho napadlo, jak by se tvářil kriminální rada Bičiště, kdyby ho teď viděl. Tohle tlachání jistě nepatřilo mezi moderní kriminalistické metody. Ovšem ani komisař Holý se příliš nepodobal energickému šéfovi vyšetřovací skupiny.

Ale ať, neměl pocit, že by jeho skupina pracovala hůře než ostatní. Nejvýš pomaleji, Kdyby nebyl tak svědomitý… kdyby!

„Toho se stejně do smrti nezbaví, taková hrůza! Vlastní dítě. Do smrti nepochopím, jak to mohla udělat! Musela být blázen, ne?“

„Vypadala tak?“

Domovnice se zarazila, „To bych nemohla říct. Že byla nafoukaná, zlá, tajnůstkářská – ale blázen – to ne.“

„Tajnůstkářská,“ chytil se komisař, „jak to myslíte?“

„Jak? Vždyť nikdo z baráku ani nevěděl, odkud pochází.“ Skutečnost, kterou paní Vondráčková zřejmě pokládala za osobní pohanu.

„Ano, to je zvláštní. Neměla v domě žádnou přítelkyni?“

„Ne. Ani nás nevzala na vědomí. Byli jsme pro ni vzduch, míň než vzduch –“

„Jezdila pryč každou neděli?“

„Ne. Za ty dva měsíce tu nebyla v sobotu a v neděli dvakrát, víckrát ne.“

Hm. Odtud se tedy typ čekat nedal.

„A co návštěvy? Chodilo k ní hodně lidí?“

„Nikdo. Žila tu jako krtek – sama. Lidi z baráku jí nebyli dost nóbl a nikoho jiného neměla. Nakonec,“ zamyslela se domovince, „byla docela chudák.“

Komisař se zvedl. „Je hezké, že to říkáte právě vy. V určitém smyslu jistě. Mimochodem – paní Tichá je doma?“

Paní Vondráčková pohlédla na budík na kredenci. „Je. Ale neřekne vám nic jiného než já.“

Kapitola 14

Správcová měla pravdu. Když se konečně k desáté dostal Holý na ulici, měl podobných výslechů právě dost. Přesto však statečně zamířil k elektrice. Když nic jiného, alespoň se dozví, jak se Petráňová do Kablovky dostala. Tím také začal. Vedoucí osobního oddělení o Petráňové věděl.

„Dali jsme si inzerát. Nejen na místo svačinářky, samozřejmě. Hledali jsme několik odborníků a osazenstvo pro závodní kuchyni. Když přišla, nabízel jsem jí místo kuchařky. Měla velmi pěkné vysvědčení. Odmítla.“

„Ptal jste se jí proč?“

„Ptal. Prý není zvyklá vařit ve velkém. Nepřemlouval jsem ji, protože kuchaře seženeme snadněji než svačinářku. Pak jsem byl rád.“

„Proč?“

„No,“ protáhl vedoucí. „O mrtvých jen dobré, ale dvakrát jsme s ní spokojeni nebyli. Dělníci si stěžovali, že polévky nosí pozdě, když už jsou studené. Také prý nebyla příliš čistá.“

„Ne,“ uklouzlo komisařovi. –

„Chcete je vyslechnout?“ urazil se vedoucí.

„Ne, děkuji. Nemám důvod vám nevěřit. Jen mě to překvapuje. Její bývalí zaměstnavatelé si ji nemohli vynachválit.“

„Pak se asi změnila. Anebo pro chlapy z fabriky se jí zdálo všechno dost dobré.“

„Byly to oprávněné stížnosti? Slyšel jsem, že se s lidmi špatně snášela.“

„Sám jsem se byl přesvědčit. Vidíte, mám tu na kalendáři poznámku. Chtěl jsem si ji hned po Novém roce zavolat a vážně s ní promluvit.“

„To je neuvěřitelné,“ zavrtěl komisař hlavou. „Rád bych věděl, co se s ní dělo. Mohu rozdělit svědky do dvou naprosto přesných skupin; jedna si ji nemůže dost vynachválit. Druhá ji nemůže dost pohanět. A přitom je to zlom ze dne na den.“

„Anebo z prostředí do prostředí,“ namítl úředník. „Když sloužila pánům, byla vtělená ochota, u dělníků na tom nezáleželo. Třeba se vůbec nezměnila.“

„Ba ne. Ve fabrice nedělala poprvé. Za války byla totálně nasazena ve Waltrovce v Jinonicích. Mluvil jsem s mistrem, u kterého tenkrát pracovala. Také on byl samá chvála. Musel jí až domlouvat, aby tolik nedělala.“ Vedoucí pokrčil rameny. „Budete chtít mluvit s paní Šplíchalovou?“

„Ano.“

„Zavolám vám ji.“

„Děkuji. Najdu si ji sám.“

Zastihl ji v jídelně, kde roznášela talíře na připravené stoly. Teplá vůně oběda sevřela komisařovy útroby: Měl vlastně pořádný hlad:

Jakmile ho paní Šplíchalová spatřila, odložila sloup talířů a zamířila k němu.

„Nezdržujte se, počkám.“

„Není proč. Stejně jim tady vypomáhám jen z dobré vůle. Nemám za to ani korunu. Půjdeme si sednout ke mně.“

Komisař lítostivě vtáhl vzduch. Nedalo se nic dělat, povinnost volala.

„Musíte prominout, že vás obtěžujeme už potřetí, ale jste jediná osoba, s kterou se Petráňová v posledních dvou měsících alespoň bavila.“

„Ráda vám pomůžu. Dnes ale bylo v novinách, že jste ji našli utopenou?“

„Ano.“

„Tak proč se ještě o ni zajímáte?“

„Případ se musí uzavřít. Zbývá nám ještě prokázat několik věcí.“

„Myslíte, že to nebyla sebevražda?“ zeptala se překvapeně.

„Byla,“ řekl komisař. „V tom směru jsme si téměř jisti. Dnes mě zajímá, zda se před vámi Petráňová nezmínila o nějakém místě v okolí Prahy. Na souvislosti nezáleží. Že tam třeba někdy byla, že je tam hezky, nebo tak něco.“

Po dlouhé chvíli potřásla lítostivě hlavou. „Bohužel, nevzpomínám si. Ona nikdy moc řečí nenadělala. Člověk z ní každou maličkost musel opatrně tahat. A potom stále mluvila v náznacích, nikdy nic konkrétního. Například to, že měla dítě, jsem jen tušila. Jestli je to chlapec nebo děvče, nebo dokonce jak se jmenuje, kolik je mu let, to by neprozradila ani za nic.“

„Na druhé straně se vám svěřovala s lecčíms, co nikomu neprozradila.“

„Myslíte ty pohádky o tom, jaké udělá štěstí?“

„Ty také. Hlavně však strach, že je pronásledována.“

„Jo, to byla úplná choroba. Kolikrát jen jsem musela přísahat, že jsem nic nevyprávěla dál. Cožpak to vůbec vyprávět šlo? Všechno bylo strašně tajemné, samá narážka, – většinou jsem jí ani nerozuměla.“

„Že jste se nezeptala?“

„Chraň vás bůh. Jednou jsem se jí na něco zeptala a týden se mnou nemluvila. Pak chtěla vědět, pro koho jsem to sháněla. To bylo i na mne moc. Řekla jsem jí rovnou, ať si ty pohádky nechá pro sebe, že na ně nejsem zvědavá.“

„A nevykládala jste je?“

„Komu, prosím vás? Vždyť neměly hlavu ani patu.“

„Chlapi v dílně by z nich jistě měli legraci.“

„Kdepak. To ani na legraci nebylo.“

„Lidé prý s ní nebyli spokojeni,“ změnil komisař směr. „Byla prý pomalá, nečistá, líná…“

„Čistotou zrovna nevynikala, to je fakt. Ale líná, to bych neřekla. Spíše apatická, jako člověk, kterému na ničem nezáleží. Někdy se mi zdálo, jako že na něco čeká. Tuhle jsem četla o nějakých bláznech, kteří si myslí, že každou chvíli přijde konec světa, Tak nějak tak.“

„Ano. Ostatně pro ni konec světa skutečně nastal, jenomže ten asi neměla na mysli.“

„Určitě ne. Čekala radostnou zprávu. O tom jsem už mluvila.“

„Jak na tom byla s penězi? Nevypůjčovala si?“

„Ne.“ Přes tvář paní Šplíchalové přelétl náznak ruměnce.

„A vy od ní?“

„Jednou nebo dvakrát. Ale pokaždé jsem je vrátila. Čestné slovo!“

„Věřím. Její finanční situace byla tedy zřejmě dobrá.“

„Náramná. Kolikrát mi napadlo, proč tu svačinářku vlastně dělá.“

„Mám tomu rozumět, že měla víc peněz, než tady mohla vydělat?“

„Rozhodně.“

„Odkud je má, vám náhodou neprozradila?“

„Když si půjčujete, takové otázky obyčejně nedáváte.“

„To ne,“ uznal komisař a zvedl se k odchodu. „Máte se mnou andělskou trpělivost. Doufám, že tentokrát jsem byl u vás naposledy.“

Venku připsal k poznámce – peníze – dva vykřičníky.

Kapitola 15

Blahoš vpadl do kanceláře pokryt blátem a slávou. Sláva převažovala. Zacloumal klikou komisařovy pracovny. „Kde je?“

Pokrčil jsem rameny a začal počítat rovnou od desíti. Když jsem se dostal k jedničce, dokázal jsem odpovědět hlasem zdvořilého praktikanta: „Nevím. Od rána se neukázal.“

„Krucifix, to je pech,“ zahromoval Blahoš. „Kdyby se vrátil, okamžitě zavolejte,“ houkl z chodby.

Jedna, dva, tři…

Komisař se objevil až pozdě odpoledne.

„Co jste objevili?“ zajímal se hned ve dveřích. „Nevím. Zavolám vám Blahoše. Podle toho jak se tvářil, nejméně Ameriku.“

„Vy jste s ním nebyl?“

„Ráno ano. Pak už mě inspektor nepotřeboval.“

„Nepotřeboval?“ Otevřel kancelář: „Jak to?“

„Nevešel jsem se do vozu.“

„Aha. Na něco narazili?“

„Ano. Podařilo se mi objevit člověka, který slyšel ten den ráno od řeky výkřik.“

„Vám?“

„Ano, mně,“ řekl jsem tvrdě.

Komisař pokýval hlavou,

„Volal někdo?“

„Doktor Rut.“

„Co zase chtěl?“

„Nevím. Říkal, že zavolá odpoledne.“

„Co jste dělal jinak?“ V otázce jsem zaslechl stín soucitu

„Studoval jsem případ,“ odpověděl jsem důstojně. „Přišel jste na něco?“

„Ano. Objevil jsem motiv, proč někdo mohl chtít Petráňovou zabít.“

„Jděte,“ řekl Holý a zdálo se mi, že potlačuje úsměv. „Proč?“

Když jsem mu to vysvětlil, zvážněl. Pročetl znovu články Arijského boje.

„Sakra, chlape, to není špatné,“ zahučel. Vytáhl notýsek a cosi si poznamenal. „Vám zdejší samovazba svědčí. Jak se jmenuje ten románový detektiv, co sedí na zadku a všechno objeví?“

Cítil jsem vztekle, že se červenám radostí. „Nero Wolf.“

„Proto. Divil bych se, kdybyste to nevěděl.“

„Svědčí pro to ještě jedna nesrovnalost,“ pokračoval jsem po chvíli. „Anna Petráňová měla v kapse tubu luminalu s osmi tabletami. Stačilo si je nasypat do úst a měla pokoj. Místo toho se šla utopit. To je v prosinci dost zoufalý způsob sebevraždy.“

„Sebevražda je vždycky zoufalá,“ namítl komisař. „I když netvrdím, že to je špatná myšlenka. Ta první byla lepší.“

Protáhl se. „A teď zavolejte inspektora Blahoše, ať se dozvíme, jakou Ameriku to objevil.“

Dozvíme hřálo jako balzám.

Inspektor přicválal hrdý jako sokol na sokolovně. Úspěch měl vytesán v obličeji. Konečně, i mě hřála komisařova pochvala. A také to asi na mně bylo vidět. Jenomže to on nevnímal. Možná, že proto neměl v poslední době štěstí. Kriminalista nesmí být tetřev.

Díval jsem se na Blahoše s vědomím tiché převahy. Pak jsem si zaraženě uvědomil, že takových mouder víc a budu co nevidět jako on. Raději jsem toho nechal.

„Posaďte se,“ přivítal ho Holý. „Přinášíte prý hromadu objevů.“

„Jediný,“ uculil se Blahoš skromně. „Vím, kdo telefonoval říčnímu oddílu.“

„Výborně. Charvátův plán tedy vyšel?“

„No, nejprve to vypadalo beznadějně. Teprve k sedmé hodině našel tady kolega Charvát,“ poplácal mne přátelským pohledem, „svědka, který v kritickou dobu zaslechl z řeky ženský výkřik. Dokonce určil i směr, odkud se výkřik ozval.“

Poplácání mne podráždilo. „Když jsem s ním mluvil já, byl sdílnější,“ ozval jsem se, „to dokázal stanovit místo. Domek na dolním cípu ostrova.“

Blahoš zrůžověl.

„Ano, tam to bylo. Taková chajda pro rybáře. Má jednu zvláštnost. Dostanete se k ní jedině po vodě. Stojí až za ohradou loděnic na samém kraji. V loděnicích jsme se dozvěděli jméno a adresu majitele. Měli jsme štěstí, že jsme ho zastihli doma. Ležel v posteli a sotva mluvil, jak byl nastydlý. Nejprve tvrdil, že o ničem neví. Chajda je prý přes zimu zavřená, loď v kůlně, bůhví odkud tam kdo křičel. Hned za plotem jsou loděnice. Tak jsem mu řekl, ať nám dá klíče, že se tam zajedeme podívat. To se mu nelíbilo. Mezitím však jeho paní již klíče přinesla, takže nemohl nic dělat. Najednou prohlásil, že pojede s námi. To jsem už viděl, že něco tají. Taky že ano. Jen jsme usedli do auta, začal měknout: Oč prý nám jako jde? Opakoval jsem, že chceme vědět, kdo vykřikl na ostrově. A tu z něj začalo lézt, že ho kamarád požádal o přátelskou službu, vždyť to znáte, jsme přece chlapi, ne?“

Komisař zakašlal.

„Čekal jsem, že z kamaráda se vyklube on sám, už ta rýma by tomu nasvědčovala, a proto jsem začal naléhat, jak že se přítel jmenuje,“ nedal se zastavit Blahoš. „Prozradil ho kupodivu bez velkého zdráhání a rozhodně ho zná. Věděl o něm spoustu věcí a všechno, jak jsme si ověřili, sedělo.“

„No a vyslechli jste toho přítele?“ zeptal se komisař netrpělivě.

„Ne: Předpokládám, že toho výslechu se budete chtít ujmout osobně,“ zaševelil Blahoš. „Jmenuje se Jan Pokorný a je to poslední soukromý zaměstnavatel Anny Petráňové.“

Kapitola 16

Zatajil se mi dech.

Tohle byl objev!

Holý akorát zafuněl. „Trochu věcněji, pane kolego,“ podotkl klidně. „Vaše zprávy bývají v poslední době poněkud rozvláčné a zbytečně efektní. Buďte tak laskav a zkuste další výsledky podat stručněji.“

„To je všechno,“ řekl inspektor zmateně.

„No to je zas příliš,“ usmál se Holý. „Říkal jste, že znáte jméno člověka, který telefonoval říčařům. Kdo to je?“

„Pokorný přece.“

„Možná, že mně měkne mozek,“ pronesl komisař ledově, „ale to jsem z vašeho vyprávění nepochopil. Zatím jsem vzal na vědomí, že si chajdu na ostrově vypůjčil. Co dál?“

„Dál nic.“ Také Blahošovi docházela trpělivost. „Domníval jsem se, že z tohoto faktu vyvodíte podobné závěry jako já.“

„Můžete mi říci jaké?“

„Kristepane, nezdá se vám tahle shoda dost podivná?“ vybuchl Blahoš.

„Vyjadřujte se jasně, prosím vás.“

„Prosím,“ nadýchl se Blahoš. „Domnívám se, že tu noc Pokorný odstraňoval tělo Anny Petráňové.“

„Aby to druhý den ráno zatelefonoval říčnímu oddílu?“ Blahoš lapl po dechu. Co bych zapíral, já taky. Tahle samozřejmost mě nenapadla.

„To za prvé, pane kolego,“ přešel komisař do útoku. „Za druhé si skočte za Šimandlem, ať vám ukáže, jak by tělo Petráňové vypadalo, kdyby ji tu noc někdo převážel. To bychom ji dokázali identifikovat jedině tak podle peněženky. Nemám nic proti sebefantastičtější hypotéze, pokud neodporuje přírodním zákonům a zdravému rozumu. To snad nejsou tak velké požadavky.“

„Vy si tedy myslíte, že to byla náhoda?“ vykoktal Blahoš.

„Zatím si nemyslím nic. Počkám, až co vám řekne Pokorný.“

„Vy se nepřipojíte?“

„Ne. Kadlec zítra začíná, chci být při tom. Vyslechněte Pokorného sám. Věřím, že budete postupovat uvážlivě. Večer si přijedu přečíst protokol. A teď se nezlobte, přijeli příbuzní, čeká mě rodinná večeře. Dobrou noc.“ Když jsem zavíral trezory, komisař odcházel. U věšáku se zastavil.

„Jak to vypadá se Šléglovou svatbou?“

„Zítra ve tři na Staroměstské,“ referoval jsem hrdě.

„Ne,“ vyjekl komisař.

„Ale ano, určitě,“ přesvědčoval jsem ho s jistotou.

„A to mi říkáte až teď?“ explodoval. „Vy –“ Nenašel přiléhavý výraz.

Rezignovaně odhodil klobouk a přistoupil k telefonu. „Sežeňte auto,“ řekl tiše a začal vytáčet číslo domů.

Pět minut nato jsem celý tumpachový lezl za komisařem do auta a udával adresu Dany Havrdové, osmatřicetileté, svobodné.

Portejbl a taška s papíry se mi pletly pod nohama. „Umíte psát?“

„Jako datel.“

„Hm. To tam zkejsneme do desíti. Hrom do vás, chlape, proč jste se nepřihlásil rovnou? Teď abych místo večeře kazil nevěstě polterabend.“

„Netušil jsem, že právě tahle zpráva –“

„To nemáte tušit, ale vědět!“

„Odkud?“

I přes šero v autě jsem viděl, jak Holý zčervenal. „Když jste nastoupil, napsal jsem vám několik věcí, jež musíte prostudovat. Mimo jiné trestní řád. Tam byste se dočetl, že svědek není povinen vypovídat, pokud by svou výpovědí poškodil sebe nebo osobu blízkou. Mezi osoby blízké patří manžel!“

Řekl a odvrátil se. Dlouho mlčel. Já taky. Nebylo, co bych uvedl ná svou obhajobu. Auto se rychle proplétalo ulicemi.

„Já – moc mě to mrzí, opravdu,“ ozval jsem se. „Víte, já už si něco půjčil, ale když pořád dřepím u těch telefonů…“

„A co jste čekal? Že vám dám samostatný případ? Vždyť by vám zlámal vaz, vy blázne.“

Vy blázne znělo už docela přátelsky.

Vůz zastavil.

Kapitola 17

Dana Havrdová se loučila se svobodou svérázným způsobem: vykládala si karty.

„Nezlobte se, že vyrušujeme,“ omlouval se komisař, usedaje do květovaného křesla, „ale když vidím, čím se zabýváte, napadá mne, že třeba přicházíme v pravý čas. Karty prý mluví pravdu. Jen člověk jim pokaždé správně nerozumí. Možná, že bychom vám mohli ledacos vysvětlit.“

Dana Havrdová se ušklíbla a smetla pasiáns na hromádku.

„Děkuji, zbytečně se namáháte. O Pepíkovi vím všech…“

„Tím líp,“ řekl Holý a složil ruce na břiše. „Rádi si vás poslechneme.“

Nastalo ticho. Dana Havrdová si nervózně hryzla spodní ret.

„Prosím,“ pobídl Holý.

„No o té ženské,“ vyhrkla prudce.

„Co o ní víte?“

„Že si Pepíka omotala kolem prstu.“

„Hm. Pokud vím, bere si vás…“

„Ji si přeci vzít nemůže!“

„Proč ne?“

„Četla jsem noviny.“

„Aha. To jste ráda, že?“

Několik vteřin rozvažovala, jak odpovědět. Pak řekla pevně: „Ano.“

Komisař se uklonil: „Všechna čest vaší upřímnosti. Smím vědět proč?“

„Sám jste to předpokládal.“

„Ano. Můžeme se ale lišit v důvodech.“

„Všichni budeme mít víc klidu,“ pronesla odměřeně „Pan Šlégl je stejného názoru?“

„Nevím. Nemluvíme o ní.“

„Pak je zajímavé, že o ní všechno víte. Kdo vám to řekl?“

„Teď o ní nemluvíme. Nezapomínejte, že znám Josefa dobrých pět let.“

„Jděte. Ale v té době –“

„Bude dobré, když ponecháte slovům jejich původní význam. Pracujeme s Josefem ve stejném podniku. Proto ho znám pět let.“

„Hm. Ovšem před pěti lety to tak právě mezi nimi začínalo.“

„Ano.“

„A on se vám svěřoval?“

„Ne. Teprve když Petráňová odjela do Hostovců a nechtěla ho ani vidět. Teprve pak.“

„Co jste si o tom myslela? Nezdálo se vám jeho vyprávění podivné?“

„Zdálo.“

„A že by nebylo pravdivé?“

„Ne, to nikdy. To byste ho museli znát v té době.

Býval z ní zoufalý. Stále přemýšlel, v čem ji snad urazil a jak to udělat, aby ji udobřil. Skutečně, velmi ji miloval.“

„Fakt ovšem je, že přesto, že s ní měl dítě, si ji nevzal.“

„On?“ vzkypěla Dana Havrdová. „Ona si ho nechtěla vzít! Tři roky za ní jezdil a nabízel jí sňatek!“

„A tomu také věříte?“ zeptal se Holý ironicky.

„To vím! Proč by mně lhal? Myslíte, že je pro člověka příjemné přiznávat, že někdo druhý, koho miluje, ho nechce?“

„Jistě, to není. Proto mě překvapuje, že se vám svěřoval. Nedovedu si to totiž jinak vysvětlit, než že v té době už mezi vámi existoval určitý vztah a on se snažil před vámi vypadat jako neviňátko.“

„To není pravda! Pepík je slušný člověk!“ vybuchla Havrdová. „Nakonec to dok –“ zarazila se uprostřed věty.

„Nakonec co?“ zvedl komisař hlavu.

Kyprá blondýna na květovaném gauči začala dojemně červenat. Uvědomil jsem si, že její kyprost je poněkud nesouměrná.

Ve stejném okamžiku pochopil i komisař.

„Promiňte,“ zahučel, „Chápu, dokáže to zítra, že?“

„Ano,“ hlesla slečna Havrdová.

„Setkala jste se někdy s Petráňovou?“

„Přímo ne. Viděla jsem ji.“

„Kdy?“

„Když přišla mámit z Pepíka peníze. Byla jsem náhodou u nich.“

„On ji odvedl nahoru…“

„Ano.“

„Takže jste slyšela každé slovo?“ zkusil komisař.

„Slyšela,“ přiznala Havrdová klidně.

„O čem si povídali?“

„No, nejprve začala hrát na sentimentální strunu, ale nešlo jí to, bylo to takové křečovité, falešné, chtěné, Snad proto, že Josef nereagoval, jak čekala, nebo si byla svou věcí jista a nechtěla ztrácet čas, nevím. Najednou prostě vytáhla nějaké lejstro, Které jí připravil ten její kumpán –“

„Kumpán?“

„No ten advokát!“

„Myslíte doktora Ruta?“

„Ano. Volal si ještě Josefa samostatně a přemlouval ho. Tedy vytáhla to lejstro, aby je okamžitě podepsal. Josef se pochopitelně zdráhal. Ne, že by zapíral, to ne. Jen si to chtěl rozmyslet, poradit se… Klidně ji připomněl, že peníze jí nabízel mnohokrát, a ona je nikdy nechtěla. Myslela jsem, že v té chvíli zboří dům. Začala ječet, že to bylo něco jiného, teď že chce to, co jí právem – jako soudem – náleží, a když mu – Josefovi – na dítěti nesejde, tak že jí také ne… Nakřičela toho spoustu, nepříčetná vzteky; aspoň Josef viděl, koho miloval.“

„Řekl jí Šlégl, že se bude ženit?“

„Ano. Velmi taktně, ale naprosto jasně.“

„A ona na to?“

„Nic. Toho si vůbec nevšimla. Mluvila dál o penězích.“

„Řekla mu přímo, že dítě zabije?“

Havrdová přemýšlela. „Tak podrobně si jejich rozhovor nepamatuji. Rozhodně tu možnost naznačila.“

„Zatím jste rozhovor interpretovala trochu jednostranně; Šlégl měl na všechno pádnou odpověď. To obvykle nebývá. Obyčejně mívá chvíli vrch jedna strana, chvíli druhá. Zajímaly by mě právě momenty, kdy měla vrch ona.“

Dana Havrdová se neurazila. „Máte pravdu,“ přiznala zamyšleně, „obvykle to tak nebývá, ale v tomhle případě – buď si nevzpomínám, nebo to tak nebylo – nevím. Její pozice nebyla jednoduchá… Mít vrch, když není vše ztraceno, to je určitý luxus – třeba si ho nemohla dovolit. Prostě nepamatuji se.“

Komisař chvíli mlčel. „Škoda. Ještě poslední otázku, nevíte nic, co by nám – v jakémkoliv směru – mohlo pomoci?“

Tentokrát odpověděla okamžitě: „Ne, nic.“

„Dobrá. Teď, když dovolíte, bychom o tom sepsali krátký protokol.“

„Prosím. I když – tohle není obvyklý způsob, že?“

„Ne,“ zrozpačitěl Holý, „ale nechci vás zítra obtěžovat.“ Otevřel jsem stroj a s bídou naťukal dvě řádky.

„Poslyšte,“ řekla Havrdová pobaveně, „nemohla bych to napsat sama? Půjde mi to určitě rychleji.“

„Když budete tak hodná,“ souhlasil komisař a probodl mě pohledem.

Díky tomu jsme byli hotovi již o půl desáté. Rozloučení bylo téměř srdečné.

„Ještě maličkost,“ rozpomněl se komisař v předsíni, „předpokládám, že jste vypovídala pravdu.“

„Ach, ano, samozřejmě,“ řekla po chvíli. „Netušila jsem, že čekáte na odpověď.“

„Čekám,“ potvrdil Holý. „Až zítra řeknete ano, bude se na vás vztahovat ustanovení, že můžete odmítnout vypovídat jako svědek, jestliže byste tím mohla způsobit nebezpečí trestního stíhání sobě nebo osobám blízkým. Vy toho ustanovení nepoužijete – už proto ne, že bych vás pak byl nucen stíhat na základě dnešní výpovědi pro křivé svědectví. Rozumíte mi?“

„Dokonale. Proto jste tak spěchali?“

„Ano. Protože jste ale mluvila pravdu, je to jen formalita.“

Zůstal stát a několik okamžiků ji mlčky pozoroval.

Na vteřinu se zdálo, že Dana Havrdová ztratila jistotu. Potom však pravila klidně: „Na všechno, nač jste se ptal, jsem vám dala pravdivou odpověď. Dobrou noc.“

Kapitola 18

„Chytrá,“ řekl komisař uznale, když jsme vyšli na ulici. „Chytrá jak čert. Rád bych věděl, jakou otázku jsem jí měl položit.“

„Zarazilo vás, že přiznala, že má ze smrti Petráňové radost?“

„Ne. I to bylo chytré. Devětadevadesát procent by to popřelo, i když je přirozené, že by něco podobného museli cítit. Ona ne; počítá s tím, že mě taková upřímnost zarazí a všemu, co od toho okamžiku řekne, budu na slovo věřit.“

„Tak jsem to nemyslel. Mě spíš napadlo, že tady je další člověk, který mohl mít zájem na smrti Petráňové.“

„Máte bujnou fantazii, mladý muži.“

„Neslyšeli jsme rozhovor mezi Petrákovou a Šléglem. Co když se vyvíjel obráceně, než jak udávala Havrdová? Třeba nejdřív byla silná slova a nakonec smíření.“

„Vyloučeno. Šlégl dobře věděl, že Havrdová poslouchá. Jistě si dal zatraceně pozor. Musela to být pro něho perná chvíle. Nechtěl bych být v jeho kůži.“

„Mohla to udělat i kvůli němu. Pokud ho Petráňová zmáčkla… Ohrožení Šlégla znamenalo i ohrožení její budoucnosti.“

„Jaképak ohrožení? Šlégl by musel platit alimenty. To by je nezruinovalo. I když…“

Vytáhl notýsek a cosi si poznamenal. Šlo to těžko, auto házelo.

„Smím vědět, co píšete?“

„Alibi. Znáte to slovo?“

„Ano.“

„Pravda, já zapomněl, že alibi se vyskytuje v každé detektivce.“

„Čestné slovo: od zítřka –“

„Jsem zvědav. Pokud jde o to alibi – dosud jsme se nestarali, co kdo kritickou noc dělal.“

„Po takové době to nebude nikdo vědět.“

„Ale bude. Nezapomínejte, že za tři dny byl Štědrý den. Vzpomenete si, co jste dělal tři dny před Štědrým dnem?“

„Snadno. Seděl jsem u telefonu a čekal, až zavoláte.“

„No vidíte, a ještě vám to nebylo vhod. Pro budoucí dny budete možná shánět alibi obtížněji.“

„Kéž by.“

Zbytek cesty proběhl mlčky. Teprve když jsme se loučili, zeptal jsem se: „Vy si vážně myslíte, že se to seběhlo nějak jinak?“

„Ne. Jak jste na to přišel?“ podivil se komisař upřímně. „Proč potom tohle všechno –“

S úsměvem téměř otcovským: „Pro jistotu, hochu. To úplně stačí.“

Kapitola 19

Pach mokrých kabátů, krému na boty, kůže a tabáku. Horko. Úplná kasárna.

Kancelářský pach – ta nostalgická vůně prachu, papíru a razítkovací barvy se nemůže prosadit.

Mužové, sesedlí kolem skupinky kriminalistů, tiše poslouchají. Z nepohnutých tváří nelze nic vyčíst. Revírní inspektor Kadlec vykládá. Ukazovátko se pohybuje po mapě. Venku drobně prší. Diskuse je krátká a věcná. Není ještě osm, když od četnické stanice vyjíždí první vůz.

Komisař Holý se opozdil. Přijel, když už je prakticky po všem. Nemusí nic vysvětlovat, důvod zpoždění vede s sebou. Kriminální rada Bičiště odpovídá na pozdravy.

„Budete tak laskav.“

„Prosím…“ Co se dá dělat.

Skupina, s níž má Kadlec odjet, vystupuje z auta.

Revírní inspektor bere ukazovátko a přistupuje znovu k mapě. „Toto je prostor, kam až Petráňová mohla kritickou noc dorazit…“

Hlas je rozmrzelý. Také se to mohlo odbýt najednou.

„Pátrání je připraveno do nejmenších podrobností. Začínáme na těchto místech. Prostor kolem Pikovic označil Šlégl.“

„To je ten…?“

„Ano, otec. Byli zde kdysi s Petráňovou přes sobotu a neděli. Dále se dnes prohlížejí chaty zaměstnanců Avie. Kvůli té barvě. Tady je seznam.

Od zítřka, nebudeme-li mít úspěch, to spustíme systematicky. Úsek po úseku. Od středu do krajů. Každý úsek je označen jménem jednoho z našich pracovníků a datem. Ten den bude úsek propátrán pod vedením udaného pracovníka.“

Kriminální rada Bičiště pokyvuje proti své vůli hlavou. Takovou akci připravit za dva dny, to je výkon.

„Pěkné… Jak je to s průvodčími? Ptali jste se znovu?“

Kadlec ukazuje zaškrtané seznamy.

„S výjimkou pěti jsme mluvili se všemi.“

„A nic?“

„Ne.“

Teprve teď se poprvé ozval komisař. „Kdy budete mluvit se zbývajícími?“

„Tři z nich vyzpovídám ještě dnes. Dva poslední jsou na dovolené.“

„Víte kde?“

„Ano.“ Hledá v lejstrech. „Pozítří se mají vrátit. Myslím, že bude rozumnější počkat. Stejně si od jejich výslechu mnoho neslibuji. Jeden odjížděl z Prahy v noci před jedenáctou, druhý měl službu ve vlaku, který se vracel v osm ráno.“

Kriminální rada Bičiště nemá, nač by se zeptal. Tu zásadní otázku, kvůli které přijel, se ostýchá položit.

Komisař Holý dodává záměrně: „Na presidiu by byli nejraději, kdybychom propátrali celé Čechy. Teď z jara má četnictvo procházet rekreační oblasti. Jsme pro ně vítaná záruka, že se všechno důkladně prohlédne.“

To věřím, myslí si kriminální rada Bičiště, ale jak my k tomu přijdeme? Jednou evidentní sebevraždou zaměstnávat celou skupinu…?

„Kdy počítáte, že celé akce skončí?“

„Za měsíc,“ řekne Kadlec.

Kriminální rada se vyděsí.

„Já ovšem předpokládám,“ spěchá komisař, „že to místo najdeme nepoměrně dřív.“

„A když je nenajdete vůbec?“

Holý krčí rameny. „Zatím o tom raději neuvažuji. Teoreticky vzato by to znamenalo, že měla spolupachatele. Do té doby snad budeme chytřejší.“

Kriminální rada Bičiště sklání hlavu. Kristepane, přece jen měl tím případem pověřit někoho jiného. Holý je pracant, ale příliš, příliš důkladný.

„Ovšem, pokud bychom měli naléhavé další případy…“

„Pochopitelně,“ ujišťuje komisař.

Kriminální rada se s povzdechem zvedá. Vychází ze stanice s neurčitým pocitem roztrpčení a pýchy. Práce je perfektní, to ano, ale jaký má smysl? Jenomže kde sebrat odvahu a zeptat se Holého přímo?

Mužové dopíjejí čaj a hřmotně vstávají. Kolby pušek tlukou o cihlovou podlahu.

„Svezu se s vámi,“ oznamuje Holý. Otočí se a klukovsky se na Kadlece zašklebí.

Revírní inspektor úsměv opětuje.

Vyjdou před stanici. Mraky se trhají, přestává pršet.

Kapitola 20

Inženýr Pokorný vypadal na přednostu oddělení už od pohledu. Alespoň od toho, který vrhl na Blahoše, když ho krátce po deváté Hirš přivezl.

„Co si přejete?“ zeptal se stroze. „Byl jsem požádán, abych se uvolnil pro jakási neodkladná vysvětlení, ale zatím jsem se nedověděl, jaká.“

„Hned se dozvíte,“ řekl Blahoš a pokynul na volnou židli.

„Nemám čas. V deset mám důležité jednání,“ řekl Pokorný autoritativně.

„V tom případě nechápu, proč jste přijel. Sám jste řekl, že jste byl požádán.“

„To bychom to za hodinu nevyřídili?“

„Těžko.“

Hranatá brada energického selfmademana lehce poklesla.

„Neposadíte se?“ opakoval Blahoš zdvořile.

Inženýr Pokorný se poslušně posadil.

„Co jste dělal v noci z neděle na pondělí?“

Kriminální asistent Hirš stenografoval.

„To má být výslech?“ vyletěl Pokorný,

„Můžete to tak brát.“

„Ale proč, prosím vás? Nic jsem neprovedl. Kdybych vám nezavolal –“

Blahošova pravice sevřela okraj stolu. „Tady bývá zvykem, že otázky klademe my,“ řekl ledově. „A obvykle na ně dostaneme odpověď. Kde jste byl v noci z neděle na pondělí?“

„No tam… na ostrově…“

„S kým jste tam byl?“

„S jednou známou – ale to vás nemůže zajímat, vám přece jde o toho utopence, ne?“

Hiršova tužka letěla po papíře.

„To nechte na nás. Jak se jmenovala ta vaše známá?“

„Hedvika Glatteová.“

„Adresa?“

„Nevím. Někde v Illinois v Americe. Přesnou adresu vám řeknou v Alcronu.“

„Prosím?“

„Spojené státy, Illinois. Město nevím,“ vracela se Pokornému jistota.

„A kde je teď?“

„Zpátky ve Státech. V pondělí dopoledne odlétala z Ruzyně. Ovšem, říkám vám znovu, ona ani já s tím utopeným nemáme nic společného.“

„Ne? A co jste tedy dělali na ostrově?“

„Loučili se.“

„Pane inženýre,“ Blahošovi docházela trpělivost, „jste u výslechu.“

Pokorný se usmál. „Zdá se vám, že si z vás dělám legraci? Ale ne, čestné slovo, mluvím pravdu. Když dovolíte, vezmu to od začátku.“

„Buďte tak laskav.“

Pokorný začal vyprávět.

Seznámil se se slečnou Glatteovou – vyslovoval pečlivě obě „t“ i „e“ na konci – na Šumavě v pětatřicátém roce. V té době nebyla ještě Američanka, ale Němka.

Původně se Pokorný domníval, že Glatteovi jsou v Československu na dovolené. Bydleli ve vile u řeky, chodili se koupat a na procházky, pan profesor občas lovil ryby, prostě dokonalá prázdninová pohoda.

Pokorný s kamarády tábořil na louce pod vilou. Byly to jejich poslední vysokoškolské prázdniny, vydali se na kolech po jižních Čechách a v Gastenbergu toho měli právě dost. Navíc se udělalo krásně, slunce svítilo od rána do večera, leželi u řeky a bylo jim báječně.

Do vily chodili pro vodu. Nejčastěji chodil Pokorný, nejprve proto, že uměl slušně německy, později proto, že ji nalévala Hedvika. Když se parta po týdnu zvedla, Pokorný zůstal. Láska na první pohled.

Tenkrát se dozvěděl, že Glatteovi jsou vlasně emigranti. Pan profesor měl po prázdninách přednášet na technice v Praze, ovšem jen dočasně, než dostane místo někde dál ve světě. Profesor Glatte byl odhodlán změnit světadíl. Evropa bude Hitlerovi malá, prohlašoval smutně.

Po prázdninách se přestěhoval do Prahy. Na první přednášce studenti německé techniky ztropili výtržnost, což jen posílilo profesorovo rozhodnutí. Odvolal další přednášky a přijal místo asistenta v Princetonu. Raději budu živým asistentem než mrtvým profesorem, odmítl námitky Pokorného. Se stejnou rozhodností odmítl různé náznaky, že by si Pokorný chtěl Hedviku vzít. Až budete hotov, přijeďte. Pak, pokud budete chtít…. Ale v Evropě ji nenechám. Za žádnou cenu.

V lednu třicet šest Glatteovi odjeli. Milencům zůstaly sliby stejně upřímné jako nesplnitelné. Dlouho si psali. Pokorný dostudoval, ale pozvání do Ameriky nepřišlo. Pak vypukla válka a ustalo veškeré spojení.

„Koncem prosince Hedvika přijela. Bez nejmenší zprávy, upozornění, ničeho. Představovala si, že začneme zase tak, kde jsme před deseti lety přestali. Blázen… Našla ustaraného otce rodiny, který byl jejím přepadením spíš vyděšen než rozradován. Trapná situace. Přijala ji statečně. Silvestra strávila s námi v rodinném kruhu, Mohu si zapálit?“

„Samozřejmě.“

Jako na potvrzení svého vyprávění vytáhl Pokorný Camelky v barevném obalu a nabídl.

„Byla nenapravitelný romantik. Chtěla, abychom se jeli rozloučit do Gastenbergu. Tam že všechno začalo, tam ať to také skončí. Marně jsem jí vykládal, že tenkrát byl červenec a teď je leden. Nemluvě o jiných změnách. Trvala na svém. Poslední přání? Tak jsem si vzpomněl na Karla, na jeho chajdu. Byl jedním z naší kolařské party a na Hedviku se pamatoval. Došel jsem za ním a všechno dojednal.“

Nostalgický úsměv mu přeběhl po tváři, „Víte, čím se mi ji podařilo přesvědčit? Že Vltavou teče ta naše Úhlava také.

Byl to bláznivý nápad. Od začátku jsem tušil, že to nevyjde, že to nemůže vyjít, Ráno jsme vyšli ven, byla ještě tma, přidržel jsem loďku a Hedvika nastupovala, najednou ztratila rovnováhu a přešlápla na kámen, který na boku vyčníval z vody. Strašně vykřikla, protože kámen se propadl; chytil jsem ji a v posledním okamžiku vtáhl do loďky. Stejně byla celá zmáčená. Vtom zaječela znovu, protože ten kámen se dal do pohybu strháván proudem, a jak na něj dopadlo světlo z nábřeží, bylo jasné, že je to utopenec, že šlápla na utopence.“ Zamáčkl cigaretu v popelníku.

„Pekelný šok a konec, naprostý, definitivní konec. Odvedl jsem ji do hotelu a potom na letiště, v půl deváté startovalo letadlo na Paříž. Oba jsme byli rádi, že se loučíme. Hned z letiště jsem vám telefonoval, jistě chápete, proč jsem se nepředstavil.“

„To chápu. Nechápu však, proč jste tvrdil, že právě v té chvíli plave propustí utopenec.“

„Nechtěl jsem se dlouho vybavovat. Neumím dělat anonyma.“

„Dobře. Sepíšeme protokol, tam nám nadiktujete všechny údaje a my se je pokusíme ověřit. Připravte se, že vás budeme ještě několikrát volat,“ uzavíral Blahoš. Pokorný kývl.

„Nemusím snad upozorňovat, že ovlivňování svědků je trestné. Za upozornění však stojí, že se to obvykle pozná. Nejlépe bude, když do úplného vyšetření nebudete o svém dobrodružství vůbec s nikým mluvit.“

„Na to můžete vzít jed. Budu mlčet i po vyšetření.“

Kapitola 21

Ve tři přišlo hlášení i od druhé skupiny. Prohlédla chaty zaměstnanců Avie. Jsou v pořádku.

„Pro dnešek to tedy rozpustíme,“ řekl komisař. „Myslel jsem, že to bude horší,“ dodal optimisticky.

„No,“ zapochyboval Kadlec. Nevěděl, co horšího si Holý mohl představovat.

„Jde to rychleji, než jsem čekal.“

„Jestli chcete, rozšířím úseky.“

„Ne, ne, to v žádném případě. Jen tak dál jako dnes. Hlavně důkladně. Musíme mít jistotu, že nám něco neuniklo. Ten hajný byl výborný. Bude dobré je vždycky požádat o pomoc.“

Vstal.

„Spoléhám na vás, inspektore. Jedině vy můžete udělat definitivní tečku za případem. Mnoho štěstí.“

„To hlavně,“ řekl Kadlec a zaklepal na dřevo.

Ve dveřích panáčkoval četnický strážmistr. „Vaše auto, pane komisaři.“

„Děkuji.“ Pokusil se jít jako obvykle. V zádech ho však píchlo, až hekl. Kadlec to taktně přehlédl. „Domů?“ zeptal se šofér.

„Na komisařství.“

V kanceláři byl pouze Charvát.

„Je něco nového?“

„Máte tu protokol inženýra Pokorného. Blahoš to ověřuje.“

„Jaká byla svatba?“

„Tichá. Na veselku mě kupodivu nepozvali.“

Komisař se naklonil na stůl. „Co to čtete?“

Charvát ukázal titul.

„To jste teď vytáhl, ne?“

„Chcete mě vyzkoušet?“ urazil se čekatel.

„Ne. Volal někdo?“

„Rut. Máte mu brnknout, až budete mít čas. Jinak nikdo.“

Komisař pokývl a zmizel ve své kanceláři. Přečetl protokol o výslechu inženýra Pokorného. Uvědomil si, že podobné vysvětlení očekával.

Pak zavolal doktora Ruta.

„Rád bych věděl, kdo z nás dvou má kliku,“ ozval se Rutův radostný hlas. „Za hodinu jsem se vám chtěl začít plést do řemesla. To je výborné, že voláte. Máte čas?“

„Proč?“ zeptal se Holý a natáhl bolavé nohy.

„Něco jsem smluvil a potřeboval bych vás při tom.“

„Musím to být zrovna já?“

„Jak chcete. Nutit vás nemůžu.“

„Mám v nohou dvacet kilometrů,“ omlouval se komisař.

„Kde vás čerti honí?“ divil se advokát.

„Hledáme místo, kde to Petráňová udělala.“

„Vy jste jak účetní, pane komisaři. Pokud vám nehraje poslední haléř, účet neuzavřete.“

Holý cosi zachrmlal.

„Tím spíš byste měl jet se mnou. Jednak vás už nečeká žádná tura, protože beru auto, a jednak se možná něco dozvíme.“

„Tak dobrá. Přijeďte pro mne. Mám něco připravit?“

„Ve věcech Petráňové jste prý našli výstřižky Arijského boje. Ty bychom potřebovali.“

„Sakra, odkud to víte?“

„Ten váš Kerberos mi to prozradil,“ zasmál se advokát. „Jsem pro vás za čtvrt hodiny, platí?“

Komisař vyšel z kanceláře: „Poslyšte, mladý muži, informační kancelář tu děláte jenom mně. Nikomu jinému. Vykládat Rutovi, že jsme u Petráňové našli nějaké výstřižky z Arijského boje –“

„On se ptal, zda vůbec víme, že o Petrákové psal Arijský boj… Tak jsem mu řekl, že víme.“

„No dobrá, dobrá. Připravte ty články, a jestli chcete, také kabát.“

„Kam pojedeme?“

Pokrčil rameny. „Nevím, doktor Rut prý něco objevil. Jinak, hochu, před Rutem jazyk za zuby –“

„Samozřejmě,“ sliboval jsem horlivě.

„Ať není ostuda,“ dodal komisař krutě. „Vy občas něco plácnete… Úplně byste mě znemožnil.“

Z rozpaků mě vysvobodilo zvonění telefonu. Vrátnice hlásila, že doktor Rut čeká.

Sešli jsme dolu a Rut nás odvedl k elegantní černé tatřičce. Mou přítomnost vzal na vědomí jediným mírně překvapeným pohledem. Nasoukal jsem se dozadu, komisař se uvelebil na předním sedadle.

„Kam nás vezete?“ zeptal se Holý, když se vůz hnul.

„Dostal jsem zajímavý typ. Před časem jsem se bavil s jedním redaktorem – zastupoval jsem ho při rozvodu – a ten mi vyprávěl, že u nich v sazárně pracuje typograf, který za války sázel Arijský boj. Už ani nevím, jak na to přišla řeč, myslím, že jsme si povídali, jak se kdo tenkrát protloukal –“

„Na tom nesejde.“

„Požádal jsem ho, ale jen tak, mezi řečí, zda by toho člověka nepožádal o pomoc. Věděl jsem totiž, že Anna se po válce snažila vypátrat pisatele článku o ní a o Weinfeldových, ale neměla úspěch. Archív byl včas zlikvidován. Neočekával jsem od toho nic, redaktora jsem rozvedl a celou záležitost pustil z hlavy.“

„Zastavte,“ pravil Holý.

Advokát zajel k chodníku. „Stalo se něco?“

„Teď nám to v klidu dopovídejte.“

„Proč?“ usmál se Rut. „Mohu řídit i vyprávět.“

„Jenomže já nedokážu současně jet a poslouchat.“

„Budiž, Kde jsem skončil?“

„Jak jste to pustil z hlavy.“

„Aha, ano. Pustil jsem to z hlavy. A teď si představte, že tuhle mě ten redaktor volá.“

„Kdy to bylo?“

„Asi hodinu po tom, co jste ode mne minule odešel. A hned spustil, že má pro mne zajímavou zprávu. Že s tím typografem mluvil. Jmenuje se tak a tak, telefon tolik a tolik, a abych prý mu zavolal.“

„Jak že se jmenuje?“

„Olešník. K němu teď jedeme.“

„Dobře. Volal jste mu?“

„Volal. Byl záhadný jak sfinga, vyptával se, z které doby ty články jsou a proč chci znát autory, v jakém vztahu jsem k Weinfeldovým, ale nakonec jsem ho zřejmě uspokojil, protože povídal, ať tedy přijdu dnes o páté, a dal mi adresu.“

Komisař pohlédl na hodinky,

„Můžete jet. Je to daleko?“

Rut řekl adresu.

„Mám strach z jediné věci. Jak jsem poznal z rozhovoru, bude to svérázný chlapík. A čeká jen mě.“

„Tak ho překvapíme,“ řekl Holý bodře.

Pan Olešník bydlel v mezaninu. Komisař zazvonil. Ozvaly se šátravé kroky. Dorazily ke dveřím, špehýrka se odklopila. Stoupli jsme si tak, že nás nebylo vidět.

Doktor Rut se uklonil.

„Kdo je?“ zaduněl bas.

„Doktor Rut.“

Dveře se otevřely. Na prahu stál chlap jak hora. „Kdo jste vy?“ vybafl na nás.

Komisař mu zašermoval legitimací před nosem a vtlačil se do temné předsíně.

„Co chcete?“ bránil se vazoun.

„Potřebujeme vaši pomoc.“

Vešel jsem poslední a zavřel dveře.

V předsíňce byla rázem tma jako v pytli.

„Rozsviťte!“ přikázal Holý. Kroky šátraly tmou. Přetáhnout nás tak něčím po hlavě, napadlo mě. V té chvíli cvakl vypínač a kdesi vysoko zamžikala žárovka. Z temna vystoupila přízračná pyramida zahradních židliček, naskládaná až ke stropu. Na vrcholu balancovala palma v kořenáči. Zadoufal jsem, že je umělá. Ve vzduchu byly cítit mydliny a ptačí trus.

„Pro vás nic nemám,“ řekl muž vzdorovitě.

„Proč ne?“ divil se komisař.

„Vy jste říkal, že jste příbuzný?“ obrátil se vyčítavě na Ruta.

„To také jsem,“ řekl Rut.

„Nesnáším fízly,“ vysvětlil muž.

„Moje řeč,“ souhlasil komisař. „Že bychom postoupili?“ Chlap tarasil chodbičku.

„Já nejsem udavač, rozumíte?“

„Rozumím.“

„Já viděl svoje, pane. Pošťák chodil dvakrát, najednou to svinstvo nepobral. A to si říkáme národ husitů?“ zvolal nesouvisle. „Národ Bretschneidrů, kdybyste řekl.“

„Je mi líto, já byl za války v koncentráku,“ řekl Holý prostě. „A tenhle pán,“ ukázal na mne, „bojoval od čtyřiačtyřicátého jako partyzán. My dva z toho nemáme ten správný pojem.“

Muž scvrkl jak píchlý balón.

„Promiňte,“ zahučel a ustoupil do pokoje. Na stole ležely tři objemné knihy. „Prosím.“

Komisař mu podal fotokopie ústřižků.

Typograf je obrátil. „Rub nemáte?“

„U sebe ne, ale můžeme je opatřit.“

Muž potřásl hlavou a začetl se do textu. „Jo, tohle svinstvíčko znám,“ povzdechl po chvíli. „Tohle sázet, to aby si člověk bral místo oběda živočišné uhlí. A čestné slovo, pošťák chodil dvakrát.“

„Záleží na tom, odkud se díváte,“ poznamenal Holý. „Za heydrichiády stačilo poznat jízdní kolo a vydělal jste milión – pokud si pamatuju, nikdo je nepoznal.“

„Ano. K takovému udání musí už být mrcha světového formátu. Na to my nejsme. Ale takové anonymní, malé české mršky, co měly spadeno na hezký byt, koberec, nebo jinou pitomost, kterou nakonec stejně nedostaly, těch bylo, že byste s nimi zastavil Vltavu. Alespoň ze začátku. Ke konci to už bylo slabší. V jedenačtyřicátém začaly transporty, a to se Židům dalo přece jen těžko závidět.“

Zarazil se.

„Mé vzpomínky vás ale nemohou zajímat. Chcete vědět něco jiného. Máte zjištěno, kdy ty články vyšly?“

„První v říjnu 1941, druhý v prosinci a třetí 17. února 1942. O tom třetím si nejsme jisti, zda se vůbec na Petráňovou vztahoval. Fakt je, že si ho schovala.“

„A co chcete o nich vědět?“

„Kdo je psal?“

„To vám řeknu rovnou. Tyhle dva Bartoň, podle redakční značky – oň. Ten třetí Tomeček. Také jeden z redaktorů.“

„Hm. Kde jsou ti lidé dnes?“

„Nevím. Ve třiačtyřicátém jsem z Arijského boje odešel. Měli by sedět. Jestli sedí nebo ne, byste měli vědět spíš vy.“

„O ně ale tak dalece nejde. Někdo je musel na celou věc upozornit. Ve druhém článku je to naznačeno dost jasně.“

„To bude horší.“

„Myslíte, že by to věděli oni?“

„Těžko. Počkejte, já se mrknu. Koncem jedenačtyřicátého roku si zavedli kartotéku. Pošťák chodil jen jednou a stačil i další adresáty. Tenkrát, aby nezůstali vůbec na suchu, se zřídila kartotéka a u každého článku se uváděl pramen informací. Samozřejmě jen pro vnitřní potřebu. Ale k nám do sazárny to tak chodilo a já si ta jména poznamenával. Tady ale asi vařili z prvního článku.“

Otevřel první svazek. „Tady mám tu krásu svázanou.“ Červená a černá písmena křičela ze zažloutlého papíru. Ani čas nedodal té tiskovině důstojnosti – působila stejně sprostým dojmem jako v okamžiku vzniku. Typograf pomalu listoval.

„Tady!“ Zaspala dobu, hlásal nadpis na druhé straně. „Jak vidíte, nic. Máte smůlu.“

Obracel dál. „Tady to už začíná.“ Na okrajích se objevily poznámky tužkou. Komisař se sklonil a četl: Mstitel 536. U druhého: Duchoslav 142.

„Co znamenají ta čísla?“

„Pod tím číslem jste našli v kartotéce všechno, co o udavači věděli. Jméno, adresu, někdy: i dopis, kterým udal.“

„Ta kartotéka je ale pryč.“

Typograf kývl. „Říká se, že ji zničili.“

„Potom nám vaše poznámky nejsou nic platné. Co si počnu s nějakým mstitelem? To je stejné, jako bych nevěděl nic.“

„Ne tak úplně,“ zvedl typograf ruku. „Když se jim podařilo zjistit jméno, figuroval ten člověk pod ním, ať se podepisoval jak chtěl. Ve vymýšlení pseudonymů je totiž lidská fantazie překvapivě nevynalézavá – většina anonymů se podepisovala jako přítel národa, nebo něco v tom smyslu. Podle toho je nešlo rozlišit.“

Druhý článek trůnil dokonce na titulní stránce. Ale ani u něj nic nebylo.

„Neříkal jsem to? Vařili z vody,“ řekl Olešník hrdě. „No jo, jenomže tím jsme v koncích.“

„Nejste. Pokuste se najít Tomečka. Zřejmě se tam byl skutečně podívat. Třeba si vzpomene.“

„To nebude tak snadné. Kdo ví, kam zmizel, kdo ví, jestli si vzpomene, kdo ví, jestli si bude chtít vzpomenout.“

„Z toho bych si nedělal hlavu. Pokud to bude vědět, určitě vám to poví. Tyhle krysy se topily navzájem už za protektorátu.“

„Podívejte se ještě na třetí článek.“

„Podívám. Ale pochybuju.“ Odložil svazek na židli. „Nemáte strach přechovávat takový materiál doma? Kdyby vás někdo klepnul, měli bychom na vybranou příliš mnoho vrahů. Proč to neodevzdáte?“

„Není na tom nic průkazného.“

„Důkazy by se našly jinde.“

„Mně se to hnusí. Udavačů je pořád víc než dost.“

„Tak to spalte,“ řekl komisař klidně.

„Prosím?“ vyjevil se Olešník. „A to mi říkáte vy?“

„Když se vám to hnusí… Měl byste pokoj.“

„No jo,“ přemítal typograf. „Ale proč jsem to potom schraňoval? Vždyť tak bych vlastně zase pomáhal těm druhým.“

„Aha. Vidíte? Já vám to tedy z moci úřední zabavuju. Jen mně ještě najděte ten poslední článek.“

Třetí článek figuroval jako fejeton na čtvrté straně. Typograf sklonil hlavu: „Něco tu je,“ zabručel.

„Šlégl. Nějaký Šlégl. Říká vám to něco?“

Kapitola 22

„Zastavte!“

„Proč zase?“ zeptal se Rut a zabrzdil.

„Za prvé vám chci poděkovat.“

„Přitom snad proboha mohu jet.“

„Nemůžete. To je jen záminka pro další otázky.“

„Tedy výslech?“

„Rozhovor.“

Advokát vzdychl. „Teď? Mám hlad.“

„Mám tedy přijít zítra?“

„Měl byste. Ráno bývá moudřejší večera.“

„Dobrá, přijdu zítra. Můžete jet.“

„Určitě. Vzbudil jste mou zvědavost. Co chcete?“

„Podporoval jste Petráňovou?“

„Teď po válce?“

„Ano.“

„Podporoval.“

„Kolik?“

„Různě. Dost. Tři až pět tisíc měsíčně.“

„Proč?“

„Komplex viny. Odměna za prokázané služby. Jak chcete.“

„Za druhé, slyšel jsem, že Sidonii Weinfeldové patřil veškerý majetek. Je to pravda?“

„Je. S výjimkou dědických podílů, samozřejmě. Tchán netrpěl obvyklými skrupulemi a svěřil vedení podniku své dceři. Ukázalo se, že to bylo prozíravé. Byla nejstarší a rozhodně nejschopnější. Přivedla továrnu k velkému rozkvětu.“

„Vy jste byl prý její právní poradce.“

„Ano. Majetkové a finanční otázky.“

„Výborně. Proč se nepokusila továrnu prodat?“

„Pokusila. Ale nenašla kupce. Nikdo v té době neměl odvahu koupit židovský majetek – a zaplatit.“

„Hm. Nevydíral ji nikdo?“

„Pokud já vím, ne.“

„Mluvil jste s ní i po příchodu Němců?“

„Ano.“

„Nenaznačila vám i v tom směru něco?“

„Ach ne,“ potřásl advokát netrpělivě hlavou. „Hovořil jsem s ní sice několikrát i za protektorátu, ale o vydírání nemluvila. Sidonie byla rozumná žena. Věděla, že bych jí nemohl pomoci. Před vyděračem vás ochrání jedině právní řád, který platí pro všechny. A ten v té době neexistoval. Možná, že by vám o tom více řekl prokurista firmy. Zkuste to u něj.“

„Zkusíme. Dále, nemáte náhodou pár řádek od svého švagra Josefa Weinfelda?“

„Těžko, Josef si na psaní právě nepotrpěl. Něco jste našli?“

„Ano.“

„Můžete mi to ukázat? Poznám Josefův rukopis bezpečně.“

„Bohužel nejste úřední grafolog. Raději se podívejte doma. Nějaký dopis snad najdete.“

„Pochybuji. Dopisy psávala Sidonie. A pak – kdo by je schovával? Tak jako tak se podívám. Rukopis Sidonie nepotřebujete?“

„Ne. On zůstal ve vile poslední, ne?“

„Ano. Sidonie odešla do transportu někdy v lednu, Josef v březnu.“

„A kdy zahynuli?“

Doktor Rut obrátil oči k nebi. „Proč tohle, proboha, potřebujete vědět? Ale budiž. Němci se samozřejmě evidencí svých obětí příliš nezabývali. Navíc většinu archívů zničili. Proto neznáme den smrti Josefa ani Sidonie. Pro právní účely se takové datum musí složitě konstruovat. Zásada je, že se za ně stanovuje den, kdy je prokazatelně zjištěno, že nezvěstný již nežil. Pokud to nelze prokazatelně zjistit, platí, že datem smrti se stanoví poslední den, kdy je prokazatelně zjištěno, že nezvěstný ještě žil. Josef a Sidonie šli z Terezína do transportu na Osvětim. Josef v květnu, Sidonie v prosinci čtyřicet dva. Z Osvětimi už zprávy nejsou. Proto jako den jejich smrti byla úředně stanovena data transportů. Že je to způsob nadmíru problematický, dokazuje dodatečné zjištění, že Josef zemřel až počátkem loňského roku v Dörntenu, když byl tábor likvidován. Přesné informace vám poskytne doktor Kyzling na repatriačním úřadě. Stačí?“

„Dokonale.“

„Mohu jet?“

„Ještě poslední otázku. Co jste dělal v noci z jedenadvacátého na dvaadvacátý prosinec?“

„Nemám ponětí,“ odsekl advokát a nastartoval. „Přijďte zítra a já se podívám do diáře.“

Kapitola 23

Nejprve to vypadalo beznadějně.

„To je tak,“ vzpomínal prokurista, ohnutý stařík s třaslavým hláskem, „mladému pánovi vlastně nic nepatřilo. Nejvýš podpisoval spotřebu materiálu, když se dělala nová šarže. A to je jednak jen podpis a navíc kdo ví, kdy skartovaný. Kdybyste chtěl, něco, co psala slečna Sidonie, pak jistě. Ale pan Weinfeld…“ Zamyslel se. „Jestli by pan doktor něco neměl.“

„Který pan doktor?“

„Rut. Je přece příbuzný. Třeba dopis, nebo tak něco.“

„Nemá,“ řekl jsem zklamaně. Jak to tak vypadá, vrátím se s prázdnou.

Vyhlédl jsem z okna na rozlehlý dvůr. U otevřených skladů se nakládala tři auta. Každou chvíli se ze tmy skladu vynořil muž s rudlem, na kterém vezl několik bedniček. Zajel k bočnici a náklad vyklopil. Vozy se rychle plnily. Když jsem se odvracel, přijíždělo další auto.

„Máte tu provoz,“ řekl jsem uznale.

„To víte,“ usmál se stařík pyšně, „léčiva! Teď po válce zvlášť. Kdybychom měli z čeho, mohli bychom vyrábět třikrát tolik, a pořád by to nestačilo.“

„Jak to tady vypadalo před válkou?“

„Menší, o moc menší. Ale na velikosti nesejde,“ zamrkal lišácky drobnýma očkama. „Hlavně, že je kšeft. A o ten se slečna Sidonie uměla vždycky postarat. Ty sarapatičky se dají namíchat třeba v prádelním hrnci, nejdůležitější je odbyt.“

„Mluvili jsme o rukopisu,“ připomněl jsem.

„No jo. Ale kde ho vzít? Počkejte – gratulace!“ vzpomněl si najednou.

Začal se přehrabovat v zásuvkách psacího stolu. Na dně té nejspodnější ležely plátěné desky se zlatým letopočtem: 1938:

Prokurista je opatrně oprášil.

„Měl jsem je všechny, od pětadvacátého roku. Ale ty byly v safiánu. Za války mi je rozkradli. Divte se – safián.“

S posvátnou úctou otevřel slohu. Nahoře byla hnědá skupinová fotografie asi dvaceti mužů.

„Jó, kde jsou ta léta,“ povzdechl stařík a ukázal na přísného muže uprostřed. „Nevypadal jsem špatně, že?“

„Kde je pan Weinfeld?“ naklonil jsem se nad fotografii. Prokuristův kloubnatý prst se zastavil na kulaté, dobromyslné tváři s černýma očima, v nichž tkvěl neurčitý smutek. Z vlasů zbyly jen tmavé skráně a opuštěná šešulka na čele.

„Býval to fešák,“ zakýval prokurista ptačí hlavou. „Tady už ne, ale dřív. Ženské na něj jen letěly. A on se moc nebránil. Slečna Sidonie to neviděla ráda.“

„Slyšel jsem. V sedmatřicátém jste měli jen dvacet zaměstnanců?“

„Jen? Za měsíc jsme dokázali vyexpedovat zboží za půl miliónu korun. Chcete vidět doklady?“

„Ne, děkuji. Raději ten podpis.“

Pod fotografií bylo vyvedeno ozdobným písmem: Všechno nejlepší v Novém roce 1938 přeje oddaný personál. Pod tím podpisy.

„Tady,“ ukázal prokurista, „Dokonce tam něco připsal. Přečtěte to, nemám brýle.“

Nad rozmáchlým podpisem stálo tiskacími písmeny: Sidonie drahá, má jediná snaha, aby podnik dobře šel a já z toho něco měl.

Přečetl jsem rýmovačku nahlas.

„Celý mladý pán,“ usmál se prokurista. „Nevynechal jedinou příležitost, aby ze slečny netahal peníze.“

„Dostával málo?“

„Ani ne. Spíš hodně spotřeboval. Ale nakonec měl recht. Slečna Sidonie se celý život jen dřela a nic z toho. On si aspoň užil. A kdyby na něj dala, mohli tu být ještě dnes. Chtěl, aby všechno prodala a aby ujeli, pokud je čas.“

„Ona nechtěla?“

„Nechtěla, chtěla. Těžko říct. Sháněla dobrého kupce. Než ho sehnala, přišli Němci a bylo po všem.“

„V té poslední době – nevíte náhodou – nevydíral ji někdo?“

„Slečnu Sidonii?“ pohoršil se starý pán. „Kdo by ji, prosím vás, vydíral?“

Kapitola 24

V předpokoji seděl Blahoš.

„Dobré jitro.“

„Dobré,“ odpověděl komisař. „Čekáte na mne?“

„Ano. Charvát zaspal?“

„Ne. Shání Weinfeldův rukopis.“

„Četl jste protokol?“

„Četl.“

„Jaký je váš názor?“

„Něco podobného jsem předpokládal.“

„Odpoledne jsme výpověď ověřovali,“ pokračoval Blahoš lehce. „Téměř všechno souhlasí. Alibi má dokonalé.

V noci z 21. na 22. prosince byl v Liberci. Do jedenácti v noci seděl ve společnosti několika známých ve vinárně v Grand hotelu. Pokud jde o slečnu Glatteovou, přijela do Prahy 27. prosince. Ubytovala se v hotelu Alcron a Československo opustila 7. ledna. Pro úplnost jsem si ověřoval i pobyt profesora v pětatřicátém roce. Přitom jsem narazil na zajímavý fakt. Gastenberg byla v protektorátě hraniční vesnice. Po Mnichově jsme se o ni s Němci ve vládní komisi zle tahali. Obyvatelstvo bylo sice převážně české, ale druhá strana poukazovala na německý název. Proto byla vesnice teď po válce přejmenována na Hostovce.“

Nemusel udělat dramatickou pausu. Udělala se sama. „To není všechno. Jediné, v čem Pokorný nemluvil pravdu, je současné zaměstnání profesora Glatta. Na Princetonu nepřednáší. Universita vydává každoročně seznam profesorů. V něm uveden není.“

„Odkud to víte?“

„Od konkurence.“

Konkurence je u kriminálky jednoznačný pojem.

„Velmi se o návštěvy slečny Glatteové zajímali. Také mi tam potvrdili většinu údajů inženýra Pokorného. Sledovali je celou dobu. Jméno profesora Glatta je totiž uvedeno na listině sedmatřiceti nesmrtelných, kterým americká vláda děkuje za vynález atomové pumy.“

„Senzační zpráva,“ pronesl Holý zdrženlivě. „Jen se mi zdá, že s Annou Petráňovou právě nesouvisí.“

„To není tak jisté. Četl jste dnešní noviny?“

„Ještě ne, proč?“

Blahoš s triumfálním gestem vytáhl deník a rozložil na stole.

„Hrubé porušení československé svrchovanosti.“ Přeletěl několik úvodních řádek.

„V neděli se ubytovala v Praze, v hotelu Alcron, třináctičlenná skupina amerických důstojníků, poddůstojníků a vojáků, která přijela od západu v autech. Skupina byla opatřena americkými vojenskými dokumenty. Přenocovavši v hotelu, odjela skupina v pondělí do Štěchovic. Odebrala se do lesa zvaného Dušno, kde na místě, jež jí bylo zřejmě předem oznámeno, asi 400 m východně od štěchovické přehrady, začala hloubit štolu do země. Než se dala do práce, uzavřela prostor kolem uvedeného místa svými hlídkami, které byly ozbrojeny a zabránily československým bezpečnostním orgánům v přístupu k označenému místu. Velitel skupiny odepřel československému důstojníkovi z místní posádky v Hradisku u Štěchovic, který se dostavil na místo, udat účel pobytu a počínání své skupiny, a prohlásil, že má tajné poslání a povolení československých úřadů.

Skupina pokračovala v práci i v úterý, kdy dokonce její hlídka vystřelila na československého vojína, který se přiblížil. Téhož dne navečer skupina konečně vynesla z vyhloubené štoly dvacet až třicet beden. Naložila je na auta, z nichž tři odjela ihned směrem ke Štěchovicím a ku Praze. Tři bedny se při nakládání poškodily, a podle několika stop obsahu, které zůstaly na místě, lze soudit, že v nich byl kromobyčejně důležitý materiál.

Tři členové posádky se zdrželi ve Štěchovicích v místním hostinci, odjeli pak rovněž ku Praze a byli zadrženi v hotelu Alcron. Jedním z nich je americký kapitán.

Z výpovědí zadržených členů skupiny, z technické výzbroje, jakož i z toho, že skupina měla s sebou německého zajatce, který nepochybně znal úkryt u Štěchovic, lze bezpečně soudit, že výprava byla do podrobností připravena. Přijela na československé území a potom podnikla svou práci u Štěchovic bez jakéhokoliv svolení československých úřadů, bez dorozumění s nimi a byla dokonce zřejmě odhodlána zabránit československým bezpečnostním orgánům, aby rušily její počínání. Takový postup znamená porušení československé svrchovanosti.

Ministerstvo zahraničních věcí podalo po vyšetření případu protest velvyslanci Spojených států a požádalo o vrácení odvezených beden s veškerým materiálem. V projednávání případu diplomatickou cestou se bude pokračovat.“

Složil noviny.

„Podivný postup na spojence, nezdá se vám? Proč takové pistolnické dobrodružství? Ze zprávy vyplývají dvě skutečnosti: Američané chtěli materiál získat za každou cenu. Za druhé – a to je zvlášť zajímavé – nechtěli připustit, aby ho zkoumal někdo jiný. Dozvěděl jsem se, že do Evropy bylo vysláno zvláštní komando, které má všechno, co s atomovou bombou souvisí, poslat do Ameriky. Není tedy nanejvýš pravděpodobné, že šlo o akci podobného charakteru?“

„Na to se mě neptejte. Do takových špiček nevidím. Já mám na starosti sebevraždu pomatené služky Anny Petráňové a marně se snažím uhodnout, proč mi to všechno vykládáte.“

„Protože ta služka žila náhodou v Hostovcích v době, kdy se tam profesor Glatte setkal s inženýrem Pokorným. Její poslední soukromý zaměstnavatel byl náhodou inženýr Pokorný, kterého týden po její smrti přijela náhodou navštívit slečna Glatteová, Při společném výletě přišli náhodou na její mrtvolu. Příliš mnoho náhod na můj vkus.“

„Mno,“ zamnul si komisař nos, „tak jak to podáváte, jistě.“

„Samozřejmě netvrdím, že by v té věci hrála Petráňová velkou roli. Stačilo, aby se omočila někde na okraji; pro podobné síly je vražda maličkost.“

Komisař ukryl úsměv do kapesníku, „Mluvíte, jako byste k nim patřil.“

„Ne, ale –“

„Okamžik. Nepochybuji o tom, že pokud by někde probíhala bitva o tajemství té bomby a Anna Petráňová by mohla sebeméně ovlivnit výsledek, nedočkala by se rána. Jenomže pak by to byla vražda se vší parádou, nikomu by nestálo za to předstírat, že šlo o sebevraždu.“ Odmlčel se, aby argument dopadl v plné síle.

„A pokud jde o ty náhody, pane kolego, jestli vám dobře rozumím, snažíte se naznačit, že Petráňovou oddělal Pokorný a slečna Glatteová to přišla zkontrolovat. S touhle teorií se obraťte na konkurenci, mně nevoní. Proč tedy případ nepřevezmou?“

„Není vyloučeno, že převezmou.“

„Ale je, pane kolego, je. Vždyť je znám.“

Zazněl telefon. Doktor Rut oznamoval, že doma nalezl pohlednici s podpisem Josefa Weinfelda.

„S podpisem? Víc toho nenapsal?“ podivil se komisař.

„Text psala Sidonie,“ vysvětloval Rut. „A pokud jde o mé alibi, vypadá bledě. Odpoledne jedenadvacátého jsem měl stání. Zhruba do sedmnácti hodin. To si můžete ověřit. Causa Studničková – Masorád. Potom jsem se vrátil do kanceláře a sekretářka mi připravila výpisy z dlužného palmare. Svědecky potvrdí. Alespoň doufám.

Koncem roku si vždycky dělám takovou bilanci, kterou pak užívám pro daňové přiznání. Tím to ale končí.“

„Jděte.“

„Opravdu. Na bilanci jsem pracoval asi do půlnoci a pak jel domů. Sekretářka odešla v sedm.“

„Domu jste jel elektrikou?“

„Pochopitelně. Auto vytahuji, jen když mám vézt veličinu vašeho formátu. Při dnešním přídělu benzínu bych vydržel sotva týden. Navíc mě čekala cesta k matce.“

„Dobrá. Kdo byl doma?“

„Nikdo. Syn byl u mé matky v Poličce. Druhý den jsem jel za nimi. Paní Mašková, která se stará o chlapce, měla volno. Nikdo další ve vile nebydlí. Zavřete mě hned, nebo až potom?“

„Hned. Vsadím se, že jste si tuhle historii schválně vymyslel. Pro lístek pošlu. A prosím vás, vzpomenete-li si na jakoukoli maličkost, kterou bychom mohli proti Šléglovi použít, hned zavolejte.“

„Nezasluhujete si to. Kdy ho chcete zmáčknout?“

„Nevím. Ten materiál je neprůkazný. Kdyby se nepřiznal, jsme vedle. Rád bych proto předem sehnal nějaké důkazy.“

„Rozumím, ale já vám těžko povím něco nového. Zkuste to přímo v továrně.“

„Už to zkoušíme, děkuji. Jinak nemusím snad zdůrazňovat, že cokoli jste včera viděl a slyšel –“

„Nemusíte, vy víte, jak člověka potěšit,“ zasmál se Rut, „Nashledanou.“

Když Holý zavěsil, byl Blahoš jak vyměněný. „Co se děje, pane komisaři? Myslel jsem, že jste byl včera pouze na té šoulačce.“

„Jen ji nepodceňujte, tu šoulačku,“ usmál se Holý, „To je grunt případu. Naše fantazie jsou jen barevné pentle na obalu. Ale abychom neodbočovali, co navrhujete?“

„Chtěl bych zajet do Hostovců.“

„Souhlasím. Tam by se mělo zajet. Pro dnešek mám však pro vás něco jiného. Potřebuji zjistit, kde se nachází Šlégl. Předpokládám, že doma, včera se ženil. Rád bych to zjistil nenápadně, abychom ho nevyplašili. Včera jsme se totiž dozvěděli…“

Kapitola 25

Komisař čekal.

„Tak co jste zjistil? Vydíral ji někdo?“

„Ne.“

„Hm. A rukopis máte?“

Podal jsem mu novoroční gratulaci. „Tam ta říkanka dole. A podpis.“

„Hm. Dobré.“

„Není to ale rukopis.“

Probodl mě očima. „Vy jste nepolepšitelný amatér,“ zavrčel. „Přečtěte si aspoň Schermannovu grafologii. Charakteristické rysy písma neutajíte, ani kdybyste psal azbukou. Vezměte útržek se vzkazem, Šléglův rukopis a tuhle skládanku a odneste to technikům. Do oběda bych chtěl vědět, kdo psal vzkaz.“

„Kde najdu Šléglův rukopis?“

„Probůh, v protokolu přece. Proto se tam závěrečná formule píše rukou.“

Když jsem se vrátil, byl komisař v zimníku.

„Mluvil jsem s Kyzlingem, letím na repatriační úřad. Za hodinu budu zpátky.“

Musel jsem se tvářit dost truchlivě, protože se pojednou usmál a povídá: „Tak pojďte s sebou.“

Doktor Kyzling byl hubený čahoun kulatých zad a nekonečně smutného pohledu.

„Ukážu vám všechno, co tu o Weinfeldových máme. Jestli vám to nějak pomůže…“

Vstal a stanul nad řadou otevřených skříní. Po krátkém hledání vytáhl ze spodní příhrady úplně vzadu dva tenké svazky.

„Prosím. Tamhle se můžete posadit.“

Svazek o Sidonii obsahoval dva listy, Josefův tři.

Sidonie Weinfeldová šla do transportu 5. ledna 1942. V Terezíně se udržela bezmála rok. Až 15, prosince byla zařazena do osvětimského transportu. To byl poslední záznam.

10. června 1945 JUDr. Antonín Rut, v zastoupení svého nezletilého syna Antonína, jediného pokrevního příbuzného pohřešované, podal návrh, aby bylo zahájeno řízení o prohlášení za mrtvého. Datum smrti se souhlasně s poslední zprávou o nezvěstné stanovuje na 15. prosince 1942.

Zprávy o Josefu Weinfeldovi byly stejně strohé. Do Terezína dorazil 13. března 1942. O tři měsíce později, 8. května byl zařazen do osvětimského transportu. To byl poslední záznam.

10. června 1945 JUDr. Antonín Rut, v zastoupení svého nezletilého syna Antonína, jediného pokrevního příbuzného pohřešované, podal návrh, aby bylo zahájeno řízení o prohlášení za mrtvého. Datum smrti se souhlasně s poslední zprávou o nezvěstném stanovuje na 8. května 1942.

Na připojené listině byla strojem připsána další zpráva.

Podle seznamu vězňů tábora v Dörntenu je skutečné datum smrti Josefa Weinfelda 2. března 1945, kdy byl tento tábor likvidován. O nové skutečnosti byl navrhovatel – JUDr. Antonín Rut – informován. V řízení o prohlášení za mrtvého se pokračuje s tím, že se pozměňuje den smrti souhlasně s poslední zprávou o nezvěstném na 2. března 1945.

To bylo vše. Náhle jsem měl pocit, že proti těm desetitisícům mrtvých je naše pátrání nepřístojně důkladné. Kolik talentů, kolik géniů bylo tady zavražděno.

Opsali jsme údaje a komisař vrátil desky.

„Pomohlo?“ zeptal se Kyzling.

Komisař potřásl hlavou. „Nevím, co jsem čekal. Jako bych to sám nezažil…“ Přece jen mu te nedalo. „Víc se nezachovalo?“

„Ne. Většinu archívů Němci včas zničili. Nevíme nic. Máme-li se vrátit k normálnímu životu, je tohle jediný způsob.“

„Občas se ale něco najde, že?“

„Písemného materiálu pramálo. Někdy se objeví svědek, ovšem obvykle si není jist.“

„U Josefa Weinfelda jste písemný materiál našli. Změnili jste podle toho datum smrti.“

„To je možné. Děláme, co můžeme.“

„Má takové zjištění nějaké právní důsledky?“

„Z praktického hlediska důsledek jediný. Až uplyne zákonná lhůta, vytesá kameník do náhrobku jiné datum.“

„A co když nezemřel?“

Doktor Kyzling vzhlédl. V jeho očích seděl smutek světa.

„I vy, pane komisaři? V téhle věci se seznamy nikdy nemýlí.“

Vyšli jsme ven.

„Je to bída… My proti Šléglovi nic neseženeme.“

„A co to risknout jen tak?“

„To nemívám ve zvyku.“

V kanceláři čekal Holého grafologický posudek. Vzkaz – Neboj se, já se vrátím – psal pisatel rýmovačky: Sidonie milá… Dále Blahoš s hlášením, že Šlégl tráví líbánky doma. Viděl ho na vlastní oči, jak šel pro noviny.

„Teď je doma?“

„Velmi pravděpodobně. Nechal jsem na místě Hirše, který by okamžitě zavolal, kdyby se hnul.“

Holý si přejel nerozhodně pleš.

„Tak dobře. Dojeďte pro něj. Ať také jednou ukážeme, že umíme dělat rychle.“

Kapitola 26

O hodinu později vcházel Josef Šlégl v doprovodu Hirše a inspektora Blahoše do komisařovy kanceláře.

Ustrašeně se zastavil na prahu. Bledé oči zatěkaly po místnosti. Holý beze slova ukázal na židli. Šlégl usedl a nervózně si prohrábl dlouhé, špinavě světlé vlasy. Přehodil nohu přes nohu a odkašlal si. Znovu nás přejel nejistým pohledem.

Ticho vraždilo.

Komisař nechal uplynout několik okamžiků. Promluvil ve chvíli, kdy se napětí dalo téměř hmatat.

„Předvolali jsme vás, Josefe Šlégle, protože jsme zjistili, že při minulém výslechu jste nám zatajil důležitá fakta. Než přistoupíme k doplňujícím otázkám, chci se vás zeptat: Mám před sebou protokol o vašem výslechu z devětadvacátého prosince minulého roku. Chcete ho dodatečnou výpovědí rozšířit?“

„Já – já – nevím… V jakém směru rozšířit?“ koktal Šlégl.

„Například v tomhle,“ řekl Holý a pozvedl plachtu Arijského hoje. „Znáte tyhle noviny?“

„Ne! To… ne. –.“ zesinal Šlégl.

„Neznáte?“ řekl komisař vlídně. „A vidíte, já zase ano. Jmenovaly se Arijský boj a určitý čas u nás vycházely. Nepamatujete?“

Laskavý tón vyděsil Šlégla k nepříčetnosti. „Ne… nemám ponětí.“

„Vycházely tu zajímavé články. Jako například tady ten: Zaspala dobu. Neznáte?“

„Já ho nepsal!“ zaskučel Šlégl. „Čestné slovo!“

„Kdo říká, že jste ho psal,“ podivil se Holý. „Nás jenom zajímá, proč jste k němu dal popud. Vždycky jste tvrdil, že ji máte rád.“

„Já… já… já to tak… nemyslel. Chtěl jsem se jenom zeptat… nic víc? – nikdy bych tam nešel, vědět, že z toho udělají… jen se zeptat, zda se to smí…“ prudce se rozškytal.

„Člověče,“ houkl komisař, „vzpamatujte se! Kdo se má na vás dívat?“

„Nemohl bych… trochu vody…?“ škytal Šlégl.

Přinesl jsem sklenici. Ruka se mu třásla tolik, že trochu vyšplíchl. Zuby zacvakaly o sklo. Pil.

„Nechcete cigaretu?“ nabídl Hirš. Z křížového výslechu zřejmě sešlo – byl zbytečný.

„Děkuji, nekouřím.“

„Tak pokračujte! V říjnu v jedenačtyřicátém roce jste se vypravil do Arijského boje, abyste zjistil, zda slečna Petráňová smí mít židovského zaměstnavatele. Proč jste šel právě tam?“

„No… tam takovou věc přece museli vědět… pořád o nich psali…“

„A proč jste se o to staral?“

„Měl jsem strach, aby z toho neměla nepříjemnosti…“ blekotal Šlégl. Nadýchl se a dodal se stupidní hrdostí: „Měl jsem ji rád.“

„A dál?“

„Hned jak jsem jim řekl, oč jde, seběhli se a chtěli, abych to napsal.“

„Kdo?“

„No – ty lidi tam. Redaktoři.; že mi odpovědí písemně, ale že potřebují vědět, o koho jde. Tak jsem jim nalhal, že jsem si to vymyslel. Tu začali vyhrožovat, že když to nepovím jim, že zavolají gestapo. Bylo to strašné…“

„Že jste jim to raději řekl.“

„Ne, ne!“ vyletěl Šlégl, „přísahám, že ne! Raději bych si ukousl jazyk, čestné slovo! Ale přišel tam takový starší pán, slušný, nekřičel a vzal mě k sobě do kanceláře.“

Sáhl po sklenici vody, byla prázdná.

„Dlouho do mne mluvil, slíbil, že se Anně zaručeně nic nestane, že pro nás bude lepší, když bude pracovat jinde… Uvěřil jsem mu…“

„Dojemné,“ zafuněl komisař, „proč jste tam lezl podruhé?“

„Podruhé jsem s tím neměl nic společného, čestné slovo.“

„Nechte si ta čestná slova!“ zahřměl Holý. „Na jakou čest je dáváte?“

Šlégl se sesypal. „Opravdu…“ zašeptal zničeně, „neměl. Letěl jsem tam za nimi, za tím chlapem mizerným, co mi to slíbil… Ještě se na mě rozeřval, že můžu být rád, že Annu nenechal zavřít, že to se mu ještě nestalo, aby někoho varovali a on je neposlechl, když to teda nepůjde po dobrém, půjde to po zlém. Myslel jsem, že se zblázním, zabiju, běžel jsem za Annou a zapřísahal ji, ať dá výpověď, že Weinfeldovy stejně nezachrání, jen sobě uškodí.“

„A ona? Nedivila se, odkud máte ty zprávy?“

„Ale ne, to jí říkal každý, jaképak zprávy, vždyť jste to zažil sám… křičela, že není krysa, aby je opustila, že je to naše vina, jako vaše a moje a každého, takový nesmysl, mohl jsem snad já za Němce, za norimberské zákony a za celé to svinstvo…?“

„A přitom stále nevěděla, že jste je udal vy?“

„To bych řekl. Zač ji máte, prosím vás!“ rozhořčil se Šlégl. „Kdyby to věděla, nepromluvila by už se mnou jediné slovo. A ona se mnou žila!“ vyjekl triumfálně.

„Kdy?“

„Potom, co odvezli Weinfelda. Celý měsíc jsme spolu žili. Celý měsíc! Co o tom můžete vědět. Víte, jaká byla, když jsme se milovali, když spala, když… Co vy víte?“ rozhodil ruce. „Už nikdy v životě –“

„Nechte si to,“ zaburácel Holý. „Váš citový průjem nás nezajímá!“

„Nehledě na to, že vaše líbánky nic neznamenají,“ dotíral Blahoš. „Dozvěděla se to zřejmě později.“

„Kdy? Za protektorátu určitě ne. Protože to by mě udala první den po válce. A po válce se to dozvědět nemohla. Archív –“

„Jaký archiv?“ vybafl komisař.

„Prý ho zničili koncem války,“ vzlykl Šlégl.

„Jak to víte?“

„Podařilo se mi to zjistit. Nedovedete si představit, jak mně bylo. Mít jistotu, že se o celé věci Anna nedozví, šel bych se udat rovnou. Věřte, na trestu mi nezáleží. Jen strach, že ona by byla první, koho byste volali.“ Najednou se mu oči rozzářily novou nadějí.

„Vždyť se mi svěřila, že si ty články schovává. Myslíte, že by mi to prozradila, kdyby měla jen stín podezření, že s tím mám něco společného?“

„To vám prozradila? Pak je to jasné, člověče! Prozradila vám také, nač si je schovávala?“

„A – ano,“ koktal šlégl.

„Proč?“

„Chtěla si to po válce s autorem vyřídit.“

„A z toho jste neměl strach?“

„Měl. Strašný. Proto jsem začal pátrat po tom archívu. A ten byl pryč.“

„Jak vidíte, ne úplně. My, například, to víme.“

„Ale ona ne! Ještě v prosinci za mnou přišla kvůli těm alimentům. Vědět to, ale co, tušit, zemřela by raději hlady, než by si ode mne vzala korunu!“

„Před tím peníze vytrvale odmítala, ne? Jak to vysvětlíte?“

Šlégl se chytil za hlavu. „Nevím,“ zaskučel.

„A jak to, že třetí článek, ve kterém nebylo žádné jméno, vztahovala správně na sebe?“

„Nevím, nevím,“ opakoval Šlégl. „Snad, že se s Weinfeldem také dělila o příděl –“

„Ten také vydali bez vašeho vědomí?“

„Ne, ten ne.“

Zvedl hlavu. „Ten jsem psal sám.“

„Vážně? Podepsán je redakční značkou.“

„Tak jsme se dohodli. Článek je můj.“ Herostratovská pýcha mu zpevnila hlas.

V duchu jsem si vybavil smutné, téměř elegická věty článku. Pravda, již při prvním čtení se mi zdálo, že se od ostatních odlišuje jakousi osobní bolestnou notou. Teď jsem pochopil důvod. „Člověče, vy jste na ni žárlil!“

„Proč bych žárlil?“

„Tak proč jste to psal?“

„Bylo mně jí líto.“

„Vám jí bylo líto?“ zařval komisař. „A když za vámi teď v prosinci přišla, to vám jí líto nebylo?“

„Bylo,“ zašeptal Šlégl. „Šíleně…“

„Přesto jste ji dokázal vyhodit –“

Vstoupil muž v uniformě. Odevzdal Holému složený papír a odešel. Holý přelétl vzkaz. V příští vteřině vypálil další otázku: „Kdo všechno věděl o té vaší – spolupráci?“

„Proboha nikdo!“ vylekal se Šlégl.

„Ani vaše matka?“

„Ne, alespoň já jí nic nevykládal.“

„Chci vědět, zda o tom věděla.“

„Nevím. Něco tušila, ale nikdy jsem s ní o tom nemluvil.“

„Ne? Proč potom předpokládáte, že něco tušila?“ Zeptal se Blahoš.

„Protože…“ pokrčil rameny. „Když s někým žijete od narození, nepotřebujete mluvit…“

„Při poslední rozmluvě jsem se vás ptal, proč jste se neoženil s Petráňovou již ve dvaačtyřicátém roce. Odpověděl jste, že nechtěla. Můžete mi vysvětlit důvody jejího odmítnutí? Samo o sobě je dost neobvyklé, když svobodná dívka odmítne vzít si otce dítěte, které čeká.“

„To je,“ uznal Šlégl a přejel si zpocenou tvář, „ale ani na to vám nic neřeknu. Snad jsem se jí dost nelíbil.“ Pokus o úsměv trapně havaroval.

„To snad nechcete vážně tvrdit. Čekali jste přece dítě?“

„Proboha, nechte mě být!“ zaječel náhle a zakryl si obličej rukama. „Já nic nevím! Co jsem měl dělat, když nechtěla?“

„A proč nechtěla?“

„Že prý se k sobě nehodíme.“

„Zajímavé vysvětlení,“ dotíral komisař. Take on začínal chraptět. „Před měsícem jste se k sobě hodili. Dokonce, jak říkáte, jste spolu žili. A najednou dost. V okamžiku, kdy by vám každá jiná padla kolem krku.“

„Byla blázen!“

„Ne! Nechtěla si vzít udavače! Petráňová už tenkrát věděla, co jste zač! Proto jste ji podporoval! A proto jste ji zabil!“

„Já ji nezabil!“ zavyl zoufale.

„Ne? A kde jste byl tu noc, co se to stalo?“

„Kterou noc?“

„Vy nevíte kterou? Z jedenadvacátého na dvaadvacátý prosinec. No, kde jste byl?“

Krysa zahnaná do rohu. Ne, spíš k smrti vyděšený králík.

„Já, já… nevím.“

„Tak si vzpomeňte, ale rychle!“

„To, to bylo – – před vánoci?“

„Jasně!“

„Ale to… to jsem byl přece na Slovensku!“ zajásal. „V Trebišově na montáži!“

„Dva dny před vánoci jste byl na montáži?“

„Ano! Měli jsme být hotovi do konce roku a nechtěli jsme se tam už vracet. Dělal jsem do pátku –“ uklidňoval se. „Můžete se zeptat.“

„Koho?“

„Koho chcete. Celé party.“ Překotně uváděl jména. „Všichni vám to potvrdí – mám cestovní doklady!“

„Čím jste jeli?“

„Já vlakem, musel jsem ještě dodělávat zemnění. Ostatní jeli autem.“

„V kolik jste přijel?“

„V sobotu ráno. Ne, později, skoro v poledne, vlak měl opoždění.“

Buď byl dokonalý herec, nebo mluvil pravdu, Měl jsem nepříjemný dojem, že mluví pravdu.

Kapitola 27

Bylo po výslechu. Komisař roztržitě pohyboval lžičkou po obrubě šálku. Tekutina vypadala jako slabá melta. Jen zasvěcenci věděli, že je to čaj – čaj jako kopnutí koně, jako Sokratův bolehlav – dvě vrchovaté lžičky na koflík, loužené pět minut v prudkém varu. Zlí jazykové tvrdili, že si tak komisař stahuje rty, aby si udržel svůj proslulý mrazivý úsměv. Pomluva, samozřejmě, mám dojem, že jestli si Holý na něčem zakládal, pak na tom, že vůbec nevypadá jako komisař kriminální policie. Zřejmě mu ten utrejch opravdu chutnal.

„Tak co?“ povzdechl po chvíli. „Zabil?“

Lžičky tence zvonily o porcelán. Nikdo nespěchal s odpovědí. Netušil jsem, že výslech dovede tak unavit.

„Záleží na alibi,“ mínil Blahoš.

Komisař mávl rukou. „Jaké alibi čekáte? Ukáže vám použitý lístek z vlaku. Datum bude souhlasit. Kdo ale na něj skutečně jel, se z lístku nedozvíte. Je divné, že všichni jeli autem a jedině on vlakem.“

„Třeba si někdo na něj v Trebišově na nádraží vzpomene, když říkal, že chytal vlak na poslední chvíli,“ přidal jsem nezávazně.

„V Trebišově snad, ale v Košicích?“

„To by stačilo. Když nasedal v pátek v poledne v Trebišově, nemohl být v Praze dřív než v sobotu ráno,“ namítl Hirš.

„Pokud jel vlakem.“

„Jak jinak?“

„Letadlo tu trasu uletí za tři hodiny.“

„Kde by sehnal letadlo?“

„Vojenská letadla odtamtud létají určitě. Kdyby měl štěstí, nebo dobrého známého…“

„Na to Šlégl nevypadá.“

„Jak vypadá nebo nevypadá, bych nechal stranou. Jakmile připustíme, že pachatelem je on, je to tak rafinovaná vražda, že získat alibi touhle cestou je proti ní školácký kousek.“

„Okamžik,“ pozvedl Hirš prst, „pachatelem čeho? Domníváte se, že zabil pouze Petráňovou?“

„Ne, Petráňovou i chlapce, samozřejmě.“

„Pak, pouze pro pořádek, by bylo pravděpodobně pořadí obrácené. Nejprve musel zabít matku, potom chlapce. Předpokládám totiž, že Petráňová by jinak bránila své dítě jako každá matka. Na jejím těle jsme ale nenalezli žádné stopy po zápasu.“

„Ale co potom odesílací lístek? Ten zaručeně vyplnila sama,“ namítl Holý.

„Myslíte tedy, že Petráňová je spolupachatelka,“ podivil se Hirš.

„Nemyslím,“ vybuchl komisař. „Nemyslím nic!“

„Šlégl je nevinen,“ prohlásil najednou Blahoš rozhodně. „Při poslední návštěvě Petráňovou vyhodil, to víme bezpečně, Petráňová o tom sama vyprávěla doktoru Rutovi. To by se neodvážil, kdyby neměl jistotu, že ona nic neví.“

Komisař kývl. „Zatracený případ, už jsem doufal…“

„Kdy budeme moci vyrazit do Hostovců?“ zajímal se Blahoš.

„Kdy chcete.“

„Zítra.“

„Prosím. Ale Kadlecovi neseberu jediného člověka.“

„Mám jet sám?“

„Ne. Můžete si vzít tady pana Hirše – a Charváta,“ Konečně! Nejraději bych Holého objal.

„Nebudete ověřovat Šléglovo alibi?“ staral se Blahoš. Ale já mu rozuměl. Nechtěl mě s sebou, to bylo celé. Cítil jsem, jak mě polévá horko.

„Ano. Na to si však troufám sám,“ odpověděl Holý. „Zítra je sobota –“ ozval jsem se. „To se těžko do neděle vrátíme.“ Také já musel ukázat, že po Blahošovi netoužím.

„To těžko,“ uznal komisař. „Máte rande?“

„Rande zrovna ne –“

„Proč tedy? Dal jste se ke kriminálce, hochu. Oč jde,“ začal vysvětlovat Blahošovi. „V Hostovcích budete potřebovat auto. Z Prahy je na takovou cestu nedostanete. Mluvil jsem se stanicí v Klatovech. Vozy mají, chybějí jim řidiči. A vy přece máte vůdčí list,“ obrátil se na mne.

Teď jsem pochopil. Proto mě posílá. Nemají šoféra.

Pokoření nemohlo být větší.

„Mám,“ přiznal jsem rudý jak rak.

„V tom případě pojedeme všichni tři,“ usmál se Blahoš.

„A pokud jde o Petráňovou,“ dodal po chvíli, „nevidím naše postavení tak černě. Pouze Šlégl je slepá ulička. Možná i Pokorný,“ uznal velkomyslně. „Ovšem čím víc podezřelých vyloučíme, tím více platí naše původní teorie.“

„Právě proto,“ bručel komisař. „Mezi námi, mně se už ani trochu nelíbí.“

Kapitola 28

Den nebral konce. Ještě měl večer a s večerem nepříjemnou povinnost.

Komisař zazvonil.

Okno se prudce otevřelo: „To jsi ty, Josef?“ zeptal se úzkostně hluboký, téměř mužský hlas.

„Ne, paní Šléglová, to jsem já, Holý,“ řekl komisař.

„Co chcete? Chlapce odpoledne ti vaši odvezli.“

„Vím. Chci mluvit s vámi.“

„O čem?“

„Nepozvete mě dál?“

Okno se zavřelo, nad vchodem zazářilo světlo. Vrzly domovní dveře. Statná stařena, celá v černém jako minule, přicházela otevřít.

Klíč se dvakrát otočil v zámku, branka se otevřela. Holý vstoupil. Tentokrát byl uveden do kuchyně.

„Snacha tu není?“ zeptal se a pomalu odložil kabát.

„Ne.“

Přehodil kabát přes židli a posadil se.

Stařena zůstala stát. Rukama se opírala o opěradlo. Krátké válcovité prsty s tvrdými nehty pevně svíraly dřevěnou výduť. Ostrý nos, rovné rty, výrazná brada. Nad horním rtem stín lehounkého chmýří. Šedivé vlasy, stažené přes uši dozadu.

Takhle si představuji staré Korsičanky, uvědomil si Holý. Černé, vyschlé, tvrdé. Typy, které rodí Napoleony. Jak to, že ona vychovala takovou krysu?

„Tak co chcete?“ přerušila stařena mlčení.

„Kde je paní Šléglová?“

„Najděte si ji. Chcete mluvit s ní nebo se mnou?“

„S vámi oběma.“ Stařenina odmítavost ulehčila sdělení. „Přišel jsem vám oznámit, že váš syn byl zatčen.“ Stála za židlí, přísná jako plačka na pohřbu. Naklonila se. Prsty stiskly opěradlo. Nic víc.

„Smím vědět proč?“

„Zjistili jsme, že byl za války horlivým dopisovatelem Arijského boje. Kromě jiných tam udal Petráňovou a její tehdejší zaměstnavatele – sourozence Weinfeldovy. Před hodinou se přiznal.“

„Přiznal?“ opakovala hluše. Tiše se svezla na židli. „Nic jiného mu nezbývalo. Usvědčili jsme ho.“

„Ta svině!“ vybuchla náhle, „ještě po smrti nás bude pronásledovat! Tisíckrát jsem mu říkala, aby ji nechal!“

„Uklidněte se. Za tohle jediné Petráňová skutečně nemůže.“

„Ne? To si myslíte vy! Já vím svoje. Proč myslíte, že to ten blbec udělal?“ Prudce se zarazila. Očí se jí rozšířily hrůzou. Ruka vyjela k obličeji. „Máte děti, pane komisaři?“

„Mám.“

„Tak na ně přísahejte, že jste si to nevymyslel,“ zaprosila zděšeně.

„To ani nesmím, drahá paní. Nehledě k tomu, že se bavíme beze svědků.“

„Přísahejte!“

Komisař zvedl dva prsty a pronesl vážně: „Přísahám.“ Paní Šléglová si ulehčeně oddechla. „Víte, mě vám najednou napadlo, že jsem do toho dostala Josefa sama. Říkal jste přece, že kromě jiných tam udal Petráňovou a ty Židy? A že se přiznal?“

„Přiznal se k článkům o Weinfeldových a Petráňové. Po dalších udáních pátráme.“

„Ušetřte si práci. Nikoho jiného neudal. Můj syn není udavač. Můj syn je nešťastný člověk.“

Hlas se jí zachvěl.

„Podívejte se, pane komisaři, vy byste přece měl rozumět lidem. Cožpak nechápete, že to udělal proto, že byl do ní blázen? Visel na ní jak hovado,“ pokračovala s rostoucí ošklivostí. „Je mi trapné o tom hovořit, ale v životě jsem neviděla takovou posedlost. On žárlil i na toho paťatého žida! Proto to napsal.“

„A co tomu říkala Petráňová? Proto si ho nechtěla vzít?“

„Petráňová? Copak ona o tom věděla?“

„Na to se právě ptám.“

„Ne, Anna neměla nejmenší tušení. Vždyť nám tady ty články sama ukazovala.“

„A vy?“

Stařena smetla neexistující drobek. „Jednou jsem našla koncept dopisu…“ přiznala neochotně.

„A co vaše snacha?“

„Ne, ta ne.“

„Jste si tím jista? Váš syn se jí přece dost svěřoval.“

„S tímhle se jí snad proboha nesvěřil!“

I to byla odpověď.

„Pokud o tom ovšem Petráňová nevěděla, nechápu, proč si vašeho syna nechtěla vzít.“

„Nebyl jí dost dobrý. Co to je – montér? Ona čekala milionáře.“

„Nemanželské dítě není pro podobné plány ten nejlepší odrazový můstek.“

„Třeba se jí hnusila jeho psí oddanost.“

„Před chvílí jste se odvolávala na mou znalost lidí. Tedy – upřímně – myslíte, že psí oddanost je dostatečný důvod k odmítnutí sňatku?“

„U ní ano. Vy jste ji neznal, pane komisaři. Ta ženská věděla, že až se jí uráčí, stačí kývnout a Josef přiběhne se svatební kyticí.“ Ze slov čišela nenávist. „Ale nestačilo.“

„No, tak tak. Kdyby necítil povinnost k Danušce, možná, že by ho dostala zase. Měla nad ním obrovskou moc. A dobře o ní věděla. Čert ví, čím mu učarovala. Jako ženská nemohla stát za mnoho.“

Naklonila se nad stůl.

„Nikdy jsem ji neměla ráda. Byla falešná jak kočka, pane komisaři. Jak kočka.“

„Jděte. Slyšel jsem o Petráňové už ledacos, ale tohle ne.“

„Rozená herečka, pane komisaři. Ona snad za to ani nemohla. Prostě hrála. Jednou, když se jí chtělo, hrála pokornou snachu, jindy ji to popadlo a ukázala se v pravém světle – div že člověka nepokousala, jak byla zlá. A ten beran, misto aby se zastal mámy…“ mávla rukou.

„Byl jí úplně posedlý. Pořád. Když si předevčírem přečetl v novinách, že se utopila, myslela jsem, že si něco udělá. Musela jsem k němu zavolat doktora, jak vyváděl.“

Komisař zbystřil pozornost. Tahle poznámka stála za zapamatování.

„Kdy ho pustíte?“ zeptala se stařena po chvíli.

„To nezáleží na mně.“

„Já vím. Ale kdy myslíte?“

„Nedělejte si velké naděje. Přečtěte si rozsudky v novinách.“

„Cože?“ zbledla paní Šléglová, „on půjde k soudu?“

„Nevím. Tak jako tak bych se být vámi domluvil s advokátem,“ řekl Holý a vstal. Natáhl ruku po kabátu. „Ještě maličkost – co jste dělala v noci z jedenadvacátého na dvaadvacátý prosinec?“

„Spala.“

„Jsou to tři dny před Štědrým dnem.“

„Děkuji. Spím každou noc.“

„A večer?“

„Nedělejte si starost. S příjezdem Petráňové do Prahy nemám nic společného.“

Holý odložil kabát. Tak přece… Napadlo ho, že tohle podezření v něm sedělo už dávno. Vlastně to věděl. „Oblékněte se,“ řekl stroze. „Půjdete se mnou.“

„Kdo? Já?“ nechápala stařena. –

„Ano. Jak víte, že Petráňová přijela jedenadvacátého prosince do Prahy?“

„Čtu noviny –“ řekla nejistě.

„Tam nic nebylo. Kde máte boty a kabát?“

Stařena se zvedla a vyšla do předsíně. Holý vyšel za ní.

„Nemusíte mít strach, neuteču vám.“ Těžce se sklonila k přihrádce. Vytáhla černé meltonky. Posadila se. „Odkud to víte?“

„Viděla jsem je,“ uryla a sklonila se k botám.

„Kde?“

„Před nádražím. Právě vycházeli. Jela jsem kolem elektrikou.“

„V kolik?“

„Kolem osmé.“

„Odkud jste jela vy?“

„Z nákupu.“

„V osm?“

„Ano,“ dopnula druhou meltonku. Obrátila se pro kabát. „Předvánoční trh v Bílé labuti.“

„Koupila jste něco?“

„Župan.“ Soukala se do rukávu.

Spěch ho mátl. Jako by se do vazby těšila,

„Počkejte,“ řekl nervózně.

„Co je? Kde máte kabát?“

Konečně proč ne. Došel si pro kabát.

„Mohu napsat vzkaz Danušce?“

„Kde je?“

„Šla si do svého bytu pro věci. Mohu?“

„Samozřejmě. Přečtu si ho.“

„Prosím.“

Hledala papír a tužku.

„Na tom nákupu jste byla sama?“

„Sama.“

„A potom?“

„Potom jsem jela domů a šla spát.“

„A druhý den?“

„Od rána jsem čekala na Josefa.“

„Nikdo vás nepřišel navštívit?“

„Ne.“

„A nakoupit?“

„Ne.“

Náhle mu přišlo, že alibi je děravé záměrně. Jako když koroptev odvádí pronásledovatele od hnízda. Jenomže – koho by kryla? Šléglovo alibi tím nezachrání.

„V kolik přijel?“

Zvedla hlavu od psaní. „Josef? V poledne. Vlak měl zpoždění.“

Vrátil se ke svědectví. „Víte určitě, že jste viděla Petráňovou?“

„Určitě. Vyšli zrovna z budovy a dopadlo na ně světlo od vchodu. Polekala jsem se, co tady chce.“

„Co dělali?“

„Rozhlíželi se.“

„Jak? Jako když na někoho čekají, nebo jako se rozhlédnete, když chcete přejít ulici?“

„Nevšimla jsem si. Bylo to sotva pár vteřin. Pak je zakryla tramvaj.“

„Měli zavazadla?“

„Jestli se nemýlím, držela v ruce nějaký kufřík.“

„Víc nic?“

„Víc jsem neviděla.“

„Snažte si vzpomenout. Jste poslední člověk, který ji viděl naživu.“

Stařena zavrtěla hlavou. „Zbytečné, nevzpomenu si. Vyšli na chodník a Anna pohlédla vlevo, směrem k Václavskému náměstí. Chlapec se jí něco zeptal, viděla jsem, jak zvedl hlavu. Ona se otočila, usmála se – v té chvíli přijela tramvaj. Když se výhled znovu otevřel, byli pryč.“

„Usmála se?“

„Ano – docela šťastně – jako člověk, který se na něco těší. Promiňte,“ dodala rozpačitě, „ale tak mně to přišlo. Půjdeme?“

Kapitola 29

Tentokrát jsem nesměl přijít pozdě. Vlak odjížděl v šest. Vstoupil jsem do kupé a měl jsem co dělat, abych nevyprskl.

„Už jsem myslel, že vám to ujede,“ řekl Blahoš. Byl nasazen v bílém svetru s černými soby a v oblýskaných zrzavých šponovkách. Jeho nohy, jak praví Karel May, vězely v zbrusu nových kanadkách z UNRRy. Proti němu byl pan Hirš oblečen stylově – zcela podle hesla otec, pomlčka, turista: hubertus, hůl, pumpky a šněrovací boty. Ovšem, pokud jsem poslouchal sněhové zprávy, je na Šumavě metr sněhu.

Mé partyzánské oblečení se také jaksi nehodilo. Ke všemu jsem ještě ráno zjistil, že mi přes léto sežrali moli nejdelikátnější část rajtek. Vatovaný tříčtvrťák s bídou zakrýval zalátané díry. Na zimu prostě není kriminálka vybavena.

Zdvořile jsem vysvětlil, že do odjezdu zbývá ještě čtvrt hodiny.

Toto prohlášení popřel vzápětí vlak, který se tiše rozjel.

„Nařiďte si hodinky,“ řekl inspektor suše.

Nařídil jsem si hodinky a usedl.

Cesta ubíhala v družném mlčení, které porušil až příchod dalšího cestujícího, jenž nás bavil vyprávěním o tom, jak werwolfové vykolejili vlak u Podmokel. Vystupoval v Plzni, zřetelně zklamán, že jsme dojeli bez úhony.

Na okresní kriminální úřadovně v Klatovech nás již čekali. Dokonce i auto bylo připravené. Byl to nádherný trofejní kus – bojový KDF s plátěnou střechou a skleněnými postranicemi.

Zatímco Blahoš a Hirš konferovali, trochu jsem vůz vyzkoušel. Běžel nad očekávání. Znervózňovala mě jedině dírka v předním skle asi tak ve výši čela, kterou, jak se mi alespoň zdálo, studeně táhlo. Utěšoval jsem se pomyšlením, že dvakrát takovou mušku nikdo mít nebude.

Zastavil jsem před budovou a oddal se šoférskému čekání. Bylo zima. Slunce, které při příjezdu proráželo mraky, se zřejmě unavilo.

Vylezl jsem z vozu a podupával okolo. Asi za píď hodiny se objevil asistent Hirš.

„Tak co je?“

„Jedeme. Máte dost benzínu?“

„Plnou nádrž a dva kanystry.“

„Výborně.“ Vsoukal se do vozu.

„Kam to bude, šéfe?“ řekl jsem tónem pražského taxíkáře.

Pan Hirš se usmál. „Hostovce, šéfe,“ odpověděl stejně.

„To mám z rajónu. Musíte zaplatit i zpáteční cestu.“

„A ještě dám na pivo, buďte klidný.“

„Proto,“ zabručel jsem a nastartoval. „Co bude s inspektorem?“

„Vrátíme se pro něho. Můžete vyrazit.“

Cestou do Hostovců se zatáhlo. Silnice, sotva protažená, stoupala do lesů. Po půlhodině namáhavé jízdy se výhled otevřel. Z údolí se zvedala špička kostela. Gastenberg – ukazovala směrovka. Neznámá ruka přes to napsala zelenou barvou: Hostovce.

Zařadil jsem dvojku a odvážně zatočil na odbočku. Zvolna jsme sjížděli. Kostel se protáhl a odkryl kulaté náměstí. Před vjezdem do obce odklizovalo několik mužů sníh.

Vystrčil jsem hlavu: „Kde je, prosím vás, národní výbor?“

„Kostel, hospoda, výbor,“ zahrčel muž. Na rukávě měl bílou pásku. Němec. Tady v tom kraji skončila válka včera, pomyslel jsem si stísněně.

Na náměstí pracovala další skupina s bílými páskami. Jakmile nás spatřili, zarazili lopaty do sněhu a dívali se.

„Naposledy tu asi viděli auto při návštěvě Adolfa Hitlera,“ řekl jsem znechuceně. „Jsme nenápadní jak kolotoč.“

Na oprýskaném domě zářil nový červený štít: Hostinec, J. Janouch, nár. správce.

„Jedeme dobře,“ mínil Hirš.

„Jinak to nejde,“ ukázal jsem na úzký pruh proházené cesty. Na vratech jedné z vil jsem zahlédl cosi jako státní znak. Zastavili jsme a já vystoupil. Něco luplo. Lezavá zima bezostyšně zajela do roztržených kalhot.

Lev byl vyveden v oleji na papírové lepence. Pod ním stálo: MNV Hostovce.

V hale nás přijala šedovlasá úřednice.

„Pan předseda má jednání,“ řekla odměřeně. „Ohlásím vás.“

„Proboha, paní,“ ozvalo se z pootevřených dveří, vedoucích do rohového pokoje. „Jaké jednání?“ Na prahu se objevil černovlasý muž s dýmkou mezi zuby. „Pojďte dál,“ kývl hlavou.

„Já to z ní nedostanu. Dělala na pražském magistrátě a tamější šéf se ukazoval jen ve vyhražené hodiny. Strašně ráda by mi to zavedla také tady. Musím si proto nechávat otevřeno, protože vyhodit ji nemůžu,“ omlouval se. „Je to jediný člověk, který tu umí psát na stroji a ovládá vyňatá slova.“

Také kancelář dokazovala, že v tomto kraji skončila válka teprve včera. Těžký vyřezávaný stůl, černá knihovna, zející prázdnotou, lahvová zelená pohovka a paraván s labutěmi se sem hodily zrovna tak‘ málo jako květinový stolek z paroží a harmonium. Jen trezor u stěny vypadal úředně.

„Co si přejete?“

„Volali vám z Klatov? Máme se tu někde ubytovat.“ Přejel nás nedůvěřivě od hlavy k patě. Musel být na nás pohled pro bohy. Zdálo se mi, že u mých rajtek prodlel nejdéle. „Vy jste od kriminálky?“

Pan Hirš mu podal legitimaci.

„V pořádku. A co byste chtěli?“

„Ubytování,“ řekl Hirš.

„To mi hlásili. Ale jaké ubytování?“

„Dva pokoje by stačily,“ navrhl jsem.

„Pokoje nemám. Domy.“

„Domy?“ Překvapeně jsme se na sebe podívali. Na pronajímání domů jsme nebyli připraveni.

„Ano. Pokoj vám tady nikdo nepronajme. Jedině vám mohu půjčit dům.“

„Kolik by to stálo?“

„Co?“

„To půjčení.“

„Nic, co blázníte? Jste přece v pohraničí. Budu rád, když ho pohlídáte. Chcete dům na náměstí?“

„No…“ připadal jsem si jako šlechtic, který vyhrál v kartách vesnici. Předseda si mé váhání vyložil jinak.

„Vy jste tu kvůli Petráňové, že? Nechtěli byste tedy Xenu?“

„Kde to je?“

„Dole u řeky. Když tu byl její majitel – doktor Maršíček – naposled, nechal mi klíče, abych se tam občas podíval. Nemám na to čas. Aspoň se podíváte za mne.“

„A nebude mít námitky, když se mu tam zničeho nic nastěhujeme?“

„Naopak. Sám mi říkal, abych v ní občas někoho ubytoval. Xenie je pro vás ideální.“ Z trezoru vytáhl příruční pokladnu a otevřel ji. Objevila se hromada klíčů. Po krátkém hledání našel ty pravé.

„Jeden od branky, druhý od dveří. Doufám, že je budete moci použít.“

„Vila se těžko odmyká?“ informoval se pan Hirš.

Předseda se zasmál. „Ne, hladce. Pokud ovšem je co odemknout. Naštěstí se Xenie nedá tak lehko vykrást. Kdyby se vám nelíbila, klidně se vraťte.“

„Nejdřív musíme vědět, kudy se tam jde.“

„Správně – jde. Auto nechte tady, další cesta je nesjízdná. Na protější straně uličkou dolů a potom podle řeky doprava. Nemůžete zabloudit.“

Najít Xenii nebylo obtížné. Horší bylo dostat se k ní. Ulička byla prošlapána jen k poslednímu domku. Dál ležel nedotčený sníh. Odhodlaně jsme vyrazili.

Po levici hučela řeka příliš prudká na to, aby zamrzla. Po stu metrech jsem toho měl právě dost. Dvakrát jsem se propadl do závěje až po pás. Pro mou choulostivou garderobu to byla katastrofa.

Xenie se tyčila na skále nad řekou jako malý moderní hrad. Byla to docela hezká vila s příkrou lomenicí. Pouze nápis, neúměrný proporcím objektu, ji hyzdil. Z pěti velkých zlatých písmen, která kdysi zářila do údolí, zbyla jen tři. XEN, stálo na štítě. Zub času a možná i chtivá ruka zlatokopova vykonaly své.

Ve sněhu jsme objevili schůdky a nad nimi zavátou branku. Vstupní dveře se podařilo bez obtíží odemknout, ne tak otevřít. Musel jsem odhrabat sníh a odkopat zmrazky. Konečně se dveře s praskáním pootevřely. Protáhli jsme se dovnitř. Předsíňkou jsme vstoupili do haly. Na parketách ležel červený koberec. Černá křesílka vybízela k posezení a k pohledu na řeku. Samozřejmě v létě. Teď prosklenou stěnu zavál sníh. Také krajinky na stěnách připomínaly léto. Paní Xenie měla kromě peněz zřejmě i trochu vkusu. V rohu pokoje stály bytelné musgrávky, jediný důkaz nelítostného střídání ročních dob.

Zatímco jsem prohlížel obrazy a neplodně uvažoval o majetkových poměrech neznámé Xenie, prošel pan Hirš ostatní pokoje.

„Vzadu jsou dvě ložnice, budeme potřebovat něco na přikrytí. Vedle je kuchyně, voda neteče. Také nesvítí světlo, ale možná, že je jen vypnuté. Můžete se na to podívat?“

„Kde jsou hodiny?“

„Před záchodem v předsíňce.“

Stačilo zapnout hlavní vypínač a žárovka se rozsvítila.

„Byl byste ještě tak laskav a mrkl se do sklepa, kolik je tam uhlí?“

„Beze všeho. Jak se tam dostanu?“

„Z kuchyně vedou schody.“

Ve sklepě byla hromada, kterou bychom nespálili za celou zimu.

„A co dřevo?“

S tichým zaklením jsem se vrátil. S dřevem to bylo horší. Ale na zatápění stačilo.

Vrátili jsme se na výbor a oznámili, že si Xenii půjčíme.

„Hlavně, že je tam všechno v pořádku,“ souhlasil předseda. „Víte, lidem se těžko vysvětluje, že pohraničí začíná až v sousední vesnici. Zvlášť, když je polovina domů prázdných a já tu úřaduju jako v loupežnické sluji.“

„Čím to?“

„Bydlelo tu dost Němců. Někteří již byli odsunuti. Pár našich lidí odešlo dál za štěstím. A pokud jde o tuhle sluj… Starosta úřadoval doma. Takový přepych si já dovolit nemůžu. Proto jsem si zabral tenhle palác.“

„Vy nejste zdejší?“

„Jsem. Ovšem celou válku jsem byl pryč. Má rodná chalupa je tamhle nahoře. Naproti Růžkovým, co byl u nich kluk Petráňové. Tam byste se sotva otočili. Vracíte se do Klatov?“

„Ano.“

„Když budete mít čas, zastavte se v nemocnici u Maršíčka a řekněte mu, že Xenii zatím nikdo nevykrad. Zatím!“

Slíbili jsme a vypadli. Rychle se smrákalo. Mraky přilehly ke kopcům a začal se z nich sypat drobný sníh. Několik vteřin to byl impozantní pohled. Na temném pozadí nebe letěly mraky jako gigantická břicha leklých ryb v kalném proudu. Pak ještě o něco klesly a všechno zahalila mlha.

Zaklel jsem a rozsvítil potkávačky. V ránu vyvstala před autem bílá stěna.

„Raději zhasněte,“ řekl Hirš a otevřel dveře. Mlha syčela v tichu. „Vrátíme se?“

„Nikdy.“ Odklopil jsem přední sklo. Mlha vtrhla dovnitř. Ale současně se vynořil šedý stín krajnice. Krajnice mě vedla.

Pan Hirš se najednou rozesmál. „Vypadáte jak Caracciola na penzi.“

Podíval jsem se na něho. Byl také celý bílý. Mlha se na nás srážela a pokrývala jíním. „Vy jako okresní strom republiky,“ hodil jsem zpátky. „Není vám zima?“

„Ne. Jägerovo spodní prádlo s vlasem dovnitř chrání a hřeje.“

Byla to škaredá cesta. Tu půlhodinu jsme jeli dvakrát tak dlouho, a to ještě před Klatovy se mraky zvedly.

Blahoš již čekal.

„Kde bydlíme?“

„V Xenii. To je –“

„Vím. Dokážete to ještě zpátky?“ Už zase měl na nose napsáno, že na něco přišel.

„Samozřejmě,“ odsekl jsem. „Račte nasednout.“

„Máme se zastavit v nemocnici a vyřídit doktoru Maršíčkovi, že má vilu v pořádku,“ připomněl pan Hirš.

„Na to bude čas zítra,“ rozhodl Blahoš autoritativně. „Jedem!“

Zaťal jsem zuby. Kristepane, to byl chlap! Stačilo, aby objevil nějakou prkotinu a nebylo s ním k vydržení.

Do Hostovců jsme dojeli po páté. Přesto již byla tma. Z domků na náměstí blikalo jen několik světel. Pouze hostinec svítil. Zastavil jsem nad uličkou. Stále tiše sněžilo. Vybrali jsme z auta všechno potřebné a pustili se dolů.

Tentokrát to bylo snazší než poprvé. Drželi jsme se stop z odpoledne a za chvilku byli na místě.

Zatopil jsem v kamnech v hale a v ložnici. Hirš zatím v kuchyni páchal večeři.

Při čaji vytáhl Blahoš slavnostně protokoly výslechů klatovské kriminálky.

„Mimochodem, víte, kdo v téhle vilce bydlel?“

Tak na tohle jsi přišel, napadlo mě.

„Petráňová,“ řekl jsem pohrdavě. –

„Ano. A ještě?“

Pokrčil jsem rameny.

„Profesor Glatte s rodinou. Že by i to byla náhoda?“

Kapitola 30

Po vánočních návalech prožívali prodavači v Bílé labuti zasloužený odpočinek. V oddělení dámské konfekce bylo docela prázdno. Komisařovy otázky se staly pro prodavačku vítaným rozptýlením.

„Ano, před vánoci se prodávalo do půl osmé. Měli jsme župany, velkou kolekci saténových županů.“

„Nemáte z ní ještě nějaké?“

„Ne. Vyprodaly se do posledního kousku.“

„Kdy se vyprodaly? Měli jste je ještě tři dny před Štědrým dnem?“

„Něco tu ještě bylo.“

„Modré s barevnými květy?“

„I to je možné.“

„Na zákaznici, která si ho ten den koupila, se asi nebudete pamatovat?“

„Těžko. Před vánoci se tady vystřídá lidí…“

Komisař kývl. Pro jistotu ukázal fotografii. Prodavačka potřásla hlavou.

„Nepamatuji se. Možná, že kolegyně. Přijde odpoledne.“ Holý poděkoval a šel. Nic jiného ani nečekal. Konec konců alibi paní Šléglové bylo tak děravé, že na takovém detailu nezáleželo.

Další návštěva patřila kanceláři Aerolinií. Úředník ho ujistil, že provoz na vnitrostátních linkách bude zahájen již na jaře.

„Až?“ podivil se Holý. „já myslel, že už lítáte.“

„Čím, prosím vás? Máme pár junkersů, rozstřílených jak řešeta. Teď jsme koupili dvě dakoty a v Avii jim přidělávají sedadla.“

„V Avii?“ opakoval komisař zamyšleně. Z Avie pochází také ta barva… Ne, ne, uklidňoval se. Uvažuju jako Blahoš. Ale stejně mu to nedalo. „To je tam také zalétávají?“

„Pravděpodobně. Avie má přece své letiště.“

„Proto. Člověk vidí ve vzduchu pořád tolik letadel.“

„To jsou vojenská,“ vysvětlil úředník.

„Hm. Kdybych se tedy chtěl dostat rychle do Košic, musím vlakem?“

„Zatím ano,“ řekl úředník a podezřívavě si Holého změřil. Takový strejda – a letadlem? „Umírá vám tam někdo?“

Komisař Holý na rozdíl od svých literárních Kolegu neuměl lhát. „Ne, ne,“ zakoktal zmateně. „Pouze pospíchám.“

Úředník zavrtěl hlavou. To se mu nezdálo. Holý však skutečně spěchal. Vlak na Košice odjížděl po obědě a úkolů spíše přibývalo. Skočil do auta a oznámil adresu Šléglova bytu.

Měl smůlu – Danuška nebyla doma. Chvíli nerozhodně postával před zamčenou brankou. Pak si všiml, že ho z protějšího domu někdo pozoruje.

Přešel přes ulici a zazvonil. Alois Kouba – stálo na vizitce.

Branka zahrčela a komisař vstoupil. Chodníčkem se dostal dozadu za vilu, kde byl vchod. Ve dveřích stála žena kolem čtyřicítky s šátkem na hlavě.

„Paní Koubová?“ uklonil se komisař a obnažil pleš.

„Prosím. Přejete si?“

Vlastně moc věcí, uvědomil si Holý. „Nevíte náhodou, kam šla paní Šléglová?“

„Od včerejška, jak jste ji odvedl, se ještě nevrátila,“ hlásila paní Koubová.

„Ptám se na mladou paní –“ vysvětlil Holý,

„Ta? Myslím, že šla nakoupit. Asi před čtvrt hodinou odcházela s nákupní taškou.“

Holý nechal uplynout několik okamžiků. „Předpokládám, že víte, co vyšetřujeme.“

„Kdo by nevěděl?“

„Pamatujete se na Petráňovou?“

„Vídala jsem ji.“

„Se starou paní Šléglovou se dvakrát nesnášela, co?“

„Vůbec ne. Stará Šléglová ji přece nakonec vyhodila z domu.“

„Jděte. Kdy to bylo?“

„To už je dávno. Někdy za války. Byla to scéna jak z bible. Stará paní na schodech jak anděl s mečem plamenným a oni dva coby Adam a Eva vypovídaní z ráje.“

„On také?“

„Divila jsem se zrovna jako vy. Ale kupodivu on také. Ovšem asi za měsíc byl zpátky. Máma přece jen zvítězila.“

„A co vlastně paní Šléglová proti Petráňové měla?“

„Bůhví. Podle mého byly obě stejně tvrdé, panovačné povahy. Obě chtěly Josefa pro sebe. A on lítal mezi nimi jako pleva mezi mlýnskými kameny a pokoušel se je smířit. Blázen!“

Odfrkla si. „Kolikrát jsem mu říkala, že se musí rozhodnout. Buď jedna, nebo druhá. Jenomže on chtěl obě, to bylo celé neštěstí.“

„Vy se stýkáte se Šléglovými?“

„Dřív. Teď jen tak sousedsky.“

„Slečna Havrdová je podle vás pro pana Šlégla lepší nevěsta?“

„Určitě. Ustoupí staré paní ve všem. A má ho ráda. Co víc si může takový Šlégl přát?“

„Má ho ráda? Jak to myslíte? Anna ho neměla ráda?“

„To neříkám. On ji ovšem miloval jako cvok a dával jí to všemožně najevo. To nikdy nedělá dobrotu.“

„Znáte obdivuhodně lidi,“ řekl komisař uznale. „Ještě poslední otázku – nevšimla jste si náhodou, kdy se v pátek jedenadvacátého prosince vrátila stará paní Šléglová domů?“

„Abyste mě nepřecenil. Jedenadvacátého prosince. To bude pomalu měsíc.“

„Kdyby to byl obyčejný den, ani bych se neptal. Ale že to byl právě pátek před vánoci – nevzpomenete si?“

Paní Koubová svraštila obočí. Komisařovi vyschlo v krku.

„A víte, že jo?“ promluvila po chvíli. „Dělala jsem právě vanilkové rohlíčky… Jasně! Druhý den měli přijet příbuzní z Rovenska.“

„Viděla jste ji?“

„Ano. Tak kolem deváté. Ještě jsem si říkala, kde se toulá.“

„Jste anděl, paní Koubová,“ děkoval komisař pohnutě.

„No no,“ usmála se žena polichoceně. „Ráda pomůžu. Podívejte, mladá paní se právě vrací.“

Komisař přistoupil k oknu. Po druhém chodníku kráčela Dana Šléglová. Vypadala staře a unaveně, břicho ostře vystupovalo z rozepnutého kabátu. Červené oči prozrazovaly, že spala málo a plakala hodně. Holému jí přišlo docela líto.

Spěšně se rozloučil.

Paní Koubová se vrátila k oknu. Byla však zklamána.

Holý vyšel, a aniž by věnoval protějšímu domu jediný pohled, nasedl do auta. Auto se vzápětí rozjelo.

„Co byste rád?“ zeptal se hlavní účetní Rozvodných závodů a nenápadně odhrnul manžetu nad hodinkami.

„Deset,“ řekl komisař. „Buďte klidný, nebudu zdržovat. Rád bych jen viděl cestovní příkaz Josefa Šlégla z jeho cesty na Slovensko.“

„Prosím,“ zvedl se účetní. Vrátil se s příkazem. Holý prohlédl jízdenku. Byla v pořádku. Náhle se zarazil. „Ten účet likvidovala slečna Havrdová?“

„Ano. Likviduje cestovní účty všech montérů. Něco se vám nezdá?“

„Ne, je v pořádku. Překvapuje mě, že právě ona. Předevčírem se vzali.“

Účetní to pochopil po svém. „Vím. Nyní, pochopitelně, již Šléglovy účty likvidovat nebude.“

„Proč ne?“ polekal se Holý. Daně Havrdové – Šléglové způsobil už nepříjemností dost.

„Na to je předpis. Manžel, případně manželka –“

„Mohl bych mluvit s některým z montérů, který byl se Šléglem na Slovensku?“ přerušil komisař hrozící výklad.

„Těžko. Nevím, kde je dnes najdete. Ale počkejte, vedle jsem viděl mladého Horneka. Ten tam byl, myslím, také.“ Kamil Hornek se ze samých rozpaků stále culil. Ano, byl se Šléglem na Slovensku. Zpátky se vracel montážním vozem jako všichni. Odjížděli v pátek ve čtyři ráno, kolem půlnoci byli v Praze,

„Jel s vámi Šlégl?“

„Ne.“

„Proč ne?“

Hornek pokrčil rameny.

„Jděte. Tohle vám nemám chuť věřit.“

Mladík mlčel jak pařez a zoufale se zubil.

„Mějte rozum, člověče! Víte, proč to musím vědět?“ udeřil Holý.

„A-ano.“

„No tak! Proč s vámi Šlégl nejel?“

„On – mám dojem – on tam sháněl nějaké jídlo a pití na svatbu,“ vydralo se z montéra.

„Načerno?“ pochopil komisař.

Hornek s úlevou kývl.

„Že si je nesehnal dřív?“

„Měl to tak domluvené. Původně jsme totiž měli jet vlakem všichni, a tak měl dost času. Pak přijelo auto a honem honem. Nestačil to a šofér se nechtěl zdržovat.“ Tomuhle se už dalo spíš věřit.

„Říká, že jste ho nechali, aby dodělal nějaké zemnění.“ Hornek pokrčil rameny. „Na to se zeptejte mistra, možné to je.“

„Kde bych ho našel?“

„Dnes asi nejspíš doma. Od pondělka táhneme linku na Spořilov.“

„Zastavím se,“ rozloučil se komisař.

„Kam?“ zeptal se šofér.

„Avie, Letňany. Stačím to ještě?“

„Záleží na tom, jak dlouho se tam zdržíte. Z Letňan jsem na Wilsonce za čtyřicet minut.“

„Jenomže já se chci ještě zastavit u inspektora Kadlece. Zrovna dnes prohlíží rajón kolem Avie.“

V Avii si s komisařem nevěděli dost dobře rady. Nakonec ho poslali na věž. Jedna z dakot byla právě ve vzduchu. Muž se sluchátky na uších hulákal do mikrofonu. Průvodce přiložil prst na ústa.

Komisař netrpělivě přešlápl. Náhle se letadlo objevilo. S rachotem přeletělo nízko nad továrnou a ztratilo se za budovou. Asi za minutu je spatřili znovu s vysunutým podvozkem. Nasazovalo na přistání. Byla to strhující podívaná.

Podvozek se zvolna přiblížil k betonové ploše. Teď! Kola se roztočila, dakota běžela po runwaji. Po chvíli se trup ladně zhoupl dozadu.

Muž odložil sluchátka. Spatřil komisařův nadšený pohled. „Hezké, co?“

„Moc. Takové divadlo tu máte denně?“

„Několikrát.“

„Vážně? To vám závidím. Vedete o tom nějaké záznamy?“

„Samozřejmě. Vy jste novinář?“

„Ne, od kriminálky.“

„Aha.“

„Potřeboval bych vědět, jak jste létali jedenadvacátého prosince.“

Muž pohlédl do knihy před sebou. Obrátil stránku, „Dvakrát. Jeden let trval hodinu patnáct, druhý dvacet minut. Chcete znát typy letadel a důvody zkoušky?“

„Ne. Hledám letadlo, které ten den letělo trasu Košice – Praha.“

„Pak jste úplně na špatné adrese. My lítáme jedině tady, nad továrnou. Letadla zásadně nikde jinde nepřistávají.“

„Rozumím. Doufal jsem spíš, že mi poradíte…“

„Proč ne. Zeptejte se v Ruzyni a ve Kbelích. Jinde přistát nemohou.“

„U vás nepřistálo?“

„Ne,“ řekl muž s jistotou.

„Hm,“ zahučel Holý zklamaně. „Ještě otázku, prosím vás. Znáte letiště na Slovensku?“

„Neznám.“

„Jenom místa. Potřebuji vědět, kde všude se tam dá startovat. –“

„Říkal jste, že letěli z Košic.“

„Ano. Člověk, kterého hledám, byl z Košic. To ještě neznamená, že z Košic letěl. Před startem měl čas, aby se přemístil zhruba do sta kilometrů,“

„A jaké to bylo letadlo?“

„Nevím.“

„To je zlé. Takový Čáp, například, se vám vznese z většího pole.“

„A dokázal by letět sedm set kilometrů bez přistání?“

„Vyloučeno.“

Ovšem – proč bez přistání? pomyslel si komisař. Pohlédl na hodinky. Chce-li se ještě zastavit u Kadlece, má skutečně nejvyšší čas.

„Hodinu,“ řekl šofér a sjel na cestu, táhnoucí se proti proudu mutěnického potoka. „Víc ani minutu.“

„Nezkusíte to dál?“ pokoušel komisař.

„Jak si přejete. Ale když uvíznem, je vlak zaručeně v pekle.“

Holý zavzdychal a vystoupil. Rozměklý sníh začvachtal pod nohama. „Budu se snažit,“ houkl do vozu a vyrazil.

Šel asi kilometr mělkým údolím, když se z řídkého lesíka na protějším svahu ozvalo zaštěkání. Na pokraji se objevil četník se psem. Vytáhlá postava za ním nemohl být nikdo jiný než Standa Kadlec.

Holý zamával. Dal jsem jim zatracený úkol, uznal zaraženě. Současně ho potěšilo, že se na své lidi může tak dokonale spolehnout.

Kadlec odpověděl a seběhl se stráně. „Práce pro vraha,“ oznámil místo pozdravu. „Rád bych věděl, co jsem komu udělal. Od včerejška je obleva a za půl hodiny je člověk promočený na kůži. Máte něco nového?“

Holý ho seznámil s posledními událostmi.

„Tak přece něco. My už našli šest vyloupených chat, ale v žádné stopy po Petráňové. Zatím nám opravdu mohou být na presidiu vděčni.“

„Hm. Nepolevujete?“

Inspektor jen zavrčel. Přejel si třídenní strniště, až zapraskalo. „Ne. I když mi to připadá den ode dne nesmyslnější.“

„Proč? Bojíte se, že neprohlédnete všechno?“

„O to ne. Ale vůbec. Celá ta představa…“

„Máte lepší?“

„Kdybych ji měl, neudržel byste nás tu ani minutu. Ovšem vy byste ji měl mít! Jak to vypadá se Šléglem?“

„Motiv by měl. Alibi bohužel taky. Právě v něm hledám nějakou skulinu.“

„A ty jeho ženské?“

„Také jsem o nich uvažoval. Stará paní však má alibi perfektní a snacha na to nevypadá. Prosím vás, abych nezapomněl, zařiďte, ať paní Šléglovou propustí. Já už na to nemám čas.“

„V kolik vám to jede?“

„Ve dvě.“

„Tak už raději jděte.“

Holý Kývl. „Za pár dní máte třetinu za sebou,“ dodat povzbudivě.

Inspektor se smál. Komisařův optimismus dojímal. „Buďte bez obav. My to vydržíme.“

Šofér už vyhlížel.

„Na nádraží,“ hekl Holý a spustil se na sedadlo.

Byli tam za dvacet minut. Řidič jel, jako by vůz ukradl.

Holý si koupil lístek a zalezl do budky. Vytočil číslo.

„Odjíždím. Nemám už čas se zastavit doma.“

„Já vím, jako obvykle,“ povzdechla žena. „Jiná by na tebe žárlila.“

„Jdi! Na mě?“

„A ne? Dnes je sobota, Zítra neděle. Co budeš kde dělat?“

„Na nádraží jsou stále.“

„Ty jedeš na nádraží?“

„Ano.“

„Počkej, někdo zvoní.“

„Nemám čas. Nerad bych propásl odjezd v telefonní budce. Ahoj.“

Udělal chybu. Kdyby počkal u telefonu, mohl se dozvědět text telegramu, který právě doručil listonoš na jeho jméno. Třeba by vrátil lístek. A i kdyby ho nevrátil a jel, což bylo u Holého pravděpodobnější, aspoň by věděl, co ho čeká a nemine.

Když v neděli k půlnoci odemkl byt a za zrcadlem spatřil povědomý blanket, chtěl ho v první chvíli prostě ignorovat. Otevře ho až ráno.

Už ve vaně mu to nedalo. Vylezl, třesa se zimou a zlostí, a telegram otevřel. Stálo tam: Nová odhalení. Přijeďte ihned. V úterý odsun. Blahoš.

Kapitola 31

„Dnes bude o jednoho strávníka víc,“ hlásil ráno Blahoš slavnostně.

Bylo to degradující pomyšlení, že vaření a jízda autem jsou jediné partyzánské zkušenosti, které se mi v tomhle povolání podařilo uplatnit.

„V tom případě potřebujeme čaj. Rumčajdu vám komisař pít nebude. Dále jsou třeba vajíčka, máslo a kus nějaké flákoty.“

„A co lístky?“

„Z těch, které jsme dali dohromady, nakoupím akorát chleba a dvě kostky mýdla. Tím komisaře moc neuctíme,“ oznámil jsem tvrdě.

„Jinak nic?“

„Ne.“

„Vaříte dobře, ale trochu moc mírově,“ řekl Blahoš vyčítavě.

„Mírově? Naopak. Tohle je první partyzánská zásada: Co je v břiše, to se počítá. Jestli chcete, udělám k obědu bramborový guláš. Konečně kdo ví, zda komisař přijede.“

„Přijede.“

„Jen aby. Když se dosud neohlásil –“

Blahoš zavzdychal. Na odpoledne připravil přehlídku nejdůležitějších svědků.

„A co to zkusit u Janoucha?“ navrhl opatrně.

„Vy byste kupoval na černém trhu?“ dělal jsem pohoršeného.

Na prahu se objevil pan Hirš. „Co bude k snídani?“

„Právě se dohadujeme. Kolega Charvát tvrdí, že už nic nemá.“

„To jste pěkný kriminální kuchař, kolego kriminální čekateli.“

„Jsem. Právě jen kriminální,“ řekl jsem.

„Jako ta zima tady,“ tloukl se Hirš do ramen. „Uhlí snad ještě nedošlo.“

Přátelství mezi námi vzniklo prakticky přes noc. Uhranul mě svým suchým humorem, který jsem tušil za každým slovem, jež vyřkl. Začal jsem odpovídat stejně a náramně jsme si rozuměli.

„Samo se nenanosí,“ obměnil jsem známé heslo.

Inspektor Blahoš neměl pro naše povídačky pochopení. „Co budeme dělat?“

„V Klatovech jsem dohodl, že nám v nouzi vypomůžou,“ řekl Hirš pokojně. „Dostali pro podobné případy zvláštní příděl konzerv. Škoda jen, že tím Holý přijde o speciality vaší kuchyně.“

„Pak bychom měli co nejrychleji vyrazit. Rychlík z Prahy je v Klatovech v deset.“

Vlak přijel přesně. K mému překvapení vystoupil z předposledního vagónu komisař.

Blahoš se k němu nadšeně vrhl. „Čekali jsme vás už včera večer.“

Holý si přejel obličej. „Včera večer jsem se vrátil z Trebišova. Vlastně dnes v noci. Proto jsem vám nemohl oznámit, kdy přijedu.“

„Hlavně, že jste tady. Na odpoledne jsme postupně pozvali nejdůležitější svědky. Bývalého starostu, manžele Růžkovy, pana Beránka.“

„Kdo to je?“

„To je právě ta nová stopa. Jak si stojí Kadlec?“

„Zatím nic. Abych nezapomněl, četl jste včerejší noviny? Američané vrátili materiál ze Štěchovic.“

„Divné, co? Nejprve div nezastřelí každého, kdo se k nim přiblížil, a najednou jsou samá ochota. Skoro bych řekl, že to mou teorii spíš podporuje, než vyvrací. Marně totiž přemýšlím, jak naši poznají, že jím Američané vracejí právě to, co si ze Štěchovic odvezli.“

„S vámi se nedá mluvit,“ zavrčel Holý. Vyšel před nádraží. „Bože, co vám to přidělili za křižník?“ ohlédl s úctou kaďoura. „Jezdí to?“

„A jak. Posaďte se.“

„Měl byste se zastavit na zdejší kriminálce.“

„Když jste na odpoledne smluvil výslechy…“

„Aspoň na minutu,“ naléhal Blahoš.

„Proč? Na oficiálnosti bude čas zítra. Tak jako tak jim nevymluvím, že jsem je nepřijel zkontrolovat.“

„Ohlásil jsem vás –“

„Tak mě telefonicky omluvíte. Jsem skutečně utahaný jak pes. Kde bydlíme?“

„V Xenii. Račte nasedat, jedeme. Musím pro benzín, křižník je na dně.“

Zastavili jsme před pumpou. Blahoš vystoupil, aby zatelefonoval na stanici. Babka komíhala pákou, benzín zvolna tekl. Šel jsem jí pomoci.

Kolem prošel Růžek v železničářském a pozdravil. Odpověděl jsem.

„Kdo to je?“ vyhlédl Holý z vozu.

„Růžek.“

Komisař se se zájmem ohlédl. Stařík také.

„Nechce svézt? Zeptejte se ho.“

„Jedete domů?“ zavolal jsem.

„Jedu.“

„Tak se pojďte posadit, svezeme vás.“

Babka naplnila nádrž a oba zásobní kanystry. Blahoš se vrátil a natěsnal se dozadu vedle Růžka. Zasunul jsem kanystry a okopal pneumatiky. Vůz pod nákladem jen hekal.

Opatrně jsme vyjeli.

„Prý k nám máte odpoledne přijít,“ začal Holý.

„Mám,“ řekl Růžek.

„Výborně. Tak si kus můžeme odbýt už teď. Co říkáte?“

„Proč ne,“ usmál se Růžek. „Mně bylo hned jasné, že jen tak pro nic za nic mě s sebou neberete.“

„Vy jste příbuzný Petráňové?“

„Ne. Kamarád jejího táty. Nejlepší kamarád.“

„Pak tedy víte, jestli vůbec nějaké příbuzné měla.“

„Ne. Byla sama jako kůl v plotě.“

„Proto dala dítě k vám?“

„Nikoho jiného neměla. Na nás se mohla spolehnout. My ji znali od malička. Ještě když jsem dělal s jejím tátou v lese.“

Komisař se podíval na železničářský kožich.

„No jo, to už dnes není pravda, člověk je rád, že muže mazat ty veksle. Po tom, co to vzalo Ludvíka – jejího tátu.“

„Kdy ho to vzalo?“

„To už je pomalu deset let. V sedmatřicátém v zimě. To víte, léta – uskočil, ale pozdě, kmen sebou švihl a srazil ho na zem. Stáhl jsem ho tenkrát dolů, položil do postele a sháněl někoho, kdo by dojel pro doktora. Vlak jako na potvoru kvůli závějím nejezdil. No jo, jenomže co mělo podkovu, sváželo z lesa a každý si rozmyslel štvát koně do Klatov a zpátky jen proto, že starý Petráň umírá.“

„On byl sám?“

„Jako kůl v plotě. Žena mu umřela po první válce, znovu se neoženil, a když holka odešla, zůstal úplně sám. A teď si představte,“ začal se stařík rozpalovat, „že když přijela Anna na pohřeb, dávala vinu mně! Mně, který kvůli němu div neprolez vesnici po kolenou! To bys nejdřív musela najít sedláka, který by byl ochoten zapřahat, řekl jsem jí rovnou. Já ho nenašel. Pak mě to mrzelo, protože ona byla zrovna takový šůs jako její táta. V tu ránu se namíchla na celou vesnici. Prodala chalupu a sbohem.“

„Za války se sem ale vrátila.“

„Sem?“ uchechtl se Růžek. „Co vás vede, do Xenie. Tam, kde odjakživa bydlela světová smetánka.“ Světová smetánka zněla z jeho úst poněkud komicky.

„Profesor Glatte, například,“ podotkl Blahoš.

„Jo, ten emigrant tam bydlel taky. Prostě samá honorace. No a jednoho dne se tam nakvartýruje Anča s kozou, jak jí tady říkali. Kde kdo ji pamatoval, jak chodila krást trávu na obec, a najednou milostpaní. A kdyby jen to. Ještě se tam zabarikádovala a starostovu ženu, která to nemohla zvědavostí vydržet, vyhnala od branky. Palice!“ zasmál se Růžek. „Pak když potřebovala mlíko pro kluka, musela chodit až k nám na Kolašín.“

„Kolik platila nájmu?“

„Tisícovku měsíčně,“ utrousil Blahoš;

„To je dost.“

„Odhadujeme, že tu utratila kolem jednoho sta tisíc.“

„Na korunu ona nekoukala, to je fakt,“ souhlasil Růžek. „Jen se jděte podívat, jakou hrobku vyštaficírovala tátovi na hřbitově. Ani v Klatovech není nic takového k vidění. A aby nebylo mýlky, o koho jde, stojí tam zlatý na černým: Ludvík Petráň, dřevorubec. Tak, vesnici na truc.“

„Jenomže,“ dodal po chvíli, „když skončila válka, neměla šesták. První měsíc jsme měli u sebe kluka zadarmo. Fakt, ta tomu tátovi z oka vypadla. Ten byl také takový haur.“

„Jezdilo sem za ní hodně lidí?“

„Skoro nikdo. Jednou za čas se tu objevil ten plešoun z Prahy –“

Komisař si poposadil klobouk. „Jaký plešoun?“

„Co já vím. Prostě chlap kolem čtyřicítky, blonďák, menší –“

„Říkal jste plešoun.“

„Moc toho na hlavě neměl. Ten zbytek byl blond.“

„Jak se jmenoval?“

„To vědět, tak jsem svého času dostal štěně piva.“

„Jděte.“

„Čestné slovo. Nevěřil byste, jak jsou lidi zvědaví. Jednou se vám za ním vypravili až do Prahy. Ale tam se jim ztratil. A těch řečí! Že to je nějaký ženatý pracháč, pak, protože na pracháče nevypadal, se začalo tvrdit, že dělá prostředníka mezi Annou a pravým otcem. Pravý otec měl být vysoce postavený německý důstojník, který Anně platil, že ho neprozradila. O revoluci ji kvůli tomu div nezavřeli.“

„Počkejte,“ zarazil ho komisař. „Jak to – neprozradila? Při porodu přece musela udat jméno otce.“

„Anna?“ přimhouřil Růžek oko. „Ta když si postavila hlavu! Nikdo z ní nedostal slovo. Dobře věděla, že se vesnice může zbláznit zvědavostí.“

„Ani vám je neprozradila?“

„Ne. Mě to ale tolik nevzrušovalo. Konečně, nic mi po tom nebylo.“

„Ale nějaký úsudek jste si přece udělal.“

„Zdálo se mi,“ zaváhal Růžek, „jako když jí ten chlap někdy něco škaredého provedl a teď se ji snažil udobřit.“

„Jděte,“ zavětřil komisař, „a co to podle vás bylo?“ Růžek se ušklíbl. „Kristepane, to není těžké uhodnout. Asi byl ženatý a sliboval, že se rozvede a že se vezmou, ne? To nakonec víte líp než já. Ukazovali jste mi jeho fotografii.“

„Šlégl?“ otočil se Holý.

Blahoš kývl. –

„Tak to nevíme. Víme jen, že ženatý nebyl.“

„Ne?“ podivil se stařík. „Proč si ji potom nevzal?“

„Prý ho nechtěla.“

„Dobrá, ale proč?“

„To bychom sami rádi věděli. Nenaznačila vám něco?“ Růžek se zamyslel.

„Jednou jsme se kvůli němu pohádali. To bylo někdy touhle dobou. Ne, později. V únoru, koncem února. Sněhu zrovna jako teď, kluk malinkatý – prostě jsem jí nosil mléko sám. Ten její – Šlégl, říkáte? – přijel pokaždé ráno, to snad přespával v Klatovech nebo kde, protože z Prahy to nemohl chytit. Večer se zas vracel. To byla tahy taková záhada. Nikdy tu nezůstal přes noc. Bůhví proč. Zase se kolem toho namluvila spousta řečí. Že nesmí být přes noc mimo domov a jiné nesmysly – tu noc před návštěvou byl přece také venku a záleželo pouze na něm, jestli dojel flamendrákem až sem, anebo zůstal v Klatovech. Řekl bych, že to nechtěla Anna – a dokonce tuším proč. Dovedla si představit, jak by jí v deset hodin tloukl starosta na okno a chtěl ho úředně přihlásit.“

„A tak jste se pohádali,“ připomenul komisař.

„Jo. To bylo tak. Nesl jsem jí mlíko a potkal ho před vilou. Zastavil se, ohlédl nazpátek a potom zamumlal, že jsem mu sotva rozuměl: obálka na brance patří slečně: Skutečně, mezi tyčkami byla bílá obálka. Odnesl jsem ji Anně. V obálce byly peníze.“

„Kolik?“

„Dost. Nejméně pět tisíc. Tady u nás to byly velké peníze i za protektorátu. Anna se rozlítila, a abych je hned sebral a zanesl za ním na nádraží. Musel jsem jí vysvětlit, že na posílku si mě nezjednala. Jiná na jejím místě by byla ráda, kdyby ji někdo takhle pravidelně podporoval… Kdo vám řek, začala vyvádět, že mě pravidelně podporuje – on? To dá rozum, namítl jsem. Tak abyste věděl, křičela, do dnešního dne jsem od něho nevzala ani korunu. Raději půjdu žebrat.“

„Jděte.“

„Vážně, jak ta vám tenkrát řádila. Jako kdyby jí nesmírně záleželo na tom, abych si náhodou nemyslel, že ji vydržuje. A přitom – kde jinde by ty peníze vzala.“ Vyhlédl z vozu. „Tady mi zastavte. Bydlím nahoře u nádraží.“

Zabrzdil jsem. Stařík vzal za kliku.

„Jen to dopovězte, počkáme.“

„Už není co. Vynadal jsem jí, co se do ní vešlo. Co ti ten chudák udělal, že s ním zacházíš jako s onucí? A víte, co mi na to odpověděla?“ Růžek sešpulil rty: „Abych se prý nezlobil, to mi může prozradit až po válce. Husa!“

Kapitola 32

„Konečně sami,“ řekl komisar. „Můžete spustit. Ale stručně, chtěl bych se ještě podívat na protokol.“

„Prosím. Něco jste se už dozvěděl s rozhovoru s Růžkem. Petráňová měla nepřiměřeně mnoho peněz. Na nájem vily a způsob života, který tu vedla, její úspory nemohly stačit.“

„To ne.“

„Přitom je zajímavé, že celou částku měla pohromadě už tenkrát, když přijela za Maršíčkem pronajmout Xenii. Přišla za ním, vysvětlila, kdo je, a zajímala se, zda by jí vilu nepronajal. Na jak dlouho? zeptal se Maršíček. Do konce války. Doktor, přesvědčen, že jde o nedorozumění, jí vysvětlil, že za měsíc bere tisíc korun a válka se může táhnout řadu měsíců, možná i let.“

„To je v pořádku, souhlasila Petráňová, na kolik let mám zaplatit?“

„Stručně. Na kolik zaplatila?“

„Na rok. Otevřela kabelku a ze svazku bankovek oddělila dvanáct tisícovek.“

„Doktor Maršíček nebyl vyslýchán?“

„Byl. Nesepsali s ním však protokol, protože v posledním roce se už s Petráňovou nestýkal.“

„Což o to, sledujeme starší stopy. Na odpoledne jste ho nepozval?“

„Ne. Můžeme ho vyslechnout v Klatovech. Mimochodem, akutní schizofrenii pokládá u Petráňové za vyloučenou.“

„Když s ní poslední rok nemluvil?“

„I tak. Tvrdí, že akutní schizofrenie je nesmysl. Jsou jen pozdě rozpoznané případy. A to prý Petráňová rozhodně nebyla.“

„Co tomu říkáte vy?“ obrátil se komisař na Hirše. Ten pokrčil rameny, „V oblasti duševních chorob je medicína v plenkách. Máloco můžete vyloučit, máloco dokázat. Fakt je, že podobný druh schizofrenie se vyskytuje zřídka.“

„Co jste objevili dál?“

„Růžek se zmínil, že chtěli Petráňovou v květnu zatknout. Podle toho, co jsme slyšeli, nebylo to tak nevinné, jak říkal. Stýkala se tu prý s nějakým německým důstojníkem.“

Holý mávl rukou.

„Ba ne, máme to ověřené. Dokonce známe jeho jméno – Klaus Müller. Pochází z Obersteinu, což je vesnice hned tady za kopcem. Petráňová ho tam hledala ještě před třemi měsíci.“

„Vy jste nepolepšitelný fantasta,“ rezignoval Holý. „Co jste zase objevil?“

„Včera za námi přišel předseda národního výboru z Obersteinu – Rudolf Beránek. Oberstein byl za protektorátu už v Německu. Dnes tam žijí asi tři české rodiny z vnitrozemí a spousta Němců, kteří mají být odsunuti. Kromě předsedování dělá Beránek ještě národního správce místní hospody. Koncem října zastavila před hospodou černá hadimrška, z které vystoupila žena kolem čtyřicítky a zajímala se, zda již byl někdo z Obersteinu odsunut. Beránek řekl, že ne. Asi za hodinu byl vůz zpátky. Řidič opět zůstal sedět v autě. Tentokrát se žena sháněla po předsedovi. Beránek se představil a žena se sama od sebe legitimovala.“

„A byla to Petráňová,“ řekl Holý.

„Ano. Požádala ho, aby jí ukázal seznam německých obyvatel. Protože nic takového předseda neměl, přinesl archy na vydávání potravinových lístků. Petráňová hledala Klause Müllera. Společně prohlédli seznamy. Klaus Müller v nich nebyl. Beránek jí doporučil kartotéku v Klatovech. Proto si pamatuje, jak ho překvapilo, když vůz místo aby jel na Klatovy, zamířil na druhou stranu, do Němec, jak se tu říká. Vyběhl ven, že je upozorní, ale vůz nezastavil. Přesto si všiml, že auto má pražskou evidenční značku: velké pé a nějaká čísla.“

„Čísla si nezapamatoval?“

„Bohužel ne.“

„Hm,“ zabručel komisař. Po chvíli znovu. „Hm.“

„Jistě. Ale pozor! Ukázal jsem mu hrst ženských fotografií, mezi nimi Petráňovou. Našel ji okamžitě.“

„Třeba se s ní seznámil ve vlaku. Lidská fantazie nezná mezí.“

„Beránek na to nevypadá.“

„Proč nepřišel, když tu vyšetřovali z Klatov?“

„Nevím. Budete mít příležitost se ho zeptat. Je zajímavé, že jeho vyprávění odporuje všemu, co říkají zdejší lidé. Podle nich Petráňová, když odjela po válce do Prahy, sem přijížděla vlakem pravidelně jednou za měsíc na sobotu a na neděli. Nikdy jindy ji tu neviděli.“

„Ani Růžek ne?“

„Ani Růžek. Zřejmě šlo o výlet, který měl zůstat utajen.“

„Zřejmě. A proto mě sem taháte?“ nadýchl se Holý.

„Ne,“ zaševelil Blahoš v tichém triumfu. „Dovolil jsem si vás zavolat, protože o Klause Müllera se kromě Anny Petráňové zajímali hned po válce také Američané. Jak jsem zjistil v Klatovech, Klaus Müller dělal dozorce při stavbě podzemní továrny na Hitlerovy tajné zbraně někde v Harzu. V té funkci pomáhal také ukrýt archiv – když se továrna likvidovala.“

Kapitola 33

„Já se k těm protokolům nedostanu,“ zabědoval komisař. „Kdybych psal detektivky, poslední větu všech kapitol by pronášel inspektor Blahoš. Vaše odhalení jsou tradičně senzační.“ V tichém zoufalství se obrátil na pat Hirše. „Byl jste u výslechu Beránka?“

„U toho jsme byli všichni. Přišel včera ráno, právě když jsme snídali.“

„A jak to, že se klatovské kriminálce nepřihlásil a za vámi přišel, sotva jste přijeli do vily?“

„Nevím. Odpoledne se ho můžete zeptat. Podle mého, o vyšetřování klatovské skupiny prostě nevěděl.“

„Jak to? Jestli tady toho Müllera hledala americká rozvědka, měl Beránek jen při vyslovení jeho jména alarmovat klatovskou stanici.“

„Pozor! To on dodnes neví! Američané hledali Müllera v květnu. Beránek přišel do Obersteinu až koncem srpna.“

„A hned se stal předsedou národního výboru?“

„Ano. Totiž přesně – stal se předsedou. Národní výbor tam do letoška neexistoval z toho prostého důvodu, že on byl jediný Čech, Který se v Obersteinu usadil.“

„Dá se mu věřit?“

„Dá.“

„V tom případě,“ vstal komisař s gestem šachisty, dávajícího mat, „v tom případě Petráňová nevěděla o ceně Klause Müllera. Ještě jsem neslyšel o špiónovi, který se na svého komplice chodí ptát na národní výbor s legitimací v ruce.“

Tentokrát se ale Blahoš nedal. „Nikdy jsem netvrdil, že Petráňová je špiónka. To ale nevylučuje, aby do špionáže nebyla zapletena.“

„Budiž,“ dohřál se komisař. „Potom tedy zastavím párání a materiál předám na příslušná místa. Chcete-li mít z ostudy kabát, prosím.“

„Ale to přece není nutné!“

„Je! Znám rozsah své kompetence. Tak co?“

Mlčení prý znamená souhlas. V té chvíli vyjadřovalo souhlas tak silně, že i komisař to poznal. Přejel nás podrážděným pohledem. „Zbláznili jste se všichni? Ne hrdinové špionážního románu, ale kriminální úředníci.“

„To víme,“ promluvil pan Hirš klidně. „Právě tak víme, k čemu jsme kompetentní a k čemu ne. Inspektor nakonec neřekl víc, než že není vyloučeno, že se Petráňová do něčeho zapletla. Proto přece není nutné odevzdávat případ konkurenci. Za měsíc by nám ho také mohli vrátit a kromě kabátu by z té ostudy možná zbylo na šaty.“

„Právě,“ řekl komisař v naději, že našel spojence. „Naproti tomu se ale domnívám, že bychom měli i touto podezření věnovat přiměřenou pozornost. Zjistili jsme určitá fakta a snažíme se je vysvětlit. Nic víc.“

„V pořádku,“ zahučel komisař rozpačitě. „Promiňte, že jsem tak vyletěl. Mě jenom dohřálo, že v okamžiku, kdy se od Růžka dozvíme, že Petráňová zřejmě už za války věděla, že Šlégl byl udavač, vy zase spustíte ten svůj špionážní kolovrátek. Na jakých faktech vlastně stavíte?“

„Za prvé na tom, že mrtvolu Petráňové objevil její bývalý zaměstnavatel. To samo o sobě je veliká náhoda. Za druhé ji objevil ve společnosti Američanky, dcery člověka, který se významně podílel na vynálezu atomové bomby. Za třetí na tom, že Petráňová koncem října přijela tajně autem do Obersteinu a sháněla se po Müllerovi. Co jsme o něm zjistili, jsem už řekl,“ vypočítával Blahoš pomalu. „Zítra odcházejí z Klatov první Němci do reichu. Domníval jsem se, že bychom se tam měli jet podívat, zda mezi nimi ten Müller nebude,“

„A to si myslíte, že americká rozvědka ho nenašla a my ho najdeme při odsunu?“

Blahoš pokrčil rameny. „Zkusil bych to,“ opakoval zdrženlivě.

„Vzdávám se,“ vzdychl komisař. „Dobrá, pojedeme zítra hledat Klause Müllera. Ten informátor jede s námi?“

„Ano, je to bývalý majitel zdejší hospody – Ernst Schwarz.“

„Němec?“

„Ano. Za každou cenu chce zůstat v Československu.“

„Proboha, snad jste mu neslíbili –?“

„Ne. Budete mít příležitost se sám přesvědčit. Pozval jsem ho na sedmou hodinu.“

Kapitola 34

Pan Dušek, bývalý starosta Gastenbergu, byl hubený muž kolem padesátky. V Blahošově seznamu zastupoval veřejné mínění. Zastupoval je i při výslechu. S vrchnostenskou nezaujatostí vypovídal zhruba totéž, co slyšel komisař od Růžka.

Petráňová nebyla v Gastenbergu oblíbená. Lidé ji pamatovali jako chudou holku a těžko si zvykali na dámu z vily. Ona jim to také neusnadňovala. Byla podivínská, uzavřená, s nikým se nestýkala. Ještě si tak vyšla nahoru k Růžkovým, nebo k někomu z přátel jejího otce. Na kamarádky ze školy dočista zapomněla. Snad se bála, že se jí budou posmívat, protože má nemanželské dítě.

Blahoš stočil hovor na Šlégla a hra se opakovala. Ano, jezdil sem za ní nějaký muž. Zřídka. Jiné návštěvy neměla.

„Slyšel jsem, že jste ji chtěli po válce zavřít, protože se stýkala v Němci,“ vložil se komisař do výslechu.

„No, zavřít, zavřít,“ kroutil se Dušek. „Spíš to byla taková zvědavost.“

„Zvědavost?“

Dušek rozhodil ruce. „To máte těžké. Lidé jsou zvědaví všude, natož na takové vesnici, kde jeden druhému kouká do talíře. Když se náhodou vyskytne talíř, do kterého nevidí, uvítají každou příležitost, aby se do něj mohli podívat.“

„Minule jste vypovídal jinak,“ připomněl Blahoš. Otevřel protokol a četl: „Za války se Petráňová stýkala s německým důstojníkem. Osobně jsem byl svědkem takové schůzky na nádraží v Klatovech.“

Dušek se nejistě usmál. „To je pravda. Ovšem, také to mohla být náhoda. Třeba ji z dlouhé chvíle oslovil a ona odpověděla.“

„Jak to tenkrát bylo?“ pokračoval komisař ve výslechu. „Přijel jsem do Klatov a ona stála na peróně s německým důstojníkem. Když mě uviděla, zašli za roh.“

„Proč?“

Dušek roztáhl prsty. „Nevím. Buď mě nechtěla pozdravit, nebo nechtěla, abych ji viděl…“

„Jakou měl hodnost ten důstojník?“

„Poručík.“

Komisař mu přisunul papír. „Můžete mi nakreslit, jak vypadaly jeho výložky?“

„To si – nepamatuji. Říkalo se, že chodí s nějakým poručíkem.“

„Aha,“ udělal komisař. „Tím jsme ale zamluvili tu zvědavost. Pokud jsem slyšel, zatýkání Petráňové jste řídil vy.“

„Jako starostovi mi nic jiného nezbývalo.“

„Neobviňuji vás. Jen mě zajímá, zda jste měl něco v ruce,“

„Ne – totiž – něco přece. S tím důstojníkem ji vidělo více lidí.“

„Můžete je vyjmenovat?“

Starosta vychrlil několik jmen.

„Znovu,“ řekl komisař spokojeně. „Zapíšu si je, když dovolíte.“

Když si poznamenal poslední jméno, zeptal se dál. „Jak dlouho žijete v Hostovcích?“

„Od narození.“

„Výborně. Před válkou patřil vedlejší Oberstein k republice, znal jste tamější obyvatele?“

„Málo. Oberstein byl samý Němec,“ odpověděl starosta vlastenecky.

„Jděte. To je nepřirozené,“ namítl Holý. „My vám nevydáváme osvědčení o národní spolehlivosti. Potřebujeme vědět pravdu.“

„Osvědčení mám a pravdu vám říkám. Kromě několika Němců se od nás s lidmi z Obersteinu nikdo nestýkal. Můžete se zeptat.“

„Zeptám. Kdyby se přece takový člověk vyskytl –“

„Myslíte Petráňovou?“

„Nemyslím nikoho. Kdyby se tedy takový člověk za války vyskytl, mohl se setkat s někým z Obersteinu?“

„Jistě. Z Obersteinu sem jezdil jednou denně vlak. A pro občany velkoněmecké říše hranice protektorátu neexistovaly.“

„Toho důstojníka byste poznal?“

„Dnes? Vyloučeno. Už druhý den bych ho nepoznal.“

„Škoda. To je všechno, děkuji vám.“

Bývalý starosta Gastenbergu vycouval z haly. „Takového svědka bych státnímu zástupci nepřál. Průměrný obhájce by z něho dostal, co by chtěl.“

„Manželé Růžkovi,“ oznámil pan Hirš jako majordomus. „Právě přišli. Přejete si je vyslechnout dohromady, nebo každého zvlášť?“

„Zvlášť. Nejprve Růžka. Vy zatím dělejte společnost dámě.“

Hirš se uklonil a vpustil dovnitř Růžka ve svátečním. Holý se s ním přivítal jako se starým známým.

Nejprve se zaměřil na Oberstein. K našemu překvapení Růžek potvrdil starostův názor. „Tady to nebylo zvykem. Vesnice byla buď česká nebo německá, smíšených málo. Podle toho se lidé stýkali. Mezi Obersteinem a Gastenbergem bylo těch styků pramálo. A pokud byly, za války ustaly nadobro.“

„Nadobro? Petráňová se prý stýkala s nějakým důstojníkem z Obersteinu.“

„To vám napovídal starosta, co?“ vzplál Růžek. „Potřeboval odůvodnit, proč ji chtěl zavřít.“

„Slyšeli jsme to z více stran.“

„Což o to, já taky. Ale viděl ji někdo?“

„Na tom nesejde. Vy jste ji neviděl a ani se vám s ničím takovým nesvěřila?“

„Ne,“ řekl Růžek zarputile. „Vím jen, že měla Němce v žaludku víc než kdo jiný.“

„Dobrá. O poslední návštěvě Petráňové jste byl již vyslýchán.“

„Třikrát.“

Komisař zalistoval v protokolu. „Skutečně. Omezím se proto jen na pár maličkostí.“

„Beze všeho. Jen, prosím vás, kdybyste mohli vynechat mou ženu. Moc ji to tenkrát vzalo a po každém výslechu týden nespí.“

„Pokusím se. Když dovolíte, nejprve zopakuji fakta. Petráňová k vám přijela neohlášena jedenadvacátého prosince loňského roku vlakem v jedenáct třicet. Prohlásila, že si vezme syna na vánoce do Prahy, a ještě týž den vlakem ve čtrnáct čtyřicet se synem odjela. Ano?“

„Ano.“

„Jak mám rozumět tomu neohlášena? Vy jste s ní neměli na vánoce nic domluveno?“

„Měli. Když tady byla naposledy –“

„Kdy to bylo?“

„Jako vždy – první sobotu a neděli v měsíci.“

„Tedy v prosinci?“

„Ano, tenkrát jsem se ptal, kde bude o vánocích, totiž – pozval jsem ji k nám rovnou, aby si o to nemusela sama říkat.“

„A ona?“

„Přijala. Tedy, říkala, že ještě neví, ale natolik jsem ji znal, abych věděl, že přijede. Proto jsem v první chvíli myslel, že už přijela na vánoce, a jen mně bylo divné, že má jen taštičku. Na to ona, že si jede pro kluka,“

„Jakým dojmem na vás Petráňová působila?“

„Jako pomatená – chtěla –“

„Okamžik,“ sklonil se komisař k protokolu. „Tady jste vypovídal, že se vám zdála silně rozrušena.“

„Jaký je v tom rozdíl?“

„Velký. Rozrušit se můžete vy nebo já, a přesto jsme se ještě nepomátli. Zdálo se vám, že není duševně normální?“

„Ne, to ne. Jen taková – dychtivá, jako by se na něco těšila.“

„Těšila?“ opakoval komisař zamyšleně. Právě tak už ji kdosi popsal, uvědomil si. „Nepověděla vám, proč tak nenadále odjíždí?“

„Že je v Praze pozvána ke známým.“

„Ke komu jede, vám neprozradila?“

„Ne.“

„Nepřemlouvali jste ji, aby zůstala?“

„A jak. V kůlně jsem měl už stromek – hezký, až do stropu…“ Růžek dojatě zmlkl. „S ní ale nebyla řeč. Sama začala kluka převlékat – ani na noc že nezůstane…“ Hlasitě se vysmrkal. „Bůh jí odpusť – holce, ale tohle dělat neměla.“

„Kdy se vrátí vám také neřekla?“

„Ne. To si do smrti neodpustím. Šli jsme na vlak a já povídám, kdy nám ho přiveze. A ona, že ještě neví. Možná, že u ní zůstane trvale. Ale mluvila tak radostně, že mě nic nenapadlo.“

„Ani nemohlo,“ uklidňoval ho komisař. „Nyní bych si promluvil s vaší paní.“

„Mám počkat venku?“

„Když budete tak laskav.“

„A nezapomenete?“

„Můžete se spolehnout.“

Růžek se uklonil a vyšel. –

V pootevřených dveřích stanula elegantní prošedivělá dáma. Komisař se překvapeně zvedl. „Přejete si?“

„Já jsem Růžková,“ usmála se žena půvabně. Lehce ráčkovala. Tmavý kostým, černé válenky, rukavice a kabelka se k ní jedinečně hodily. Nehodily se sem, do téhle vesnice, k dřevorubci v černém saku a brčálově zeleném svetru.

Komisař bezděky propadl jejímu kouzlu. Usadil ji do křesla a z žalostných zbytků lednového přídělu jí kavalírsky nabídl cigaretu. Paní Jadwiga si vzala, komisař zapálil.

Výslech se změnil ve společenskou konverzaci. Jak se ukázalo, pani Růžková, Jadwiga Růžková, byla Polka. S Růžkem se poznala před válkou, když sem přijela k příbuzným na návštěvu. Byla z toho velká láska, pan Růžek jí tolik připomínal nebožtíka muže. Ano, paní Jadwiga byla vdova. Má dva chlapce, velké chlapce, jeden už je dokonce ženatý – na stole se objevila fotografie – oba žijí v Polsku.

Rozhovor plný ohledů se jen zvolna obracel k Petráňové. Hned z počátku se ukázalo, že paní Růžková zaujímá k Petráňové kritičtější postoj než Růžek. Když se jí komisař zeptal, zda neslyšela, že se Petráňová stýkala s německým důstojníkem, odpověděla bez váhání, že ano.

Půvabně zadrhávajíc, vyprávěla, jak jednou, když nesla manželovi oběd, uviděla Petráňovou a nějakého muže v uniformě sedět na kraji lesa. Petráňovou poznala s jistotou.

„Vypadali jako milenci?“

Paní Jadwiga se zasmála. „Jako nesmělí milenci. Seděli vedle sebe a ona mu něco povídala. Viděla jsem je z dálky.“

„Váš muž se o téhle epizodě nezmínil.“

„Neví o ní.“

„Vy jste mu o tom neřekla?“ zeptal se Holý překvapeně.

„Ne. Zbytečně bychom se hádali. Na slečnu Annu on nedal dopustit.“

Paní Růžková mluví o Petráňové jako o slečně – označení, jež z polských úst zní přinejmenším dvojznačně.

„Ovšem teď, po tom všem…“ zkusil komisař opatrně.

„I teď. Stále tomu nemůže uvěřit.“

„A vy?“

Paní Jadwiga pokrčila rameny. „Nevím. Je to divné.“

„Domníváme se, že nebyla normální –“

„Ó ne. Chovala se sice jinak než obvykle –“

„Jak?“

„Vám by to ani nepřišlo. Já ji však znala několik let. Především nezvykle mnoho mluvila. Za tu chvíli napovídala víc než za celou válku. Za druhé vypadala šťastně. Takovou jsem ji také nikdy neviděla. Zdála se šťastná jako – blecha? – jak říkáte, jako kdyby vyhrála milión.“

„Zajímavé přirovnání,“ podotkl Holý. „Mluvila něco v tom smyslu?“

„Ale kde. Vykládala, že jsou na vánoce pozváni ke známým, ke komu samozřejmě zase neřekla, jen tak, ke známým, a proto že spěchá. Manžel namítl, že Štědrý den je až za dva dny, že tady může přespat a odjet druhý den ráno. Ona se smála a povídala: Pro mne je Štědrý den zítra!“

„A co váš muž?“

„Už ani nevím. Myslím, že se zeptal, nač čeká a ona to jako obyčejně zamluvila. Od ní jste se zřídka něco dozvěděli.“

„Dala jste chlapci s sebou nějaké věci?“

„Ano. Měl to složené v kufříku. Noční košilku, dvě košile, bačkorky…“ zmáhalo ji dojetí.

„Seznam je uveden v protokolu,“ připomněl Blahoš.

„Pak je vše v pořádku,“ ukončil komisař. „Zatím vám mnohokrát děkuji.“

Kapitola 35

Rudolfu Beránkovi stačila otázka, aby spustil jak kulomet. Komisař unaveně naslouchal.

Vcelku mluvil stejně jako včera ráno. O šoférovi nebyl schopen říci nic určitého. Měl dojem, že byl spíš vyšší.

Za dvacet minut byl protokol probrán. Teď se měl ujmout výslechu komisař. Příliš se k tomu neměl. Seděl a mlčel. Blahoš položil několik zbytečných otázek, pak zmlkl také. Chvíli panovalo trapné ticho.

Rudolf Beránek si odkašlal a poposedl. „Můžu jít?“

„Ještě okamžik,“ řekl komisař pomalu. „Nejdřív mně povězte, odkud se my dva známe?“

Muž v kožené bundě ztratil jistotu. „Nemám ponětí, pane revírní.“

„Revírní? To znamená těsně před válkou. Odkud jste se sem přistěhoval?“

„Ze Zdic – prosím.“

„Aha,“ zasmál se komisař. „To zlatnictví, co? Patřilo vašemu strýci, nemýlím-li se.“

„Ano. Ale to už je dávno.“

„Jistě. Mně jenom pořád vrtalo hlavou, kde jsem vás už viděl. Kolik jste tenkrát dostal?“

„Osmnáct měsíců. Ale odseděl jsem jen pět.“

„Pravda, pak přišla amnestie. Do které skupiny jste byl zapojen?“

„Prosím?“

„Slyšel jsem, že jste se účastnil odboje.“

„Ano, v Praze, na barikádách. Moc jsem se změnil, pane revírní.“

„Vidím. Dřív byste asi za námi nepřišel.“

Beránek se skromně uculil.

„Jen nechápu, proč jste se nepřihlásil hned, když tady vyšetřovali z Klatov,“ pokračoval komisař.

„O tom jsem nevěděl. Vždyť nebýt toho, že jsem se náhodou zastavil na výboru, nedozvěděl bych se to ani tentokrát.“

„Jakým vozem Petráňová přijela?“ vyptával se Holý.

„Přesně jsem si nevšiml. Tuším, že hadimrškou. Vzadu měla rezervu.“

„Číslo?“

„Bohužel. Nějaké dvojky.“

Komisař nakreslil P a za ně pět křížků. „Kde?“ Beránek se sklonil nad papírem. Zkusmo črtl dvojku na druhé a čtvrté místo. Pak zavrtěl hlavou. „Nevím.“

„Nevadí,“ řekl Holý a vstal. „To zatím stačí.“

Když se za Beránkem zavřely dveře, ozval se Blahoš. „Nerad bych zase ukončil kapitolu. Ale jak jsem si zjistil, inženýr Pokorný má černou hadimršku P 27 625. Zajímavá shoda, ne?“

Kapitola 36

„Proč mě dráždíte?“ Zavrčel komisař. „Jsem ochoten vyslechnout Schwarze, jsem ochoten hledat Müllera. Nejsem však ochoten si kvůli tomu hrát na špióna. Zajímavá shoda,“ opakoval pobouřeně. „Jakápak shoda? Tenhle typ má každý třetí motorista v republice. Mohl bych dostat trochu čaje?“ obrátil se na mě.

„Samozřejmě.“ Přiložil jsem do sporáku a postavil vodu. Otevřenými dveřmi doléhal další rozhovor.

„A nezaráží vás, že Petráňová, která nenáviděla Němce víc než kdo jiný, se tady s jedním scházela? O tom snad nepochybujete?“

„Ne. Ale také mě to nezaráží. Dovedu pro to najít lehké vysvětlení. Bude asi jiné, skromnější než vaše, ale to už je rozdíl povah. Co mě však zaráží mnohem víc, je chování Petráňové při poslední návštěvě. Jak je vysvětlíte?“

„Myslíte to radostné vytržení, které projevovala?“

„O vytržení nikdo nemluvil. Mluvili o radosti, o tom, že se těšila. Myslíte, že pomatená matka se může těšit na vraždu svého syna?“

Vešel jsem s čajem. Komisař omočil rty do svého dryjáku a pochvalně pokýval hlavou. „Co vy na to?“ obrátil se na Hirše, který prý kdysi absolvoval dva semestry psychiatrie.

„Těžko říci,“ mínil pan Hirš rozvážně. „Čím hlouběji se o tyto věci zajímám, tím silněji si uvědomuji, že o tom vědí doktoři pramálo. Od vymítání ďábla jsme v tomhle oboru postoupili sotva o krok.“

„To povzbudí,“ řekl komisař otráveně. „Zvlášť v našem případě, kde na odborném posudku stojí a padá celé vyšetřování.“

Zazněl zvonek. Komisař pohlédl na hodinky. „Němec,“ konstatoval.

Dochvilnost byla naštěstí jediná germánská ctnost, kterou Ernst Schwarz vynikal. Už od pohledu. Jeho vzhled připomínal naivní karikaturu francouzského měšťáka. Malý černý mužíček s mohutným knírem a chytrýma očima, ukrytýma pod vysokým čelem. Zdálo se, jakoby knír – stalinské křovisko vousů pod malým nosánkem – ho neustále převažoval dopředu. S mnoha omluvami se svalil do křesla.

„V noze mám dvě střepiny a pokaždé, když se má změnit počasí, se mohu zbláznit bolestí,“ vysvětloval plynnou češtinou.

„Odkud?“

„Francie, sladká Francie, pane komisaři. Desátý den války, představte si, elita dobývá Polsko a my, obyčejný plebs, hlídáme maginotku, aby jí Frantíci něco neudělali. Střílelo se vždycky tak hodinu po snídani a hodinu po obědě, aby se vykázala spotřeba. Večer nikdy, to šli důstojníci do kasina. No a ten desátý den jsme měli k večeři ledvinky, dobré, pěkně pepřené a s kmínem, až byste se divil. Jenže ta žízeň po nich. Tak jsme se domluvili, že skočím pro pivo do kantýny. A neušel jsem vám třicet kroků, najednou bác! A měl jsem po válčení. Doktoři se mi ty střepiny pokoušeli vytáhnout, ale jsou naštěstí moc hluboko. Tedy – tenkrát naštěstí. Dnes bych si je nejraději vytáhl sám, kdyby to šlo. Vždyť takhle jsem mrzák, dočista mrzák. Jak já se mohu stěhovat do reichu, řekněte sám? Co tam budu dělat? Nikomu jsem přitom za války vlas nezkřivil, můžete se zeptat –“

„Nezeptám. Pokud si děláte naději, že když nám pomůžete, nebudete odsunut, tak to pusťte z hlavy. Nic takového vám nemohu slíbit.“

Mužíček sklesle sklopil hlavu. „Ach jo. Nebudu vám vykládat, že jsem byl antifašista. Nebyl. Byl jsem hospodský a měl české hosty. Když Hitler zahájil tažení na východ, vylezl jsem na půdu a ve starém školním atlasu si našel, co nás všechno čeká, než ten svět dobudem. Sešel jsem dolů a bylo mi jasné, že tu válku musíme prohrát, kdybychom bojovali jak lvi. Neříkám věřil, věděl. Není příjemné být příslušníkem poraženého národa. Já se jím stal v roce čtyřicet jedna, mám s tím určitou praxi. Pro mě ti, co ke mně chodili na pivo, byli vítězové. Jednou budou rozhodovat o mém osudu. Podle toho jsem se choval. Jak vidím, marně.“

„Vy jste měl za války hospodu?“

„Ano. Teď je v ní pan Janouch.“

„A vy?“

„Já mu pomáhám, sám by to nestačil. Má jiné starosti, že jo, než čepovat pivo. A potom, na mě jsou lidé zvyklí.“

„Umíte vy vůbec německy?“ neudržel se komisař nad přílivem češtiny.

„Umím. Mám spustit?“

„Ne. Já jen, že tak melete –“

„Protože jinak také nemluvím, ani nepamatuju. Když chcete, aby vám šel kšeft. Snad na frontě.“

„V Hostovcích jste se narodil?“

„Ano. Táta dělal na pile –“

„Takže Petráňovou znáte od malička.“

„Ano,“ odpověděl Schwarz poslušně. Už nic nepřidal.

„Dobře?“

„Pokud byla doma. Poměrně brzy odešla do Prahy, v sedmnácti nebo v osmnácti. Když se za války vrátila, nebavila se se mnou o nic víc, než s kýmkoliv z Gast – z vesnice.“

„Přesto vy jediný víte určitě, že se během války scházela s Klausem Müllerem.“

„No, určitě, určitě… Říkal mi to.“

„Vy jste přátelé?“

„Známí.“

„Že se vám tedy svěřil?“

„Nesvěřil. Dozvěděl jsem se o jejich… o tom, že se scházejí celkem náhodně. Jednou jí Müller něco přinesl a nezastihl ji doma. Nechal to u mě v hospodě a prosil, abych jí to zanesl.“

„Co to bylo?“

„Balíček. Asi takový,“ ukázal rukou.

„Nepodíval jste se dovnitř?“

„To nemám ve zvyku.“

„Myslím ze zvědavosti. O Petráňové se přece v hospodě dost mluvilo, ne?“

„Jeden čas. Jak se nastěhovala a pak se jí narodil kluk.“

„A tohle bylo kdy?“

„Když byl Josefovi asi rok.“

„Hm. Do balíčku jste se tedy nepodíval. A že jste to ani nepověděl dál?“

„Proč?“

„Proč ne?“

„To jsem vám už vysvětloval. Choval jsem se jako příslušník poraženého národa. Pro takového je vždycky lepší mlčet než mluvit.“

„Jak to, že Müller nebyl na frontě?“

„Byl. Ale v Rusku mu omrzly prsty, a tak se vrátil.“

„Co dělal?“

„Zařadili ho do strážní služby. Hlídal muničáky, transporty, zajatce, jak bylo třeba,“ dodal rychle.

Komisař jako by zajatce přeslechl. „A to mu na stojce umrzlé prsty nevadily?“

„Jemu, jako důstojníkovi –“ Schwarz vteřinu zaváhal.

„On byl důstojník? Jakou měl hodnost?“

„Ach, nic zvláštního. Poručík.“

„Wehrmachtu?“ vzhlédl Holý.

„Samozřejmě.“

„No, to není tak samozřejmé. Mohl být také důstojníkem SS.“

„Klaus? On byl takový bojovník jako já.“

„Budiž. Kdy jste ho viděl naposledy?“

„V pětačtyřicátém v zimě.“

„Tedy zhruba před rokem?“

„Skoro na den,“ zasmál se Schwarz.

„Co chtěl?“

„Viděl jsem ho na nádraží. Nemluvil jsem s ním.“

„Byl u Petráňové?“

„Nemám tušení.“

„Hm. Později jste se nesetkali?“

„Ne.“

„A jste si jist, že ho ještě poznáte?“

„Doufám.“

Holý pokýval. Potom se naklonil k Schwarzovi a zeptal se důvěrně. „Proč nám pomáháte?“

Schwarz si v rozpacích pohladil knír. „Proč…“ pokrčil rameny. „Rád bych tu zůstal,“ přiznal potichu.

„To pusťte z hlavy,“ řekl komisař vážně. „Budete odsunut jako každý.“

„Já se tu narodil, pane komisaři. Mám tu domov…“

„Všichni jste tu měli domov, pane Schwarzi, všichni. Přišli jste o něj. Ne dnes, v osmatřicátém jste o něj přišli. Víte, s hodnými Němci máme své zkušenosti. Jednou zkusíme, jak nám to půjde bez nich. Konečně, šikovný hospodský se ani v Německu neztratí. A kdo ví, za pět, za deset let se sem můžete přijet podívat. Ale jen podívat!“

Kapitola 37.

Druhý den ráno jsem se probudil poměrně brzy. V ložnici bylo už chladno, v kamnech občas slabě zapraskalo, pan Hirš tiše oddechoval. Z okna padal do místnosti studený jas. Vstal jsem a šel se podívat. Sněžilo. Bílé vločky tančily za sklem, pak zavál vítr, v kamnech zahučela meluzína a sníh zavířil.

Stál jsem u okna a bylo mi zima a náramně dobře, mír se rozprostřel v duši a já si najednou uvědomil, že jsem na horách, kam se už neutíká z totaleinsatzu, ale jezdí na lyže a za sluníčkem, a že to všechno přichází, bude, že válka skončila a já ji přežil, a budu-li chtít, můžu vytáhnout prkna ukrytá ve sklepě před „zimní pomocí“ a zase po tolika letech vyrazit.

To dychtivé očekávání ve mně utkvělo navždycky – možná i proto, že to byl poslední den mého prvního případu a že do večera se toho mělo tolik přihodit.

Natáhl jsem si kalhoty a zatopil v kuchyni. Jídla, po včerejší Hiršově návštěvě na stanici, bylo dost. S gustem jsem zapíchl tři konzervy cornedbeefu a vysypal na pánev. Maso prudce zavonělo. Dostal jsem hlad.

Naložil jsem si tedy na talíř, nalil čaj a dal se do jídla. Vůně guláše byla nad budíček. Sotva za minutu se objevil komisař.

„Co to jíte?“

„Snídani na vidličku. Smím vám naložit?“

Holý polkl. „To je na lístky?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Načerno?“

Rozvážně jsem kývl.

Komisař se zatvářil nešťastně. „Ale voní to krásně.“

„Voní.“

„Nevěřte mu,“ ozval se z chodby Hirš. „Včera jsem vymodlil pár konzerv na stanici v Klatovech. Dostali zvláštní příděl.“ Vešel do kuchyně. „Náš kriminální kuchař se vyučil na Rettigové. Aby ukuchtil jednu snídani, potřebuje příděl na měsíc.“ Pohlédl do kbelíku a spráskl ruce. „Jen se podívejte, tři konzervy! K snídani!“

„To je na celý den,“ bránil jsem se. Hirš vytáhl z příborníku dva talíře a nandal sobě i Holému. Na pánvi zůstala sotva čtvrtina.

„Pak budete vykládat, kde jsem se vyučil. Jen pro vás bych mohl dělat snídani v kotli.“

Jako poslední se zjevil Blahoš. Uvolnil jsem mu místo a šel jsem se umýt a obléknout. Když jsem se vrátil, byly talíře prázdné.

„Kam jdete?“ staral se komisař.

„Zahřát auto.“

„Už?“

„Sraz se Schwarzem je v sedm. To máte za čtvrt hodiny.“

Vyšel jsem ven. Svět byl bez poskvrny. Jen řeka v něm vykrajovala temný oblouk. Stále sněžilo. Ticho podtrhovalo šumění Úhlavy. Pak odkudsi shora zahučel vítr. Ozvěna letěla údolím jako dechnutí obra.

Vzpomněl jsem si na Schwarzovy střepiny. Silnice je sotva proházená. To bude jízda.

Kaďour vypadal jako sněhulák. Ometl jsem čepici s plátěné střechy a závěj na předním skle. Potom jsem vytáhl kliku a protočil motor. Kaďour bafl a naskočil. Oklepal jsem sníh a vsoukal se dovnitř. Od hospody přicházel Schwarz. Zastavil se před autem. Otevřel jsem: „Pojďte se posadit.“

„Máte řetězy?“

„Kde bych je vzal?“

Schwarz pokýval a posadil se na vedlejší sedadlo. „Nahoře se žení čerti,“ podotkl neutrálně;

„Snad projedem,“

„Snad.“

Pak jsme mlčeli. Motor běžel, sníh padal, minuty ubíhaly. Občas seshora zalehlo dunění vichru.

Konečně se naši objevili.

Přes náměstí to šlo jakž takž. Držel jsem se po paměti proházené cesty, lehce patrné v novém sněhu. Za náměstím však začala silnice stoupat. Přehodil jsem na dvojku, pak na jedničku. Zadek začal tancovat sem a tam. Měl jsem co dělat, abych vůz udržel.

Nejhorší bylo, že jsem pomalu přestával vidět. Sníh zalepoval přední sklo. Přitom zastavit znamenalo, že se už nerozjedu.

Naklonil jsem se kupředu a přitiskl oko k průstřelu. Většinu smyků jsem stejně vyrovnával po paměti. Jeli jsme stále pomaleji.

Na vrcholu stoupání, tam, kde asi stál ukazatel Gastenberg – Hostovce, se do nás vichřice opřela plnou silou. V prvním okamžiku jsem myslel, že nás to převrátí. Vůz sebou smýkl do strany a narazil na sněhový mantinel.

Strhl jsem volant a sešlápl plyn. Motor zařval, kola proklouzla, zadek podjel. Točili jsme se.

„Jak to jedete?“ vyjekl Blahoš.

Na odpověď mi nezbyl čas, protože v té chvíli se zadní kola dostala do hlubšího sněhu a zabrala. S trhnutím jsme vyrazili vpřed. Vůz se narovnal, byli jsme na státovce.

V závětří jsem zabrzdil. Byl jsem zpocený jako myš. Zapálil jsem si cigaretu a vylezl otřít sníh. Nalepilo se ho na skle přes centimetr.

„Člověče, vy jezdíte…“ řekl Holý. „Ty hodiny jste udělal naschvál?“

„Jo. Jinak bychom se z toho nedostali.“ Nebylo to tak docela pravda, ale dobře to znělo.

Zabouchl jsem dvířka a znovu se rozejel. Teď už se jelo. Silnice byla široká, nedávno projetá, chráněná lesem. Navíc klesala. Vichřice burácela nad námi, ohýbala smrky, shazovala sníh. Jednou dokonce návěj dopadla na kapotu a rozstříkla se po skle jako sněhový granát. Ale to byly už jen neškodné efekty! Když jsme sjeli dolů, ustaly i ty.

Před okresní kriminální úřadovnou si komisař hlasitě oddechl. „Vy jste úplný závodník, hochu.“

Nebyl jsem si jist, zda je to pochvala nebo výčitka.

Vystoupili s Blahošem a zmizeli v budově.

Návštěva u šéfa klatovské kriminálky proběhla rychle.

Za necelou půlhodinu jsme startovali na dráhu hledat Müllera.

Kapitola 38.

Před nádražím nikdo nebyl. Vytáhl jsem klíček, motor zhasl. Do uší udeřilo bolestivé ticho. I sníh přestal padat. „Tak co je?“ obrátil se komisař na Blahoše,

„Nevím. Říkali –“

„Počkejte,“ ozval se Schwarz chraptivě. „Neslyšíte?“ Otevřel jsem dvířka. Vzdálený šum dolehl silněji. Schwarz zbledl. Dovedl jsem pochopit, že mu v té chvíli nebylo právě příjemně.

Mlčky jsme vystoupili a prošli liduprázdnou budovou. Před nástupištěm nás zastavila hlídka. „Dál nemůžete.“ Blahoš se legitimoval. „Zavolejte, prosím, kapitána Libíčka, jsem s ním domluven.“

„To jste vy,“ řekl muž a uvolnil vchod. „Kapitán mi o vás říkal.“

„Kde ho najdeme?“

Muž se ohlédl a pokrčil rameny. „Někde tam…“ ukázal za sebe.

Vyšli jsme na perón. Na poslední koleji stál přistavený vlak. Před ním, obstoupeni kordonem vojska, četníků a RG, se hemžili Němci. Heslo ein Volk, ein Reich, ein Führer se naplňovalo. Jen toho fýrera už neměli. Ale co, Němci jsou přičinlivý národ.

„Za deset let budeme tuhle ulici dláždit vašimi lebkami,“ plivla zajatá Němka za strážným, který se odvrátil. Stála u hromádky dlažebních kostek a oči měla zelené nenávistí. Strážný se prudce otočil; starý, sukovitý chlap; na obličeji bylo vidět, jak se mu tahle služba zajídá, prudce se otočil a zvedl pěst – Němka se přikrčila.

„Co pak to,“ řekl pohrdavě a spustil ruku, „tvrdý materiál by to byl s…“

Na to jsem myslel, zatímco jsme šli k vlaku, na to a na snímky z koncentráků a transportů, na film natočený německým letcem při střemhlavém letu stuky; nejprve čára, která se hýbe, housenka, natažená přes plátno, stále tlustší a větší housenka; najednou se rozpadne a jsou to lidé, uprchlíci, stěsnaní na silnici kdesi v Evropě; na zlomek vteřiny se dají rozeznat i terče obličejů zvednuté k nebi, než spustí kulomety a oni začínají prchat. Oči se zavíraly, ale kamera se dívala dál, – převržený dvoukolák, kočárek, zakrytý matkou, skříň… detaily se míhají stále rychleji … nakonec oblaka, slunce a vítězné hřmění motoru, který nabírá výšku k novému útoku.

Na to všechno jsem myslel, a stejně to nebylo nic platné, herrenvolk před vagóny byl příliš ubohý, utahané ženy, dědové, babky, děti, rance, batohy, kufry: pětatřicet kilo na hlavu; špína, zmatek. Necítil jsem nenávist, zadostiučinění, nic.

Jen smutek.

Kapitán Libíček se dohadoval pomocí tlumočníka s majorem americké armády. S viditelnou úlevou se omluvil a obrátil k nám. „Nezdají se mu vagóny. Nejsou prý vytopené. Marně mu dokazuju, že jiné nemáme. Pořád mně vykládá, že pomsta je nedůstojná civilizovaného národa. Myslí si, že to děláme schválně. Blbec! Pojedou stejně jen pár hodin.“

Odplivl si. „Koho že to hledáte?“

„Müllera. Klause Müllera.“

„Hm. Tak jsem si to pamatoval správně. V seznamu není.“

„To nevadí. Máme s sebou člověka, který ho zná. Trochu se tu poohlédneme.“

„Beze všeho. Jen bych rád brzo začal s nástupem.“

„Samozřejmě. Na nás se neohlížejte.“

„Uvidím.“

Kapitán zasalutoval a vrátil se k Američanovi. My se pustili podle vlaku na druhou stranu. Schwarz šel uprostřed.

Teprve teď, zblízka, jsem viděl, že mezi čekajícími jsou i muži – špinaví, zarostlí muži, v roztrhaných kabátech známé šedozelené barvy. Dřepěli na kufrech mezi ženami a starci, téměř k nerozeznání; stejný věk, únava, odevzdanost.

A přece ne. Náhle se od jedné skupiny odtrhl muž asi tak čtyřicetiletý a zavolal: „Ernst!“

Schwarz sebou trhl.

„Je to on?“ sykl Blahoš.

Schwarz zavrtěl hlavou,

„Nazdar, Heinz,“ pozdravil příchozího česky.

R zadrnčelo. Muž se nepatrně zarazil. Nad jménem, nebo nad tím, že Schwarz mluvil česky?

„Ahoj! Jedeš také?“

„Ne,“ řekl Schwarz. „Ještě ne,“ dodal s trpkým úsměvem. „Neviděl jsi Müllera?“

Bylo to varování?

„Kterého?“ zeptal se příchozí klidně,

„Klause.“

„Z Obersteinu?“

Schwarz kývl. Měl jsem nepříjemný pocit, že se domluvili před našima očima. Blahoš s komisařem však naslouchali beze slova.

„Neviděl,“ řekl muž bez zájmu. „Pánové jsou Češi?“ obrátil se k nám zdvořile.

Holý kývl.

„Smím se vás na něco zeptat?“

„Prosím.“

„Proč nás neodstřelíte rovnou?“

„Koho?“

„Nás. Všechny.“ Ukázal kolem sebe. „Co myslíte, že nás v Německu čeká?“

„Zastřelení?“

„Ne. Smrt hladem. Víte, jak to tam vypadá?“

„Vím. Špatně. Byl jsem v Německu tři roky. Sachsenhausen, říká-li vám to něco.“ Také Holý mluvil tiše a nezaujatě.

Němec se zarazil. „Konzentrationslager?“ upadl do němčiny.

Holý přitakal a otočil se.

„Jak k tomu ale přijdou tyhle ženy a děti –“ naléhal Němec,

„Co se vám děje?“ vybuchl komisař. „Vracíte se domů? Kdo může za to, že váš domov je v sutinách?“

Pole čekajících se náhle zavlnilo, Ohlédl jsem se. Otvírali první vagón.

Němci se začali řadit do fronty. První sami od sebe otvírali kufry a rozvazovali uzle na rancích. Než přišel Libíček s americkým majorem, vypadalo to před vagónem jako na bleším trhu. Pruhované peřiny, kabáty, hrnce, petrolejové vařiče, ale také samovar, bible, dětský medvídek, rodinné album.

„Musí to být?“ přeložil tlumočník majorovu otázku. Téměř jsem s ním souhlasil – ať si seberou, co chtějí, ale hlavně ať už jsou pryč.

„Musí,“ řekl kapitán a sklonil se nad první hromadou. Major se odvrátil. Dva vojáci prosahávali peřiny. Libíček zatím prohlížel vystavené předměty. Sehnul se a zvedl mlýnek na kávu. Uvnitř něco zachrastilo. „Otevřte to,“ podal mlýnek majitelce. Stará Němka dělala, že nerozumí. Nechápavě převracela mlýnek z ruky do ruky. „S dovolením,“ natáhl se kapitán. Odšrouboval víko a vytáhl šnek. Zatřepal znovu. Teď se neozvalo nic. Mlýnek byl starý, netěsnil. Uvolněný šnek narážel na stěnu. Kapitán ho klidně zašrouboval a hodil nazpátek. „Čekáte, že v Německu bude hodně kávy?“

„Čekám,“ odsekla Němka.

„Můžete nastoupit.“ Přistoupil k další hromadě. „Převážit!“ přikázal suše.

„Volají vás,“ upozornil mě jeden z vojáků.

Na peróně stál muž z hlídky. „Komisař Holý, komisař Holý,“ volal do davu.

Rozhlédl jsem se. Holý stál opodál a díval se. Neslyšel. Přistoupil jsem k němu. Přivřené oči, soustředěná napjatá tvář. „Pane komisaři…“ Nereagoval. Dotkl jsem se ho. Trhl sebou, jako bych ho probudil.

„Co je?“

„Támhle vás volají.“

„Hm,“ zahučel a vydal se R perónu.

Muž srazil podpatky. „Telegram, pane komisaři.“

Holý roztrhl blanket. Když zvedl hlavu, byl už zase dokonale při sobě. „Svolejte skupinu! Kadlec našel místo, kde to Petráňová udělala!“

Kapitola 39

Vším byl vinen ten náklaďák. Motal se uprostřed silnice a ne a ne mě pustit před sebe. Přitom jel čtyřicítkou a páchl jak milíř. Z kotle na dřevoplyn se kouřilo.

Po pravici se mihl ukazatel: Praha 20 km. To mě naštvalo. Už čtyři kilometry se za ním vlečeme.

Zatroubil jsem do útoku a sešlápl plyn. Kupodivu uhnul.

Předjeli jsme ho jako nic. Se stejnou lehkostí jsme přerazili patník a přeletěli přes příkop. Na poli byl naštěstí sníh, takže jsme přistáli do měkkého.

Ten parchant totiž neuhnul. On jenom zahýbal. Stejně jako silnice. Pochopil jsem to v posledním okamžiku, kdy už nešlo nic dělat.

Komisař se stále ještě držel, vzepřen o podlahu. Pohlédl na mě a usmál se. „Tak v poledne už v Praze nebudem,“ promluvil poprvé za celou cestu.

„Stalo se vám něco?“

„Ne. Dokonce jsem se ani nelekl. Vy jste tu značku neviděl?“

„Jakou?“

„Tam pod kilometrovníkem byla takováhle značka.“ Nakreslil ji prstem na sklo. „Myslil jsem, že se tak značí zatáčka doprava.“

„Značí. Mně ji, bohužel, zakryl ten dřevák.“

„Hajzl,“ usoudil komisař a hrabal se ven.

Obešli jsme vůz. Nebylo to tak hrozné. Pouze levý blatník byl s nárazníkem přiražen na přední kolo. Na to, že patník měl rozměry deset na deset, to bylo škrábnutí. Zkusil jsem nastartovat, motor bez obtíží naskočil.

„Stačila by pořádná tyč… Podívám se zpátky do vesnice, jestli tam není kovář.“

„Jak chcete. V každém případě vám pošlu dílnu z Prahy.“

Vyšplhali jsme na silnici.

„Nepočkáte? Za půl hodiny můžeme pokračovat.“

„Za půl hodiny jsem na komisařství. Dnes si nemohu dovolit ztrácet čas.“

Pokrčil rameny.

„Jezdíte jak bůh,“ zazubil se Holý.

„Jo, ten vtip znám. Bůh také neměl vůdčí list, co?“

„Právě,“ zasmál se komisař a zamával na přijíždějící auto.

Vůz zastavil.

„Dílna tu bude co nevidět,“ byla komisařova poslední slova.

Pustil jsem se do vesnice. Kovárna tam nebyla, ale pajcr mi půjčili.

Vrátil jsem se k vozu a dobrou hodinu se marně lopotil. Nárazník se ani nehnul. Holý udělal dobře, že jel.

Vrátil jsem páčidlo a usedl na patník před zatáčkou. Auta jezdila řídce, většinou do Prahy. Napadlo mě, co asi dělá Blahoš s Hiršem, zda se jim podařilo najít Müllera. Těžko. Vlak s německými vysídlenci už asi odjel – bylo půl druhé. Půl druhé – to už je komisař pravděpodobně na místě: tam, kde to Petráňová udělala. Tak přece jen ona.

V tom je největší rozdíl mezi detektivkou a skutečností – ve skutečnosti je vrah podezřelý od samého začátku a největší šichta je v tom, dokázat, že to byl skutečně on.

Pár minut před druhou dílna přijela. Zvedli Kaďoura a vytáhli ho. Byla to cesta k zbláznění. Do garáží v zadním traktu naší budovy jsme se doplazili ve čtvrt na čtyři. Garážmistr mně slíbil, že se na vůz zítra podívá.

Spíš ze zvyku jsem ještě zaskočil do kanceláře. Narazil jsem tam na asistenta Zelenku. Právě se chystal na autobusové nádraží vyslechnout posledního průvodčího. „Jak to? Kadlec nám telegrafoval.“

„Právě proto. Ta chata je v blízkosti linky, kterou ten člověk jezdí.“

„Kdo ji objevil?“

„Tu chatu?“

„Ano.“

„Majitel.“

Zasmál jsem se. „Takže veškerá vaše námaha…“

„Kdyby jen to. My dokonce tu oblast propátrali.“

„Jděte.“

„No. Kadlece to moc mrzí, protože tvrdí, že u té chaty zaručeně byl a že byla v pořádku. Já bych se to teda tvrdit neodvážil. Za ten týden jsem viděl chat, že jich tolik do smrti neuvidím. Doufám.“

Zvedl se. „Musím jít, aby mně neujel. Zajímavé ovšem je, že průvodčí si na Petráňovou nepamatují. Teď je jich všeho všudy sedm, tři vlaky tam a čtyři zpátky. Také pokladní na nádraží si nevzpomíná. Přitom u ní si Petráňová musela kupovat zpáteční lístek,“

„A co ten autobus?“

„No… Jen k němu by šla pět kilometrů.“

„Hm. To je daleko. A podle čeho soudíte, že to v té chatě udělala?“

„Což o to, průkazného materiálu je dost. Stopy barvy na stole i na zemi, zbytek provazu, kterým byl balík ovázán, zmačkaný papír, stejný jako na obalu.“

„Otisky prstů?“

„Ne. Žádné otisky, žádné stopy. To se ovšem dá vysvětlit. Měla rukavice, protože jí bylo zima. Také žádné krvavé skvrny, chlapce pravděpodobně zabila venku. To všechno jsou pochopitelně jen předběžné výsledky, místo známe teprve od včerejška. Inspektor tam nahnal kdekoho od nás i z technické skupiny, aby důkladně prohlédli chatu i okolí.“

„Čím svítila?“

„Svíčkami. Našli jsme tři oharky a jednu půlku. To by tak odpovídalo. I když zase… Na okně visela petrolejka. Tu nepoužila.“

„Jak se dostala do chaty?“

„Ukroutila zámek. Visel na dveřích i s železnou tyčí. Železná tyč inspektora nejvíc žere. Je přesvědčen, že takhle vyloupená chata by nemohla ujít naší pozornosti.“

Pohlédl na hodinky. „Jéžišmarjá, on mi opravdu ujede!“ vyjekl a vypálil z kanceláře.

Zastavil jsem se ještě v komisařově pracovně. Na stole leželo několik dopisů, které došly, když jsme byli pryč. –

Komisař je zřejmě v rychlosti prohlédl, než vyrazil za Kadlecem. Celkem tam nebylo nic zajímavého.

Doktor Kyzling z repatriačního úřadu posílal jakýsi návrh zákona o právním postavení nemanželských dětí, pozůstalých po obětech nacistického útlaku. Chvíli jsem bloudil mezi paragrafy, abych nakonec pochopil, že nemanželské děti lze ve zvláštním řízení prohlásit za manželské se všemi právy, jež z této skutečnosti vyplývají. Překvapilo mě, že na takovou samozřejmost musí být paragrafy. Stejně divné bylo, že si komisař právě tento zákon, alespoň podle průvodního dopisu, vyžádal.

Druhý dopis obsahoval odpověď magistrátu ve věci: Petráňová, zaměstnání hledají. Jmenovaná se u zdejšího odboru pracovních sil zajímala v srpnu loňského roku o zaměstnání. Opis karty s údaji o dosavadní praxi je přiložen.

Chtěl jsem už odejít, když zazvonil telefon. Neznámý mužský hlas chtěl mluvit s inspektorem Kadlecem. „Není tady. Kdo volá?“

„Komisař Timich.“

To jméno jsem znal. Šéf technické skupiny. Představil jsem se a vysvětlil, že Kadlec s Holým jsou pryč. „Na té chatě?“

„Ano.“

„To je smůla, sakra.“

„Proč? Je něco nového? Pokusím se je sehnat.“

„Vy jste ten nový?“

Dva měsíce u kriminálky nic neznamenají. „Ano,“

„A víte oč jde?“

„Ano.“

„Tak sem přijďte. K technikům,“ dodal na vysvětlenou.

Mohl jsem se přerazit. Komisař Timich se tvářil starostlivě, „Víte, co jsme dostali od vás za úkol?“

„Ano, před chvílí jsem mluvil s asistentem Zelenkou.“

„Domnívám se, že tahle zpráva nesnese odkladu. Musíte se okamžitě spojit s Holým nebo s Kadlecem. Právě jsem dostal rozbory z laboratoře. Zkoumali vzorky černé barvy, získané v chatě čp. 1863.“

„A ona to není ta emulze!“ vydechl jsem nedočkavě. „Ne, je. Jenomže tam rozhodně nebyla měsíc. Při analýze byly nalezeny zbytky terpenů, které zaručeně vyprchají do týdne. Podle zjištěného množství odhadujeme, že skvrny jsou staré tři, nejvýš čtyři dny. Petráňová je mrtva tři neděle.“

Kapitola 40

Běžel jsem. Nejprve doslova. Ve stanici jsem dostihl elektriku. Sotva jsem naskočil, došlo mi, že pro mé poslání by bylo auto nepoměrně lepší, Timich by je jistě snadno sehnal.

Nechtělo se mi však vracet, měl jsem pocit, že zprávu musím donést osobně a sám a navíc jsem potřeboval chvíli klidu, abych si všechno dokázal urovnat v hlavě.

Co z toho všeho vyplývá?

Stopy v chatě nezanechala Petráňová, ale někdo jiný. Ten někdo je nezanechal, ale nastražil. Proč? Jediné vysvětlení: abychom nalezli konečný důkaz. Místo, kde Petráňová čin spáchala. To znamená, že věděl, že takové místo hledáme. Za druhé věděl, že takové místo neexistuje. Za třetí věděl, co má nastražit – barvu, provaz, papír – a měl je k dispozici. To je nesmírně důležité. Protože pokud je měl k dispozici, znamená to, že je vrah?

Počkejme, a co odesílací lístek? Přes ten se nedostanu. Dobře, pak ne vrah, ale spolupachatel. Přinejmenším o všem věděl.

Na konečné jsem vyletěl z elektriky a rozeběhl se po silnici. Po dvou stech metrech mi došlo, že na maratón nejsem. Uznal to také řidič nového tudoru, který u mě zastavil.

„Kam?“

Dopadl jsem na sedadlo a vydechl název místa.

„A tam jste chtěl doběhnout?“

„Ne…. nevím, já hrozně spěchám.“

Byl to ohromný chlap. Zeptal se proč, a když jsem se neměl k odpovědi, nenaléhal a jenom jel.

Vyhodil mě na návsi. Kam teď? Také jsem se mohl Zelenky pořádně vyptat. Kdo ale věděl, že to budu tak brzy potřebovat.

„Nejste od policie, panáčku?“ zaskřehotalo to za mnou.

Otočil jsem se, jako by mě uštkl. Babka ve vlňáku se usmála a ukázala holí. „Támhle tím úvozem nahoru. Nemůžete zabloudit,“ Chyběl jí akorát černý kocour se svítícíma očima.

„Jak to – víte?“

„Od včerejšího večera vás tady bylo… A všichni tu stojíte a nevíte kudy dál. To s každou vykradenou chatou tolik naděláte?“

Poděkoval jsem a rozběhl se úvozem. Rozježděné koleje mě bezpečně vedly. U lesa stál vůz technické skupiny. Šofér si četl knížku,

„Je tu komisař Holý?“

Vzhlédl. „Vy jste čekatel Charvát?“

„Ano.“

„Kam jste zmizel?“

„Já? Jak to?“

„No, byl jste u Timicha?“

„Byl.“

„Když jste odešel, Timicha napadlo, že vám třeba nedají auto. Volal proto do garáží. Tam mu řekli, že jste o žádné nežádal. Zdálo se mu to divné a raději se vydal sem sám. Odjeli před deseti minutami.“

Tiše jsem zaúpěl. Taková smůla! Otočil jsem se na podpatku.

„Kam zase běžíte?“ vykřikl šofér.

„Zpátky!“

„Počkejte! Svezte se s námi! Za pár minut jsou chlapi hotovi.“

Vrátil jsem se k vozu.

„Pěstujete atletiku?“ zeptal se šofér.

„Ne,“ začervenal jsem se. „Na silnici bych něco chytil.“

„Jak to ale vypadá – “ řekl šofér pohoršeně. „Tak bídně na tom přece jen nejsme.“

Od lesa přicházeli dva muži s dřevěnými bedničkami. Šofér vystoupil a otevřel zadní dveře.

„To je ten Charvát,“ představil mě.

Starší cosi zahučel. Rozprostřel plachtu a opatrně do ní bedničky zabalil. Pak celý balík zasunul do prostoru pod sedadlem.

„Jeďte pomalu,“ řekl a zabouchl. „Sádra je ještě vlhká.“

„Dělali jste otisky?“ zeptal jsem se.

„Hm,“ zabručel muž.

„Čeho?“

„Pneumatik,“ odpověděl neochotně.

„Pneumatik?“

„Jo. Na příjezdové cestě bylo nějaké auto. Poměrně nedávno, stopy jsou ještě čerstvé.“

„Ví o nich komisař?“

„Sám si je vyžádal.“

„Můžete určit typ vozu?“

„Vypadá to na osobní tatru.“

„To se musí teprve zjistit,“ ozval se mladší káravě.

„Pochopitelně.“

Do Prahy už nikdo nepromluvil. Vyskočil jsem z auta a běžel po schodech nahoru. Kancelář byla prázdná. Ve vrátnici mi řekli, že Holý ani Kadlec se nevrátili.

„Ale to není možné. Odjížděli půl hodiny přede mnou.“

„Třeba šli domů. Je pět hodin. Vám by to také neuškodilo.“

„Proč?“

„Podívejte se do zrcadla.“

Vypadal jsem jak Babinský. Špinavý, zježené vlasy, krvavý šrám přes tvář. Kde jsem si ho jen udělal? Aha, něco mě při havárce praštilo, vzpomněl jsem si. Vrátný má pravdu. Zítra je taky den.

Cestou k elektrice jsem se vrátil ke své úvaze. Pozorně jsem procházel bod po bodu. A náhle jsem našel chybu: věděl, že takové místo neexistuje. Nesmysl, takové místo přece musí existovat, uvědomil jsem si a zdálo se mi, že vykřiknu. Z dálky přijížděla tramvaj, už svítila, byl večer, stačilo přidat, abych ji dostihl, ale já stál, držel ruku na ústech a šílel.

Pak elektrika zacinkala a odjela a já konečně mohl vykročit, protože jsem věděl, kdo je vrah.

Později jsem podobný pocit zažil ještě několikrát. V jiných, důležitějších případech. Ale nikdy už nebyl tak silný. Pro tenhle okamžik pravdy, pro naději, že ještě přijde, bych své řemeslo nevyměnil za nic na světě.

Místo na elektriku jsem letěl k telefonu. „Manžel se ještě nevrátil,“ oznamovala paní Holá. „Mohu mu něco vyřídit?“

„Ne, děkuji. Když dovolíte, zavolám později.“

Zajel jsem domů a vykoupal se. Pak si připravil večeři a donutil se ji sníst.

V osm jsem byl připraven a fit. Znovu jsem se oblékl do své partyzánské maškarády a vyrazil.

Komisař stále ještě nebyl doma.

Náhle mě posedl strach. Jestli mám pravdu – jako že ji mám – měl původně vrah všechno dokonale vymyšleno. Teď ale udělal kardinální chybu. Proč? Protože se bojí. Myslí si, že jsme mu v patách. Uteče.

My zítra vyřešíme případ a prokážeme, jak to bylo. Jenomže on bude pryč.

V devět jsem telefonoval znovu. Cítil jsem, jak mé volání začíná paní Holou znervózňovat. Byla jistě zvyklá, že komisař přicházel pozdě, ale obyčejně jí to každou hodinu někdo nepřipomínal.

Vrátil jsem se domů a všechno vypsal. Na papíře už to zdaleka nebylo tak jasné. Naopak, uvědomil jsem si, že polovina mých úvah jsou pouhé dohady, které bych dokázal sám vyvrátit.

„Vím, že ledacos z toho, co tady píšu, stojí na vodě. Ale přesto cítím, že mám pravdu,“ připsal jsem na konec. „Proto se, prosím, nezlobte, že ji chci dokázat.“

Zalepil jsem dopis a odnesl na komisařství.

„Holý tu není?“

„Ne,“ usmál se vrátný. „Jděte si lehnout, mládenče.“

„Tady je dopis. Ráno, okamžitě jak přijde, mu ho, prosím vás, odevzdejte.“

„Proč mu ho nedáte sám?“

„Nevím, kdy se vrátím.“

Zadíval se na mě zkoumavě. „Ať si neublížíte, mládenče.“

„Nebojte se,“ řekl jsem co možná nejklidněji.

Vyšel jsem ven.

V budce na rohu kdosi telefonoval. Konečně byl hotov.

„Ne, manžel se stále ještě nevrátil,“ opakovala paní Holá znepokojeně. „Volala jsem do zaměstnání, tam také nevědí.“

„Promiňte, že jsem vám přidělal starost. Komisaři Holému se zaručeně nic nestalo.“

„Doufám…“

„Určitě. Volám naposledy. Chtěl jsem se s ním jenom o něčem poradit. Byla byste tak laskavá a vyřídila mu, že jdu – “ a řekl jsem jí, kam jdu.

Paní Holá vzkaz opakovala.

Poděkoval jsem a zavěsil.

Dobrodružství začínalo.

Kapitola 41

Je noc, lednová noc, mrazivá jako křišťál. Hvězdný prach se bez hlesu posunuje po atlasovém nebi. Mrzne. Dýchám si na ruce. Je půl dvanácté. Před čtvrt hodinou zhaslo poslední okno. Vila je temná a tichá.

Do rána mám spoustu času. Nesmím se ukvapit. Škoda, že jsem Holého nezastihl. Snažím se myslet na něco jiného: Co asi dělá? Mráz zalézá za nehty. S obavou pohlédnu na vysoký plot. Nahoře běží dvě řady ostnatého drátu. Té horní se musím chytit. Dokážu to ještě?

Snažím se rozeznat, kde jsou umístěny ostny. Tam se musím chytit. Hrot se položí mezi palec a ukazovák. Dokážu to ještě?

Zima je nesnesitelná. Ručička se plazí ke dvanáctce. Velká nepozorovaně dobíhá. Teď třeba přišel komisař domů. Od šesti tě tady sháněl nějaký Charvát, řekne paní. Holý se zarazí. Co chtěl?

Ulicí se ozvou kroky. Rozléhají se tichem jako na prázdném perónu. Pak se objeví pod lucernou muž. Přejde. Ticho se zaleje. S neurčitou pýchou si uvědomím, že si mě ani nevšiml.

Dvanáct deset. Co chtěl, řekne komisař. Paní Holá vyřídí vzkaz. Co udělá komisař? Třeba mávne rukou a půjde si lehnout. Těžko. Není hloupý. Jistě i on ví. Proč tolik spěchal? Ano, teprve dnes v poledne, uvědomím si s úžasem. Proč tolik spěchal do Prahy? Celou cestu mlčel a hvízdal si. Možná, že zakleje a skočí k telefonu: Pošlete auto! Okamžitě!

Jen kdyby nebyl takový mráz. Kolik asi je? Pět, osm? Nejméně osm pod nulou.

Čtvrt. Chvíli rozvírám a svírám ruce. Pomalu se narovnám. Je to nakonec zbytečná starost, tady je hluboká tma. Natáhnu špičky prstů. Chybí čtvrt metru. Čtvrt metru musím vyskočit. Ne, víc. Dokážu to? Před rokem jsem to dokázal.

Poslední pohled na hodinky. Dvanáct dvacet. Skrčím se a prudce vymrštím. Ruce se zachytí a stáhnou drát. Zmrzlé tělo těžce stoupá. Napjatý drát zadrnčí jak struna na kytaře. V té chvíli se již překlápím a padám na druhou stranu. Falešný horajn jsme tomu říkali. Dopadnu na záda, až to zaduní.

Ticho.

Ticho jak rány na buben.

Ležím bez hnutí čtvrt hodiny. Žádný pes, nic. Vila, tmavá jak kostka čediče, mlčí. Zdola, od hlavní ulice, se nese zvuk tramvaje. Když přejede, ticho se prohloubí. Opatrně vstanu. Mám spoustu času, opakuji si.

Od vrat vede k vile široká cesta. Na jejím konci je garáž. Ve zbytcích sněhu jsou vytlačeny stopy pneumatik. Mnoho stop.

Rozsáhlá zahrada vzadu nepatrně stoupá. Držím se při plotu a tiše ji obcházím. Když se dostanu znovu k cestě, je jedna pryč.

Komisař nepřijel.

Příjezd je po obou stranách vrouben jalovcovými keři. Pod jejich ochranou se dostávám k vile. Na stopách nezáleží.

Garáž je k vile dodatečně přistavena. Pultová střecha se sklání dopředu. Vlevo je okénko. Zatlačím, je zavřené. Přitisknu se ke sklu. Tma uvnitř je rozdělena do pravidelných čtverců. Mříže, poznám po chvíli.

Vrátím se ke vchodu. Přejíždím drážky ocelové rolety. Kde jsou zámky? Nejsou. Skloním se k zemi. Nahmatám masívní hrušku visacího zámku. Aha. Pak ale nahmatám ještě něco. Volné oko rolety. Je to možné?

Bez rozmyšlení zatáhnu vzhůru. Roleta se s rachocením pozvedne.

Strnu. Ticho hučí v uších jak vodopád. Slyšel mě někdo?

Sedím na bobku a z otvoru pod roletou cítím teplo a vůni benzínu.

Čekám. Nic se neděje.

Kde je ten komisař, proboha! Zapomeň na něho, říkám si v duchu, nepřijde. Teď záleží jenom na tobě.

Lehnu si na záda a decimetr po decimetru se soukám dovnitř. Na obličeji se mi rozstříkne kapka. Ruka se dotkne kovové konstrukce. Pochopím, že ležím pod zadními koly parkujícího auta. Přesoukám se na stranu a posadím se.

V garáži je teplo a tma. Sedím a snažím se rozkoukat. Tma je absolutní. Nedá se nic dělat, vytáhnu baterku a sklopím kryt. Úzký paprsek přeběhne stojící vůz. Je to černá zastříkaná hadimrška.

Vstanu a posvítím dovnitř. Vůz je prázdný. Světelná skvrna ohmatává prostor. Pneumatiky zavěšené na stěně. Kanystr. Plechovky od oleje. Na protější stěně, tam, kde je garáž napojena na vilu, jsou dveře.

Světlo putuje zpátky. Odhalí dlouhý ponk s třemi zásuvkami. Na kraji je přišroubován svěrák. Nahoře, vedle okénka, visí dvě skříňky.

Přistoupím k ponku. Tady se to podle mě stalo. Ohlédnu se ke dveřím vedoucím do domu. Bezpečnost především. Potichu přejdu a pokusím se je otevřít. Zamčeno.

Vrátím se k ponku. Deska je nasáklá olejem. Na ní se těžko najdou stopy. Jedině na zemi.

Přidřepnu. Také beton podlahy je černý vyjetým olejem. Tohle vypadá špatně.

Zhasnu a přemýšlím. Představuju si, jak tu někdo natíral truhličku. Stopy budou nejspíš někde vzadu. Spustím se na zem. Světlo šátrá po podlaze. U stěny jsou jakési skvrny. Možná, že budou i na stěně. Nahnu se přes ponk.

Je to šok. Elektrické světlo mě oslepí. Bezbranný jako mlok se otočím ke dveřím.

Jsou otevřené a mezi nimi stojí vrah. V ruce má pistoli.

„Zvedněte ruce,“ řekne tiše.

Kapitola 42

Říká se, že v takových chvílích proběhne člověku hlavou celý život. Zvednu ruce a jediný pocit, který mám, jsou trapné rozpaky. Strach přijde v okamžiku, kdy se pistole zachvěje.

V té chvíli mě poznal.

Je to bláznivá kovbojka, sen, který se mi už někdy zdál.

Ruce vzhůru, cizinče, pokud nechcete, aby vaše tělo bylo těžší o několik uncí olova – je to krvavě vážná věc: zvedněte ruce.

Stojíme proti sobě a díváme se. Vypadá špatně. Ztrhané rysy, zoufalý, ke všemu odhodlaný pohled. Blázne, jak sis mohl myslet, že bude spát?

„Co tady hledáte?“

Mám odpovědět? Jistě. Ale co? Sen se bleskově zhmotní: prudké světlo a vyděšený hlas německého vojáka: Wer da? Co jsem mu tenkrát odpověděl?

„Důkaz,“ řeknu pomalu.

Muž sebou trhne.

„Otočte se,“ nařídí prudce.

Mlčky se obrátím. Přede mnou je povytažená roleta. Kdybych ji vytáhl jen o třicet centimetrů výš…

„Našel jste ho?“

„Našel.“

Možná, že dvacet centimetrů by stačilo.

„Dva kroky vpřed!“ vyštěkne.

Teď stojím těsně u rolety. Mezi námi leží prostor celé garáže. Co chce? Po zádech mi začíná stékat pot. Tam někam, pod lopatky, asi míří jeho pistole. Stiskne?

Ticho.

Nač čeká?

„Klekněte si!“

V té chvíli pochopím. Zůstanu stát.

„Slyšel jste? Kleknout!“

„Zastřelen na útěku, co?“ Hlas mám kupodivu klidný. „Tu radost vám neudělám.“

Koupu se v potu. Teče mi po obličeji, krku, vytéká zpod paží. Lepkavý, studený pot.

„Ostatně nač ta komedie. Kdo myslíte, že vám uvěří, že jste mě zastřelil na útěku? Máte strach, že provaz na vašem krku je málo pevný?“

„Držte hubu!“ vykřikne vztekle. „Můj vrah teprve přijde. Váš je tady.“

„Nač tedy čekáte?“

Kroky. Jde ke mně. Proboha, to se bojí, že by mě nezasáhl?

„Co všechno víte?“ ozve se s úzkostí za mými zády.

Pravou nohou se odrazím od rolety. Po zádech se zdviženýma rukama se zřítím k zemi. Výstřel zaburácí garáží. Dopadnu na beton. Hlavou narazím do stojících nohou. Zdviženýma rukama se zaklesnu pod koleny a trhnu.

Vrah hekne a letí.

Udeří o stůl. Druhý výstřel mi exploduje těsně před obličejem. Převalím se na bok a vrah padne. Hlava zaduní o beton. Pistole odletí pod auto.

Natáhnu se pro ni a vyskočím. Muž leží bez hnutí. Uchopím ho za ruku a obrátím obličejem vzhůru. Omdlel opravdu? Zdá se, že ano.

Co teď? Nerozhodně se rozhlédnu. Naložit do auta a odvézt? Nejspíš. Dobrá, ale ještě důkaz, pro který jsem přišel.

Chvatně se nakloním přes ponk. Po zdi se táhnou dva černé stříkance. Pro jistotu odtáhnu stůl a podívám se zblízka.

Hm. Skvrny jsou od oleje. Také ty na zemi jsou od oleje.

Někde ve vile bouchnou dveře. Ženský hlas cosi volá. Nerozumím.

Náhle si uvědomím absurditu svého postavení. Muž, který tu leží přede mnou, je vrah, ale co když není?

Z dramatického střetnutí je rázem komedie. Nedaleko prásknou dveře. Teď rozeznávám slova. „Pane doktore!“ křičí nějaká žena.

Vytáhnu roletu a vyběhnu do zahrady. Rozběhnu se k plotu.

„Stůj!“ zahřmí za mnou mužské volání.

Padnu do trávy a kutálím se k nejbližšímu stromu. Nocí práskne výstřel.

Kristepane, kdy skončí tahle kovbojka?

„Pozor, je ozbrojen!“ volá známý hlas.

Vstanu a začnu se smát. Světlo policejní baterky mě oslepí.

„Ale vždyť je to Vašek,“ řekne Standa Kadlec ze tmy. „Ne, ne, ne, ne, já nejsem medvěd, já jsem Vašek,“ chechtám se hystericky. Je toho trochu moc najednou.

Pohled na Holého mě přivede k rozumu. „Kde je doktor Rut?“

„Tam,“ ukážu na garáž. „V bezvědomí. Chtěl mě zastřelit. Tady je jeho pistole.“

„Našel jste stopy emulze?“

„Neměl jsem čas.“

„Tedy nenašel.“

„Ne. Ale chtěl mě zastřelit.“

„Bránil se. Na pistoli má zbrojní pas. Co když je nevinen?“

„Není. Měl jste ho vidět.“

„Vy blázne,“ řekne komisař pomalu. Nemohu rozeznat, zda to říká s obdivem či soucitně. „Opravdu nevíte nic víc, než co jste mi napsal?“

„Ne. Proto jsem sem šel. Uvidíte, že při podrobné prohlídce se stopy najdou.“

Holý vrtí hlavou. „Třicet let dělám u kriminálky, ale takového cvoka jsem ještě neviděl. Víte, co s vámi Rut udělá, jestli je nevinný?“

Někdo ze skupiny vytáhne roletu garáže až nahoru. Světlo se odrazí od komisařovy tváře. Usmívá se. „Chlape, vy máte nos!“

„Co? On to udělal? Vy to víte?“

Holý obrátí oči k nebi. „A to se ptá člověk, o kterém zítra budou všechny noviny psát, že případ vyřešil!“ Vybafne: „To bych řek‘, že to udělal!“

Kapitola 43

Vězeňskou nemocnici opouštíme ve čtyři ráno. Doktor Rut je stále v bezvědomí. Ošetřující lékař však ujišťuje, že to není nic vážného.

„Zavolám vám ihned, jakmile se probere. Konečně ani vám trochu spánku neuškodí.“

„Uškodí,“ zavrčí komisař. „Čekáme v kanceláři.“ Prázdná kancelář je v noci stejná, ať v ní ve dne úřaduje kriminálka nebo svaz holubářů.

Holý se těžce posadí. „Mohl byste uvařit čaj? Ten v Hostovcích se vám náramně povedl. Já zatím zavolám mládencům. Možná, že je budeme při výslechu potřebovat.“

Když se vrátím, komisař pokládá sluchátko. „Tak to by bylo,“ konstatuje. „Blahoš jako obvykle má smůlu. Konečně – zůstal v Klatovech na vlastní žádost.“ Rozdám sklenice. Kadlec si osladí. Komisař omočí rty v hořkém čaji a zálibně zamlaská.

„V kriminalistice Holmes, v čaji Savarin,“ pochválí ironicky. „Stále nemohu věřit, že jste se do toho pustil jen tak.“

„To není pravda. Jedině u doktora Ruta jste se prořekl, že případ neuzavřete, pokud neobjevíte místo, kde to udělala.“

„To byla finta, můj milý,“ usměje se Holý. „V té době jsem ho už podezíral. Jen jsem nevěděl proč a nebyl jsem si jist, zda se v tom neveze ještě někdo od Šléglů.“ Potřese hlavou. „Co vlastně víte? Kdo to udělal?“

„Doktor Rut.“

„Budiž. Co udělal?“

„Zabil chlapce Anny Petráňové, nebo minimálně byl spolupachatelem.“

„Štěstí, že nejste žalobce. Podle mne zabil Josefa i Annu Petráňovou. Proč to udělal?“

„Nemám ponětí.“

„Aby se zmocnil majetku Weinfeldových. Jak to udělal?“

„Co?“ vyletím. „Proč že to udělal?“

„Slyšel jste dobře. Jak to udělal?“

„Nevím, totiž – na tom nic není.“

„A co odesílací lístek?“

„Aha. Nevím. Nechtěl byste to podat trochu souvisleji?“

„Beze všeho. Stejně to byl zvláštní člověk, ta Petráňová. Nakonec očarovala i mě. Stále jsem si musel připomínat, jak hrozný čin spáchala – a pořád jsem tomu nevěřil. Taková ženská, úplné bludiště. Tolik rozporů, zvratů, protikladů. Někdy se mi zdálo, že nám to dělala naschvál.

S nasazením vlastního života chránila své židovské zaměstnavatele a potom se scházela s německým důstojníkem. Nebo tohle. Když Weinfeldovy odvedli, každý, kdo s nimi měl něco společného, se koukal ztratit, aby ho nebylo vidět. Ona si najme Xenii. Anebo její vztah k Šléglovi, k chlapci… Kolikrát jsem si říkal, že byla blázen už dávno; náladová, svéhlavá, paličatá ženská, která prosadí, co si zamane.

A přitom,“ oznámí slavnostně, „to byla povaha z jednoho kusu, fládr, monolit. To jenom my ji špatně viděli. Stačilo objevit klíč, totiž přesněji, všimnout si ho, visel nám na nose, a případ se otevřel jako krabička sardinek.

Málokdy mívám pocit, že se motám s vyšetřováním na místě. Tentokrát mě pronásledoval od samého začátku. A přitom málokdy jsme šli tak přímo. Dokonce i ta epizoda s Pokorným. Bez ní bych se asi nerozjel do Klatov, nemluvil s Růžkovými a se Schwarzem. Skutečně, všechna fakta bez rozdílu ukazovala správným směrem. Nechtělo to nic víc, než trošičku v myšlenkách skočit, pochopit případ kapánek jinak, než jak se jevil – jako v tom omšelém vtipu, co nesmí mít nevěsta o svatební noci u sebe. Znáte ho?“

„Ne,“ odpovím překvapeně. Na vyprávění vtipů není zrovna vhodná chvíle.

„Ne?“ zaraduje se Holý. „To je výborné. Co tedy?“

„Tchýni,“ navrhnu. Kadlec mlčí a usmívá se.

„Jak vidím, manželství vás nemá čím překvapit. Tentokrát jste ale vedle. Ten skok, kamaráde, ten skok.“

„Nejsem skokan,“ namítnu netrpělivě. Zdá se mi, že se Holý nechutně vytahuje.

„Kolena,“ pronese komisař zálibně. „Kolena nesmí mít u sebe. Když se vám povede stejný logický skok v případu Petráňová, máte klíč. A jakmile ho držíte v rukou, je vše jasné. Nepotřebujete schizofrenii, nepotřebujete špionáž, nepotřebujete nic.“

Odkašle si.

„Všichni jsme viděli fotografie malého Petráně. Všichni jsme slyšeli, že Šlégl nabízel Petráňové sňatek a ona ho odmítala. Nejprve jsme mu nevěřili. Když o tom mluvili i další svědkové, vymysleli jsme teorii, že ho nechtěla kvůli článkům v Arijském boji. Nedokázali jsme však vyvrátit Šléglovu námitku, proč ho tedy hned po válce neudala.

Právě tak jsme nechápali, proč k němu byla tak šlechetná a neoznačila ho za otce. Proč od něj až úzkostlivě odmítala brát peníze, které jí nabízel. Nechápali jsme, na co se těšila, když odvážela chlapce do Prahy. Když se svěřovala Šplíchalové v Kablu se svými sny.

Jako by ani nebyla jeden člověk, ale dva, tři. Do teorie o schizofrenii se to náramně hodilo. Tam se hodilo všechno. Tolikrát nám vyprávěli, že Petráňová měla tajemství, přesto nikoho z nás nenapadlo po něm pátrat. Byl to jen další důkaz její nepříčetnosti. A přitom stačilo odečíst od narození malého Josefa devět měsíců a jednání Anny Petráňové bylo logické jak trojčlenka.“

Přelétne nás vítězoslavným pohledem. „Už rozumíte?“ Pravda mě omráčí jako blesk. „Otec malého Josefa nebyl Šlégl, ale Josef Weinfeld.“

Kapitola 44

„To je ono! Napadlo vás to už dřív?“

„Ne, ne,“ koktám v úžasu nad tím, co jsem vyslovil. „Teprve teď.“

„Prosím,“ triumfuje komisař, „a přitom jsem vám neprozradil nic, co byste nevěděl. Fakt, byla to jen otázka perspektivy. Tahle skutečnost tak tloukla do očí, že jsme ji vytrvale přehlíželi. Mně paní Šléglová prozradila, že její syn na Weinfelda, ona řekla na toho paťatého Žida, žárlil, vy taky,“ ukáže na mne, „vy jste to dokonce při Šléglově výslechu vyslovil!“

„Když tedy odečteme devět měsíců od narození malého Petráně,“ pokračuje po chvíli klidněji, „dostáváme se do kritického období, ve kterém Petráňová osvědčila nejlepší stránky své hrdé povahy: věrnost a statečnost.“

Z třetího článku v Arijském boji si můžeme učinit obrázek, jak daleko zašla. Od prvého prosince je totálně nasazena ve Waltrovce. Protože nemá jiný byt, zůstává ve vile, v pokojíčku pro služku. Pátého ledna čtyřicet dva odchází Sidonie Weinfeldová do transportu. Šťastná náhoda prodlužuje Josefovi o dva měsíce svobodu, dá-li se to čekání nazvat svobodou. Podle policejní přihlášky se do vily desátého ledna nastěhoval nový majitel treuhänder Kopatschek. Josef musel pryč. Ale kam?

Na to odpovídá třetí článek Arijského boje. Anna, všemu navzdory, ho vzala k sobě. Nejprve to snad byl jen ten vzdor a soucit s ubohým člověkem. Později láska, a třeba soucit až do konce. Co na tom záleží?

Co cítil on, se už také nikdy nedozvíme. Vděčnost, lásku, touhu přežít? Snad všechno. Rozhodně věděl, že přivedl Annu do jiného stavu. Proto jí dal všechny peníze, které se podařilo Weinfeldovým ukrýt. Nešetři, řekl jí, bude to mé dítě. Vychovej je, jak nejlépe umíš. Ať netrpí nouzí. Já se vrátím. Já se určitě vrátím. Už kvůli vám se musím vrátit.

„No, no,“ zakašlu potichu.

„Ne, to si nevymýšlím. On jí to také napsal. Ten dopis mám.“

„Ale,“ ozvu se silněji. „Jak to?“

„Buďte klidný, nic jsem před vámi nezatajil. Mám ho právě osm hodin. Našli jsme ho u Ruta v kanceláři.

Jednoho dne pro Weinfelda přijdou. Zůstane po něm jen ten lísteček: Neboj se, já se vrátím. Pro Annu je to hluboký otřes. Uvědomí si nebezpečí, které čeká dítě i ji. Objevit řešení není pro ni těžké. Dodnes Šlégl vzpomíná na krásný měsíc po tom, kdy Weinfeldovy odvlekli. Anna je povolná, pracuje v továrně, miluje ho.

Pak se náhle všechno zvrtne. Téměř přes noc. Nepochopitelný odpor, hádky, rozchod. Co jsem ti udělal? skučí Šlégl. A nerozumí, nechápe. Že by se něco dozvěděla? straší ho zlé svědomí.

Ne, Anna se nic nedozvěděla. Tovární lékař jí pouze potvrdil, že je těhotná. Může opustit zaměstnání.

Anna se rozjede domů, do Klatov. A protože dítě nemá trpět nouzí, pronajímá Xenii. Do konce války, rozhoduje suverénně. Poprvé vystupuje jako paní. Může si to dovolit. Poprvé je paní a být paní je nesmírně příjemné. Být paní v Hostovcích, v Xenii, je víc, než o čem kdy snila;

Nezapomene na Weinfelda. Zřejmě se jí podaří získat zprávu o jeho osudu, a když se Weinfeld dostal na stavbu továrny v Harzu, neváhá a spojí se i s Müllerem, o kterém se dozví, že tam dělá dozorce.

Tohle, upřímně, jsou dohady, které těžko dnes někdo potvrdí. Fakt je, že se Petráňová za války s Müllerem stýkala, že Müller dělal v Dörntenu a tam také pracoval a zemřel Weinfeld.

Měnová reforma způsobí, že se Petráňová octne po válce bez prostředků. Z peněz, které měla, jsou přes noc vázané vklady. A z nich se smí měsíčně vybírat právě jen ta částka, která stačí na živobytí. Na Xenii je to málo.

Tyhle problémy však Petráňovou netrápí. Bez váhání ponechá chlapce u Růžkových a vyrazí do Prahy. Tam přijíždějí vlaky s repatrianty.

Nenuťte mě, abych uvažoval o tom, co ji tam žene, zda láska, nebo ziskuchtivost. A pokud to chcete mermomocí vědět, vyberte něco mezi tím. Každého trochu, trochu lásky a trochu snu o bohaté paní, jíž se co nevidět stane – jak vidět, ono se to nevylučuje, ale naopak násobí.

V Praze udělá Anna osudnou chybu. Ale divte se jí! Za kým jiným měla jít? Doktor Rut patří do rodiny, i on musí mít zájem o osud svých příbuzných. Navíc je právník a určitě má hromadu známostí, s jejichž pomocí se podaří Josefa najít.

Doktor Rut projeví překvapení, že slečna Petráňová je o osudu jeho švagra tak dobře informována. A Anna, která dokázala chránit své tajemství tři roky, která tolikrát odolala pokušení se pochlubit, se konečně svěří.

Před Rutem vyvstane nečekaný sok. Nejprve si asi ověřil, nakolik Anna může prokázat to, co říká. Josefův dopis je jednoznačný. Navíc se ukáže, že Anna není hloupá. Dopis nevydá. Stručně řečeno, Anna Petráňová už není služka, ale paní, a doktor Rut nemůže vědět, kdy se obrátí na jiného advokáta.

Udělá si proto opis Josefova dopisu a nechá se zmocnit k dalšímu jednání. Samozřejmě bezplatně. A protože je Anna momentálně bez prostředků, rád vypomůže. Koneckonců, jsme teď skoro příbuzní.

Taková řeč je balzám na její doufající srdce. Ovšem, abych nezapomněl, připomíná Rut, jsou jisté důvody, proč bude lépe se zatím o věci nikde nezmiňovat. Pádnost těch argumentů musela být nesmírná, když Anna dokázala mlčet až do konce.

Uvažoval jsem o nich. Domnívám še, že doktor Rut dobře odhadl dvojí touhu Petráňové. Nejspíš vymyslel zlé příbuzné, kteří, kdyby se dozvěděli o dítěti, udělají všechno, aby nerovný sňatek překazili. Proto Anna nesmyslně vyslýchá paní Šplíchalovou, zda něco neprozradila, proto odmítala a odmítá Šléglovu pomoc. Netuší, chudák, že příbuzný je jen jeden. Rut. Přesně řečeno, Rutův syn.

V první chvíli vidí advokát snadné řešení. Zjistí, že oficiálně končí stopy po Weinfeldových v Osvětimi. Transport, ve kterém byl Josef, dorazil do Osvětimi o půl roku dřív. Doktor Rut navrhne, aby data transportů byla uvedena jako dny úmrtí. Repatriační komise souhlasí. Nemá důvod nesouhlasit – je to běžný způsob. Ostatně o nic nejde.

Jenomže v tomhle případě jde o milióny. Pokud zemřel první Weinfeld, zemřel chudý jak kostelní myš. Veškerý majetek potom připadá dalšímu příbuznému, a to je syn doktora Ruta. Pokud však první zemřela Sidonie, je Josef Weinfeld univerzálním dědicem a všechno dědí malý Josef. Repatriační komise rozhodla, že Josef Weinfeld zemřel chudý jak kostelní myš.

Doktor Rut seznámí Annu s rozhodnutím repatriační komise. Dědické úvahy si nechá pro sebe. Anna prohlásí, že to je nesmysl. Zná člověka, který může dosvědčit, že Josef Weinfeld žil ještě ve čtyřiačtyřicátém roce na podzim. Podle ní Josef žije a vrátí se.

To je možné, souhlasí doktor Rut. Je jen třeba toho člověka najít. Nezištně nabídne vůz. Její putování je zřejmě korunováno úspěchem. Najdou Klause Müllera.

Jeho výpověď je zničí oba. Klaus Müller potvrdí, že Weinfeld je mrtev, ale že žil až do března čtyřicet pět. Existují o tom písemné záznamy, které se dříve nebo později najdou.

Cesta zpátky je smutná. Anna pláče. Josef je mrtev. Nikdy nebude paní. Všechno se zhroutilo.

Doktor Rut mlčí. Také jemu se všechno zhroutilo. Jako advokát ví, že se připravuje zákon o nemanželských dětech obětí nacismu. Jakmile vstoupí v platnost, je Anna milionářka. Když promluví.

Doktor Rut ví, že zákon nezadrží. Ještě není vše ztraceno, utěšuje se. Kdo ví, kde jsou záznamy o smrti Josefa Weinfelda. Klaus Müller je Němec a bude odsunut. Až bude ztracen někde v chaosu poválečného Německa, pak ať si zákon o nemanželských dětech klidně vyjde. Třeba dá Anně i odškodné.

Jenomže v Praze ho čeká kruté překvapení – odškodné dostane v nejlepším případě on. Jako jediný příbuzný je pozván na repatriační komisi. Josef Weinfeld žil do března čtyřicet pět. Podle nově zjištěných skutečností je upraveno i úřední úmrtí. Prosím, uklání se doktor Kut toporně, ostatně, pokud je mrtev, co na tom záleží.

Teď zůstává jen Anino mlčení.

Jak je vynutit? Věřím, že vraždu odmítal do poslední chvíle. Při svém povolání slyšel o mnoha dopadených vrazích, než aby mohl věřit, že právě jemu se vražda povede. A pak – to už se zase jen domnívám – vražda je cosi sprostého, brutálního, hloupého pro člověka jeho formátu. Jeho doménou jsou paragrafy, kličky a úniky v mezích zákona, ne za jeho hranicemi.

Změní své chování k Anně. Je stále stejně přátelský, stále ji ještě podporuje, ale opatrně zvětšuje odstup. A protože ví všechno, může i radit.

Anna musí pochopit, že jeho prostředky nejsou nevyčerpatelné. Ale vždyť je zde pan Šlégl, šťastnou náhodou také Josef, který je přesvědčen, že je otcem dítěte. Ne, Anna se nemusí bránit. Pan doktor ví, že otcem není. A zdalipak si Anna někdy uvědomila, kolik jí ten člověk vlastně dluží? Nikdo neříká, že se za něho musí provdat, i když zase, z druhé strany, život svobodné matky bez peněz je jiný než život v Xenii. Sama říkala, že by jí snesl modré z nebe. Málo platné, dítě potřebuje otce.“

Ani Anna nelítá v oblacích. Platit by v každém případě mohl. Konečně, když se to tak vezme, svoje si užil.

Možná, že ne. Nevím.

Ale fakt je, že za Šléglem šla a poprvé od Josefova narození mu řekla, že je otec. Poprvé chtěla peníze.

Zase jeden ze zdánlivě nesmyslných a nepochopitelných zvratů. Tři roky se Šléglově podpoře vyhýbala jako čert kříži. Měsíc před smrtí ji chce.

Ten druhý případ svědčí o nesporném Rutově mistrovství. Kdyby se mu podařilo provdat Annu za Šlégla, Anna už nikdy nikoho nepřesvědčí, že otec Josefa je Josef Weinfeld. Nemluvě o tom, že by se k tomu i těžko odhodlávala. Kdyby se vzali, situace by se obrátila. Anna by měla zájem na tom, aby doktor Rut mlčel.

Mistrovský plán ztroskotal na Šléglově neústupnosti. Doktor Rut zná lidi. Pochopí, že Šlégla nelze přesvědčit, ne proto, že by nechtěl, ale proto, že nemůže. Pozná, že přišel pozdě. –

Osmnáctého prosince loňského roku vtrhne Anna Petráňová do advokátní kanceláře. V ten den vyšla v novinách zpráva o připravovaném zákonu o nemanželských dětech.

Teď už ji nepřející příbuzní nemohou ohrozit. Bude paní, vdovou po Josefu Weinfeldovi! Doktor Rut opatrně chlácholí rozradostněnou klientku. Ze zprávy z novin se nedá mnoho vyčíst. Je třeba vyčkat, až zákon vyjde a pak se uvidí. Do té doby musí mlčet. Petráňová však není k uklidnění.

Doktor Rut konečně pochopí, že Anna už mlčet nebude.

Říká se, že příležitost dělá zloděje. Mám dojem, že s vraždou je to stejné. Příležitost dělá vraha. Doktor Rut by se možná pokusil o vyrovnání, kdyby mu téhož dne nevstoupil do cesty Šlégl s krabicí vánočních dárků. Když Šlégl odešel a před ním zůstala jen ta idiotská krabice, důkaz nejapné a ustrašené lásky, začal přemýšlet.

Nevím, jak dlouho mu trvalo, než vymyslel, jak by se vražda dala provést. Vím určitě, že mnohem déle mu však trvalo, než se k ní odhodlal.

Dokonce je možné, že se nerozhodl vůbec. Že to jen zkusil. Devatenáctého pozval Annu a ukázal jí krabici. Anna ji rozhodně odmítla přijmout. Teď už nic nechci! vykřikla.

Rut pokrčil rameny. Jak je libo. Má ji tedy vrátit? Samozřejmě! Dobrá, tady je odesílací lístek. Buďte tak laskava a vyplňte ho sama, ať Šlégl vidí, že je to vaše rozhodnutí. Anna vyplní odesílací lístek.

Snad by nebylo na škodu, míní doktor Rut, přidat i zprávu pro příjemce. Beze všeho. Co tam mám napsat?

Třeba to, co jste teď! vykřikla. A Anna napíše: Teď už nic nechci.

Rozsudek smrti je podepsán.

Druhý den večer je doktor Rut u Anny. Marně se snaží skrýt pohnutí. Co je? nechápe Anna.

Měla jste pravdu, řekne Rut dojatě. Právě jdu z repatriační komise. Josef Weinfeld žije. Vrátí se pozítří zvláštním vlakem. Nechává vás pozdravovat, řekl bych, že je to pro vás ten nejkrásnější ježíšek.

Anna kývne. Pro slzy nemůže mluvit.

Nejlepší bude, pokračuje doktor Rut, když se hned seberete a dojedete pro chlapce. Přivítáme ho společně.

Rozhlédne se po chudičké mansardě. Tady ne. Přespíte s chlapcem u mne. Tam také Josefa odvezeme. Nezlobte se, že vás do Hostovců nesvezu autem. Před koncem roku nevím, kde mi hlava stojí.

Anna souhlasí.

V každém případě na vás počkám u vlaku. A nezapomeňte si vzít ten dopis, ať Josef vidí, že jste na něj celou válku myslela.

Anna bezmocně vzlykne: Říkáte, že mě nechává pozdravovat?

Ano, povstane doktor Rut: Kdy vám jede vlak?

Anna se rozpláče štěstím.

Past je natažena.

Sklapne druhý den večer. Chlapec usne už v autě. Odnesou ho do postýlky a jdou k večeři. Doktor Rut se omlouvá, že v domě nikdo není. Přípitek před večeří. Není třeba říkat nač. Anna upije a zarazí se.

Hořké, podotkne bezelstně.

Campari, ukazuje Rut ozdobnou vinětu, to se teď musíte naučit pít. Anna se usměje a vypije do dna.

Minutu nato upadne do bezvědomí.

Kapitola 45

„A to je všechno,“ komisař chraptí únavou. „Pokud nechcete, abych vám vyprávěl, co potom udělal a co už známe. Nejstrašnější je, že při tom ohavném činu neztratil ani na okamžik hlavu; pracoval rychle a účelně a nezapomínal na detaily – i ruce jí pomazal barvou. Nedopustil se jediné chyby. To je nejstrašnější.

Utopil ji pravděpodobně ve vaně v koupelně a teprve druhý den v noci ji – mrtvou – hodil do řeky. Myslel na všechno. I na to, abychom v peněžence našli průvodku z odeslaného balíku.

Jeho výpočet byl prostý a vyšel dokonale. Nejprve se objeví mrtvolka malého Petráně. Až se podezření soustředí na Annu, řeka vyplaví její tělo. Kdo by pochyboval o její vině? Nikdo. Ani já ne.

Podle toho proběhne vyšetřování. Kdo by se zdržoval případem, který je od počátku jasný?

Při výslechu jsme se poprvé setkali. Byl zdvořilý, ochotně vypovídal. Naše podezření, že vrahem je Petráňová, rozhořčeně odmítl. Vy ji neznáte, pánové. Jakmile ji najdete, ujímám se obhajoby.

Odcházel spokojen. Nemohl to být velký případ, když ho svěřili takovému šantalovi. Informoval se. Holý, potvrdili mu – žádná hvězda. Příliš pomalý, příliš důkladný. Jeho specialitou jsou jednoduché případy, když není co řešit a hledají se důkazy, Těch dokáže shromáždit o každé maličkosti hromadu.

Zajímá mě, zda si uvědomil, že to je zlé pro jeho případ. Asi ne, protože když jsem s ním mluvil po druhé, byl stejně ochotný a milý. Dokonce mírně shovívavý a trochu laskavý.

S potěšením zjistil, že podezírám Šlégla. To byl pro něho dobrý směr. Domnívám se, že věděl už za války, kdo tenkrát Weinfeldovy udal.

Doktor Rut má styky na všechny strany. Najde si elegantní způsob, jak nám to oznámit.

Přitom jsem ho ale pořádně vyděsil. Zaprvé sdělením, že neustanu, pokud neobjevím místo, kde to Petráňová udělala. Zadruhé tím, že místo abych spěchal zatknout Šlégla, začnu se vyptávat na Weinfeldovy. Rut se polekal, že udělal chybu.

Proto volá hned druhý den a hraje vabank. Na kritickou noc nemá alibi. To mi děláte naschvál, směju se přátelsky. Také on se směje. Šantala přece jen není nebezpečný. Informace nelhaly.

A pokud jde o to místo, proč by mně tu radost neudělal. Ať mám těch důkazů plný trezor. Nakonec je pravda, že na tuhle maličkost v původním plánu trochu pozapomněl.

Přitom je to tak lehké – a průkazné. Snadno může na místě zanechat provaz, kterým byl balík skutečně převázán, papír, v němž byl zabalen, barvu, kterou byla truhlička natřena. Jediné, co nemůže, nechat na místě jediný otisk po Petráňové. Konečně, mohla mít rukavice, říká si spokojeně cestou zpět. Nemohla. Čím je zločin promyšlenější, tím hůř se opravuje. Pitevní zpráva přece konstatuje, že měla barvou potřísněné ruce. Myslím, že bych i bez odborné expertizy přišel na to, že stojíme před podvrhem.

Nebudu tvrdit, že jsem ho podezíral hned od začátku. Nepodezíral jsem nikoho. Jen tak, z profese, jsem mu nastražil past. Zdálo se mi divné, že se tak angažuje. Nevypadal na člověka, který by z vděčnosti podporoval služebnou svých příbuzných. Divadlo u typografa mě už vysloveně tahalo za uši. Jen jsem stále nevěděl proč.

Trochu mě zmátl tím, že neměl alibi. Takovou prohnanost jsem nečekal.

Pak jsem však v Klatovech zjistil, že Müller dělal dozorce v Dörntenu. Rázem jsem věděl, proč se s ním Petráňová scházela. Sháněla pro Weinfelda pomoc. Podezření ze špionáže se rozpadlo.

Taková věrnost, řekl jsem si. Proč ne, dostala zaplaceno. Za co? napadlo mě poprvé. Utratila sto tisíc – to je dost za věrnost. A teď ten skok: Co nesmí mít nevěsta u sebe? Taková věrnost. Buď mi věrná, ženo má.…

Zkusil jsem tenhle význam.

Náhle jsem rozuměl všemu. –

Přijel jsem odpoledne a na stole mě čekaly poslední důkazy. Návrh zákona a potom zpráva, že v chatě nebyla Petráňová. Požádal jsem o povolení k prohlídce advokátní kanceláře.

Doktor Rut si musel být náramně jist. V tom je slabina všech vychytralých lidí. Kdekoho pokládají za pitomce. Jsou nafoukaní až hrůza, přesvědčeni, že nikdo na světě nerozmotá to, co oni zamotali.

Nesmysl, rozdíl je pouze v čase. Jemu vymyšlení vražedného plánu trvalo dvě hodiny, mně měsíc. Ale nakonec jsem ho znal jako on. V kanceláři jsme našli víc, než jsem doufal. Kolem půlnoci jsme byli hotovi. Vrátil jsem se do kanceláře připravit zatykač. Vrátný mi odevzdal váš dopis.“

Na stole zahrčí telefon.

Komisař Holý zvedne sluchátko. Představí se. Chvíli naslouchá. „Ano, ano. Čekáme.“ Zavěsí.

„Připravte stroj. Doktor Rut přišel k vědomí.“