Jan Burian

Jen po meči

1.

Stála v koutku u barového pultu a se skleničkou v ruce sledovala otevřenými dveřmi tanec v sousedním sále. Bolely ji nohy a dost se nudila, ale odejít domů ještě nemohla. Podívala se na hodinky. Za pět minut se Karel objeví, dají si spolu smluvenou sklenku a pak bude moci zmizet. Mírně si vzdychla, stužky u výstřihu se zatřepetaly jako zmoklý motýl, a zahleděla se znovu do sálu. Místnost byla dlouhá, s vysokým stropem. Na pódiu z nízkých praktikáblů sedělo pět muzikantů a jejich úsilí se v obří vybílené krabici měnilo v rytmický randál. Místnost byla plná kouře a nejroztodivnějších vůní, proti nimž neměl čerstvý vzduch pronikající dvěma otevřenými vyhlídkami nejmenší šanci. Hostům nic z toho nevadilo. Pokaždé, když bubeníkovy paličky daly signál k nové písničce, zašoupaly židle a stoly napůl osiřely s nedokouřenými cigaretami a nedopitými sklenkami vína. Na parketu nebylo k hnutí. I pan ředitel se činí, všimla si Hana poloplešatého muže v tmavě modrém obleku s kravatou pevně utaženou, jak se uklání u stolu vzorných pracovnic. Jeho žena, sporá tmavovláska s vysokým hladkým čelem, úhledná jako průkopnická učitelka, které přinášely osvětu do zapadlých končin, počítá čas očividně stejně jako Hana. Jaký s ním má asi život, řekla si v duchu Hana a vrátila se očima tam, kde se rozjařený tlouštík s ředitelskou svatozáří snažil odzemek proměnit na džajv.

„Přesně jedenáct,“ ozvalo se za ní a Karel Benedik vzal Hanu nenápadně za loket.

„Za každou cenu král?“ otočila k němu hlavu.

„Snažím se.“

Chvíli se na sebe dívali mlčky, oba jako by očima zkoumali, jestli si správně čtou myšlenky.

Celý večer se ubezpečovala o tom, že situace, kterou si člověk sám zvolí, ho nemůže zraňovat. Věděla, že Karel Benedik musí přijít na večírek i se svou ženou, a věděla, že by své hrdosti neposloužila, kdyby zůstala doma. Jenomže proč se člověk podvádí? Nebyla víc zvědavá? Nenalhávala si trochu, že musí, ale přišla, protože chtěla, protože chtěla ukázat, jak mocná jsou při počítání věku čísla? A podlá, přidala si znechuceně.

„Asi máš pravdu,“ řekla mnohoznačně a otočila se.

„Počkej přece. Co to do tebe vjelo?“ zadržel ji Benedik.

Vytrhla se mu a přejela si rukou vlasy.

Od barového pultu za Hanou se ozvalo zahihňání. Dívka s vlasy až po pás se nebezpečně zaklonila na vysoké stoličce, a dlouhán s úzkým ptačím nosem, který se jí až dosud skláněl do výstřihu, ji včas zachytil. Bohužel rukou, v níž držel skleničku s červeným vínem. Několik kapek vyšplíchlo a přistálo na bílé krajkovině jako pohozené jeřabiny. Dívka se přestala smát a začala vřeštět. Dobrý důvod, aby se všechny hlavy otočily jejím směrem.

„Nic mi není. Jenom je pozdě,“ řekla Hana.

„Jak myslíš,“ řekl Benedik a sklonil hlavu.

„Dobrou noc.“

„Dobrou,“ řekl.

Nešel ji doprovodit.

Sestoupila po točitém schodišti k šatnám, vyzvedla si lehký plášť a zamířila k otáčivým dveřím na ulici.

„Copak, panenko, takhle sama?“ divil se mezi dveřmi podnikový revizor, který se byl zřejmě nadechnout čerstvého vzduchu. Využila toho, že revizor stojí dosti nejistě na nohou a že křídlo otáčivých dveří mu pomůže k rychlejšímu odsunu. Dveře ho nabraly, trochu zacifroval, oběhl kolem dokola a pak se mu podařilo šťastně vpadnout zpátky do haly.

Byla červnová noc, vlahá, a z okolních zahrad vilové čtvrti až sem stoupala vůně jasmínů a střemch. Stanoviště taxíků bylo na druhé straně náměstí. Hana spokojeně zaznamenala jediné světýlko blikající v tmě a zamířila k němu. Řidič dřímal. Zaklepala zlehka na okno, mladík sebou trhl, ale nacvičeně sáhl na knoflík, rozsvítil světlo a otevřel jí dveře. Vklouzla na sedadlo vedle něho.

„Kam to bude?“ zeptal se a po očku si Hanu změřil. Měl své zkušenosti. Touhle noční dobou nevozíval osamělé dívky, a když, tak si mu obvykle sedly dozadu, schoulily se v koutku a tlumeně posmrkávaly do kapesníku. Tedy většinou. Tahle vypadala s pevně sevřenými rty spíše vzpurně. Pod rozepjatým pláštěm se v přiléhavých šatech zřetelně rýsovala postava, jakou by si většina žen přála mít. Štíhlá, a přece nijak křehká, zaoblená všude tam, kde se ladné křivky očekávají, s útlýma rukama a hezkou hlavou. Vlasy měla velmi krátce ostříhané, s kaštanovým přelivem, který buď náhodou, anebo záměrně tónoval velké, jako dva měděné knoflíky kulaté oči.

„Na Argentinskou,“ udala směr. Taxíkáře napadlo, že nebude tak mladá, jak se mu na první pohled zdálo. Hlas měl nádech zahořklé zkušenosti. Pustil tiše magnetofon a vzdal se představy, že do encyklopedické sbírky lidských příběhů, která narůstá při této vozatajské službě každým ritem, přibude další. Mlčky projeli nábřežím, přes most se světly zrcadlenými v hladině řeky, kolem hradby stínů, kde se mísily černé siluety státních úřadů i špičatá věž kostelíka, a zabočili pod železničním přejezdem doleva.

„Jsem doma,“ řekla. Zastavil, popřáli si dobrou noc a Hana osiřela.

Měsíc stál nad věží kostela a posměšně si měřil jeho korouhvičku.

Vydařený večírek, notovala si s ním Hana, když skopla v předsíni střevíce a šla otevřít okno. Vydařené všecko. Bylo jí dvacet devět a dvakrát se nestihla provdat. Jednou proto, že křehká třešňová větev podvedla lidský odhad a mladý muž, který na ní stál, spadl a zlomil si páteř. Odmítl udělat z Hany na celý život samaritánku. Podruhé proto, že stát se celoživotní samaritánkou odmítla sama. Snad mohlo všechno dopadnout jinak, kdyby byla měla víc trpělivosti. Smích saxofonisty, stejně vemlouvavý jako St Louis’blues, ji sice vždycky chytil do pasti, ale večery ve vinárnách se zčernalým ostěním, kde se vedle její láhve zásluhou ochotných vrchních střídaly orosené půllitry, přinášely rozčarování. Čím častěji se dívala, jak se její protějšek propadá do opilosti, tím silněji se o své hlásil rozum. Jistota, že ráno bude dobře a snad tři dny bude dobře, se pomalu vytrácela, až se ztratila i láska. Možná měla mít vážně víc trpělivosti, anebo jinou životní zkušenost. Jenže otec Preiss příliš dlouho pil. Až do své podivné smrti. Maminka příliš často plakala, příliš dlouhá byla řada těch vánoc, kdy místo řízků a kapra byly na stole jen brambory s cibulí a octem a pod jedličkou uříznutou pod nosem hajnému místo dárku jen další ratolest. Otec, dokud se nenapil, ten nejlepší člověk na světě je přiváděl do nejistoty věčného stěhování, velkých plánů, propitých výplat a slibů, že jednou se všechno obrátí, však on ví, jak na to, jen počkat je třeba, vyčkat pravou chvíli. Až se vypravil naposledy, s kufrem jako vždycky, s taškou plnou svých tajných písemností, do kterých nenechal nikoho nahlédnout. Až najdu byt, přijedete za mnou. Přijeli za tři dny. Na pohřeb.

Kdykoli Hana vzpomínala na dětství, myslela na otcův bezbřehý optimismus, vyvěrající ze zažloutlého papíru s výrazným kaligrafickým nápisem Geschenktestament auf das Eigentum des Alfred Einhellig… Datováno ve Vídni roku 1944. Nikdy neslyšela podobné jméno v souvislosti s příbuzenstvem, ani maminka jí později nemohla vysvětlit, že by měli co společného s Vídní. Otec i matka pocházeli z Borové, dokonce i Hana se tam narodila. Ale Vídeň? Proč Vídeň?

Byla to stejná záhada jako otcova smrt. Smrt, která je zaskočila v červnu před deseti lety, kdy stráň, pod níž se kodrcal červený motorák s jedním vagónem, voněla zardívajícími se brusinkami a velká sýpka vedle nádraží připomínala tvrz. Hana si dodneška pamatovala pocit, který měla, když matka v černém a s ní pět černě oblečených dětí procházelo průchodem kolem té tvrze. Byl to předěl. Za sebou nechávali všechno známé, a nedlážděný chodník, na němž se popelili vrabci, vedl do neznáma.

V přátelském narovnání se světem a v blahém domnění, že svět se pro změnu rozhodl na pár chvil narovnat s ním, seděl poručík Bartoška ve své kanceláři a tajně mudroval, jak tenhle čas prodloužit. Byl pátek, poledne, červen, neobvykle horký červen, tak suchý, že zplodil pětkrát tolik much, než kolik jich poletovalo tou dobou jiná léta, a poručíkovi Bartoškovi vlastně působily v daném čase jedinou zlobu. Zapálil si spíš ze zvyku než z opravdové chuti na cigaretu, a s vědomím, že veškerý hmyz si na naše zplodiny dávno zvykl, takže kouř škodí leda člověku.

Otevřeným oknem do místnosti s arkýřem, kde kdysi možná bývala zimní zahrada, ale teď jen nízké registračky, doléhal lomoz náklaďáků, na křižovatce túroval autobus, který měl odvézt ranní směnu ze tří továren. Ty mu dáváš zabrat, politoval Bartoška motor a přeslechl tak zaklepání. Na dívku, která vstoupila, se překvapeně podíval.

„Asi jste mě neslyšel,“ řekla Eva omluvně. „Přišel dálnopis z Karlových Varů,“ nastavila papír, který držela v ruce.

Bartoška potlačil vzdech a sáhl po papíru. „Přísně tajné!“ padlo mu první do oka. „Zahajte akci Lucinka. Objekt přejel hranice v 12.30, jede po silnici 56. Vůz a SPZ stejné. Je sám. Postupujte podle směrnice z 18. května. Všechny nové poznatky okamžitě hlaste.“

A narovnání se světem bylo vepsí. Zvedl oči, aby se ujistil, že svůj názor neřekl nahlas, ale Eva se tvářila jako vždycky.

„Občas mi napadá, proč ty se radši nevdáš,“ zamžoural na ni při představě, že jí možná udělá čáru přes rozpočet.

„Cože?“

„Nebylo by to lepší, než brát tu telefony a koukat se na ciferníky, na kterých není moc k vidění?“

Zelené, trochu šikmo posazené oči se na něj upřely s tak bezelstnou výmluvností, že rychle zamumlal: „Vždyť jsem tak moc neřek.“ Sám si v duchu vynadal. Ta holka je pravá perla – dře jako kůň v době, kdy slečnám v jiných kancelářích nevoní napsat pár řádek, drží v hlavě jména i údaje, nelítá s každým nachlazením po doktorech a nestěžuje si. To hlavně, nestěžuje si. Kde by druhou takovou dostal, hrome, tak si taky na nic nestěžuj. A jestli se divíš, že si nenašla snadnější zaměstnání, pak si zajdi na vyšetření před ní. Nemáte si co vyčítat. Jestli někdy něčeho litoval, pak toho, že nemůže pracovat jako soukromý detektiv a vybírat si jen ty případy, které mu sedí. A zabíračku, na kterou stačí, přiznal si otevřeně. Jenomže sedět na okresním oddělení znamená den ze dne být připraven na nejhorší. Nelze si vybírat. Co padne, to padne, a bohužel pořád je ještě těch ošklivých případů víc, než je zdrávo. Teda jemu, Bartoškovi, a protože Bartoška je částí společnosti, je ochoten totéž tvrdit i za celou společnost. Avšak právě nechuť chodit okolo a s babským mrazením přetřásat krvavé historky byla příčinou, proč se Bartoška na tuhle práci hodil. Byl umanutý, vytrvalý jako buldok. Jen zkuste buldokovi ucuknout, když vás drží za nohavici.

„Pošlete mi sem Jaroslava,“ požádal Evu.

„Ano,“ přikývla lehce, a že za ní zaklaply dveře, Bartoška už nevnímal. Zapomněl se uprostřed místnosti s rukama zkříženýma na prsou a pohledem upřeným do jednoho bodu. Že to byl text dálnopisu, byla jen náhoda.

Zdejší končiny už dávno nejsou zapadlá Lhota. Když se tu probudí všední ráno, chtěl by člověk přísahat, že ve všech domech se s ranní kávou a čajem probouzí i poklidný ráj, který uzavřely husté lesy, aby jej ochraňovaly, a řeka je jen třpytivý fábor pro parádu. Na pohled a rádo by, ušklíbl se Bartoška v duchu a honem si připomněl zbořeniny na okraji města, kde zašlou omítkou prosvítají švabachem psané nápisy, připomněl si strach, který ho ještě i dnes občas přepadne při pomyšlení, jak si rozjančení kluci prolézají kdejakou škvírou, zda vážně prošli minéři každý kout a vyhrabali ze země a zneškodnili všechny zapomenuté miny a náboje. Ještě před dvěma lety přišel devítiletý Poldík o oko. Za strženým komínem našli kluci válečnou pistoli. Rezavá byla jako liška, ale jeden náboj v ní zůstal. A co takhle svátky? Když je v ulicích plno cizích vozů. Přijíždějí příbuzní a známí pochlubit se vším, co jim poskytl hospodářský zázrak, nebo jen zavzpomínat na mladé roky, ale taky neobmyšlení dědici s plánem kopat a rýt, protože když byli děti, řekl jim někdo o pokladu, pro který je třeba se vrátit. Copak když se jen někdo marně zapotí, vem to ďas. Ale když chtějí z jednoho zbohatnout dva, obvykle to dobře nekončí. Aspoň jedna mrtvola je z toho vždycky. Jako loni. Odnesl to starý Kovařík a vraha chytili těsně u hranice. Dva řetízky a pár prstýnků, větší cenu vražda neměla. Teda, páni, poklad!

Opravdu skvělá končina. To nejlepší, co si může člověk přát, jak mu gratulovali dobří přátelé, když na zdejší oddělení nastupoval. A nejvíc nadšená byla Olga. Tak nadšená, že mu radši dala kvinde. No co, vdala se, muž jí sedí doma jako za verpánkem, má se dobře. Dobře jí tak. A když na Bartošku sedne chandra, do kopce k Maxovi je to jen půlhodinka. Ošil se, když si uvědomil, že to pomyšlení pořád funguje jako špendlík, který krejčí zapomněl v podšívce, a rychle je zahnal. Svět ho podfoukl, když se ještě před chvílí tvářil tak konejšivě, ale on byl ochoten tasit. Vzal do ruky dálnopis, aby si znovu přečetl směrnice, a podíval se na hodinky. Máme ještě půldruhé hodiny času. Máme, ovšem. Otevřel dveře do sousední místnosti.

„Evo!“

Zvedla hlavu od staré „underwoodky“, která řachtala jako měchuřina plná hrachu, ale Eva jí urputně dávala přednost před každým mladším typem psacího stroje. „Král tu bude hned.“

„V plné slávě,“ ozvalo se z mezidveří. „Něco hoří?“ zvědavě povytáhl obočí nadpraporčík Král. Byl o půl hlavy menší než Bartoška a obličej měl kulatý jak venkovská paňmaminka. Několikrát se pokoušel tento handikep tvrdého muže zamaskovat knírem, ale když mu naposledy Bartoška řekl, že vypadá jako mrož, vzdal se osudu. „Budeš se divit, ale prozatím jenom dejmá.“

Král se přesunul do sousední místnosti, zavřel za sebou dveře, a sotva se Bartoška posadil, svezl se na židli proti němu.

Bartoška držel ve dvou prstech žlutý papír dálnopisu. „Vidíš?“

„Co je to?“

„Máme tu Lucinku.“

„Těbůh.“

„Víkend bez slečen.“

„No no, momentálně jsem stejně plonk.“

„Tím líp. Asi víš, co nás čeká.“

„Ty máš paměť jako slon.“

Měl pravdu. Zprávu, která se týkala „Lučinky“, mohl Bartoška skoro odříkat nazpaměť. Nikdy mu nedělalo potíže podržet v hlavě fakta. Rozhodně tak dlouho, dokud to bylo zapotřebí, pak je jenom uložil do některé spodní zásuvky své paměti a i po letech, když se ukázala nutnost, jako spořádaná hospodyňka povytáhl šuplík a všechno tu bylo znova: jména, data, čísla. Kolegům i podřízeným šel touhle proklatou pamětí někdy na nervy. Říkali mu napůl tajně, napůl otevřeně Pochodující kronika, ale i ti, kteří jeho jistotu měli sklon zaměňovat za nafoukanost, oceňovali ji, když šlo do tuhého. Ani teď by se Bartoška nemusel namáhat s otvíráním trezoru, aby si ověřil, co bylo v zápisu z poslední porady. Přesto papíry vytáhl a očima přejížděl řádky směrnice.

Hraniční čáru přejel západoněmecký státní příslušník Hans-Ernst Schmidt, obchodní ředitel hannoverského obchodu s dámskou konfekcí, který se dal najít pod firemním názvem „Lucillinde“. Zvláštní pozornost si u československých bezpečnostních složek vysloužil nepoměrem, s nímž pro svou druhořadou firmu hledal kontakty. Pravý důvod mohl být v naprosté neinformovanosti o vazbách našeho hospodářství, která u zahraničních obchodníků hraničí někdy s naivitou, anebo Hans-Ernest Schmidt nebyl jen obchodním ředitelem závodu „Lucillinde“. Jeho návštěvy ve městě, kde se vyrábí značné procento vývozních damašku, popelínů a krajek pro státy Jižní Ameriky, mohly a nemusely nic znamenat. „Mohly a nemusely“ však nikde na světě neplatí jako „ano“ či „ne“. Proto se „Lucillinde“ změnila v krycí heslo „Lucinka“ a panu Schmidtovi při jeho návštěvách v Borové byl přidělován stín.

„Máme skoro dvě hodiny,“ usoudil Bartoška.

„Jo. Tak akorát na čas, kdy Max začne mixovat ty svý dědečky na scestí.“

„Nic proti němu,“ zastal se Bartoška umění barmana, který se v malém městě snažil dostat nad úroveň rumu smíchaného s griotkou, obecně známého jako „šavle – meče“.

„A co strejda?“

„Myslíš Göschl?“

„No ten opršalý dědek, co za ním Schmidt vždycky chodí. Nepamatuju si, jak se jmenuje,“ zavrčel netrpělivě Král.

„Vždyť říkám Göschl. Podle materiálů doopravdy strýc.“

„Co ty dva k sobě táhne, to jsem jelen. Jejich zábavu bych chtěl slyšet,“ ušklíbl se Král. Připomněl si suchého muže s vystupujícím ohryzkem a velkou boulí pod pravým okem, která snad byla tuk, usazený na nepravém místě, nebo pozůstatek špatně zhojeného furunklu. „Divím se, proč ho u sebe nikdy neukvartýruje.“

„V té zbořenině? Tam dodneška určitě pochodujou švábi z dob, kdy se tam pekl chleba. Nebo aspoň jejich potomci. Bude to jako vždycky Zelený dvůr. ‚Moment nasupil se Bartoška. „Jak to, že nám nic nehlásili? Schmidt si přece pokoj předem zamlouvá?“

„Kdo z nás…?“ zeptal se Král.

„…tam půjde? Já,“ rozhodl Bartoška.

„Vždycky si vytáhneš tu mastnější kost,“ zabručel Král.

„Výhoda postavení. Kdyby se něco dělo, víš, kde jsem na telefonu. Pochůzkářům změním trasu, aby mi pohlídali Schmidtův příjezd a potom východ z hotelu.“

„Doba?“

„Do odvolání. Ale já se za chvíli vrátím.“

„Co auťák?“

„Jak ty jsi lechtivý na krok. Pěšmo půjdu já, protože zatím o nic nejde.“

„Fajn. Takže si dej jednoho ,dědečka‘ za mě.“

„Když tě to utěší.“

„Co mi zbývá,“ pokrčil dotčeně rameny Král.

„Svatá pravda,“ odpověděl nevzrušeně Bartoška. „Správně rozdělit práci je jediný způsob, jak se nedostat do maléru.“

A přestože měl času dost, vykročil rázně úzkou ulicí do vrchu k hotelu Zelený dvůr. Vzduch měl červnovou svěžest kořeněnou vůní kvetoucích akátů, ale slunce vypadalo jako z medu. Nad špičkami smrků na obzoru se v barvě holubího peří krabatila předzvěst bouře.

2.

Červnová noc nebyla časem odpočinku, ale předělem mezi posledními dny zkoušek, jedním z posledních článků v tom načasovaném rozvrhu tří set třiceti pěti dnů, po nichž přijde třicetidenní sladká zahálka, nuda nebo sen, ale pro každého pauza, přestávka, zhasnutej krám, přepych jiter bez netrpělivého podupávání na tramvajovém ostrůvku, bez make-upu a s vlasy bez pečlivého nasměrování do úhledných vln a bez bzučení holicích strojků a bez posledních pokynů „Máš klíč“, „Nezapomněl sis dát úkol do tašky“, „Pořádně zamkni“, „Přijdu později, mám schůzi“. Druhá půle června dává všem těmto větám lehkost propouštěcích diagnóz, všechno jde dobře, od zítřka začne zas ten krásný život. A lidé napěchovaní radostnou předtuchou se pěchují do tramvaje s úsměvem.

Zřejmě proto Haně prošlo, když do jediného vozu šestadvacítky, která nahrazovala linku číslo 29 o dvou vozech, momentálně odkloněnou ze své trasy na trasu linky 30, vstoupila tak, že ramenem zapracovala jako beranidlem a tvrdohlavého chlápka donutila vyšplhat se o schůdek výš, tak aby sama zůstala s nosem nalepeným na skle dveří, ale z té správné strany. Bílá velká kabela sice uvázla růžkem v kleštích pryžového obložení, ale bylo jasné, že jedna stanice kovové pružině na dně neublíží, když před pár dny za podobné situace neublížila noze cestujícího, který jel od sochy sv. Václava až do půlky náměstí v nedobrovolném přednožení. Hana přežila pět nejhorších stanic k zastávce metra, kde jednotlivé tramvaje vyplňovaly stovky malých Jonášů a ti se řadili jako poslušný voj, který si vybral břicho jiné velryby, větší, žravější, až všichni zmizeli v podchodu. Už mnohokrát si vyčítala nechuť zařadit se do toho proudu a překonat centrum města za báječných pět minut, namísto zdolávat touž vzdálenost rychlostí, jakou pochodovali Napoleonovi vojáci při tažení Evropou. Ale na některé věci prostě neměla trpělivost.

Samozřejmě, že se tímto způsobem dostala do redakce o patnáct minut později, než bylo třeba. Před vraty stál drobný muž s knírem á la Áda a krmil sýkorky loupanými buráky. Kromě sýkorek, jimž dával najevo svou přízeň každé ráno, nesnášel nikoho a nic.

„Dobré ráno,“ pozdravila hlasitě Hana.

„Brejtro,“ houkl vrátný, nasypal si z pytlíku do dlaně větší hrst, rozhodil oříšky do ulice, chvilku sledoval, jak se sýkorky slétávají, ale pak se nesmiřitelně otočil a vracel se do kukaně. Výtah s Hanou zrovna odrazil, když se stejně blaženým výrazem, s jakým před chvílí pozoroval sýkorky, listoval vrátný ve velké knize, až našel poslední načatou stránku, naslinil poctivě tužku a výrazným tvrdým rukopisem zapsal: Preissová – 7:45. Po týdnu se zápisy opíší a Hanino jméno s počtem zameškaných minut přijde na stůl Karlovi a Karel bude jako vždy kázat: „Nemůžeš si dát pozor, vždyť není takový problém vstát o chvilku dřív.“ Jen jednou se pokusila odrazit výtku žertem – „Nemohla, když se mi zdá o tobě,“ – ale se zlou se potázala. Ve služebních věcech neznal Karel slitování. Milovat se, ano, ale po pracovní době u ní doma, pak dokázal být rozmarný a sladký, ale v kanceláři, bože chraň, na čele mu svítila cedule jako hrom, co je v domě, není pro mne. Samozřejmě byl v právu. A Hana to chápala. Ale skutečnost, že chápe, že tak dokonale chápe a dokáže se při své povaze víc než velkoryse stáhnout do pozadí, ji poslední dobou varovala. Co když už Karla tolik nemiluje? Jenomže: je v lásce míra?

Láska je, nebo není. Výtah s drcnutím zarazil ve třetím patře. I Haniny úvahy se přetrhly.

Na chodbě jí přálo štěstí. Nepotkala nikoho. Vstoupila do své kanceláře a hodila tašku na křeslo. Alespoň pro dnešek je kázání odloženo, zamnula si ruce. Potřebovala, aby měl Karel dobrou náladu a taky ještě trochu výčitek ze včerejška. Snáze z něj vymámí, o co ho chce poprosit. Ale kupa sloupcových obtahů s obrázky jí protáhla obličej. Karel tu byl, přinesl jí dnešní práci, a že je toho, ušklíbla se nenaloženě. Co se dá dělat. Odemkla stůl a přitáhla si stoh před sebe. Byly to korektury návrhářského časopisu „Móda“ a s těmi nebývala potíž. Jelikož texty nikdy nejiskřily duchem, byly sporé, a obrázky taky neměly na vybranou: modelka mohla mít ruce nad hlavou, za hlavou, levou nohu vpřed, pravou nohu vzad, pořád to bylo na stojáčku a text se musel vejít vpravo nebo vlevo. Mrkla se zaujetím na letošní vzor plavek (ovšem, je červen, tohle je červencové číslo, vyjde v srpnu, máš to holka jen tak tak), počítala, měřila, lepila, až se slunce zvědavě přišouralo po stole do výstřihu lázeňských koktajlovek na fotografii a bylo poledne.

Hana vstala a bezděčně si otřela ulepené prsty o sukni. Nevyléčitelný zlozvyk. Podívala se z okna. Po dvou po třech už se trousili kolegové z oběda. Až sem nakoukne Karel, jak to vždycky kolem oběda činívá, bude zase huhňat: „Panebože, panebože, to zas stálo za pěkný věci.“

Přesně tak se všechno odehrálo za pět minut. Hana účastně vyslechla obehraný nářek, jako vždy položila otázku, proč tedy Karel v neblahém systému pokračuje, a napadlo ji, že takhle v poledne zaskakuje v roli manželky. Právoplatné a dlouholeté. Pak se vycvičené samaritánské hledí zvedlo a Hana bez přípravy vypálila.

„Mam k tobě prosbu.“

„Poslouchám.“

„Bude to zlé.“

„Proč myslíš?“

„Ráda bych, kdybys mi zítra půjčil vůz,“ řekla bojovně.

Ticho. S tím počítala.

Až dosud stačilo, aby si po půlnoci vzpomněla, že má chuť podívat se na osvětlenou Prahu, a za půl hodiny stáli u arcibiskupského paláce, pod sebou hloubku noci protkanou světly jako obrácený obraz oblohy. Ale nikdy si nebyla docela jistá, jestli to není jen vycepovaná dvornost, vypěstovaná vlastnost kavalíra, který koupí v nočním podniku od babky květinářky sebepovadlejší tulipány a ví, že vrchnímu se platí tak, že z kapsy vypadne nejméně pět stovek, jestli útrata dělá sto, a zbytek se ledabyle vmáčkne zpátky. Ale vůz? A na neděli? Přes týden se může všecko, chlapy najdeš po hospodách mastit karty, toulat se s děvčaty po parcích, mačkat si ruce v kinech, ale v neděli, v neděli vyrazí všichni jako obrazová příloha z časopisu Naše rodina do přírody uhrabávat tisíckrát přehrabané kruhy kolem stromů, mrzačit živé ploty, okopávat cibuli. V neděli se jezdí navštěvovat příbuzné, uklízet osamělým dědečkům, štípat dříví, péct buchty nebo jiné buchty sníst, pohoda, milostnost, odkládají se hádky, neděle je den, kdy se ukazujeme světu, kdy svět má čas na nás hledět, neděle je svatá.

Zabubnoval lehce prsty o popraskanou kůži na křesle a zeptal se:

„Nemohu jet s tebou?“

Připadala si jako vyděrač. Když viděla plamínky nejistoty v Karlových očích, bojovnost z ní vyprchala.

„Raději ne,“ řekla, i když si byla vědoma, že jde na věc z nesprávného konce.

„Proč?“ zeptal se, jako by chtěl čelit neznámému nebezpečí.

„Neboj se. Žádný výlet za dobrodružstvím. Jen návrat domů.“

„Do Borové?“

„Ano. Napadlo mi, že mi to místo něco dluží,“ řekla a v hlase jako by zazněla jiskřička naděje.

„Co prosím tě?“

„Je to deset let, co právě tam zemřel otec.“

„Chceš se sejít s jeho přáteli?“

„Kdoví,“ řekla a zatvářila se myslitelsky. „Možná mi bude štěstí přát a potkám jeho nepřátele.“

„Myslíš, že je měl?“

„Kdo je nemá.“

Dávno zapomenutá smrt jako by vyplula z mlčenlivých vod a byla najednou živější než nalíčené tváře manekýn, po jejichž neživých obrázcích na papíru klouzalo slunce.

„Dám ti klíče dnes večer, stačí?“ zeptal se Karel Benedik a zvedl se z klubovky.

Potěšeně se usmála.

„Konečné účty vyřídíme později. Teď nic nemám,“ otočila k němu růžové dlaně s červenými skvrnami od tuše. Často mu připomnělo školačku, kterou měl doma.

„Dej na sebe pozor,“ řekl rychle, aby myšlenku zapudil.

„Neměj strach,“ odpověděla Hana.

Bartoška vešel do hotelu Zelený dvůr zadním vchodem. Recepční box byl uprostřed vstupní haly a z jedné strany se houpaly dveře do vinárny, na druhé straně byla formanka, toto rozdělení jako by ovlivňovalo i rozdělení místních hostů. Napravo, ve vinárně, sedávali večer a zejména o svátcích všichni muži, kteří byli k světu jak vzhledem, tak stářím, samozřejmě ve společnosti dívek a mladých žen. Nalevo, ve formance, se scházeli ti ostatní – s tím rozdílem, že celému sálu musely stačit ženy dvě. Zubatá Manča a Kolomaznička. Oběma už dávno zamávala padesátka, a přestože obě skončily stejně (pět piv říznutých rumem nebo griotkou den co den), jejich životní dráha se podstatně lišila. Zatímco Zubatá Manča pracovala jako místní utěšitelka již od útlého mládí („Jen pojď, ať si něco užiješ, než si tě zubatá sebere…“), Kolomaznička dlouho pečlivě mazala vrátka, aby nebylo slyšet, když k ní chodili na noc sedmnáctiletí hoši. Navenek se tvářila velmi počestně, byla vdaná a měla dva syny, ale když jí zemřel muž a synové se odstěhovali do Prahy, maloměstská pověst jí začala být na obtíž. Dvě opuštěné ženy se spřáhly a svorně propíjely důchod a nikdy se nehádaly, dokud si nepřipomněly minulost. Kolomaznička hanobila způsob, kterým se Zubatá Manča živila, Manča tvrdila, že Kolomaznička nebyla o nic lepší. Protože však dělítkem mezi dobrým a špatným je základní pohnutka, musela Zubatá při výčtu vajec, mouky, králíků a slepic jakož i peněz na bryčku, které s ní sousední mlynář utratil, nadobro kapitulovat. Obě teď uklízely v továrně na brzdy a byly zcela neškodné. Bartoška je spíš litoval. Jejich jediným koníčkem byly klepy.

Když Bartoška nahlédl do vinárny, bylo tam ještě úplně prázdno. Rozhodl se proto, že se staví ve formance a dá si s předstihem něco k večeři.

Rád sem zaskočil. Formanka mu připadala jako rozplozovací buňka toho málobuněčného světa, kterým byla Borová.

Tady se pekly intriky, navrhovaly smíry, kupovaly domy a prodávaly zahrady, tady se třásly na vlásku osudy zemí i bitev (špatně vyslovovaná jména státníků na tom nic neměnila), připravovaly se hasičské bály a ochotnická představení.

Bartoška si sedl k osamělému stolku, který byl neobsazený jen proto, že u něho byly dvě židle. Neodpovídal smyslu pro pospolitost. Za chvíli přišel číšník. Navyklým pohybem třepl utěrkou, aby shodil drobky ze stolu, a stejně navykle vysypal otázku:

„Co to bude?“

„Něco bych snědl,“ řekl Bartoška. Ve formance nestálo za to pořizovat jídelní lístek. Dva možné chody znal každý nazpaměť.

„Guláš, nebo ševce?“

Mezi obojím nebyl velký rozdíl. Ševcovské maso se lišilo v podstatě jen tím, že do šťávy obracel kuchař pepřenku zcela bez zábran dnem vzhůru, a co nedokonal tento postup, dorazily feferony. Rozhodně nic pro žlučníkáře a toho, kdo bude mít daleko k pípě.

„Guláš,“ kývl Bartoška.

„Hned to bude.“

„Nikam nespěchám.“

Vytáhl z kapsy cigarety a zapalovač, ale pak se rozmyslel a nezapálil si. Z rohu na něj opuštěně zamrkalo zelené sukno kulečníku. Vášnivě rád hrál kulečník – sledoval cesty barevných koulí, ten pestrý a hmatatelný projev přenášení sil – kdysi. Za studií v Praze, když se otázky zločinu a trestu přetřásaly bouřlivě jako otázky práva chápaného třídně (patřil k nejmladším), kdy věděli, že nemají tolik času (společnost neměla tolik času, protože hořely stohy, přejížděly vlaky přes hranice, umírali lidé s podřezaným hrdlem proto, že na sebe vzali úkol představovat novou moc), aby jako poustevníci ověřovali pravdivost svých hypotéz, protože za rok (za měsíc je pozdě) je škola vyplivne do terénu, do boje.

Odložil nezapálenou cigaretu na popelník a přešel ke kulečníku. Zálibně přejel rukou tágo, trochu natřel špičku kalafunou a prohlédl si sestavu koulí, která tu zbyla po hráči před ním. Zalíbila se mu. Sklonil se a ťukl do červené. Rozběhla se jako popuzený ohnivý mužíček – a ťuk – ťuk –

Ťuk, zadrnčela série karambolu. Na další šťouch by bylo lepší postavit se zleva, uvažoval. Zabrán do hry nevšímal si, co se děje za ním. Nepostřehl ani dva hochy, kteří vstoupili do lokálu krokem jezdců z Tijuany. Oba měli zelené kabáty neforemného střihu, ostatně velmi módní, a na hlavách klobouky, které se dosud nerozhodly, jestli svůj pratvar zamění za pravý skauťák, stetson či ledabylý umělecký širák. Vyššímu hochovi vyčuhovaly zpod krempy husté, téměř černošsky zpečené kudrliny, menší měl vlasy rovné a zplihlé jako trávu. Bledé zelené duhovky se utápěly v černých kruzích jako střepy z láhve. Napřed hledali volný stůl, ale protože žádný nenašli a setkali se jen s nevraživou uzavřeností místních, hodili usárnu pod první lavici a vyšší z nich se se zájmem přitočil ke kulečníku. Vrchnímu, který se kolem, sebral s podnosu pivo a s půllitrem v ruce sledoval Bartoškovy šťouchy. Napil se, olízl rty a pak je jazykem mlsně přejel ještě jednou.

„Nehodíme si partičku?“ Zapadlé černé oči se podbízivě zablýskly.

Bartoška ztratil pro tu chvíli sluch.

Mladík se rozjel k věšáku s tágy a zasvěceně si vybíral. Patřičně vyzbrojen se vrátil.

„Tak jedem,“ prohlásil tónem, který předem odmítal výhrady.

Bartoška věděl, že v dané chvíli by bylo nejlepší odložit tágo a jít si sednout, ale nechtělo se mu vzdát postavení, které měl na sukně.

„Stačím si sám,“ zahučel, aniž zvedl hlavu.

„Ste ňákej chytrej,“ ušklíbl se kluk a postavil půllitr na okenní parapet. Než se Bartoška nadál, vyrazil tágem současně s ním proti červené, až koule vyskočila a dvě dřevěné tyče se s praskotem zkřížily.

„Koleduješ si?“ blýskl rozzuřeně Bartoška očima.

„O co asi, pane chytrej?“

„O pár facek, který ti zapomněl dát táta,“ řekl Bartoška a sklonil se pro upadlou kouli.

Jenže vtom hvízdla vzduchem pěst, a že se Bartoška stačil uhnout, byla víc otázka štěstí než rozumu. Prudkost, s kterou kluk podnikl svůj výpad, ho Bartoškovi přihrála na pravý hák. Zahodil tágo a vyrazil. Nechtěl být surový, chtěl jenom kluka vzpamatovat, ale to právě zapůsobilo opačně. Kluk vyrazil znovu, švihl pěstí tak, že Bartošku úderem do ramene vyšinul z rovnováhy, Bartoškovi se před očima rozsvítilo červené světlo (nesmíš!), ale vzápětí to byla rudá barva vzteku. Chytil kluka za zápěstí, útočník se svíjel a bil hlavou, kam se dalo, až se oba svalili na zem, Bartoška jich pár koupil do obličeje, ale pak se strefil do bránice a vyrazil klukovi dech. Ten se od něho odkutálel a Bartoška vstal. Těžce oddychoval, ve střehu, protože z ležícího kluka bojechtivost ještě nevyprchala, když se ozval ostrý výkřik:

„Bacha, nůž!“

Bartoška se prudce otočil.

Blonďák se blížil obezřetně, v křídově bílém obličeji stopy strnulého úsměšku. V pravačce třímal nůž. Rozšířené panenky s černým okrajem mohly vyvolat dojem, že má Bartoška před sebou slepce, ale věděl, že ho kluk vidí moc dobře, přesně ho sleduje a blíží se.

Z pohledu na ty nevidomé oči, strnulý úsměv a dlouhý nůž mu vyrazil na těle studený pot. Jako by tu byl s útočníkem sám a jediný. Nevěděl, komu patřil varující hlas, zněl mu v uších jen jako hlas ženy, ale i ten zapadl, odumřel ve strnulosti všech, kteří zkameněli a báli se vydechnout.

„Zahoď tu kudlu!“ zařval Bartoška a trochu couvl, aby také popadl nějakou zbraň.

Kluk pomalu, skoro jako náměsíčník postupoval dál a Bartoška věděl, že ho musí zastavit dřív, než ho protivník zažene do úzkých. Narazil nohou do židle. Bleskurychle ji popadl a zvedl před sebe. Blonďák vletěl přímo do nastraženého ježka. Oba zakolísali, nůž cinkl o zem. Bartoška si všiml záblesku. Přišlápl, nůž mu zůstal pod nohou.

V tu chvíli se od velkého stolu odlepil malý podsaditý chlapík, kuřeti neublíží, ale chlapa zabije, a zezadu blonďáka podebral. Bartoška odhodil židli, trochu zapracoval rukama a ve všeobecné vřavě, která vypukla, postrkoval ke dveřím ochablou postavičku, která se vzpouzela už jen ze setrvačnosti.

„Toho druhého chci taky,“ zařval na výčepního, ale na původce rvačky všichni zapomněli. Jakmile černovlasý tramp viděl, že věci dostaly faleš, zvedl se na všechny čtyři jako žába a mezi nohama bojujících si razil cestu ven. Válečný Bartoškův pokřik zazněl ve chvíli, kdy klukovi stačilo napřímit se a zprudka vyrazit. Několikery ruce po něm naprázdno sáhly, unikl jim.

Bartoška předal zvadlého výtržníka do spolehlivých kleští místního siláka a v zmrtvělém tichu si přejel čelo. Cloumala s ním spíš zimnice, než že by si potřeboval setřít pot. Zimnice vzteku. Ale ten pohyb nějak souvisí s prací. Uchechtl se v duchu, když si připomněl, jak je tělocvikář Brada při fyzičce do úmoru honil. „U vás je to práce! Hejbejte sebou! Takhle vám uteče každej jednonohej kapsář! Pohyb, pohyb! Víc! Nešetři se! Žádnej strach, mamina si s váma večer ještě užije!“

Pak se ticho rozkřáplo a Bartoška požádal svého náhodného pomocníka:

„Vemte ho do kuchyně. K nám jste volali?“ ujistil se u hostinského.

„Jo, Madla volala, hned jak to začalo.“

Madla byla hospodského dcera, černovlasá dívka s vysokými dásněmi, takže hezky vypadala, jen dokud se nerozřehtala na celé kolo, což se jí dařilo velmi zřídka. Zhýčkaná, byla jedináček, snila o tom, jak si pro ni přijede princ na bílém koni, a místní chlapci z traktorky a brzdárny neměli nárok. A přece sledovala jejich široká ramena a houpavou chůzi se zrychleným dechem, se stejnou dychtivostí, s jakou upíráme oči na zakázané ovoce. Byla praštěná. A protože Bartoška právě předvedl akci hodnou těch ramenatých chlapců i rytíře zároveň, měl co dělat, aby se kolem Madly, vklíněné do veřejí, protlačil do kuchyně.

„Dovolíte?“ řekl pro jistotu a vystavenou překážku drze přehlédl.

Nad desetilitrovým železňákem, v němž se vařily brambory, divoce poskakovala oprýskaná modrá poklička a konvice na kávu, kterou nikdo včas neodtáhl, pískala tak, že div nepřehlušila houkačku přijíždějícího vozu.

„Těbůh, vidím, že si užíváš,“ ocenil situaci Jaroslav Král, když cvakla pouta a výtržníka postrkovali do vozu. „Na něco jste si tu hráli?“

„Chtěl mě zabít,“ odsekl Bartoška. Otíral si kapesníkem napřed tvář a potom kolem dokola celý krk.

„To je horší.“

„Pro něj určitě.“

„Taky pravda. Co s tím druhým?“

„Nadlouho se neschová.“

„A co ty?“

„Já se potřebuju převlíknout. Ale jinak sloužím podle plánu. Až do roztrhání těla, jak vidíš.“

„Počítej s tím, že se žene bouřka.“

„Díky. Vezmu si skafandr.“

3.

Pršelo. Lilo. Co lilo. Z nebe se hrnuly přívaly vod a vítr je prohýbal jako lodní plachty. Dávno za sebou Hana nechala kadeřavé lesy a kanáří lány kvetoucí řepky i milou zastávku v motelu Křižovatka. Teď stála v božím dopuštění přímo pod návěstím „Borová“. Hrom už práskal trochu dál, ale kopce ozvěnu vracely, chyba v režii, představovala si, jak se náhodného chodce zeptá, kudy do Přípotoční ulice, ale hledat teď náhodného chodce? Nejlíp jet rovnou za nosem, protože hlavní cesta vždycky vede na náměstí a na náměstí je vždycky hotel. Klepala se zimou a připomněla si podobnou bouřku poblíž Tarnave. Museli v Karpatech zastavit. A ten hoch, co spolu jedli až do té doby z jednoho bochníku a rozuměli si jen pohledem, leželi vedle sebe na dece, nosy v trávě, ale nikdy víc než já tě znám, ty mě znáš, tenkrát, když se tak třásla, přitáhl si ji k sobě a jejich ztracenost přestala existovat, protože ji nahradila ztracenost jiná.

Zahnala vzpomínku a rychle otočila klíčkem. Auto se znovu rozjelo přímo do potoka, který si jako koryto vybral hlavní cestu. Hana si už nevšímala odboček, zatáčela doprava doleva podle toho, jak ji vedl tenhle proud, a najednou se objevily první lucerny, sice na hony od sebe, ale přece jen důkaz zabydlenosti, pak houstly a houstly a najednou stála na náměstí. Tu a tam svítilo v domě okno, daleko častěji bylo vidět jen mrtvolnou záři, kterou se hlásí rozžhavená obrazovka. Na horním konci pak svítila velká písmena: Z LEN D ŮR. Doplň si písmena jak chceš. Zamkla vůz a rychle přeběhla pod stříšku nad vchodem. Na kraťoučko ostříhané vlasy se jí za tu chvíli přilíply k lebce a podobně se přimkly k tělu i džíny a svetr, takže kdyby na sobě neměla nic, vypadalo by to stejně.

K žádosti, aby jí Karel půjčil vůz, ji vedl nejasný pocit, že by měla přijet do Borové jinak než před deseti lety. Aby ji příliš rychle nezaskočily vzpomínky, které časem navíc ztrácejí na přesnosti, strčila do dveří a stála na měkkém červeném koberci. Zleva, kde byl vchod do výčepu, se ozýval páteční halas. Vpravo, za pultem z mořeného dubu, seděla asi padesátiletá žena a s upjatým soustředěním pletla. Když uviděla Hanu, jehlice přestaly cvakat. Zvědavě přejela návštěvnici pohledem, a když jí padla do oka cestovní kabela, zajelo pletení do přihrádky. A zvědavost vystřídal výraz služební důležitosti, jaký je vlastní snad všem lidem na druhé straně pultu, přepážky nebo za sklem. Vy něco potřebujete a oni vám to mohou, nebo nemusejí poskytnout. Ta miniaturní dávka moci působí jako jed.

„Prosila bych pokoj,“ řekla Hana na zkoušku.

„Jednolůžkový?“ povytáhla madam obočí.

„Ano.“

„Ale u nás jednolůžkové nemáme,“ zaharašilo to jako ve vykotlaném mlýnku.

„Dejte mi tedy dvoulůžkový.“

„Na jednu noc?“

„Možná na tři. Ještě nevím. Není to teď jedno?“

„Taky míváme o svátcích nával,“ urazila se nad provinciálním cejchem recepční a přistrčila k Haně sešit a tužku. „Zapište se.“

Když Hana zapsala všechny údaje, posunula beze slova přes pult občanský průkaz, a když dostala klíč, řekla nahlas: „Děkuju,“ a zamířila ke schodům.

Když si Bartoška přehodil košili a sako, bubnovaly na okenní římsu dešťové kapky jako ragtime band. Okolní lesy často přitahují bouře. Pro Bartošku to ovšem znamenalo ještě vyměnit si boty. K smrti rád nosil semišky a vlastně jiné střevíce si nekupoval, do nepohody nosil služební boty. To se ví, že byly v botníku nejdál a jako boty nemilované se poťouchle mstily. Hned napoprvé rupla tkanička. Vždycky se divil, s jakou zákonitostí malé smůly parazitují na velkých malérech. Přetrhne se tkanička, vypadne šroubek z kliky, praskne voda, vždycky, když má člověk plnou hlavu daleko větších starostí.

Dešťové mraky postupovaly pevně jako vozová hradba a přinutily Bartošku manévrovat mezi kalužemi. Vzpomínka, kterou věnoval dvěma výtržníkům, a nutnost nechat Královi služební vůz, jejich dalšímu osudu moc růžových vyhlídek nepřidala. Rozhodně ne tomu, který už bezpečně seděl za katrem.

Před hotelem zatím nestálo žádné auto s cizí poznávací značkou, zato uvnitř už svítila tlumená světla za dveřmi baru.

Když setřásl z bundy vodu a dlaněmi si otřel vlasy na skráních, vyhledal očima Maxe. Barman z narudlého osvětlení, kde se blyštěly mixovací sady a pochybně, jako přestárlé animírky, krášlily kout dávno vypité láhve od bourbonu, williamsky a „Ballantine whisky“, vyplul jako panáček na loutkové scéně.

„Dobrý večer,“ uklonil se.

„Dobrý, Maxi,“ odpověděl Bartoška a vytáhl se na vysokou stoličku.

„Na skleničku?“ zeptal se Max.

„Taky.“

Max povytáhl chápavě obočí.

„Můžu sloužit jako obvykle?“

„Bohužel.“

Zatímco Max protřepával v šejkru pár kapek koňaku se záhadným ředidlem, klouzal Bartoška očima po zšeřelé místnosti. Tmavě vykládaný strop, tmavé ostění a po pravé straně řada boxů. Prostředkem šest stolků s bílými ubrusy, zatím prázdných. Boxy byly vysoké, takže dřevěné pažení dokonale zakrývalo výhled, a pokud odněkud nestoupal kouř, nedalo se ani poznat, jestli tam někdo vůbec sedí. Bartoška kývl na Maxe.

„Něco zajímavého?“

„Ani bych neřek,“ potichu a se sotva znatelným pohybem rtů odpověděl Max. „Snad třetí box zleva. Ňákej ředitel, – takovej ten šest táců na dlaň, a sekretářka – šestky.“

„Jak to víte?“

„Pf. Mají třetí láhev sklepmistra, každý dva koňaky a dvě kafe. Ta holka už je jako prut a pořád brebentí. Státem placenej vejlet.“

„Odkdy jste tak citlivej?“

„Máte pravdu, o co jde. Když jste zrušili bordely.“

„Vám to vadí?“

„Vadí nevadí. Svoje si má člověk užít za svý peníze a ve svým čase.“

„Jinak nic?“

„Řek bych, že všechno podle zaběhnutýho řádu. Skoro samí místní.“

Bartoška zaznamenal spokojený tón v Maxově hlase. Místní zřejmě vědí, jak na to. Ve smokingu, s prošedivělými vlnitými vlasy a jemnýma štíhlýma rukama vypadal Max tak vznešeně, jako by ho vystřihli z alba dědičných hrabat. Protože ho však rodné město Mukačevo vybavilo jinou mateřštinou, nakládal s českým jazykem tak, že prvotní dojem vzal rychle za své.

„Kdo je dnes v recepci?“ zeptal se Bartoška.

„Teď Jirmalová. Na noc ji vystřídá Vaněček.“

„Drž mi v tom návalu židli,“ popleskal Bartoška červený potah stoličky a zamířil ke dveřím.

„Jako dycky, šéfe,“ doprovázela ho Maxova slova už na odchodu.

Recepční Jirmalová patřila k ženám, před nimiž Bartoška neměl úctu. Zlatnický krám, který si na sebe dokázala navěsit, ho dráždil jako vizitka rodu „bývalých“ (bývalá paní lékárníková, bývalá radová, bývalá vrchní pokladníková). Jirmalová nadto měla další hřích. Neuvědomovala si, že nenávratně ztracený čas mládí lze vykompenzovat jen včas nalezenou moudrostí. Rozčileně na Bartošku zamžikala.

„Něco je v nepořádku?“ zeptala se třaslavě. Pár pětek v kapse pláště jako úplatek, že nezkoumala legitimní svazky hostí, začínalo nepříjemně hřát.

„Normální zvědavost,“ řekl Bartoška. „Půjčíte mi knihu?“

Pokud v ní na chvíli zaplála naděje, že se tomuto činu vyhne, rychle zhasla. Neřekla nic, jen poslepu sáhla pod dřevěnou desku a položila před Bartošku knihu hostí, jako by to bylo album nejcennějších známek.

Max měl pravdu, v hotelu bylo na dnešek zapsáno sedm osob: Zdeněk Štír, nákupčí Mototechny, Vladimír Forst s manželkou (nejspíš dovolená), inženýr Ladislav Brock, Centrotex, Michal Růžička, důlní správa Sokolov, Jarmila Pokorná, bytem tamtéž (očividně ona shoda šestek), a Hana Preissová z Prahy.

Vyčkávavě si podržel u posledního jména prst. Když vyloučí ty čtyři, co mu hrají do páru, nemůže pražská výletnice doplnit další duo? pomyslel si, ale s určitým pocitem viny ten nápad ihned zapudil. Přesto buldok v něm zvítězil.

„Co je tohle za dámu?“ natočil knihu k Jirmalové, aby viděla, o které jméno mu jde.

„Co. Slečinka z Prahy.“

„Mladá?“

„Nijak zvlášť. Něco pod třicet.“

„Na jak dlouho si objednala pokoj?“

„Neráčila se vyjádřit přesně.“

„Jak to myslíte?“

„Povídala, že mi to snad může být jedno. Něco v tom smyslu. Samosebou, že nával jako v Alcronu tu nikdy nemáme.“

„Nezmínila se, proč je tady?“

„Nevedu s nikým zbytečné řeči.“

Bartoška věděl, že pravý opak je pravda, a proto si snadno vyložil, že poslední návštěvnice musela něčím paní Jirmalovou nadzvednout. Bůhví, možná to byla jen bezprostřednost, která se stává druhou přirozeností lidem nuceným žít v davu.

„Nikdo další nemá zamluvený pokoj?“

Jirmalová se zatvářila zamyšleně.

„Jo, má.“

„Kdo?“

„Počkejte… ten už tu párkrát byl… to jméno si pamatuju. Němec je to.“

Povytáhla zásuvku a začala se přehrabovat v lístcích, které zřejmě měly nahradit úřední objednávky, přehled služeb i řádnou evidenci faktur. Bartoška byl rád, že není revizor.

„Dyť povídám… Schmidt.“

„Jak to, že o tom nevím?“

„Nevíte?“

„To bych vás tu nezpovídal.“

„Vyřizoval to Vaněček. Myslela jsem, že vám dal vědět,“ zatvářila se uraženě.

„Dobrá,“ vzdychl popuzeně. „Příště by bylo vhodné nezaspat.“

„Já to vyřídím.“

Bartoška si dopřál malou pauzu a pak řekl: „Byl bych vám zavázán.“

A vyklidil bojiště. Vrátil se na svou stoličku k Maxovi s přáním, aby se proboha něco dělo.

Brzy byl od osudu vyslyšen.

Když houpacími dveřmi prošla štíhlá dívka s vysoko zvednutou hlavičkou, ostříhanou nakrátko jako Johanka z Arku, posílal do horoucích pekel skutečnost, že tu sedí jako profesionál. Tázavě se podíval na Maxe. Max našpulil rty a zakýval hlavou: Neznám. Prima. Dívka udělala Bartoškovi radost. Vybrala si třetí stolek od barového pultu, takže na ni dobře viděl, a zároveň neprasklo, že na ni civí. Nazlátlá pleť, medové oči, měděná čupřina, jednolitost daleko vzrušivější než souhra protikladů.

„Maxi, ještě jednou,“ postrčil poslepu skleničku k barmanovi.

Sledoval dívku, jak si v klíně přehrabuje kabelku, pak si ji opřela o hranu stolu, aby do ní líp viděla, na stole se objevila krabička cigaret, osiřelá. Štěstí je vlastnost, a tak klikař Bartoška mohl sklouznout se stoličky a škrtnout vlastním zapalovačem.

Zvedla hlavu.

„Díky,“ řekla překvapeně. Roztržitě zaklapla kabelku, a čas, který potřebovala k tomu, aby si připravila cigaretu, se Bartoškovi náramně hodil. Bez průtahů zabral volnou židli.

„Zdržuju, viďte,“ usmála se omluvně.

Když konečně plamínek splnil své poslání a dívka zdvořile kývla hlavou, zeptal se:

„Hodně kouříte?“

„Proč?“ Medové oči se rozšířily, obočí zvědavě vyjelo.

„Já jenom, že bych tu zůstal, aby vám nechyběl oheň.“

„Víte tak jistě, že mi chybí?“

Usmála se. Máš vyhráno, hochu. Můžeš kývnout na Maxe, aby ti skleničku poslal sem a přidal k ní dvojče. A taky se můžeš představit. Představil se. Její jméno znal, ale neměl nic proti tomu, slyšet je znovu.

„Když člověk nemůže něco najít, neznamená to ještě, že tu věc doopravdy nemá.“

„Věc?“

„Nejenom věc.“

„Co ještě?“

„Všechno, co jsme si zvykli přivlastňovat.“

„Myslíte říkat moje? Jako moje láska, moje trápení, moje radost, moje odvaha…“

„Můj strach.“

„Strach? Proč strach?“ Zkoumavě se na ni podíval. Až dosud byl přesvědčen, že jí při tom slovním ping-pongu oči jiskří, že bez zábran přijala jeho hru.

„Jen aby byl výčet úplný,“ uklidnila ho.

„To jsem rád. Už jsem se lekl, že před něčím utíkáte.“

„Spíš naopak.“

„Nerozumím.“

„Proč byste musel rozumět?“

Měla pravdu. Kdyby mu dal někdo na vybranou, přestal by klást další otázky a jen by se díval. Anebo mluvil hlouposti, jaké ještě snad docela nezapomněl.

„Možná že jsem zvědavější než jiní.“

„Jste zdejší?“

„Devět let se mezi ně počítám.“

„Škoda, že ne deset.“

„Jeden rok hraje takovou roli?“

„Prosím?“

Bartoška si všiml, že Hanin pohled se odklonil a upřel kamsi za něj. Znervóznělo ho to, ale nemohl se otočit, aby směr jejího pohledu vystopoval. Bedlivě sledoval alespoň její výraz ve tváři. Mohl přísahat, že v něm nevidí nic než překvapení.

„Už zase?“ zavrtěla hlavou Hana a přetrhla tak předchozí nit.

„Copak?“ zeptal se Bartoška.

Pokrčila lehce rameny. „Jenom by člověk nevěřil, co dokáže náhoda. Toho cizince v recepci vidím dnes podruhé.“

Bartoška zbystřil pozornost. Otočil se, prohlédl si návštěvníka a pochybovačně se zeptal:

„Jak můžete vědět, že je to cizinec?“

S nelíčeným překvapením se k němu vrátila očima. „Vždyť říkám, že ho vidím podruhé,“ nechápala jeho tón. „Všimla jsem si spíš vozu než majitele.“

„Jaký je ten vůz?“

„Značku na mně nechtějte. Rozeznám škodovku od volhy, ale všechny další vozy jsou pro mě v kategorii ostatní. Jenomže ten jeho měl vlastní barvu. Byl rezatý jako liška.“

„A kdeže jste ho viděla?“

„Na tom přece nezáleží. Nejsem u výslechu. Nebo jsem?“

„Proč vás to napadlo?“

„Za tolik zájmu přece jinak ten pán nestojí,“ podotkla přesvědčeně.

„Možná máte pravdu,“ vycouval Bartoška.

V tu chvíli se u stolu objevil číšník. Bartoška rychle dopil zbytek koňaku a prázdnou sklenku předvedl číšníkovi v domnění, že se obsluha hodlá tak vzorně starat o jejich blaho, ale číšník sklenku popadl, neobratně s ní máchnul za sebe a myslel si, že šeptá, když Bartoškovi říkal: „Máte v kanceláři telefon, soudruhu poručíku.“

A bylo to. Jako když dosedneš holým zadkem na vochli.

Hana zůstala s očima dokořán a Bartoškovi taky chvíli trvalo, než nabral dech. Nakonec se osvobozeně uchechtl a jako brankář, když se mu za zády houpá míč v síti, odevzdaně pokrčil rameny a omluvil se: „Odpusťte… neutečete mi?“

Věřil, že neuteče. Pro nejbližších deset minut má o čem přemýšlet.

Vyšel dveřmi pro personál do provozních místností. V kanceláři na něho čekal příslušník hlídky nadpraporčík Vydra.

„Všecko v pořádku, soudruhu poručíku,“ hlásil. „Dovedli jsme ho málem do postele.“

„Čas na spaní by byl,“ spokojeně souhlasil Bartoška. „Zatím díky, můžete jít.“

„Ráno se mu pověsím na paty zase já?“

„Bude to nejlepší, už se znáte,“ zašklebil se Bartoška.

Vydra vtip ocenil a horlivě přitakal.

„Jak vlastní boty.“

Rozloučili se a poručík se vrátil do barové místnosti.

Dívka byla pryč.

Kdy ty budeš mít jistotu, že se vyznáš v ženách! Že dívčin náhlý odchod spojuje s tím, že i Schmidt šel na kutě, si uvědomil současně s povinností zaplatit.

„Maxi!“

4.

Kdyby byl poručík Bartoška ve chvíli, kdy mu zazvonil budík, vůbec tušil, co ho pro ten den čeká, ani zdaleka by byl nezkoumal své nitro. Byl by pokládal své momentální pocity za čirou malichernost a podle dobrého zvyku by je zahnal s první cigaretou. Bolela ho hlava a kolem žaludku se mu držel pocit, jako když měl ve škole dostat poznámku. Od dob, kdy se rozešel s Olgou (pozor, buď přesný – kdy tě nechala), se mu tenhle pocit mockrát neopakoval. Aby si ani dnes nepřipustil, že jej snad třeba jen zčásti způsobila Hana, zarputile spustil holicí strojek a vypadalo to, že si co nevidět rozedře kůži. Když vařil v konvici vodu na kávu, opařil se, a když se snažil zarudlý ukazovák potřít bílkem, jak ho to učila máma, samozřejmě se vajíčko rozpláclo celé na podlaze. Běžně byl obratný, ale dnes jako by se všechno proti němu spiklo. Když bolestně překonal ranní přípravy, vypravil se do kanceláře.

Vzhledem k Schmidtově návštěvě měl službu Jaroslav Král a Evin stůl zel prázdnotou. Obyčejní lidé mají v sobotu volno.

Když Bartoška vstoupil, Král ho halasně uvítal.

„Dobré jitro vinšuju. Vyspal ses do růžova?“

„Na sobotu je to chabý vtip,“ zavrčel Bartoška.

„Já jenom vycházím z vlastní situace.“

„Já vím, já vím,“ trochu si vzdychl Bartoška. „Dal sis aspoň dvacet?“

„Jo, to dal. Byl klid. Co naše Lucinka?“

„Znáš Vydru. Div že se ještě nedíval klíčovou dírkou, jak si Schmidt natahuje pyžamo.“

„Děsná horlivost. Já bych se koukal, leda kdyby si tam svlíkal nějakou Karkulku.“

Podivné píchnutí. „Kuš,“ vyjel Bartoška.

„Co jsem řek?“

„Nic,“ vzdal se vysvětlení Bartoška. Chvíli si pohrával s myšlenkou, že bude mít důvod večer znovu svou společnici vyhledat, ale pak nápad škrtl.

„Vrhač nožů už se vyspal?“ zeptal se věcně.

„Je i po snídani.“

„Takže není proč ztrácet čas. Dej ho přivést.“

Bůhví co ho žere, pomyslel si Král, ale protože vůbec nejlepší medikament na blíže nepojmenované chmury je činnost, byl i se zadrženým mládencem obratem zpátky.

„Posaďte se,“ zahučel Bartoška nepřívětivě a prohlédl si svůj protějšek zblízka.

Průhledné oči se na něho bezvýrazně upřely. Noc ve vězení hochovi nepřidala. Jednodenní chmýří jen zdůraznilo, že k mužnosti má jeho nositel ještě daleko. Právě proto pokládal Bartoška skoro za nevhodné mu dál vykat. „Jestlipak ti za noc prošlo hlavou, cos vyved?“ zeptal se. „Co. Chránil jsem vlastní kůži.“

Bartoška se uchechtl. „Chceš říct, žes jednal v sebeobraně?“

„Přesně tak.“

„Ale nemyslíš to vážně, že ne?“ zavrtěl udiveně hlavou Bartoška.

„Jak jinak.“

„Pokud si pamatuju, tys byl kdovíkde, když mě tvůj kámoš u kulečníku napadl.“

„No jo, ale potom.“

„Kdy potom?“

„Když jste s ním zamet.“

Bartoška nedokázal potlačit úsměv. „Jestli jsem zamet s tvým kámošem, pořád jsem se ani na délku tága nedotkl tebe.“

„No a? V rejži byl kámoš, to je stejný.“

„Skvělá soudržnost,“ ocenil jedovatě Bartoška a v duchu zalitoval, že se tato vlastnost nenapřela jiným směrem. „Tys ho v rejži nenechal, ale zůstal jsi v ní sám.“

„To je riziko.“

„Říkáš to nějak zkušeně.“

„Vím svý.“

Podle záznamů už Bartoška věděl, že zadržený – Pavel Jireš, toho času závozník u národního podniku Pražské sodovkárny, bytem – podle občanského průkazu – v Praze 7, U pivovaru 6 – měnil od svých patnácti let už pětkrát zaměstnání. Razítka, jejichž data měla mezi sebou vždy značnou vůli, hovořila o tom, že nejméně rok byl Pavel Jireš v učebním poměru, ale pak měli tu čest těšit se jeho službami například v Tomosu, v nemocnici na Karlově a v Zelenině– ovoci. Ale jak vidět, ani lepení plakátů, ani rozvoz zeleniny ho dokonale neuspokojily. Anebo spíš neuspokojil on běžný provoz. Ten druhý výtečník, který prozatím zmizel, nebude z jiného těsta.

„Kdo je ten tvůj zlatej kámoš?“ zeptal se Bartoška na ostro.

„Velkej Medvěd.“

„Cože?“

„Povídám, ne?“

„Pozor, nepleť si tuhle místnost se zapadákem, kde se scházíte. Chci vědět, jak se jmenuje.“

„Nevím.“

„Chceš říct, že vůbec neznáš jeho jméno?“

„Ne.“

„Na to ti neskočím. Když se chcete sejít, nikdy se nepotřebujete předem domluvit?“

„Černej totem se schází nejmíň každou středu. To je pravidlo.“

„Černý totem, to je krásný název. A kde že se tahle parta schází?“

„Černej totem to ví.“

„Ale já to nevím a ptám se.“

„Čmuchejte si sám.“

„Díky za radu. Ale moc si neprospěješ. Kdo všechno je v partě?“

„Bruno, Škeble – mám říkat dál?“ poťouchle sypal kluk přezdívky.

„Ani ne protáhl Bartoška s netajenou ironií. „Na výlet se vydal Černý totem v plném obsazení?“

„Jako dycky,“ okouzlen předchozím vítězstvím, dal se obalamutit Jireš. Teprve pak si uvědomil, že přestřelil.

„Kde jsou ostatní?“ vybafl Bartoška.

„Nevim.“

„Kolik je vás tu na čundru?“

„Jen já a Golem.“

„Jakej Golem?“

„Přece jsem řikal.“

„Říkal jsi Medvěd.“

„Splet jsem se. Tak se jmenoval, než jsme se založili.“

„A kdo je tu s vámi?“

„Jen my dva.“

„Nelži,“ zvedl hlas Bartoška. Nevím, neznám, tvrzení opaku. Jak obehraná písnička. Někdy se divil, kde na tuhle rozehrávku bere trpělivost. A přitom vždycky, když se podaří zadržet správného viníka, je otázkou právě jen trpělivosti, kdy se nevím a neznám změní v přesné údaje, fakta. Mít před sebou hříšníka s poněkud větší chápavostí, určitě by mu toto přesvědčení alespoň zkusmo předestřel. Ale tady nezbývalo než se zaťatými zuby pokračovat. Uchystal se.

Zazvonil telefon.

„Slyším,“ ohlásil se Bartoška.

Kluk se zájmem sledoval, jak jeho protějšek stále křečovitěji svírá sluchátko a prsty levé ruky nervózně bubnuje do stolu. Trhla bída na kozáka, poťouchle se zaradoval a ze srdce to Bartoškovi přál.

Poručíkovi záblesk jeho průhledných očí neunikl.

„Ovšem. Díky,“ řekl tvrdě do telefonu a gestem, které bylo jednoznačné, doprovodil rozkaz: „Odvést!“

Příslušník vykročil, aby pomohl Jirešovi zvednout se ze židle, ale ten se cukal.

„Nechci žádný vodklady.“

„Pryč s ním! Rychle,“ zasyčel netrpělivě Bartoška, a sotva za výtržníkem zapadly dveře, střetl se očima s nechápavým pohledem Jaroslava Krále.

„Malér. Schmidt je po smrti,“ řekl tiše.

Minuta mlčení, a pak nevěřícné: „Ne…“

Bartoška odvrátil hlavu a s pevně sevřenými rty se zahleděl z okna. Slunce přeměnilo hroty ozdobné mříže na protějším chodníku v řadu loučí.

„Co se mu stalo?“ dolehl k němu rozmazaně jako signál v mlze Králův hlas.

„Našli ho před chvílí v Bažantnici. S nožem mezi žebry.“

„Kde se tam vzal? Vydra přece…“

„Právě,“ řekl Bartoška přidušeně. Pocítil něco jako zklamání. Stala se chyba. Neměl chyby rád.

„Pojď, nemáme čas,“ vyzval Krále.

Ráno bylo jako z mléčného skla. Okolní hory vydechovaly včerejší bouřku a přiklopily město bílým čepcem lehké mlhy. Listy kaštanů ještě neoschly a zbytky okvětních lístků nu nich ležely jako rozcupované zbytky obvazu. Holé svíce se zakrnělými náznaky plodů vypadaly naivně jako čtrnáctileté holky. Hodiny na věži oznámily čas a jejich hlas se v oparu nesl rozmarně jako hlas vysokého zvonu.

Hana si dala k snídani čaj s rohlíky a medem, navrch kávu. Ke kávě patří noviny. Vzala si místní vydání Průboje a se zájmem se začetla do stránky s inzeráty. Hledáme, přijmeme… V celém okrese byla spousta volných míst, inzeráty tištěné tučně napovídaly, jak zoufale podnik pracovníky hledá. Přemýšlela, co tu asi před deseti lety chtěl dělat otec. Výhodné platové podmínky, tuzemská i zahraniční rekreace… Co ho lákalo? Ubytování svobodným ihned, zájemcům s rodinami do roka… Jakou měl vlastně možnost zavolat rodinu tenkrát k sobě? Před deseti lety byla podstatně jiná situace. Míst možná stejně, ale podmínky se lišily, především bytové.

Zaplatila a vyšla na ulici. Měla za to, že v tak malém městě se za světla nemusí hned začít vyptávat na ulici, která se jmenuje Přípotoční. Jednak si byla jista, že bude-li se držet některých topografických znaků, musí na ni přijít hladce, jednak si byla vědoma toho, že kdo nepatří k místním, vzbudí i tak dostatek pozornosti. Nestála o ni. Alespoň ne předčasně. Rozhlédla se nahoru i dolů náměstím. Nalevo se ulice zvedaly do vršku a terasovitě seřazené štíty domů končily v husté jednolité zeleni, z níž jen na vrcholku svítila okna srubové restaurace. Když se podívala doprava, objevil se podobný obraz s tím rozdílem, že místo štítů se trojnásobně pod sebou rděly napité tašky střech. Voda může být jen v údolí. Vykročila tedy po náměstí doprava. První ulicí zamířila až k domkům, které na sebe byly nalepené jako dvě řady mléčných zubů, které začínají vypadávat. Natlačily se mezi ně ozdobné zahrádky a s nimi pominul řád, rovná ulice se ztratila a místo ní se objevila síť uliček tak náhodná, jako je kresba na popraskaném skle. Dvakrát Hana narazila přímo na plot a musela se vrátit, ale pak přece jen uslyšela jez. Mezi břehy s vysokou trávou běžela po kamení voda a v jednom místě padala o metr níž. Od břehu k břehu trojí rozpažení, a toho rámusu! Vzpomněla si na pražské jezy. Obrovská šíře peřejí, rozplývající se do kruhů jako velké zoubkování, zůstává spíš optickým vjemem i s loďkami milenců, které se zdržují v uctivé vzdálenosti, a rybářů, kteří sedí tiše a bez hnutí, a drobnými tečkami kachen a racků. Jen na Kampě, v tichu sevřeném korunami kaštanů, voda opravdu šumí. Majestátně šumí. Ale tenhle čůrek? Halasí drze, aby ho snad někdo nepřehlédl. Sebrala kamínek a hodila jej do zpěněné vody. Ani nebylo vidět, jak žbluňkl. Otočila se od jezu k plotu, který obklopoval zahradu s jednopatrovým šedivým domkem. Ze všech sil se snažila v paměti oživit podrobnosti. Tady bydlela matčina přítelkyně.

Přítelkyně? Když přijely otci na pohřeb, poskytla jim Anežka Kořánová nocleh. Nejen nocleh. Hlídala i čtyři nejmenší děti, když Hana s maminkou jako v strašidelném snu marně měřily cestu od nemocnice k márnici, ale nikde jím nemohli vydat otcovo tělo. Až jí přeběhl mráz po zadech, když si znovu připomněla ledové oči vrchní sestry. Abatyše v černém hábitu a s bílým tvrdým čepcem na hlavě ji ve snech ještě dlouho děsila. Určitě jim tenkrát neřekla všechno, a co jim řekla, nemusela být úplná pravda. A paní Kořánová jen matku konejšila. V ten tichý hlas, který se linul pokojem, Hana věřila. Po letech spoléhala na paměť I vzpomínky. Obojí zkusí zburcovat.

Jen vteřinu zaváhal prst u černého zvonku.

Bartoška měl chuť rozběhnout se do Bažantnice sám. Nepatřil k lidem, kteří si autem dojedou i za roh pro basu piv. Auto mu sloužilo odjakživa k potěše, za volantem nechtěl spěchat, což je jiné než těšit se z rychlosti, a už nejmíň snášel, když se do auta muselo naskládat kdejaké zaměřovací náčiní, foťák, daktyloskop, případně chlupaté zvíře se svým pánem.

Nacpal se vedle řidiče a všechny své averze měl na čele.

„Jedem, šéfe?“ ujistil se Král, že mohou vyrazit.

„Budu ti moc zavázanej,“ přikývl Bartoška. Oči mu sklouzly k hodinkám. Devět. Kdoví odkdy tam ten mrtvý leží, a Vydra od šesti paráduje v hotelu a určitě mu závidí dlouhý spánek. Chudák. Chudáci oba. Tupě zíral před sebe na hrbolatou cestu a nesnažil se rozjímat. Počká si, až uvidí. A pak, až uvidí, přijde snad i nějaké vnuknutí.

Dlažební kostky přešly v kousek asfaltové okresky a pak do prašného úvozu k Bažantnici. Hned zkraje uprostřed svažité louky byl ostrůvek hlohů, trnek a ořeší, jako by se právě nad tímhle kouskem země před několikerou desítkou let ruka páně stařecky zatřásla a vysypala celou hrst semen. Bažantnice byl vlastně les o kus dál, na druhém konci louky, ale sem do remízku se bažanti schovávali, když je překvapili sekáči. A na louce měli také spoustu hnízd. Sotva Bartoška vylezl z auta, viděl: Na dvacet chlapů v zelených pumpkách a téměř stejný počet psů mu statečně zašlapávalo stopy.

„Co se to tu děje?“ zařval jednak ze zoufalství, jednak aby přehlušil štěkot psů.

„Soudruhu poručíku, támhle…“ přihlásil se jako mluvčí a ukázal k slze trnovníků podsaditý padesátník s plešatou hlavou, kterou si co chvíli přejížděl kapesníkem, ale s tvářemi červenými jako lesnický adjunkt a se zuby, že by mu je musel závidět každý trumpetista.

„Hoši,“ máchl Bartoška rukou jako na povel, a Jaroslav Král a za ním fotograf s odborníkem na otisky vykročili husím pochodem k místu, kde stál na vartě předseda místního Dobrovolného mysliveckého sdružení Temnička, přezdívkou Fořt. Nikdo už si jeho původní jméno nepamatoval, protože od dob, kdy se do městečka přiženil, a to do lesácké rodiny, ač sám běloručka a úředník každým coulem, jeho fortelná žena a tchán měli takový vliv, že osm hodin denně a pět dnů v týdnu působil jako plánovač v podniku Brzdy, ale zbytek chodil v zeleném obleku a s kloboukem se sojčím perem a na dvoře se probíhaly tři rasy psů a čísla i starosti plánovače zůstávaly v píchačkách před vrátnicí. Ven vycházel „fořt“. Když Bartoška za skupinou techniků křikl: „Hezky podle foršriftu!“, Král odhoukl: „Co se bojíš!“

A Bartoška se nadechl, aby zbytek myslivecké stráže donutil přesunout se na prašnou cestu. Seřadili se jako mazáci, takže je měl hezky před sebou. Temnička si nenechal vyfouknout roli předáka. Vystoupil o krok dopředu, aby ho Bartoška nepřehlédl.

„Jsem samý uši,“ vyzval Bartoška nedočkavce, zašmátral po kapsách a zapálil si cigaretu. Slunce začínalo po bouřce prát, škrtil ho límeček u košile. Rozepjal si jej a popotáhl uzel na kravatě. Trochu rozkročen a s rukou v levé kapse byl připraven poslouchat.

„Já jsem Temnička, a jestli dovolíte, pane poručíku, začnu od začátku.“

„Byl bych skoro nejradši,“ usmál se povzbudivě Bartoška, i když bylo jasné, že by rád věděl, jestli si pod stejným pojmem představují oba přibližně totéž.

„Jezevci budou zejtra sekat louku. Asi vám nemusím dvakrát vysvětlovat, jak při tom zařvou bažantí hnízda. Řekli jsme si, jako my myslivci, že dneska seberem vajíčka. Ráno jsme se sešli a všecko vypadalo na jedničku. Povídám, zdálo se, že v poledne jsme krásně hotovi a zasloužíme si po žejdlíku. Malér začal, když na náměstí dorazil Nečas. Čuba se mu hárá a všichni psi z ní byli jako na trní. Trochu jsme se dohadovali, jestli jako Nečas nemá jít s čubou domů, ale pak někdo řek, že jsou stejně všichni na vodítkách, takže co. Vyrazili jsme támhle odshora,“ otočil se Temnička a ukázal na horní cíp louky. „Čím víc jsme se blížili tuhle k remízku, psi čím dál víc vyváděli. Nečas šel s tou svou čubou prostředkem, takže jsme si mysleli, je to čuba, tím to končí.

Ale pak můj pes vyrazil, div mi neutrh šňůru. Pro ostatní to bylo jako povel, hnali se tam taky, a za chvíli jsme to všichni viděli.“

„Co?“

„Toho mrtvýho přece.“

„A nenapadlo vás nikoho, že takový sněm na místě činu je trochu trhlý podnik?“

„No jo, to se ví, že napadlo. Ale v tom prvním momentě člověk nepřemejšlí. Zvědavost je hrozná. Pak jsme se samosebou honem stáhli na silnici, aby se neporušily stopy.“

„Pěkně děkuju, neporušily,“ odtušil Bartoška. „Víte, kdo to je?“

„Myslíte jako ten chudák?“

„Přesně.“

„Já ho neznám. Ale támhle Horyna povídal něco o tom, že snad je něčí příbuznej.“

„Dost neobvyklé,“ zahučel Bartoška.

„Cože?“ přeptal se Temnička.

„Nic, nic,“ máchl rukou Bartoška. „Nápadného jste nepozorovali nic? Nebyla tráva sešlapaná, nenarazili jste na nějakou věcičku, kterou mohl někdo ztratit?“

„Jako vrah?“ chápavě vytřeštil oči Temnička.

„Třeba. Když se hledají vajíčka, musí se přece důkladně rozhrnovat tráva a opatrně šlapat, co?“

„To jo, to musí. Chlapi, nepřišlo vám pod ruku něco takovýho divnýho, jak tu říká pan poručík?“ obrátil se k vyrovnané řadě. Ozvalo se však jenom zamítavé mručení a Temnička je přetlumočil: „Tak ne.“

„Dobrá, zatím děkuju. Počkejte tady, až se podívám k remízku, a pak uvidíme, jestli mi ještě můžete něco říct.“ Tráva byla dosud plná rosy a tak strašně voněla životem, že Bartoška jen nerad vlekl nohy k místu, kde ho čekal obraz smrti.

Mrtvý uprostřed červnové louky, to byl špatný vtip. Ležel uprostřed modrých vlčinců, oči měl nepřiměřeně velké, protože je v umírání strachy či údivem vytřeštil. Tmavé vlasy, mírně zvlněné, byly mokré od rosy a přilíply se k hlavě v ulíznutých pramenech, z prsou mu trčela střenka nože a od ní se táhl zaschlý proud krve. Bartoška vztekle zaťal zuby. Dlouho ještě nebude tak starý, aby mohl počítat s profesionální otrlostí, která je možná moudrostí, možná jen vyschnutím těch nejtenčích vlásečnic, v kterých lidé, kteří se musejí setkávat s utrpením a neštěstím člověka, nosí své zásoby citu. Měl rád lidi a rozděloval si je trochu zjednodušeně (pozůstatek z pohádek, kdy se všechno dělí na dobro a zlo), ale vždycky, vždycky znovu ho zaskočil fakt zmaru. Muž, který ve světlém flaušovém obleku ležel v trávě bez života, ještě včera šel za nějakým cílem, holil se, jedl a česal, pil – a teď tu leží, a přilákány pachem smrti, krouží kolem mouchy a mravenci putují po mrtvém těle sem a tam za svým živoucím cílem.

S rukama vraženýma do kapes vydržel ještě chvíli se dívat, a když se ujistil, že za sebe tu víc udělat nemůže, kývl na Krále a s ulehčením odtamtud vypadl. Slunce se žhavilo do běla, a když se fotograf skláněl nad ležícím tělem, skoro nebylo vidět bliknutí blesku.

Bartoška se zastavil u tiše čekajících mužů myslivecké stráže a stiskl Temničkovi ruku.

„Zatím dík. Později vás zavoláme, řeknete nám to ještě jednou do protokolu. Teď všichni domů.“

„A co vajíčka? Jezevci budou zejtra sekat.“

„Nebudou. Tady ne.“

Vyrazil a slyšel, jak si Temnička bručí pod nos.

„To jsou mi věci.“

5.

Trvalo hezky dlouho, než se dveře otevřely, ale otevřely se přece. Ven vyšel obr v gatích nad kotníky, s košilí rozepjatou skoro do pasu, s rukama jako lopaty a huňatým knírem.

Hana lapla po dechu.

„Dobrý den,“ pozdravila trochu přiškrceně.

„Co chcete?“ neobtěžoval se muž slušně odpovědět.

„Hledám paní Kořánovou.“

„Co jí chcete,“ zafuněl.

Marně se snažila upamatovat, že by tohoto zvláštního člověka viděla před deseti lety.

„Je doma?“ zahrála aut.

„Jo.“ Hora se natočila do přítmí síně a houkla. „Ando, nějaká ženská tě tu hledá.“

Zvědavost se mu vrazila do nohou a zůstal trčet přímo na prahu. Anežka Kořánová ho musela dloubnout, aby se dostala ven. „Uhni,“ zahučela a s rukama zamotanýma do zástěry, kam si je utírala, vyšla na zápraží.

„Dobrý den,“ zopakovala Hana.

„Dobrý den,“ přikývla Kořánová. Byla to žena kolem šedesátky, trochu nahrbená, ruce teď, když pustily zástěru, visely unaveně podél těla.

„Já jsem Preissová,“ řekla Hana. „Maminka…“

„Vždyť jsem si říkala, koho mi připomínáte,“ sklouzlo Kořánové ze rtů, jako by slova byla pírko, „Marie…“ Muž vedle ní zachrčel, pírko se vzneslo, stála tu zatrpklá, napohled zakřiknutá nevlídná žena.

„A co byste ráda?“ zeptala se Hany.

Je to těžší, než sis myslela, napadlo Hanu a snažila se spolknout chuchvalec, který ji dusil.

„Maminka je nemocná. Chtěla jsem – pamatujete si, jak jsme tu byly kvůli otci?“

Kořánové svitlo v očích. Byl to jen přelud? Ale vzápětí – tentokrát beze slova – se ramenem napřela do překážky ve dveřích a zvala Hanu dál. „Pojďte.“

Muž se chystal, že vejde jako třetí, ale Kořánová ho zarazila.

„Tebe nepotřebuju. Jdi poklidit králíkům.“

Hana čekala, že se vzepře, ale muž celkem bez řečí udělal čelem vzad a zamířil ke kůlně. Pantofle za ním rozmrzele zamlaskaly.

Kořánová šla napřed. Vedla Hanu do dlouhé síně, odkud ústilo úzké dřevěné schodiště do prvního patra a kde už nebylo nic víc než patery dveře. V každých vězel klíč a Hanu mimoděk napadlo, jestli se na noc všechny zamykají. Skoro by hádala, že ano. Kořánová otevřela ty přímo proti vchodu.

„Musíme přes kuchyň. Nekoukejte na to, jak to vypadá. Není nám dvacet,“ podotkla útočně.

Já zas nejsem sociální pracovnice, měla na jazyku Hana, ale pro jistotu se zatvářila jako beránek.

Kuchyňka byla malá, tmavá, protože se do oken klonily větve košaté třešně. Krvavě rudé trsy visely mezi zeleným listím jako ozdoby z klobouku. Za kuchyní byl veliký pokoj s oknem na řeku. Otevřenou vyhlídkou až sem pronikal hukot vody, ale tady uvnitř zněl malebně a tak přináležitě, jako když v bytě hodinářově tikají desítky hodin. Kdoví proč. Snad taky měřil čas. Sedly si ke kulatému stolu s domácky pleteným přehozem. Uprostřed stála veliká váza, o pouti na deset ran za pětku, anebo ve výprodeji za pětku bez střílení, plná voskových tulipánů. Listy byly zelené jako brčál a květy měly vybarvení, že by se o nich holandským pěstitelům nemohlo ani zdát.

Kořánová seděla s rukama sepjatýma před sebou a bylo jasné, že si Hanu zevrubně prohlíží. Doložila to nakonec pohybem, při němž přesunula tulipány nalevo, pak napravo, aby jí nepřekážely v rozhledu. Teprve pak spustila ruce na stůl a řekla s povzdechem.

„Jako bys otci z oka vypadla.“ Přešla na tykání, snad proto, že teď neviděla před sebou dospělou ženu, ale dítě, které znala. Dítě. Prsty smetaly neviditelná smítka na ubruse a přísné rysy změkly. „Tak co bys ráda?“

„Nechci vás připravovat o čas, ale… nevím, jak začít.“

„Čas nehraje roli,“ – a zase jako by se vzneslo pírko – který čas nehraje roli, čas vůbec, nebo čas teď?

„Přebírám občas doma věci, víte, jak má člověk někdy chuť vrátit se a leccos si připomenout. A když si vzpomenu, jak jsme tu byly s mámou naposledy, najednou mám v hlavě zmatek. Tma.“

„Ale co já s tím?“

„Znala jste otce dřív. Matka se sem přistěhovala až po svatbě.“

„Možná.“

„Kdykoli přišla doma řeč na Borovou, bylo dusno. Nikdy nevzpomínal, tak jak se vzpomíná na mládí. Žádné historky z tancovaček. Proč?“

Kořánová pevně semkla rty a prsty se přestaly zabývat neúčelnou činností. Trochu panovačně, trochu rozjitřeně se podívala Haně do očí.

„Ty chceš vědět, jak umřel?“

Nebyla to přesně pravda.

„Chci pochopit, proč umřel.“

Kořánové se neznatelně zachvěla víčka.

„Neměl se vracet.“

Tu větu už Hana slyšela.

„Proč?“ vyhrkla s větší nedočkavostí, než jakou si povolila.

„Kdy ses narodila?“ zeptala se s úsměvem zase tak zahořklým Kořánová.

„V devětačtyřicátém.“

„No vidíš. Jak ti to mám vysvětlit.“

„Nemůže to být tak složité. Docela chápu, když se snažím.“

„Válku nikdo nepochopí, když ji nezažil, třebaže se snažil i ve škole při vlastivědě, či jak tomu dneska říkáte,“ zarazila ji s neurčitým máchnutím Kořánová.

Buď hodná, buď hodná holka, umiňovala si Hana.

„Proč zrovna válku. Otec tu žil už před ní a taky po ní.“

„Však právě. Ale neměl se ženit.“

Hana se krátce zasmála. „To bych tu pak před vámi neseděla.“

„Hloupá. Myslím s tou Němkou.“

Jako rána do hlavy. Všechno, váza s voskovými tulipány, čajová panenka na příborníku, vysoké hodiny s kyvadlem, šedovlasá žena proti ní zároveň byly a nebyly, jako by Hana visela ve tmě nad roklí a jen zázrakem, tím odporným zázrakem ve snu, který nikdy nedovádí věci do konce, zakoušela vytrvalý strach z pádu. Navlhčila si rty a podařilo se jí celkem normálním hlasem ze sebe vypravit:

„O tom jsem nevěděla.“

„Měla jsem mlčet.“

„Ne, ne, prosím vás.“

Zvenku dolehlo bouchnutí dveří a Hana sebou trhla. „Neboj se,“ uklidnila ji Kořánová. „Nepřijde, dokud ho nezavolám.“

„A řeknete mi všechno?“ ozvala se prosebně Hana. „Všecko. Kam paměť sahá. To bude všecko.“

Paměť, dar i prokletí, vytrvalý průvodce našich dnů, ona setrvačnost nezapomenutí začala prýštit jako proud ve spojitých nádobách a Hana cítila, že přelévání neustane, dokud se hladiny nevyrovnají a ona nebude vědět tolik co Anežka Kořánová.

„Že Arnoštovi rodiče, jako tvůj dědek s bábou, měli pekárnu, to víš.“

„Ovšem.“

„Arnošt zůstal po vyučení doma. Vlastní syn je nejlevnější tovaryš a pak, kam se člověk mohl vrtnout, když začala válka.“

„Chápu.“

Nic nechápeš, řekly ženiny oči hořce. Ale jako by s vědomím, že se právě chystá tento nedostatek napravit, pokračovala dál.

Až dosud Hana neměla tušení, že v pekárně u Preissů se peklo za války víc chleba, než kolik mohli místní vybrat na přídělové lístky, nevěděla nic o nočních chodcích, kteří přicházeli z hor tajně za tmy a za tmy se rychle vraceli s batohy plnými pecnů.

„Pro koho?“

„Pro zajatce.“

„Byli tu?“

„Byli. Uprchlí zajatci a pár našich, kteří se schovávali, aby nemuseli do říše na práci. V pekárně se odjakživa začíná víc než časně. A přesto někomu nedalo a staral se, proč že jednou či dvakrát týdně Arnošt bývá už o půlnoci na nohou.“

Lidská závist.

„Určitě si někdo myslel, že Arnošt prodává na černo chleba sedlákům za sádlo, možná taky za vejce, a to by bylo, aby tys měl, když já nemám. Přišla kontrola.“

„Našli něco?“

„Kdeže. Vždyť říkám, že se z pekárny odnášelo. A pak se Arnošt oženil.“

Ale proč, proč, proč?

„Jakou to má souvislost?“

„Nač potřebuješ souvislosti?“

Co se stalo, stalo se, koho zajímá proč. Auto porazí starou zenu. Ptá se někdo proč? Všichni chtějí jenom fakta, kdy vstoupila do silnice, jakou rychlostí jel řidič. Slyšelas už někdy, že by se dopředu bála, jak zeť přijde domů opilý a otluče její dceru, nebo: Vstoupila do jízdní dráhy právě ve chvíli, kdy jí do očí vhrkla slza, protože zase přišel listonoš s prázdnou, syn je dva roky v Austrálii a nepíše, nepíše hoch. Slyšelas už někdy jinou odpověď než: Řidič nezvládl situaci. Co když už měsíce a roky předtím nezvládal situaci doma, ve vlastní rodině, v práci? Souvislosti.

„Říkali, že se oženil pro peníze.“

„Kdo říkal?“

„Skoro všichni.“

„Vy ne?“

„Ne.“

„Věděla jste?“

„Věděla.“

Paměť se nezadrhla. Jen jako by zaváhala nad tím, je-li už tajemství promlčeno.

„Vzal si Reginu Jobstmannovou, aby se vyhnul stíhání a dalším kontrolám.“

„Ti z hor přicházeli dál?“

„Kdeže. Někdo musel za nimi. A děvče se v lese snadno ztratí, když nese otep dříví.“

A pírko se zase vznášelo vzduchem, plulo, plulo a svítilo zářivě jako vzpomínka na lásku.

„Mysleli jsme si s Arnoštem na sebe. Ale když mu Jobstmannová porodila syna, vdala jsem se. Tenhle –“ kývla hlavou ke dveřím, „o ničem neví.“

„Otec měl z prvního manželství syna?“

„Byl mu rok, když skončila válka. A pak to přišlo. Regina nechtěla zůstat, dala se odsunout, dítě vzala samozřejmě s sebou. A Arnošt byl zase volný. Jenomže už pro Marii, tvou matku, ne pro mne.“

Najednou Hana viděla Anežku Kořánovou o deset let mladší (právě tolik jí bylo, přepočítala se, když jí hádala šedesát), jak pere a věší na zahradě na obdiv sousedům dva metry široké spodky svého muže, protože se vůbec za jeho zjev nestydí (určitě je to nemoc v těle, má nejspíš vodu), přivykla mu, dávno mu přivykla.

Někde vysoko na vodě zakřičely husy. Svolávání k odletu dolehlo až sem.

Je blázen. Neměla sem jezdit. Matka tohle všechno jistě celý čas věděla a nejspíš měla dobrý důvod, proč děti ušetřila podrobností ze života rodu. Ale háček se zasekl a vězí pod kůží.

„Jenomže nechápu, proč by se sem nemohl vrátit? Vypadá to, že měl spíš zásluhy,“ začala znovu. Háček chtěl ven.

„Věděl, kdo ho za války udal. A ten, co ho udal, věděl, že to Arnošt ví.“

Ty víš, že já vím, že ty víš… ne, takhle složitě se nikam nedostaneme.

„Kdo to byl?“

Rozhostilo se mlčení.

Kořánová sledovala Hanu hodnotícím pohledem.

„Určitě to chceš vědět?“

„Ano,“ nepatrně se zachvěl Haně hlas.

„Stejně tvrdohlavá,“ řekla Kořánová vyčítavě.

„Kdo to tedy byl?“

Kořánová se ještě chvíli rozmýšlela, než odpověděla.

„Arnoštův bratranec.“

„Chcete mě splést. Otec žádné příbuzné neměl!“ vybuchla Hana.

„Má ty prostoto, proč bych tě měla balamutit. Je to tak dávno. A nedivím se, že ho Arnošt zapřel. Jen jestli na něho taky zapomněl.“

„Chcete říct, jestli mu zapomněl?“

„A proč ne.“

„Nebyl mstivý.“

„Snad máš pravdu.“

„Ne, všechno je jinak,“ řekla nakonec Hana bez souvislosti.

Mrtvý člověk v Bažantnici je chyba, opakoval si Bartoška. Chyba, která se mu neměla stát. Protože byl impulzivní, často jako kluk, když něco zpackal, dorazil to tím, jak se snažil vše napravit. Výsledky se rovnaly úsilí. Léta však přece jenom zapracovala a teď, než vyrazil svým buldočím způsobem k cíli, přinutil se dodržet start.

Dodržet start znamenalo dodržet služební postup. Rozepjal si knoflíky na saku, aby měl větší rozmach, a přitáhl si telefon. Když viděl, že Král se nadzvedá na židli, jen ukazovákem mu pokynul, aby se připíchl zpátky, a vytočil číslo okresního velitelství.

„Tady Bartoška,“ ohlásil se, když na druhé straně spojení zaburácel sytý hlas. Poznal okamžitě nadporučíka Matyáše, kterému už v učilišti říkali Fotr, protože se ženil v jednadvaceti a na současné poměry měl zcela nezvyklý počet dětí: šest.

„Zdravím tě,“ hlaholil Matyáš. „Co se děje v tuhle nekřesťanskou dobu?“

„Mám malér.“

„Copak, nějaká slečna si vybírá svatební šaty?“

„Blázne. To bych ti asi přišel zvěstovat večer do Fialky. Je to horší.“

„Chce to starýho?“

„Jo. A bojím se, že ze mě nebude moc nadšenej. Sežeň ho bleskově a ať mi hned zavolá.“

„Snad bude doma. Je přece sobota. A co mu mám hodit jako šlágvort, aby aspoň tušil, o co jde?“

Bartoška zaváhal. Košile se mu lepila na tělo a kolem krku ho všechno škrtilo. „Řekni mu ‚Lucinka‘,“ rozhodl se nakonec. „A řekni, že potřebuju psovoda.“

„Ovšem,“ přitakal už vážně Matyáš. „Za chvíli nás máš na drátě.“

„Díky a zatím s nadějí v hlase skončil Bartoška. Velké ruce s dlouhými prsty zůstaly ležet bezmocně na stole.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Král.

„Teď?“

„Myslím v tom mrtvým čase.“

„Je to poslední chvíle, kdy můžem využít náhody. Později už budeme muset jen střízlivě vycházet z přesných údajů.“

„Mně žonglování nevadí. Ale s čím? Víme aspoň něco?“

„Krucifix, když nic jiného, tak že se nám do márnice stěhuje mrtvola.“

„Dobře,“ přistoupil Král na hru. „Je to občan Německé spolkové republiky, kterého jsme měli za úkol hlídat, protože se ví, že jeho návštěvy u nás jsou častější, než je na turistu zdrávo, a neví se – nebo ví? – jestli důvodem jeho cest není něco, co by se nám dvakrát nelíbilo. Slečny můžeme vyloučit?“

„Zatím odsunout. Cítím v kostech, že s ženami neměl problém. Vypadá dobře, a tak co by se štrapicíroval léčit si mindráky tak složitě. Mně se prostě nelíbí v té Bažantnici.“

„Proč? Je to docela pěkně z ruky.“

„Právě. Až moc.“

„Ale nějakej smysl to mít muselo,“ řekl Bartoška hlasem, ve kterém skřípěl vztek.

Po další cigaretě se konečně rozdrnčel telefon.

„To je nadělení,“ bylo první, co Bartoška od náčelníka uslyšel. „Kdy se to stalo?“

„Přesně to řekne až doktor po pitvě. Ale někdy dost před půlnocí. Kudlou a zepředu.“

„To je nadělení,“ opakoval náčelník a Bartoška si uvědomil, jak ho to žere. Myslí si on snad něco jiného? „Výjezdovku ti pošlu a taky další informace. Nějaká hláška navíc ti asi prospěje,“ linulo se otcovsky z telefonu. „Budou tam co nejdřív.“

„Díky,“ řekl Bartoška. „Já se tu taky budu zatím snažit.“ Dal si záležet, aby to neznělo ironicky, a na druhém konci drátu to souhlasně zavrčelo. Pak se ozvalo cvak a bylo ticho. Bartoška ještě vteřinu svíral sluchátko a pak je usadil do vidlice.

Dopil kávu, která už byla jako psí nos, a podíval se na hodinky.

„Tak to bychom měli,“ ušklíbl se. „Pro začátek já procvaknu hotel a ty budeš trochu ouřadovat.“

„Divil bych se, kdyby to bylo jinak,“ ohrnul rty Král. „Jsi můj mazánek. Projdeš všechna jména, která mají umlaut na u nebo o, všechny Brunhildy, Ingrid, Artury, Fritze atakdále. Moc jich tu po válce nezůstalo, ale třeba se ti podaří schrastit něco, co nás přivede do vytržení.“

Král upřel zrak na šedivé registrační skříně a bezděčně si vjel nehtem do ucha. Šťoural se v uších, když nevěděl, jak dál, a Bartošku tím přiváděl k zuřivosti.

„Proboha, ty si přivodíš hluchotu,“ houkl na Krále. „Jak malej harant.“

„Cože?“

„Nic. Radši se zvedni a strč do těch přihrádek palici.“

„Adijé, nevidíš, jakej mi to dělá špás?“

Král se zvedl a Bartoška vyplul do vedra.

Objel tři bloky, projel dvě uličky a zastavil před hotelem Zelený dvůr. Nadpraporčík Vydra, který seděl v přijímací hale tak, aby viděl úředníka za přepážkou i schody s kokosákem, které vedly do prvního patra, byl v tu denní hodinu a na tomto místě ztělesněním nepatřičnosti. Bylo mu padesát, vlasy měl pořád jako uhel, a kdyby mu nechyběly na pravé straně tři stoličky, nikdo by si ani nevšiml, že uniforma na břiše je mu trochu těsnější. Marně mu spolupracovníci domlouvali, že jedna nedokonalost odhalí další, tak jako kaňka v úkolu vypíchne chybu, nic naplat, zubního lékaře se Vydra bál víc než své ženy. Sloužil v Borové víc než dvacet let a na rozdíl od Krále, který přišel rovnou ze školy, nikdy nestrkal lžíci do kaše, dokud byla horká.

Když se vstupní dveře do dvorany zhouply a viděl přicházet Bartošku, vstal.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Bartoška místo pozdravu. „Myslel jsem, že mi bude stačit deset prstů.“

„Na co?“

„Abych moh vnoučatům vypočítávat, ke kolika vraždám jsem se přimotal.“

„To myslíš vážné?“

„Přišel jsem dva roky po odsunu a to už byl přece jen trochu klid. Ne že by lidem narostly perutě, to ne.“

„Ty fascikly, co máme na oddělení, netrpějí zrovna podvýživou.“

„Jenže v nich najdeš šmelinu, chmatáctví, ručičky dozadu. A rvačky.“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč se tu lidi perou?“

„Nezdá se ti, že je to blbá otázka?“

„Ne.“

„Přece jako všude!“

„Jako všude! Kde všude? Pořád máš ty svý velkoměstský manýry.“ Zarazil se. „Promiň.“

„Jako by se stalo. Ale co pořád máš s tou svou specifikou malého města?“ úmyslně si rýpl Bartoška.

„Tady si vidí každý až do talíře. A do postele,“ odfrkl Vydra. „Tady se nic neutají.“ Bartoška si nebyl jistý, jestli neslyší ve Vydrově hlase náznak lítosti. Docela rád by ho byl vyvedl z omylu, protože anonymita davu je sice zaručená, avšak soukromí panelových domů se zvědavostí přestárlých sousedek, vdov či starých panen, jejichž životní sféra se scvrkla na samoobsluhu přes ulici a uvozdřený, prachem zšedlý parčík, je možná stejně děravá jako intimita těsně na sebe namačkaných dvacetisáhových zahrádek, dvou továren a místního JZD, kde se zná každý s každým, a když ne přímo, pak alespoň s jejich bratrancem.

„O co ti jde?“ zavrtěl místo toho nechápavě hlavou.

„Tenhle mrtvý mi sem nesedí,“ řekl Vydra.

„Člověk neví.“

„Máš pravdu, člověk nikdy neví.“

„Všichni tu zůstali?“ zeptal se Bartoška.

„Skoro všichni. Po tom, co jsi volal, už nikdo neměl cukání jít ven.“

„Zkusím se na to podívat.“

„Hodně štěstí,“ kývl rukou Vydra a Bartoška zamířil nejdřív skleněnými dveřmi tam, kde seděl recepční Vaněček.

Na malém městě není místo recepčního úředníka v hotelu nijak výnosné. Pokojů je skoro stále víc než nocležníků, takže pramen případných nezdaněných příjmů láká mladé lidi tak pramálo jako dno vyschlé řeky žíznivého. I Václav Vaněček patřil k čiperným důchodcům, kterým je doma dlouhá chvíle a každá koruna dobrá. Sedával za pultem na vysoké stoličce, kterou si vypůjčil z baru, a dokázal se na ní mrštně točit sem i tam, když podával klíče. Teď musel své místo nad zemí opustit a vyčítavě si proto dlouhého Bartošku měřil. Jemu za pultem čouhala jen ramena a kulatá hlava s bílými vlasy a světlýma zelenýma očima.

„Něco mi dlužíte, pane Vaněčku,“ řekl Bartoška.

„Já vím, já vím,“ drmolil Vaněček, ale provinilost v hlase byla na první pohled hraná.

„Chcete knihu hostí, že jo? Všechno je v pořádku. Všechno je v pořádku.“

„Budu ji chtít, ale nedělám mravnostní kontrolu.“

„Ne?“

„Ne.“

„Jo táák,“ protáhl Vaněček, pro kterého existoval svět jen ve zdech Zeleného dvora.

„Myslíte Schmidta?“

„Právě.“

„Marjápano, o tom já nic nevím.“

„A co hlášení?“

„Jaké hlášení?“

„Že si objednal pokoj.“

„Marjápano, to jsem zapomněl. Ale říkala mi Jirmalka, když jsme se střídali, že vám všechno řekla.“

„Kdy jste se střídali?“

„V deset. Jirmal pro ni vždycky přijede, když se dokouká na televizi.“

„Vy jste do rána spal?“

Vaněček se ošil.

„Spal, co jiného, když jsou hosti doma a spěj taky.“

„A byli všichni doma?“

„Myslíte zase Schmidta, viďte.“

„Ano.“

„To se ví, všechny klíče byly nahoře.“

Bartoška si touto samozřejmostí nebyl tak zcela jist. „Vážně všechny?“

„Když říkám všechny, tak všechny,“ rozháněl mouchy Vaněček tak vydatně, že prskal a v koutcích úst mu zůstávaly bílé kapičky. Bartoška měl staré lidi rád, a přece ho stáří někdy vyděsilo svou bezostyšností. Byla v těch rozprsknutých kapkách slin, byla ve vzduchu, byla v sotva znatelném pachu ledabyle umytého těla.

„Dobře,“ připustil sklesle, protože si vždycky s trochou lítosti vyčítal zaujatost. Jeho vlastní otec zemřel v pětačtyřiceti a byl to silný, udělaný chlap. Bartoška neměl to štěstí, aby ho srdce naučilo odpouštět.

Vzal si od Vaněčka knihu hostí a nalistoval poslední popsanou stránku. První jméno od konce bylo Hana Preissová. Bodlo ho u srdce, když četl bleší klikyháky, kterými ji zapsala Jirmalová, a pro ověření se zeptal.

„Je tady?“

„Ne, šla pryč brzy po ránu.“

„Co je u vás brzy po ránu?“

„V osm, v devět. Nekoukal jsem se na hodiny. Ale určitě to bylo dřív, než jste volali.“

„Hm.“

„Úplnej kvítek,“ dodal přičinlivě Vaněček, ale pak se rozpomněl, že Bartoška je tu kvůli jiné, trochu černější záležitosti, než aby se hodilo omílat tak povrchní poznatky, k jakým patří dívčí půvab.

„Růžička je nahoře?“ přejel Bartoška k dalšímu jménu.

„Ano, i s tou…“

„Co bydlí v sousedním pokoji, já vím.“

„Tvrdili to.“

„Nic proti tomu. A Forstovi?“

„Jo, ti jsou tam taky. On je asi chudák. Poskakoval za ní jako čokl. Mají to na týden.“

„A co tenhle?“ ukázal Bartoška na zápis, pod nímž byl veden inženýr Brock.

„Ten mě budil v pět ráno. Takovej uspěchanej, sotva dejchal, když se hrnul ze dveří. To je taky nápad, cestovat, když pořádný lidi ještě spěj,“ odfrkl si odpudivě.

„Když je k tomu důvod…“ nadhodil Bartoška.

„No jo, důvod,“ připustil Vaněček se stařeckým sklonem opakovat, aniž by pochopil.

„Takže nám zbývá číslo deset. Máte klíč?“

„Jako od desítky?“ vytřeštil oči Vaněček. „Vždyť ten – no ten ho musí mít u sebe. Tady v holubníku není,“ šermoval Vaněček rukama.

„Náhradní?“

„Jako ten, co je navíc? Ale ten má přece jenom direktor.“

„Doma?“

„Co doma? Proč doma? V direktorně.“

„Tak vidíte.“

„No jo. Ale když –“

„Proboha, vždyť nemáte na vybranou. Buď mi ho dáte hned, nebo sem budeme ředitele tahat z domova. Co mu bude milejší, no?“

„Asi máte pravdu. No jo, máte pravdu,“ připustil Vaněček a sáhl pod pult, vytáhl odtamtud příruční trezorek, složitě v něm hledal, až vytáhl klíč.

Když stoupali po schodech do ředitelovy kanceláře, Vaněčkovy pantofle hlasitě pleskaly. Když v další skříňce sundal Vaněček ze skobky náhradní klíč od pokoje číslo deset, Bartoška mu poděkoval a odkázal ho jeho osudu.

„Oba sloužíme, takže vy se vraťte dolů. Já si poradím sám.“

Vaněček věděl, že je to pravda. Poslušně zabočil ke schodům. Co bude na prodej, to se stejně dozví.

6.

Hana se marně snažila vypudit si z hlavy zčernalý obličej pod sklem rakve, který se jí znovu vybavil v paměti po rozhovoru s Anežkou Kořánovou, ale v životě je jen málo věcí, které člověk nadobro zapomene.

Bylo poledne. Když se dá proti říčnímu proudu, dojde za čtvrt hodiny k betonové lávce a na druhé straně najde bývalé Preissovo pekařství i hospodu, kde otce naposledy viděli.

Bývalá pekárna jako jediný dům v okolí měla opadanou omítku, místy civěly metrové lívance holých cihel, okenní rámy měly to zašlé vybarvení, které prozrazuje, že nátěr, ať byl jakýkoli, div nepamatuje císaře pána. Kdyby nebylo záclonek v okně, byla by se Hana sázela, že v pekárně nikdo nebydlí. Pokud se ovšem záclonkami daly nazvat zašedlé proužky nejlevnějšího organtýnu, které sloužily mouchám za přistávací plochu.

Na protější straně ulice byla hospoda. V šenku seděli celkem tři muži. Všichni zvedli hlavu, když vstoupila. Pro jistotu si sedla na druhou stranu výčepu. Ti tři civěli dál. Nejmladší z nich, co seděl přímo naproti, měl na očích brýle a na zápěstí obrovské cibule s obrázkem nahaté slečny místo ciferníku. Zbylým dvěma mohlo být k šedesátce. Oba neoholení, jeden měl čepici pověšenou na holi, druhý seděl s kloboukem na hlavě. Byl to vytáhlý hubeňour s očima malýma jako dva drobky uhlí a s ústy semknutými jako zaklapnutá břitva. Seděl k Haně zády, a přesto ho viděla velmi dobře, protože se otočil a bezostyšně si ji prohlížel od hlavy k patě. Zřejmě jim svým příchodem přetrhla řeč a ticho přivolalo hostinského. Přišel spíš ze zvědavosti než ze starosti o obchod.

„Dobrý den,“ kývla hlavou Hana.

„Dobrej. Co si dáme?“

Usmála se, „Mám na vybranou?“

„Jsou tam špekáčky. Můžete je mít ohřátý nebo s cibulí. Taky sálám!“

„Tak ten salám. S cibulí,“ zkusila, jestli nová kombinace nevyvede šéfa z míry. Nevyvedla.

„Hodně cibule?“

„Středně.“

Otočil se a zamířil zpátky do kuchyně, ale v půli cesty se zarazil a houkl přes rameno.

„Něco k pití?“

„Něco.“

Za chvíli se přiloudal. Utěrkou, která by cinkla, kdyby mu spadla na zem, přetřel stůl, jen tak třicet čísel přímo před Hanou, a na připravené místo položil talířek se salámem a příbor v ubrousku. Vrátil se, přinesl misku s pečivem a při třetí pochůzce dodal láhev limonády a sklenici z tlustého laciného skla. Limonádu vytáhl z pultu, láhev měla matový nádech.

Když zazvonil Hanin příbor, zaujali tři muži pózu jako předtím, než vstoupila. Znamenalo to, že třetí, ten s kloboukem na hlavě, se pootočil zpátky a druzí dva na ni nezevlovali už tak otevřeně. Zřejmě pokračovali v načaté zábavě.

„Soused má zase návštěvu, co?“

Ticho. Jeden po druhém jako načasované zvony kleply půllitry.

„To je ale bourák.“

„Je.“

„Viděl jsem před rokem bouračku.“

„Tu v Lokti?“

„No. Autobus se sčuchnul s tirákem.“

„To muselo bejt.“

„No. To bylo.“

„Těch mrtvejch.“

„No.

Klep. Klep. Klep. Půllitry dosedly.

„Je tam dneska horko, co?“

„Proč asi pekařovi ten jeho taky takový fáro nepřiveze?“

„Co? Kdo?“

„No ten jeho – co on vlastně je?“

„Přízeň.“

„Přízeň. To vím taky. Ale není přece jeho babička.“

„Kdo by se v tom vyznal.“

„No jo. V tom bych se asi nevyznal. Že v tom bych se asi nevyznal.“

Když se připočte rozvláčnost každé věty a odmlky mezi otázkou a odpovědí, vyšlo to právě na čas, kdy si Hana otírala ubrouskem rty a usilovně přemítala, jak změnit scénu, aby na ní byla sama s hostinským. Když se pátravě rozhlédla, viděla na tváři nejmladšího jasně čitelnou touhu sdělit jí, kterým směrem se má dát. V těchhle hospodách vždycky dozadu na dvůr, pane. Děkuji. Vstala. Zase se na ni všech šest očí pověsilo. Vykročila ke kuchyni. Hospodský jí však manévr překazil. Objevil se ve dveřích o vteřinu dřív, a tak nezbylo, než mu chvíli šlapat na palce. Dal si říct.

„Chtěla bych s vámi mluvit sama,“ řekla šeptem, když měli za sebou veřeje. Zamžikal očima. „Bez nich,“ kývla hlavou k lokálu. Přijal a kývnutím jí nabídl židli u kuchyňského stolu. Sám se opřel o studený sporák. Nedalo se říct, že s ním cloumá zvědavost. Buď ho už přešla, nebo jí nikdy netrpěl.

„O co jde? Pokoje nemám,“ začal sám.

„Žádný nechci. Jste tu dlouho?“

„V týhle krčmě?“

„Ano.“

„Dvacet let, možná dvaadvacet. Od tý doby, co nám vyhořela chalupa.“

„Jsem Hana Preissová. Nevzpomínáte si, před deseti lety k vám chodíval nějaký čas můj otec, snad tu i nějaký den bydlel.“

Ruce založené na prsou se přehodily a hospodský přešlápl. Ale zřejmě ho Haniny medové oči uklidnily. Uvolnil se zas, naklonil hlavu a tázavě protáhl:

„Jako Arnošt?“

„Ano. Arnošt Preiss.“

„Co ho to tak rychle vzalo?“

„Ano, zemřel tady.“

„A vy chcete vědět, co tu dělal jako vůbec? Nebo zrovna u mě?“

S lidmi je ta potíž, že se s nimi můžeš domluvit. A tedy musíš. Do robota by stačilo vhodit kartičku s otázkou a potřebné údaje by za chviličku vypadly. Přesně do puntíku. Ale tohle je snad náhražka, kterou si dospělí vynašli místo dětských slovních her jako: – Břink. „Co tam děláš?“ – „Nic, mami,“

„Kdes byl tak dlouho?“ – „Nikde.“ Tento poněkud složitější způsob má ovšem výhodu nenahraditelného balení: emoce. Když se pěkně oškrábnou, zbudou na jedné hromádce fakta a na druhé kupa odpadu, ale odpad je velmi často drahá surovina. Obrnila se trpělivostí.

„Zaskočilo nás, že zemřel tak náhle. Nikdy nestonal.“

„Kdepak Arnošt. Ten měl železný zdraví. Proto nesměl vodu.“

„Hodně u vás pil?“

„No, o mrtvých jen dobře,“ zarazil se šéf podniku, jako by si připomněl dávno zasutou a na malém městě celkem nepotřebnou zásadu mlčet o hříších svých hostí.

„Nelekejte se, je to všechno moc dávno. Už mu neublížíme.“

„Abych pravdu řek, Arnošt nikdy nezůstával na suchu. Když se sem vrátil před těma deseti lety, jak říkáte, že to bylo deset let, ani jsem se nedivil, že ho tu mám každej den. Ty první dva dny u mě dokonce bydlel. Nahoře na štoku jsme tenkrát drželi jeden hostinskej pokoj. Neměl přece kde bejt, když v pekárně bydlí Göschl, že jo?“

„Göschl? Kdo to je?“

„Přece jeho bráchanec. Je tu u mě taky jako doma. Vy ho neznáte?“

„Ne.“

„Já myslel. Přece když stará Preissová umřela, nastěhoval se do pekárny.“

„Nikdy jsme sem nejezdili.“

„No jo, to je pravda. Jenom Arnošt. Občas,“ dodal zamyšleně. Lekla se, že jí myšlenkami uteče, ale včas se vrátil. „Člověk by řek, že vlastního bráchance nechá přespat v rodný chalupě. Ale ne. Arnošt spal vždycky u mě na štoku.“

„Nemluvili spolu?“

„Povídalo se, že spolu maj nějaký nevyrovnaný účty.“

„Myslíte chalupu?“

„Ale kde, ta barabizna byla tenkrát už bez ceny. Spíš…“

Zarazil se, zamířil ke dveřím, pootevřel je, nahlédl do šenku a pak v něm zmizel. Když se vrátil, nesl s sebou láhev kontušovky a dvě skleničky. Beze slova nalil spravedlivou míru a jednu skleničku přistrčil k Haně. Kontušovka v něm zmizela jako kapka vody v hromadě písku. Otřel si hřbetem ruky koutky rtů a bylo vidět, že si dělá starost, jak s hovorem naložit dál.

„O co tedy šlo? Prosím vás,“ povzbudila ho Hana tiše.

„Znáte lidi. Jeden řekne, že Arnošt přebral Göschlovi tu Jobstmannovic holku, druhej do toho plete vojnu, třetí peníze, i když nevím, odkud by se vzaly. Nevyberete si.“

„Něco z toho však musí být pravda.“

„Anebo je pravda něco úplně jinýho. Ve vašem tátovi se člověk nevyznal. Ty jeho řeči poslední večer…“

„Byl tady?“

„To se ví. Dokonce ani neměl tolik pod čepicí. Vlastně jsem se divil, že si na tý stráni rozbil hlavu.“

„Máte představu, proč tam vůbec šel?“

Hostinský svraštil čelo a zpytavě se na Hanu podíval. „Ptáte se stejně jako tenkrát policajti. Pro mě má host význam, dokud je uvnitř. Co jde pohledávat ven, to už není moje starost.“

„A tady se s nikým nedostal do sporu?“

Jestliže se až dosud hostinský snažil být živoucím důkazem úsloví, že dobrá vůle železo láme, teď se zapřel.

„Nic jsem vám neměl říkat. Večer totiž, víme, večer se tu kšeft hejbe, ne jako teďkonc, a v tom řevu, kterej tu panuje, nerozpoznám, kdo komu nadává a kdo koho chválí. Pro mě je důležitý vidět první facku. To potom cestuje host třeba přes celej lokál rovnou na chodník. Popadnu ho za límec a za prdítko a posadí se až na silnici. Ale dokud se mi hosti neperou, koukám, aby mi dobře teklo pivo.“

Hana byla přesvědčena, že i kdyby mu párali někoho před očima, vynese ho ven a otřepe si ruce, neboť cokoli se stane jinde než na půdě jeho svatyně, není jeho věc.

Prudce vstal a zaťukal si prstem na čelo.

„Musel bych bejt padlej na hlavu, kdybych to dělal jinak. Ostatně, všechny věci jsem policii řádně odevzdal, takže tím pro mě zhasnul krám. A ti vedle už kvůli vám seděj celý čas na sucho,“ dodal, aby dal najevo, že pro něj rozhovor skončil.

Hana vstala.

„Ještě zaplatím.“

Vteřinu váhal.

„Pusťte to z hlavy.“

Mohl tím myslet zvýšené náklady na režii, ale také všechno ostatní.

První patro hotelu Zelený dvůr mělo jednu dlouhou chodbu a po stranách osmero dveří s čísly. Proti schodům bylo okno s barevnými sklíčky, pod ním stál nízký stolek s rozvětveným filodendronem. Na stěnách visely v tepaných držácích tři průhledné vázičky s dlouhými sytě zelenými šlahouny scindapsu. Všepřežívající rostliny jako by tu měly vykřesat špetku domácího tepla a strohé příkazy hotelového řádu změnit na vlídnou výzvu k ohleduplnosti.

Když Bartoška vyšlapal schody a sledoval stoupající numerickou řadu na dveřích, musel se uchechtnout. Třináctka chyběla. Vrátil se k číslu dvanáct. Zaklepal.

Nečekal dlouho a dveře se otevřely.

„Pan Forst?“ ujistil se.

„Ano. Co si přejete?“

„Jsem poručík Bartoška. Můžu na pár slov?“

Spíš rozpačitě než ochotně se na Bartoškovi zastavil pohled muže, který patřil k typům, u nichž Bartoška jaktěživo nedokázal určit věk. Mohlo mu být padesát, ale taky necelých čtyřicet, měl bledé oči a vlasy se zrzavým nádechem, k tomu bílou, pihovatou pleť. Svaly, pokud je kdy měl, pohltila pohodlnost a odestlala je měkkými polštářky tuku, které sice dobře padnoucí oblek schoval, ale nebylo nic, co by je skrylo na hřbetech rukou, pod očima a kolem brady. Hlas měl trochu pisklavý a jediné, co by Bartoška na místě potvrdil, byl dojem, že věrnost v manželství je výslednicí neutuchajícího sváru touhy po dobrodružství a nedostatku odvahy podniknout je.

„Račte dál,“ pokývl nakonec Forst a jen zběžně se ohlédl do pokoje, kde s hřebenem v ruce stála před zrcadlem jeho žena. „Už jsi hotová, Anči?“

„Samozřejmě.“ Statná blondýna s velkýma hnědýma očima, dosud krásná, položila hřeben a krokem, kterým přešla Bartoškovi vstříc, naznačila okamžitě pravé rozdělení sil.

„Nesednete si?“

„Děkuju. Rád. I když jsem se chtěl jen zeptat, jestli jste si nevšimli včera večer nebo v noci, že by se ve vedlejším pokoji dělo něco zvláštního. Vzrušený hovor, hlučnější návštěva?“

Velké hnědé oči přestaly mít teplou barvu čerstvě zorané hlíny a byly černé jako otevřený hrob.

„Nezajímáme se o cizí lidi.“

„Rád věřím,“ řekl Bartoška tím nejpřesvědčivějším tónem. „Ale nejde mi o zvědavost. Mohlo vás něco rušit. Jste přece na dovolené?“

„To jsme,“ přisvědčil horlivě Forst.

„Je tu krásná krajina,“ ťukl Bartoška.

„Spíš nás sem táhly…“

„Ano, máte tu krásné lesy,“ skočila do řeči Forstovi jeho žena.

Proč asi nenechala svého muže dovyslovit, proč sem vlastně přijeli. Konec věty si Bartoška velmi jednoduše doplnil jako „vzpomínky“. Když se na ně díval a hádal jim teď při delším pozorování dost přes čtyřicet, nenapadlo ho nic, co by mohl za zamlčené slovo dosadit. Osidlování pohraničí zrovna tady probíhalo pomalu a leta zde bylo vpravdě mrtvo, žádná stavba mládeže, nic, co by vonělo vzrušením, elánem a soudržností, která je dána lidem, jen dokud jsou volní, dokud je zpečetěný svazek nehoní jako bič snášet na vlastní hnízdo a probudit všechnu utajenou sobeckost.

„Ale abychom se vrátili. V kolik jste šli včera spát?“

„Na pokoj v osm,“ řekl Forst.

„Hned po večeři,“ dodala jeho žena.

„Nebyli jste se projít?“

„V té bouřce?“ ohrnula rty Forstova žena.

„Právě po ní. V devět už nepršelo.“

„Četli jsme si. Ani nevíme, že déšť tak brzy přešel.“

„Takže na patře byl klid?“

„Naprostý. Ale nechápu, oč vám jde,“ řekla Forstová.

„Váš soused včera večer – zemřel…“ zaváhal Bartoška před slovem vražda, aby se vyhnul hysterii. Stejně jí nezabránil.

„Ne!“ vyjekla Forstová. „Tady vedle?“ ukazovala prstem na zeď sousedící se Schmidtovým pokojem. „Co se mu stalo? Je tam?“

„Ne, není. A zemřel na ránu nožem úplně jinde.“

„To je hrůza!“

„Právě proto bych rád, abyste se pokusili znovu se na všechno upamatovat.“

„Čestmíre! Čestmíre, já chci domů,“ začala fňukat Forstová, ale tentokrát jí pro změnu vítr z plachet sebral muž.

„Jistě, chápu. Budeme spolupracovat. Ale opravdu zatím nemůžeme sloužit žádnou informací,“ ujistil Bartošku.

„Díky,“ vstal Bartoška. „Budu rád, když budete v nejbližším čase k zastižení.“

„Spolehněte se,“ ujistil ho Forst a uctivě se uklonil. K představitelům moci měl očividnou úctu. Vrozenou, nebo vypěstovanou? ptal se v duchu Bartoška, když za sebou zavíral dveře.

K pokoji číslo deset měl klíč. Nadhodil si jej v dlani a pak jej zasunul do zámku. Otevřel dveře a rychle se protáhl dovnitř, jako by se bál, že mu škvírou vyvane něco z atmosféry, která tu musela zůstat nezměněná, z níž ještě čiší přítomnost někoho, kdo už nežije.

Pootevřené okno vedlo na náměstí. Na hladké římse byl zbytek zamáčknuté cigarety, stejný jako v popelníku. Postel byla rozestlaná a zdálo se, že v ní někdo spal, i když Bartoška nikde neviděl pyžamo. U lakovaného nočního stolku s kulatou žlutou lampičkou ležel menší kufr. Byl světle hnědý a očividně patřil do cestovní soupravy, protože brašna z téhož materiálu stála na židli a šňůra holicího strojku vyčuhovala ze stejného neceséru. Na držáku u umyvadla visel zářivě bílý lněný ručník, majetek hotelu, a přes něj byl ledabyle přehozen třecí utěrák s vetkanou koňskou hlavou, očividně osobní majetek Schmidtův. Pasta na zuby značky Lacalut, mýdlo s reliéfem firmy Speik, temně zelená bachratá lahvička s kolínskou značky Brut. Všechno připraveno k použití. Bartošku přepadl tísnivý pocit, když vzal do ruky brašnu a vysypal obsah na stůl. Soukromí druhých lidí pokládal vždy za nedotknutelné a nic na tomto pocitu nezměnila ani služební výchova, zbylo vždycky jen vědomí nevyhnutelnosti, s jakým se oteklý člověk objednává k zubaři.

Z aktovky se vysypalo deset balíčků cigaret, pět reklamních zapalovačů od různých firem, hromádka prospektů firmy Lucillinde a plán Vídně. Na jednom z prospektů bylo připsáno číslo. Podle uskupení mohlo být telefonní, v tom případě stejně dobře na nádraží v Bonnu jako na centrálu OSN, ušklíbl se Bartoška, nebo mohlo znamenat cokoli. Slovo „cokoli“ měl nejradši.

Hodil prospekt zpátky na stůl a nadzvedl víko kufru. Prádlo. Čisté prádlo. Čtyři košile, slipy, čtyři páry vyžehlených ponožek složených tak úhledně, že vypadaly jako právě koupené. A pyžamo. Těžko si představoval, proč člověk, který si s sebou veze pyžamo, v něm nakonec nespí, a když má takovou zásobu náhradního prádla, obleče se znovu do starého. Jenže zvyky lidí, s kterými jsme se aspoň deset let neburcovali z ranního spánku a nepřikrývali se jednou peřinou, alespoň obrazně, jsou stejnou hádankou jako uvažování senilního starce. Bartoška zlehka pustil víko kufru, obrátil se na podpatku, vyšel do chodby a s rozhodnutím, že zbývající hosty hotelu předhodí Vydrovi, zamkl. Nepokládal se za nejdokonalejšího policajta, ale taky věděl, že inženýr Štír bude skoro jistě zatrpkle nadávat na slabý výsledek své cesty a docela určitě si nebude pamatovat, ani co měl k večeři. Stará vesta. A ředitel Růžička s onou kyprou slečnou se budou ze všeho nejvíc snažit přesvědčit ho, že spali celou noc každý ve svém pokoji. Taky stará vesta.

Už mířil ke schodům, když k němu jasně pronikl hlas z pokoje, kde měl být údajně pouze ředitel Růžička. Hlas byl vysoký a rozčilený.

„Když to neuděláš, všechno vyklopím.“

„Tak? A co si s tím pomůžeš?“ odsekl mužský hlas. „Nevěřila jsem, že to může dlouho vydržet. Ale pak jsem si řekla, že to jednou můžu zkusit dotáhnout do konce.“

„To mám smůlu, žes na to přišla zrovna u mne.“

„Možná. Ale ty sám ses taky chytil. U tebe jsem si prvně uvědomila, že se na mě vlastně nemůžeš vykašlat, že jsem prvně v situaci, kdy si já můžu poroučet.“

„Podívejme.“

„Neušklebuj se. Rozvodová aféra dnes nic není. Ale u tebe by se sesypalo všechno. Představ si, jak zpívám o…“

„Mlč!“

„Ano, ano, o všem, co vím!“

„To mi nemůžeš udělat!“

„Ne? A proč ne?“

„Nenáviděl bych tě.“

„Už teď mě nenávidíš.“

Chvíli bylo ticho, protože muž se zřejmě pokoušel dívku uchlácholit jinak, ale vzápětí se ozvalo znovu:

„Pusť. Nehnusily se mi na tobě jedině tvoje prachy. Dej ty pracky pryč!“

„Varuju tě, Jarmilo!“

„Nemám se čeho bát.“

„Aby ses nedivila. Povezeš se se mnou. A já tě shodím, to si piš.“

„Jen si posluž a zkus to.“

Pak se ozval hrkot vody pouštěné do umývadla a další slova zanikla.

No prosím, zavířilo Bartoškovi hlavou. Nejjednodušší by bylo vletět dovnitř a zmáčknout ty dva, dokud jsou pěkně rozpálení.

Místo toho prošel bez hluku sloupcem slunečního světla ke schodišti a po červeném koberci až do přízemí. Rozkazy, které má pro Vydru, dostanou trochu jinou barvu.

7.

Hana se vrátila klikatícími se uličkami na náměstí a sedla si pod kaštan. Cestou jí v hlavě krystalizovaly úvahy navlas podobné poslední hostinského větě: „Pusťte to z hlavy.“ Od vedlejší lavičky se k ní zatoulal capart v červených kalhotkách s laclem. Nebylo poznat, je-li to klouček, nebo děvčátko. Dítě si Hanu chvíli zvědavě prohlíželo, pak udělalo čelem vzad a treperendilo zpátky, až se zarazilo o kolena mladé ženy s hustým světlým copem. Usmála se, odložila učebnici s nápisem Der, die, das a sáhla do tašky pro jablko. Otřela je o rukáv, ale namáhala se zbytečně, protože sotva zvedla znovu knížku, stal se z červeného jablíčka veselý míč.

Chytřejší než oživovat minulost by bylo spřádat takovouto budoucnost, napadlo Hanu, která byla zvyklá na děti a vlastní neměla. Snad ještě nepropásla správnou chvíli. A dva dny, které chce ještě obětovat, už nemohou nic víc pokazit.

K okresní nemocnici dorazila, když hodiny na věži odbily půl. Našedlá omítka a smetanově natřená okna jednopatrové budovy s půdorysem ve tvaru podkovy se ztrácely v zeleni odkvetlých bezů s rezatými palicemi napůl opadaného okvětí, v zahradě, která jako otevřená perlorodka uprostřed nesla bílou, ve španělském stylu stavěnou haciendu. Na kovaném štítu, znázorňujícím něco jako pergamenový list, bylo jen číslo usedlosti, a přece všichni věděli, že patří doktoru Tomanovi, místnímu gynekologovi a primáři. Možná, že by se pořadí funkcí mělo změnit, ale podle zlých jazyků na vilu vydělal spíš první titul než sám primariát.

(Kromě pěkné ženy, která si s lehkým srdcem dala sáhnout na kolínko, jestliže dobyvatelem byl ředitel pily, vedoucí místní stavební obnovy a podobně.) Když se Hana, nezasvěcená, a tedy zcela bez předsudků, vynadívala na ohnivé květy ibišků, zamířila do obyčejných vrat s nápisem Okresní nemocnice. Muž v kukani klimbal nad křížovkářským magazínem, a když ji koutkem oka zaznamenal, zatřepal hlavou, aby setřásl dřímotu, a zeptal se:

„Kampak, slečinko? Návštěvy nejsou.“

„Chci mluvit s prvním lékařem,“ odpověděla sebejistě. Pokorou se nikdy hrady nedobývaly.

„Jako s primářem?“

„Ano.“

„A co mu chcete touhle dobou?“

„Úplně soukromá záležitost.“

Staroch ji sjel odhadujícím pohledem a myslel si svoje. Protože byl věrný služební duch, mávl rukou a zahučel dosti nesrozumitelně:

„První patro, dveře jedenáct. Áčko, to je tím vchodem naproti.“

„Díky,“ řekla uctivě Hana.

Jakmile vstoupila do budovy, ovanul ji nepříjemný pach lyzolu. Sama ležela v nemocnici všehovšudy jednou, deset dní na spálu, dočista lapální záležitost, a přece jí při téhle vůni naskakovala husí kůže. Strach z neznámého, z něčeho, před čím je člověk bezmocný. Skoro jako když se vejde na úřad.

Schodiště se točilo v elegantním oblouku a končilo uprostřed dlouhé chodby. Byla sobota a po obou stranách jako vymeteno. Jen z přípravny na pravém konci se ozývalo cinkání lžiček a hrnků, chystání na oběd, jinak klid. Dveře byly vysoké a čísla se až nahoře na rámu těžko četla. Ale kdo je čte? Všichni tu znají každý kout.

Našla jedenáctku a zaklepala.

„Dále!“

„Dobrý den,“ řekla na prahu.

„Dobrý den,“ vrátila se jí odpověď. Pohlédla za stůl a bylo jí všecko jasné. Tohoto pána tady před deseti lety neviděla. Vzpomínka jí vybavila stárnoucího muže s neživě bílými vlasy a s laskavým pohledem novodobého mnicha. Muž, který seděl před ní, byl proutník, o dvacet let mladší než lékař, kterého si pamatovala, přesně ten typ, který ji dráždí a ke kterému se obvykle nedokáže chovat ani moc zdvořile, natož diplomaticky. Oko modré jako čekanka, obočí husté a černé, nad čelem pleš. Jenže osobní pohnutky musí ve vyšším zájmu stranou.

Stalo se.

„Odpusťte, že ruším, pane doktore, měla bych k vám čistě osobní prosbu.“

Obočí za stolem zvědavě popojelo, zablýskly se veliké, očividně kolegou stomatologem přikrášlené zuby.

„Prosím, jestli můžu pomoct, rád. Posaďte se,“ pokývl ke křeslu trochu stranou od stolu, postavenému očividně tak, aby měl na své návštěvy dobrý výhled.

Posadila se a litovala, že má na sobě džíny. Dobře tvarované nohy mají někdy svou výhodu.

„Jmenuju se Hana Preissová a ráda bych viděla jeden starší chorobopis.“

Husté oblouky obočí podrážděně sjely k sobě, ale úsměv nezmizel.

„Bohužel, víte přece, že lékařské tajemství…“

„Ano, nejde mi ovšem o nic, co by někoho poškodilo. Otec tu zemřel před deseti lety.“

„Váš otec?“

„Ano.“

Obočí se vyrovnaně rozepjalo. Otec, proč ne.

„Deset let je deset let, to už je vlastně promlčená doba. Ale proč se o tu zprávu zajímáte. Nebo spíš – proč až teď?“

Usmála se.

„Nevím.“

„Prosím?“

„Nemůžu vám to přesně říct. Ale vám se nikdy nestalo, že v sobě nosíte dlouhý čas nějaké přání, nějakou touhu něco udělat, něco získat, něčeho se zbavit, a utíkají dny a vy na to přání vždycky trochu zapomenete, a pak najednou přijde ta pravá chvíle, a přestože jste neměl nejmenší důvod vybrat si právě ji, byla přece docela nahodilá, rozhodnete se.“

Doktor se zájmem sledoval tu dlouhou řeč a v duchu přitakával: ano, ano, přání, touha něco udělat žila i v něm a trvalo dlouho, než zaschla v maloměšťácké půdě, neplodné na romantické ideály a mladické sny. V šestnácti, když ještě jako tříska s brýlemi na nose, které musel v pubertě nosit, vyhlásil za svůj životní cíl široké pantalóny, pelerínu a prostotu. Lékař a utěšitel chudých, tak zněla zásada. Dnes už se tomu snu smál, a přece ho někdy bolestivě píchl. Zapřel se lokty o stůl a zahleděl se soustředěně na Hanu.

„Možná,“ připustil se zájmem. „Ale o co vám tedy jde?“

„Nemusím se bát, že zdržuju?“

„Ne, podařilo se vám vyprovokovat zvědavost.“

„Otce přivezli do zdejší nemocnice s úrazem. Údajně klopýtl a rozbil si hlavu o kámen.“

„Byla to velká rána?“

„Nevím, my už jsme otce neviděli. Ale na úmrtním listu stálo jako příčina smrti zastavení srdeční činnosti.“

„Je to možné. Úder, leknutí…“

„Snad. Jenomže otec byl tady v Borové všehovšudy týden. Odjížděl ze Svobody, kde jsme bydleli, jako naprosto zdravý člověk, který si jaktěživo nestýskal na nějaké potíže. Chřipku léčil čajem, nikdy si nelehl. Neměl lehkou práci, takže nemocné srdce by se snad muselo někdy předtím ozvat!“

„Nemuselo. Mohlo jít o nějakou starou jizvu. Znal jsem muže, který si za války při uklízení zbraní do úkrytu natrhl aortu. Dvacet let žil, jako kdyby jizva neexistovala, srdce samo jako zvon, a pak stačila přesně stejná situace, při jaké došlo ke zranění poprvé, jizva povolila a byl konec. Na první pohled nečekaný a nevysvětlitelný infarkt.“

„Nikdy o něčem podobném nemluvil.“

„Uvedl jsem jen nezávislý příklad.“

„Ano. Možná je to opravdu všechno nesmysl. Ale Odmlčela se.

„Ale –“ popostrčil ji doktor.

„Ach ano. Přece jen vám musím říct i druhou půli. Možná že jsem tenkrát nebyla tak hloupá, jak si dnes myslím, jen vyděšená. Hlava odmítala přijmout fakt, že otec nežije. Zvlášť když nám ho nikdo nechtěl ukázat.“

„Jak to?“

„Telegram přišel z nemocnice. Jenže tady už jsme otce nenašly. Poslali nás do márnice. Zbytečná cesta. Zpátky sem. Přehrabování v záznamech, vrtění hlavou. Ležel na prosektuře v Karlových Varech.“

„Ale proč tam? To jste si nedaly vysvětlit?“

„Přeceňujete odvahu prostinké ženy. Měly jsme v ruce úřední papír, a ten je svatý.“

Primář nebyl tak licoměrný, aby tento fakt neuznal. „Máte pravdu. Bez prověrky chorobopisu se asi opravdu nikam nedostaneme.“ Řekl to a ani si neuvědomil, že se chytil a rozhodl k pomoci, kterou předtím slíbil jen ze zvědavosti. „Kdy říkáte, že se to stalo?“

„15. července 1965.“

Zarazil se.

„Tenkrát tu ještě sloužily jeptišky, ne?“

„Ano. Vzpomínám si na dvě.“

Vstal, přistrčil k Haně popelník, kývl neurčitě k oknu do zahrady a řekl: „Seďte tu, poslouchejte, jak tam švitoří sýkorky, a čekejte.“

S úžasem zjistila, že ji tam nechal samotnou, a když tiše vešla sestřička se šálkem kávy, vůbec jí nepřipadalo, že na ni poslal někoho dohlédnout.

Zaplavil ji pocit klidu. V její osobní při teď primář představoval korunního svědka. S nadějí k němu otočila hlavu, když se vrátil.

„Příčina smrti je opravdu selhání srdeční činnosti. Pak už jen hypotéza…“ prozradil, že obsah spisu zná, ještě než se posadil.

„Přece? Jaká?“

„Nemá valnou cenu, jestliže se nedá ověřit.“

„Doktore, copak jsem vám to všechno vykládala zbytečně?“

„Já vím. Pochopte i vy mě.“ Na doktora byl v tu chvíli smutný pohled. Váhal. Pak někde v koutku mysli zablikala vzpomínka na vlastní hledačství, i když pravd méně konkrétních a pro jeho osobní život méně významných, když se jich dokázal vzdát. Otočil stránku ve složce a začal tlumeně rovným, nezaujatým hlasem lovit údaje a překládat znamínka z léčebného sčítacího lístku:

„Pacient byl přivezen ve stavu opilství. Rána na hlavě, způsobená nárazem, přivodila pravděpodobně krvácení do mozku. Přešetřit. Odřeniny, pohmožděniny. Po rámcovém vyšetření neshledána další zranění. Datum přijetí 13. července 1965, exitus 15, července 1965. Pitevní nález výše zmíněné potvrzuje.“

Sklapl desky.

„Všechno.“

Nepřidal ani slůvko o tom, že diagnóza se s úmrtním listem rozchází. Udělal dost a věděl to. Hana také.

„Díky,“ řekla.

Uvědomil si, že jí moc neprospěl. Proto se zeptal:

„Bezpečnost se o ten případ nezajímala?“

„Myslíte vyšetřováni?“

„Ano. Vždycky se musí v takových případech potvrdit, že šlo o nešťastnou náhodu.“

„Ano, ovšem,“ potvrdila Hana, „něco takového bylo. Ale jen proto, že otce našli za městem na úplně opuštěném místě a v první chvíli nevěděli, kdo to je. Jinak přirozená smrt, jak jsme se ostatně přesvědčili,“ dodala. I ji překvapila trpkost v hlase.

Prudký závan větru shodil několik blanokřídlých semenářů z platanu, leskly se sladkou šťávou a pluly vzduchem, aby našly místo, kde zakořenit.

„Ještě jednou, pane doktore, za všechno děkuju. Za snahu i čas.“

Stiskli si ruce už beze slova.

Jakmile Bartoška vyšel z hotelu a nasedl do vozu, proklínal pod rozpálenou střechou proradnou kalkulaci o úspoře času. Teploměr na hlavici rychlostní páky ukazoval čtyřicet stupňů. Bartoška se jmenoval křestním jménem Jan a slavil svátek 6. května, kdy je v kalendáři Radoslav. Ze zasvěcených pramenů se však dalo vyčíst, že kdyby nebylo Honzů jak naseto, vydržela by tradice, podle níž byl tento den věnován muži, jehož Římani přivlekli z Efezu a před branami Říma strčili do kádě s rozpáleným olejem. A jelikož vystoupil z kádě údajně neporušen, přišpendlili mu přídomek Jan Evangelista Ante Portas – „před branami“. Bartoška znal tuto historku z mnohaletých rodinných sporů o správné datum oslavy, avšak žel bohů schopnost odolávat neúměrným mukám vedra na sobě teď neshledával.

Zařadil rychlost a vyjel rychle pryč, ven z náměstí, jako by ho několik set metrů mělo spasit. Když přijížděl před budovu velitelství, odbíjely radniční hodiny poledne.

Kancelář s košatým javorem před okny byla v dané chvíli vítané útočiště. Tam si může v klidu sednout, a bude-li osud příznivý, rozlousknout i něco z hádky, kterou slyšel na chodbě. Že ve hře nebyla jen podváděná manželka a nedodržený slib manželství jiné ženě, o to se mohl vsadit.

Velkého klidu mu však nebylo dopřáno, protože v patách za ním se do kanceláře vhrnul Král. Spěchem, horkem a horlivostí byl zarudlý jako dozrálé rajče a měkká čupřina světlých vlasů se mu přilepila na čelo.

„Tušil jsem, že tě tu najdu. Ani jsem nezkoušel vysílačku,“ odfrkl si a spadl na židli, nohy natažené před sebe jako dvě hrabišťata. „Už jsi obědval?“

„Panebože, na jídlo nemám ani pomyšlení.“

„Škoda. Myslel jsem, že u něčeho dobrého bys to líp snesl.“

Bartoška zavětřil.

„Co se přitrefilo?“

„Hádej.“

„Máme málo času.“

„Dobrá. Nebožtík je v márnici, fotky ve vývojce a odlitky tvrdnou.“

„A co Avar?“

Avar byl miláček okresního oddělení, hýčkaný, tajně, až za hranici předpisů rozmazlovaný služební pes. K jeho vyhlášeným kouskům patřilo, že bezpečně našel cestu od Kolomazničky k Zubaté Manče a naopak, podle toho, která stařena otočila druhé slepici. Byla to jejich oblíbená zábava, když už jim nezbylo na rum a nemohly se hašteřit v hospodě. Avar v ní trpělivě a neomylně držel svou roli.

„No právě. Nic.“

„Jak to nic?“

„Točí se dokolečka, jako by honil vlastní ocas. Ta Nečasova háravá fena se motala všude. Ani nenabral stopu.“

Bartoška si hvízdl.

„Paráda.“

„Co uděláme?“ zeptal se Král.

„Můžem si snad vybírat?“

„Třeba by nám píchli z kraje.“

„Na to zapomeň. Stopa chladne. Na takovou dám přednost vlkovi.“

„Ty myslíš Koudelu?“

„Mhm,“ zálibně protáhl Bartoška. „Ten bude naše záchrana.“

Kapitán Koudela z pohraničního útvaru v Karlových Varech měl svou pověst. Říkalo se o něm, že kdyby existovalo něco jako psí kentaur, u kapitána Koudely by se jistě našel alespoň jeden exemplář. Jeho vášní byl chov služebních psů a Bartoška má živě před očima klubko chlupáčů, jejichž rodokmen byl kombinací vlka a psice. Osm štěňat se motalo kolem misky s mlékem na slabých nohách, tu si přišláplo jedno vlastní tlapku a druhé tlapku sousedovi, pohled k popukání. Ale když se podle zvednutého čumáku poznalo, že štěně sedí, jantarový svit v očích už tolik smíchu nevzbuzoval. „Musí nám půjčit fenu,“ rozhodl Bartoška.

Zmáčkl klapku na telefonu, a když se ozvalo Evino „Prosím“, řekl stroze: „Spojte mě s útvarem 2315. Čekám.“

„Samozřejmě.“

„To bych prosil,“ zahučel si Bartoška už pro sebe.

„Jsi na ženské jako pes,“ dovolil si poznamenat Král. „Nezdržuj,“ odbyl ho Bartoška mávnutím ruky. Ani sobě by v tu chvíli nepřiznal, že by byl ochoten vyhlásit výjimku. „Uděláš líp, když mi vysypeš zbytek.“

„Rozkaz. U mrtvého jsme našli pas a doklady na jméno Hans-Ernst Schmidt,“ spustil Král naschvál suše, „dva kapesníky, klíč od pokoje v hotelu Zelený dvůr číslo deset a trochu peněz.“

„Kolik?“

„Dvě stovky a padesát marek. V drobných.“

„Nešaškuj,“ vyjel Bartoška.

„Pf, proč bych šaškoval?“ ohradil se Král.

„To je nesmysl. Jen na hranicích musel měnit víc. Nebyla ve šrajtofli nějaká utajená přihrádka?“

„Peníze vůbec neměl ve šrajtofli. Tam byla jen šeková knížka a papíry. Prachy se našly v kapsách. Koruny v boční u saka a marky v náprsní.“

„Skoro jak připravenej tringelt,“ odtušil zamyšleně Bartoška.

„Třeba pro nějakou slečnu,“ nadhodil Král.

„Ty jsi těma ženskejma posedlej,“ vybuchl Bartoška. Král byl v nevýhodě mladšího. Neuměl rozpoznat, nad kterými věcmi se i v dobrém kolegiálním vztahu vznáší tabu. Než stačil svou teorii rozvést, Bartoška mu vzal vítr z plachet.

„A nůž?“

„Těžko říct.“

„Běžný typ?“

„Bohužel,“ pokrčil Král soucitně rameny. „Vyskakovací, ale divnej.“

„Proč divnej? To neumíš ošacovat normální žabikuch?“

„Normální jo. Ale vypadá trochu moc jako trofej. Možná že tobě by řekl víc.“

„Proč mně?“

„Vytáhl na tebe přece ten kluk v hospodě kudlu. Nebo ne?“

„Vystřelovací nůž – italská výroba. Pašovaná přes Rakousko. A hlavně – ten leží od večera u nás.“

„Černý Totem má jistě bohatší arzenál.“

Bartoška si hrál s perem a mlčel.

„Máš toho krasavce za katrem,“ pošťouchl ho Král. „Tomu čas jen prospěje. Ale Max mi chybí do figury. Podívám se za ním, než mi někam uteče.“

„A já?“ nespokojeně vyjel Král. „Mám tu trčet u telefonu?“

„Správně. Ale jen do té doby, než přijdou s psí princeznou. Pak ji hned nasaďte na stopu a drž si palce, aby už konečně ukázala vpravo nebo vlevo.“

„Jako bych já něco zmoh,“ rozčileně máchl rukama Král. „Při troše štěstí se podaří ledacos.“

„Jen tu trochu v pravý čas někde splašit.“

„Neboj se, jak přijede z kraje posila, spadne nám ho do klína celý škopek. Nebudeme muset dělat vůbec nic,“ řekl Bartoška a v hlase mu zazněl divný podtón. Jako by psovi brali jeho kost.

„To jo, to jo,“ zavrčel Král v utajeném souzvuku. „Kdyže to bude?“

„Brzy. Kdybych se nevrátil, nějak je zabav.“

Ale to už se za ním zabouchly dveře.

Vzbudit v pravé poledne někoho, kdo si lehl po šesté, je kruté, i když šest hodin spánku je šest hodin spánku. Když Bartoška prošel úzkým průjezdem kolem popelnic, stály tam jen tři a všechny přetékaly nahnilými slupkami, nevymytými láhvemi, které dík tomu, že nepodléhaly záloze, nadzvedaly teď víko spolu s rozkřáplým střevícem, mísila se už s pachem zatuchlého domu vůně kyselého zelí a sobotní bramboračky. Vyšel po dřevěných schodech kolem společného klozetu do prvního patra a na pavlači zazvonil u dveří s Maxovým jménem. Dlouho se nic neozývalo, proto zaklepal pak ještě jednou. Nakonec zabušil pěstí.

„Chuja tvojeho, kdo to blázní?“ ozvalo se po chvíli nerudně.

„Zákon,“ odpověděl Bartoška.

Dveře zaskřípaly, pomalu se začaly otevírat, zadrhly o nějaké smetí, které Max zřejmě špičkou nohy odkopl, a nakonec zůstaly dokořán.

„To jste vy, šéfe,“ přikývl chápavě a pustil Bartošku dál. „Ráčej vodpustit,“ širokým gestem obsáhl místnost, která přímo řvala po pečlivé ženské ruce. Bílý rondon svítil na potrhané houpací židli křiklavě a černé kalhoty s lampasy, když na ně padalo slunce, ukázaly všechnu svou omšelost. Jediné, co zůstalo beze změny, byl Maxův šarm.

„Dáte si trochu šery, šéfe?“

„Díky, Maxi. Odpočiňte si od práce.“

„Práce šlechtí člověka, nikdy se jí neodříkám,“ zakřenil se Max. „Nebo snad něco na zub?“ začal se otáčet kolem kredence, která mohla sloužit i za stříbrník, ale jak si Bartoška všiml, většinu přihrádek zaplňovaly zásoby potravin – sýry, káva, půl bochníku chleba, sáčky s kořením, rozsypané zápalky. Max žil za barovým pultem. V bytě jenom přespával a nutil tělesnou schránku, aby učinila něco pro přežití. Tedy najedla se a vyspala. Taky život na kočku. „Musíte mi odpustit, Maxi, ale spoléhám na vás.“

„Něco vyhořelo?“

„Jo. Ten Němec.“

„Fjú,“ udělal si Max. „Kdo?“

„To bych tu přece nebyl.“

„Taky pravda.“

„Musíte mi říct, co se na tom vašem plácku dělo od chvíle, kdy jsem odešel!“

Max se zamyšleně podrbal na hlavě, potlačil zívnutí a několikrát chápavě pokýval hlavou.

„Jo, co se tam dělo. Od tý chvíle, kdy jste odešel. To bylo asi osum, ne?“

„Přesně osm a půl hodiny k tomu.“

„Jo, správně. Seděl jste tam s tou pěknou slečinkou a pak vás volali někam pryč. Pak jste zaplatil. V tom momentě tam seděli všichni jako předtím.“

„Nebude na škodu, jestli se vám podaří vybavit si, co se dělo vůbec celý večer, ale hlavně po desáté a těsně před zavřením, o tu dobu mi jde.“

„No jo, no jo. Jeden večer jako druhej, nakonec jsou všechny stejný.“

„Maxi, tohle na mě nezkoušejte. Vím, že ta knajpa je celý váš život a že když budete chtít, vylíčíte mi podesáté dopodrobna celou tu rvačku, co se odehrála před dvěma roky, když sem zabrousili cikáni. Pamatujete?“

„Jakpak ne? Dodneška u nich mám, že mi uříznou palici. Ale já…“

„No vidíte. Nechci slyšet, jak to bylo tenkrát, ale jak to bylo včera.“

„Šéfe, s váma je ta potíž, že jdete na všecko moc zhurta. Já si třeba vzpomenu. Úplně dokonale si vzpomenu, ale napřed myslím, že to chce jeden velkej.“

Max se zvedl, chvíli se ozývalo různé cinkání, jak přestavoval nádobí v příborníku, a když našel dvě sklínky jako z pozůstalosti po archijerejovi mukačevském, pyšně je postavil na stůl, odborně rozlil do každé zakletou kapku gruzínského slunce, ťukli si a Max byl připraven.

„Já si teda vzpomenu, šéfe. Když jste odešel, hodnou dobu se nedělo nic. Teda nic, co by vás zajímalo. Šlo pár flašek vína – jedna do toho boxu naproti, co seděl ten postarší umrněnej pár, pak několik koňaků vedle, co seděla ta pěkná buchta s tím připlešatělým seladonem. Nekoukal jsem moc, kolik kdo pije, ale zdálo se mi, že ten chlapík se víc drží. Vím, že jsem si říkal, s touhle vyhaslou sopkou nevím, co si požneš, hochu, tos trochu přepísk, aspoň na mý gusto, protože když je ženská na mol, pak ji mám místo nábytku, nemám pravdu, šéfe?“

„Samosebou, Maxi, kde není oheň sám od sebe, tam ho alkohol nevznítí ani za boha.“

„Taky si myslím. Ti z prvního boxu platili někdy kolem půlnoci, ten chlap se slečinkou, co jsem o nich právě mluvil, asi kolem jedenácté. Zůstal tam jen jako vlk samotář takový tlusťoch v kvádru, co se mu říká kaviár, a pár našich. Chcete je vědět?“

„Možná později, Maxi. Spíš mi jde o to, jestli jste neviděl toho Němce nebo někoho, kdo tam spadl jako z čistého nebe.“

Max dolil znovu skleničky a svou vyzývavě pozvedl.

„Na zdraví, šéfe.“

„Já už ne.“

„Nevím, nevím, dejte na mě. Možná vám bodne,“ ukřenil se účastně Max.

„Proč asi?“

„Ten váš fric přišel znovu dolů něco kolem desáté.“

„Službu už měl Vaněček?“

„Jo, v deset se s Jirmalkou střídají.“

„Takže bylo spíš po desáté?“

„Máte pravdu. Vlastně jo. Ale moc dlouho ne.“

„Fajn. A dál?“

„Jen tak si zhoup dveře sem a tam, možná se mi to zdálo, šéfe, nic netvrdím, vypadalo to, že má trochu slabý nohy, rozhlíd se, udělal dva kroky jako ke mně, já už se samozřejmě lomil v pase a ometal barpult, ale vtom se otočil, všechno si rozmyslel a byl pryč. A to jsem ho viděl naposled.“

Max byl se svou výpovědí spokojen. Tvářil se jako nic, a přesto bylo vidět, že eso mu zůstalo v rukávě.

„Nevšiml jste si, proč se vrátil?“

„Měl jsem zrovna za pultem práci.“

„Maxi.“

„No jo, dobře. Nemůžu na nic přísahat, ale v hale stál magnet. Nahoře sto, v pase šedesát a přes boky sto. Nikdo neodolá,“ významně protáhl Max.

„Znáte ji?“

„Neznám.“

„Viděl jste ji předtím?“

„Možná jo, možná ne.“

„Co to má znamenat?“

„Jak to povídám.“

„Proboha, Maxi, nehrajeme piškvorky.“

„Ale já to vážně přesně nemůžu říct.“

„Co měla na sobě?“

„Džíny a snad nějakej svetr.“

„Kristovy rány, co vám mám slíbit, že mi to tu přidělujete, jako když se mákem sypou housky.“

„Ale šéfe, přece vůbec nic. Svetr říkám jenom proto, že podle něj se daly dobře odhadnout míry. Jinak si jděte stoupnout na moje místo a hned uvidíte, kolik vám toho padne do očí.“

„Dobře, Maxi. Vlasy?“

„Úplně na kraťoučko a barvu… Budulínku, dej mi hrášku, povozím tě na ocásku… Tak nějak je ta vaše pohádka, ne?“

Bartoškovi zatrnulo. Podvědomě sáhl po skleničce.

„Klid, šéfe, já nic neřek. Může to bejt jenom shoda. Dyť tam ode mě opravdu není moc vidět. Ale prostě jeden moment mi to tak připadalo. Ale můžu tvrdit docela určitě, mať její, že nebyla ocaď. To teda nebyla. To ne.“

Bartoška dostal záchvat vzteku. Víš co, Maxi, ty mi taky můžeš. Tváříš se jako kámoš, všichni se tvářej vždycky jako kámoši, a já na to dám. Já nato dám vždycky tak dlouho, než se přesvědčím, že vlastně lidi o tebe stojej, jen dokud si myslej, že tě můžou k něčemu potřebovat, hrajou si s tebou tu hru, na kterou pokaždé naletíš, protože ze zásady počítáš, že lidi jsou šmahem dobří a lotři jen ti, které musíš strčit za katr. Jinak jsou to možná slaboši, možná trochu zbabělci, možná trochu vydřiduchové, možná trochu sobci, ale v jádru, v jádru je na ně spolehnutí. Není. Nečekaj, kdy ti budou moct vrazit kudlu mezi žebra, protože na to nikdy nenajdou kuráž, ale s potěšením ti strčej nos do kaluže, když máš tu smůlu, žes u nějaké zakopl. Říkám znovu, víš co, Maxi, trhni si. Jestli jsem se splet, přežiju to, přežiju to, přežiju to.

„Chcete říct, že to mohla být ta dívka, s kterou jsem předtím seděl já?“ řekl ledově.

Max pokrčil rameny.

„Nic netvrdím. Ty džíny mě napřed taky zmátly. Ale navečer v nich přece přijela, ne? Alespoň já ji viděl, když pelášila, aby se schovala před deštěm.“

„Fajn, Maxi. A jděte si ještě lehnout,“ vstal Bartoška a šťouchl si ukazovákem do vlasů jako na pozdrav.

„Už stejně neusnu, šéfe. A jestli se vám něco nelíbí, já za to nemůžu.“

„Řekl jsem fajn, Maxi.“ Bartoška se definitivně otočil a jeho široká ramena se nacpala do dveří. Max je za ním tiše přivřel.

8.

Vzpamatuj se, říkala si Hana cestou z nemocnice. Vezmi rozum do hrsti, udělej si malou procházku po okolních kopcích, můžeš dokonce natáhnout do mechu a chvilku snít, ale pak si sedni za volant a doprav se v pořádku domů. Vrátíš vůz, vypiješ s Karlem láhev vína, a když se mu pořádně pověsíš na krk, přesvědčíš se na chvilku, že nejsi sama, že někomu patříš – někam patříš. Ale já to nechci na chvilku, chci, aby to bylo pořád. Co je to pořád? Rok, dva, pět? Nebo snad věčně? pochechtával se druhý hlas, který si chtěl říkat zkušenost. Věčně je v lidských relacích nadosmrti, odsekla mu. A skoro s leknutím zahnala obraz starce, který měl hlavu jako černošský pánbůh, bílou sice, ale podobnou živému vyvedení poručíka Bartošky po třiceti letech.

Čekal ji v pokoji.

Lekla se, už když zbytečně otáčela klíčem v zámku, ale to si myslela, že snad i v malém hotelu funguje něco jako pokojská.

Zarazila se na prahu.

„Co tu dělám?“ předešel ji.

„Skoro.“

„Přišel jsem na schůzku, kterou jsme si neumluvili.“

„V tom případě byste měl mít v ruce aspoň menší kytici.“

„Nestihl jsem to.“

„Moc práce?“ posměšně povytáhla obočí.

„Kupodivu,“ odsekl stejným tónem.

Posadila se a nabídla mu místo naproti sobě.

„Co kdybychom přestali prskat, stejně nemám ponětí, kvůli čemu. Raději abyste mi vysvětlil, jak jste se tu vzal.“

Už to nebyl ten nezavazující pocit zvědavosti z večera, přistihla se, že vysunuje neviditelná tykadla a zkoumá to něco před sebou v modrém saku a jemné košili se stejně živočišnou prostotou jako štěně, které se dostalo poprvé za plot a očichává svět. A nic nevadilo, že zdaleka nešlo o první výlet za plot. Jedině srdce nikdy neznaví vzdávat se, zmírat a znovu se rodit jako nemluvně, hloupé a nezkušené, připravené bezhlavě přijímat nové šrámy.

„Hru na schovávanou vám včera překazili. Takže – stalo se něco?“ zeptala se.

„Ano.“

„Něco vážného?“

„To nejvážnější.“

Mlčenlivý otazník. Přistihla se, že vězí ještě daleko v minulosti a cizí neštěstí ji nenaplňuje ani hrůzou, ani povinnou občanskou účastí. Pak přece jen řekla:

„Znám ho?“

„Podle všeho víc než já.“

„Jak to myslíte. Kdo to je?“

„Ten cizinec, co jste se na něj včera tak zadívala u Maxe. A předtím jste ho viděla v motelu U Šebestiána?“

„Letmo.“

„Kdoví.“

„Nezkoušejte mě jako prvňáčka. Co se mu stalo?“

„Byl zavražděn.“

Chvíli nechala stát mrazivé ticho, a když se zdálo, že musí puknout jako kra, vybuchla:

„A pročpak to říkáte mně?“

„Počítám, že jste jedna z mála lidí, jestli ne jediná, kteří ho viděli dřív, než dorazil do našeho ctěného města.“

„Krása. A co dál?“

„Proč se chováte tak praštěně? Můžu vás přece kdykoli zavolat k povinnému svědeckému výslechu. Místo toho sedím tady a klidně se ptám. Chci jenom vědět kdy, kde a jak jste se s tím člověkem viděla. Proč jste vůbec tady?“

„A tak,“ protáhla škodolibě a znělo to, jako když zasyčí zapálený doutnák. Šlo jen o to, jak dlouhá je šňůra.

„Kromě toho když jste měla včera tak naspěch odejít, asi jste nešla rychle spát, jak jsem si myslel.“

„Spala jsem.“

„Viděli vás. Po desáté s tím mužem v hale,“ zvedl hlas.

„Ne. Spala jsem.“

Vyskočil, popadl ji za ramena a zatřásl s ní:

„Hano…“

Jako by se spálil. Pustil ji.

„Promiňte. Řekněte mi pravdu. Musím ji znát a dovím se ji,“ řekl už umírněně.

Sedl si zpátky do křesla a ruce spustil volně do klína. Byly to ruce připravené heverem zvednout autobus, přitáhnout na laně naložený šlepr, a taky hladit. Strašně se těch nyní bezmocných rukou chtěla dotknout, jen špičkou prstu, ověřit si, jak jsou živé. A uvědomila si tu slepou hru náhod, která způsobila, že tu teď proti sobě jsou. Kdyby se byl před deseti lety, při smrti otce, někdo jiný na jeho místě stejně urputně domáhal pravdy, neměla by nejmenší důvod pochybovat a hledat dnes na vlastní pěst. A možná bezradnost, možná trochu větší složitost, než jakou si dokázala připustit, jí zároveň našeptávaly, že všechno by bylo jednodušší, kdyby se těmhle rukám svěřila. A vůbec neposlouchala varovný hlas, který říkal, pozor, děvče, takhle se padá do malérů, těch největších.

Prohrábla si vlasy, zaváhala jen vteřinu a navrhla:

„Povím vám všechno.“

„Poslouchám.“ Byl zvědav na míru sdílnosti, jakou ho obdaří.

„Mám dvě podmínky.“

„Nechcete si se mnou vyměnit roli?“

Usmála se.

„Právě naopak. Ptal jste se, proč jsem vůbec tady. Chci se podívat na místo, kde utrpěl před časem zranění můj blízký člověk. Určitě by bylo velmi cenné, kdybyste mě doprovodil.“

„Kdo to byl? Váš muž?“

„Ne, ne. Teď se na nic neptejte. Pak mě budete mít jak ve zpovědnici,“ zarazila ho.

„Druhá podmínka?“

„Nebudete pochybovat. Nemám důvod vám lhát.“

Uvěřil jí. Přesvědčoval se, že zatím nemá jinou volbu, ale popravdě chtěl.

„Zpovědník se vynasnaží. Přijde v pět, když to půjde,“ rozloučil se.

„Budu čekat,“ řekla Hana.

Na zpáteční cestě nasadil ostré tempo. U obchodu na rozcestí zarachotila roleta a spadla k zemi jako zmožené víčko. Výloha s žaluzií staženou proti slunci už také spala. Ani si nevšiml, že vychrtlý muž v promaštěném klobouku a s plátěným šátkem na krku, který s ním měl cestu už od hotelu, se na rohu ulice vedoucí k místnímu oddělení VB prudce otočil a zmizel.

Místní oddělení sídlilo v někdejší vile majitele textilky. Nesla všechny znaky pýchy na mamon. Čtyři pseudověže, široký balkón s kamennými mísami na květiny. Květiny v nich dávno nikdo nepěstoval a na ornamentech se usadil lišejník. Při pohledu na tenhle dům se Bartoška utvrzoval v názoru, že vůbec nejhorší je, když někdo nemá ani málo, ani moc. Maloměšťáka zbavil kapitál svobody, kterou má dělník, ale nedal mu tu druhou, kterou mají lidé, kteří už vůbec zapomněli, jakou mají peníze cenu. Maloměšťák se honí jako myš v drátěné pasti a neopomene si pochválit, jak dobře je na tom, když projde růžencem splátek na rodinný dům a auto. Ti opravdu velcí mezi bohatými byli, a dodnes v kapitalistickém světě jsou, nebezpeční. Ti malí byli, a dodnes jsou, všude směšní.

U chodníku stály čtyři vozy. Slunce jim blyskotalo na střechách, první byl jasně vůz okresního prokurátora. Takže kolotoč začal. Doufejme, že Král poslal Evu vyplenit aspoň jednu kávovou plantáž. Bartoška vyběhl do prvního patra po dvou schodech naráz, a ještě než vstoupil do přední kanceláře, popotáhl si sako a podvědomě si šáhl na ohryzek. I muži, kteří nosí kravatu jen v nejvyšší nouzi, mívají tenhle reflex zaběhaný. V přední místnosti však zastihl Evu samotnou. Otočila se, když slyšela cvaknout dveře, a s významně povytaženým obočím kývla k Bartoškově kanceláři.

„Jsou tam. Všichni.“

„Jarda taky?“

„Taky. Zatím jim vypráví historii města, počítám.“

„Fajn,“ řekl Bartoška a rozjařeně na Evu kývl. Sledovala ho jako poplašená sýkorka.

Před dveřmi jen letmo zaváhal, nemá-li zaklepat. On je tu sice doma, ale hosté jsou vesměs služebně starší, takže nakonec otázku zdvořilosti vyřešil tím, že klouby lehce klepl do výplně, a hned nato zmáčkl kliku.

„… a vtom prásk. Dostal ji rovnou pod oko. – Líčím tu, jak jsme loni –“ rozhodil na vysvětlenou ruce Král a Bartoška pochvalně mrkl.

„Díky. Jsem poručík Bartoška,“ představil se a čekal. Důstojníky v civilu těžko rozlišíš. Jen prokurátora poznal. Ale trvalo pouze vteřinu a posloupnost se vyjasnila. První se od stolu zvedl tělnatý muž s prořídlými hladkými vlasy, všedníma očima, které měly barvu měňavou podle toho, jak bylo zbarvené nebe, a malýma štíhlýma rukama, které vypadaly skoro žensky nebýt toho, že měly až do kraje upilované nehty. Bartošku napadlo, jestli si je kapitán Hejnoch v dětství neokusoval. Pro ženy na něm asi není nic zvlášť přitažlivého, myslel si, dokud Hejnoch nepromluvil. Měkce zabarvený baryton, bože, za tímhle hlasem se chodí i do pekla a s ním na místo rozhlasového reportéra.

„Máte skvělého zástupce,“ řekl kapitán s neskrývaným nádechem poťouchlosti. „Všechno nechal na vás.“

„Co se dá dělat. Zkusíme to. O koho jde, víte líp než já. A co se vlastně stalo…“ pokrčil Bartoška rameny.

„Známe konec. A jedna nezvratitelná skutečnost není tak špatný počinek, ne?“

Moudrost promluvila, naježil se v duchu Bartoška a uvědomil si při tom, že vlastně nechce tenhle případ dát z ruky. Přesto se v duchu hodil do latě a nezamlčel ani své nejsoukromější dojmy.

„Schmidt přijel včera skoro na čas. Tak jak jste upozorňovali. V hotelu ho měl na starosti nadstrážmistr Vydra. Všechno vypadalo úplně normálně.“

„Vypadalo?“

„Já tu poměry znám a byl jsem v Zeleném dvoře navečer sám. Takže tím ‚vypadalo‘ chci říct, že to bylo normální.“

„Klid. Já se chci taky někam dostat,“ řekl smířlivě Hejnoch.

Nicméně Bartoška zůstal ve střehu.

„Takže k věci. Vydra měl službu až do chvíle, kdy si Schmidt vyzvedl klíč a odešel spát. Povídal cosi o tom, že má unavené oči. V šest ráno čekal Vydra zase na svém místě.“

„Hotel se na noc zavírá?“

„Samozřejmě. V deset.“

„Takže vrátný by musel každého, kdo by chtěl dovnitř nebo ven, osobně pustit?“

„Skoro. Protože cizí návštěvník bude těžko vědět, že do jedné se dá jít zadem přes vinárnu. Je to taková úsluha, když má službu Vaněček. Rád si hodí dvacet a místním nevadí, že je Max pouští průchodem kolem popelnic.“

„Kdo je Max?“

„Barman.“

„Ten Schmidta nepouštěl?“

„Ne. Tvrdil jen, že ho viděl po desáté v hale.“

Teď se zeptá. Teď se zeptá, jestli byl Schmidt sám. A já to nechci říct. Ne, dokud nebudu moci dát na Maxův popis náhradu.

„Byl sám?“

Věděl to. „Snad ano, snad ne. Motala se kolem nějaká dívka. Ale jestli spolu zrovna mluvili, toho si Max nevšiml.“ Alespoň takhle.

„Zná ji?“

„Max? Kdepak.“ Přinejmenším tohle byla pravda. Měl své tušení, domníval se dokonce, že půjde najisto, pokud ho kapitán Hejnoch nechá, a moc si přál, aby se o to mohl pokusit. Ale do té doby, než se ujistí, že se nemýlí, musí hrát s ostatními kartami.

„Takže to bylo naposledy, co ho někdo viděl naživu.“

„Ano.“

„A ráno?“

Bartoška přesně vylíčil výpravu Dobrovolného mysliveckého sdružení, patálie, které vznikly spoustou stop, svůj pokus dozvědět se něco od nocležníků v hotelu, nezdar, který utrpěl nasazený služební pes, i skutečnost, že od pohraničnického útvaru by měla co chvíli dorazit náhrada. Aby měl čisté svědomí, nezapomněl se zmínit o rvačce, jíž měl tu pochybnou čest se osobně zúčastnit.

Hejnoch poslouchá, slyší v Bartoškově hlase chabě utajovanou dychtivost a mimoděk se v duchu ušklíbne. Všichni jsme stejní. Ta první rvačka v pohraničním zapadáku U černocha! Nejenže mu vynesla na okrsku definitivní potvrzení autority, ale ještě získal pro domácnost vždy spolehlivého malíře. Poláček a Vrba mu tenkrát chtěli nařezat, ale když to nevyšlo, jakmile vystřízlivěli, div ne s brekem na krajíčku se přišli omluvit a „milostpaní“ že vymalujou. „Milostpaní“ byla Maruška, teprve půl roku jeho žena, která den co den usínala se strachem, jak a jestli se jí vůbec vrátí. Psal se rok 1946 a pohraničí bylo jedna velká periférie. Možností, jak si vylámat v téhle profesi zuby, habaděj. Anebo vysloužit ostruhy. Dnes je těch i oněch příležitostí méně. Zaplaťpánbu. Zkusíme tedy, co hoch dokáže. Jak vidět, má všechno dobře srovnané a znalost místních poměrů mu taky přispěje.

„Dobrá,“ řekl souhlasně, když Bartoška skončil. „Zařiďte ještě provedení identifikace. Když tu má mrtvý příbuzného, není to problém. Já zavolám do Prahy, aby se podívali, co vytáhlo tak brzy z postele inženýra Brocka, a nahraju vám všechno, co nám dá kontrarozvědka. Přece jenom ta frekvence návštěv…“

„Jezdí jich k nám tolik. O svátcích, na veletrh, na každou výstavu nebo aukci koní, když jsou to koníčkáři.“

„Taky. Ale takových je třeba devadesát ze sta, a ten jeden?“

„Máte na mysli se Schmidtem něco konkrétního?“

„Zatím ne. Jenže letnice budou až za týden, veletrh se tu taky nepořádá, takže když se v malém hotelu sejde v jeden den zástupce firmy Lucillinde a pracovník české exportní společnosti a mladá grafička z časopisu, který na stránce Ze světa otiskuje modely zahraniční konfekce, sotva to bude náhoda.“

Bartoškovi přejela po zádech mrazivá ruka.

„Tyhle vědomosti si vezete už z Prahy?“

„Povinná obezřetnost.“

„Máte pravdu. Té nikdy nepřebývá,“ slyšel se Bartoška jako v mlze. Zapálil si. Cigareta štípala. „Odkud začneme?“

„Vy máte terén v malíčku. Vydáte rozkazy k běžné práci a vyslechnete Jireše. Nás čeká Bažantnice a místa méně utěšená.“

„Kdy vyrazíte?“

„Hned. Nemůžeme čekat. Až dorazí psovod, pošlete ho za námi.“

„Samozřejmě.“

Kdyby za deset minut poté řekl, že dal do běhu běžnou mašinérii, jak ho to učili, moc pyšný by na sebe nebyl. A přesto na jeho rozkaz dva strážmistři odírali podrážky, zkoušeli zvonky a uhýbali psům v celém rajónu od Zeleného dvora až na kraj města.

„Dobrý den. Promiňte, že ruším. Byl jste včera večer doma?“

„Jo, to byl. A co má bejt?“

„Neviděl jste poblíž domu někoho, koho neznáte?“

„Cože? Ne. Koukal jsem na televizi, a to se nehnu z gauče, dokud neskončej noviny.“

„Díky.“

A znovu.

„Dobrý den… Promiňte, že ruším. Co jste dělal včera večer?“

„Včera? Trochu jsem okopával česnek, je teď dlouho vidět. Ten letní čas je zrovna zázrak. A potom jsem kropil. Ale v deset už jsem zařezával.“

„Díky.“

„Není zač.“

Další zvonek. Nikdo doma. O dům dál.

Další dvojice směřuje kolem Bažantnice k předměstí, kde bydlí Josef Göschl. Když nic jiného, je zatím jediný, kdo může mrtvého spolehlivě identifikovat.

A Bartoška má před sebou Pavla Jireše.

Jirešovi už se od rána vykouřily poslední zbytky piva z hlavy a taky prostředí přispělo k tomu, že uvažoval snaživěji než včera. Těžko říci, že zároveň bystřeji. Drbal si nos a bylo vidět, že se snaží odhadnout, s čím se na něj Bartoška vytasí. Od rána si pamatoval, že jejich rozhovor přerušilo něco vážného, a v duchu si říkal, jestli to bylo jemu na prospěch nebo na škodu. Rozhodně využil toho, že pár hodin na něj poručík neměl čas.

„Nevím, proč mě tu držíte. Je načase, abyste mě pustil,“ začal dřív, nežli mu Bartoška stačil dát první otázku.

„Že byste zapomněl?“ řekl Bartoška zasmušile nevěřícným tónem. „Neodpověděl jste mi ráno na všechny otázky.“

„Jaký asi?“

„Je přece jasné, že jste byl zadržen pro napadení úředního činitele. Až potud jasné, ne? Ale pak jste mi nechtěl říct, kolik vás tu s vámi bylo a kam měli všichni namířeno.“

„Přece sem řek, že jen já a Golem. Ale kam zdrh, to nemůžu sloužit. Od tý chvíle sedím v tom vašem prvotřídním hotelu.“

„Škoda. Myslel jsem, že nejste tak hloupý,“ vzdychl nahlas Bartoška a podal Jirešovi výtisk trestního zákona. „Přečtěte si paragraf 202/1 a 221/4. Bude vám to jasné. Trestán jste ještě nebyl. To si chcete jít sednout hned natvrdo? Já na vašem místě bych si to rozmyslel. Nechci na vás žádný podraz. Ale jestli přestanete dělat tyhle cavyky s věcmi, které budu později stejně vědět i bez vás, můžeme to spolu udělat na rvačku podle dvěstěpětadvacítky. Bez nože. A je lepší pár korun z platu než šest měsíců ostrých. Aspoň podle mne.“

Vyklepl si z krabičky cigaretu, zašmátral po kapsách, jako když marně hledá zápalky, a pak odešel do sousední místnosti. Dveře nechal pootevřené. Když si škrtl, pozoroval škvírou, jak si Jireš počíná. Ten bude vypadat, politoval svůj exemplář trestního zákona, když viděl, jak Jireš umazanými prsty převrací stránky, a protože se mu nechtěly odlepit, pokaždé si naslinil ukazovák. Četl s očividnou námahou lidí, kteří si nezvykli přelouskat ani sportovní stránku novin. Vraštil čelo a rty se mu němě pohybovaly. Bartošku nedojal. Přišlo mu líto, když se kluk či děvče ze zvědavosti, z hlouposti nebo bezradnosti přimotali, kam neměli, ale měl výhrady k zevšeobecňování, kdy se prapříčina válem svaluje na počet rozvodů ve státě. Už při přijímání na studia se bere zřetel na to, není-li dítě z rozvrácené rodiny. Není větší rozvrácenost tam, kde všechno zůstalo na papíře v pořádku, ale kde pod jednou střechou jsou rozdmýchávány sváry a domov se mění v peklo na zemi? Jádro věci je v něčem jiném. Bartoška je přesvědčen, že v odvaze. V odvaze zkonfrontovat se sám se sebou a k tomuto měření získávat stále větší kvalifikaci – dovídat se. Hledat, poznávat, pídit se po nových a nových aspektech. Omezenost je rodná sestra zbabělosti. Vždycky.

Viděl, jak Jireš sklapl svazek a položil jej na stůl.

„Tak co, rozmyslel jste se?“ zeptal se Bartoška zpátky na svém místě.

„Co mám teda udělat?“

„Řekněte mi jména – tedy přezdívky, ale i pravá jména – těch, co patří k Černému totemu. Hlavně bych chtěl ovšem vědět, v jaké sestavě jste se vydali na výlet.“

Jireš si přejel prstem po nose a loudavě začal:

„Dvakrát týdně se scházíme u Bohouše. To je jedna putyka pod parkem na Vinohradech. V pátek dycky vyrazíme. Jen tak, pod širák.“

„Kdo je šéf?“

„Golem.“

„To je ten, za kterého jste tasil svůj kord?“

„Co?“

„Nic. Ten, za kterého jste se pral?“

„Jo.“

„Jak se jmenuje?“

Jireš se ošil.

„No tak,“ Bartoška klepl tužkou do stolu.

„Jiří Matějka, z Kodaňský ulice.“

„A další?“

Poslední zábrana povolila. Jireš spustil, aby měl svůj palčivý úkol co nejrychleji za sebou. Sypal jména, sotva Bartoška stačil psát, seřadily se přezdívky, až blikla červená: Škeble. Vlastním jménem Marie Svatá, bytem tamtéž jako Golem.

„Jak vypadá Škeble?“ s nadějí v hlase přerušil Bartoška Jireše.

„Co jak vypadá?“

„Vlasy, postava a tak.“

„Normální buchta.“

„Nevím, co je podle vás normální buchta. Může být nadělaná, hubená, blond, černá.“

Jireš si znovu zamnul nos, proboha, to je zlozvyk, a upřel na Bartošku účastně své průhledné oči. Jestli si myslí, že může Golemovi do rajónu, tak to se mejlí, vysvětlil si poručíkův náhlý zájem. On s tím má své zkušenosti.

„Kus. Jenomže spíš bez šatů než oblečená. Golem by ji skříp, kdyby se moc vohazovala a byla nápadná. Takže nosí džíny jako všichni a dycky ňákej rolák. Ten má samosebou hezčí než my všichni. Když se počítají proporce. A vlasy takový tmavě zrzavý. Až do pasu.“

Bartoškovi pokleslo srdce. Jeho naděje, že Hana mluvila pravdu, vyprchala. Zaťal zuby a spíš ze setrvačnosti opakoval:

„Do pasu?“

„Teda měla je do pasu. Než…“

„Než co?“

„Než ji šoupli do ťurmy.“

Jako v klečové houpačce. Nikdy je na pouti neměl rád. Změny směru mu nedělaly dobře. Napjatě, aby se nedal tak snadno vyvést z míry, se zeptal.

„Za co?“

„Říkám přece, že je kus. A to s tím voblíkáním je pravda, jenom když se jde s partou. Jinak vona se Škeble uměla nahodit. A že taky měla co. Takže se na ni jen lepili.“

„Kdo?“

„Ten poslední byl Švéd. Takovej tlusťoch s brejličkama. Švéd ani moc nečeká, že by holka uměla mluvit jako von, takže se ztratilo, že Škeble umí sotva blafnout. Naučila se němčoursky tak dvě věty, že je pro a kolik za to. Nikdy prej to neselhalo.“

„Se Švédem ano?“

„Teda vlastně ne. Jenomže – přečtěte si to ve vašich lejstrech. Na Pankráci je určitě maj.“

„Můžete mi ušetřit čas.“

„Čajzla mu celou šrajtofli i s pasem. V tom byl malér. Normálně dědci tak nevyváděj, když jde o nějakou pětku navíc.“

„Pětku?“

„No jo, dyť víte, co myslím.“

„Skoro bych řekl. Takže teď vypadá vaše dámička jak?“

„Jak jsem povídal. Jenom vlasy má úplně krátký.“

„Kdy se s vámi rozešla?“

„Když jsme šli s Golemem na pivo, jak jsme se tam…“ naznačil Jireš.

„Já vím, poznali.“

„Obhlížela tam nějaký cizí fáro. Myslela si, že by se třeba daly hodit sítě.“

Měl dojem, že co slyší, není pravda. Ze zkušenosti věděl, že tak lacino se nikdy k cíli nedochází, a proto pilně zpovídal a psal dál, všechno o tom, kam měla parta namířeno, jaké jsou její zvyky, jak se pravidelně vrací v neděli večer na zapomenuté nádraží v Braníku, kde staví osobáčky, a neopomněl se ani zeptat na to, jaký se dá u Golema předpokládat projev žárlivosti. Všechno se bude muset přešetřit. Ničemu nemůže nadobro věřit teď hned. Ale jedno věděl skoro jistě. Max neměl pravdu.

Darina byla krásná, to poznal i kynologický nevzdělanec. Štíhlé tělo se jí vlnilo onou dráždivosti, kterou má krok šelem, a medové tlapky kladla na zem s elegancí, s kterou si pověstná princezna lehala na hrášek. Světla jí hrála do zlata jako čerstvě ukápnutá šťáva z meruněk a srst svědčila neomylně o tom, že její pán, psovod Kudelásek, pravidelně loupí v kuchyni čerstvá vejce. Odborník nadto ocenil jistotu, která byla v souhře člověka a psa, jistotu, která pramení z oddanosti a chytrosti. Tenhle pes věděl. A proto když Kudelásek pustil Darinu z vozu a zavedl ji k místu, kde měl její citlivý smysl rozlišit jediný pach mezi stovkami jiných, začala svědomitě. S čenichem přitisknutým k zemi hledala mezi vůněmi trav a řeřichy a pachem zajíců, kteří tu kdy křižovali svůj věčný úprk, tu jedinou stopu, o kterou stál její pán. Ale měl smůlu. Darina pětkrát opsala kruh, pětkrát zkusmo vyrazila, pak vypadal nadějně remízek, ale vrátila se, zvedla vlhký čenich a nabrala čistý vzduch nad loukou, jako když si koštér zakousne suchého chleba, aby se zbavil minulé příchuti, a pak zamířila zpátky k cestě. Nahoru, nebo dolů? Nakonec se rozhodla pro směr k městu a nadstrážmistr Král, který její počínání sledoval se zatajeným dechem, si odlevil:

„To jsme definitivně v pekle.“

Ještě chvíli se díval, jestli jeho sklon vidět všechno černě není tentokrát mylný, ale Darina běžela kousek křepce, pak se začala zastavovat a vracet, a nakonec zvedla ke Kudeláskovi hlavu se zcela zřetelným: Marná snaha.

„Jedeme,“ zavelel Král. S pocitem bezmocného zoufalství skočil do vozu, a když se řidič zeptal: „Kam?“ odsekl: „Nejradši na Měsíc.“ Řidič pokrčil rameny, přibrzdil Kudeláskovi, aby mohli s Darinou nastoupit, a vyrazil do města, až se za koly zvedly vějíře prachu.

Bartoška sledoval, o kolik postoupilo slunce na cestě k tmavým lesům, a utvrzoval se v tušení, že schůzku s Hanou zmešká. Moc ho to nepřekvapilo. Tohle riziko kdysi podepsal. Vynechal oběd. Měl hlad. Také nic kromobyčejného.

V pět by měl přijít Göschl a Král se taky co nevidět vrátí. Poslední příležitost, jak se v klidu trochu najíst.

„Nedal byste si něco na zub?“ vyrušil kapitána Hejnocha. Ten sundal brýle a malinko zamžoural, než si oči zvykly.

„Zrovna nepadám, ale něco malého by píchlo,“ připustil.

„Můžeme zajít za roh. Tam jim něco studeného určitě zbylo.“

„Jsem pro.“

Několik talířků s tlačenkou nakrájenou od časných ranních hodin, sýrový nářez a sedm rybích chlebíčků, na nichž sledě vypadaly jako zásoby Laponců po jaru, bylo všecko, co jim servírka mohla nabídnout.

„Je horko. Všechno se rychle kazí,“ ucedila tónem, který předem varoval. Bartošku ani nenapadlo vyhecovat se k odporu, jen si v duchu povzdechl. Berou nás jako ovce. A my se dáme.

„Snad ten nářez. Dvakrát,“ rozhodl i za kapitána.

Dostali misku s houbovitými rohlíky, které opustily pec nejméně před čtyřiadvaceti hodinami, a Bartoška se dušoval, že pořádnou večeři připraví později doma.

„Jste na venkově,“ řekl omluvně, když nesl oba talířky k vysokému pultu.

Hejnoch se zasmál. „Zkuste to v Praze touhle dobou a budete se divit. Jen zákazníků bude víc.“

Chtěl kapitána ujistit, že netrpí maloměstským komplexem, aby ho musel někdo utěšovat, ale rozmyslel si to.

Jedli mlčky a pak se Bartoška zeptal. „Pivo?“

Hejnoch přikývl. Dvě láhve vytažené z chladicího pultu zajiskřily a perličky, které vyskakovaly ze sklenice, naopak zvedly Bartoškovi náladu.

„Jsem blázen. Pořád si od něčeho něco slibuju,“ zavrtěl nad sebou hlavou. „Teď zrovna, že přijde ten dědek, vybalí nějakou bombu a všechno bude jako na dlani.“

„S tou dlaní bych moc nepočítal,“ zazubil se Hejnoch. „Daleko případnější je úsloví s chlupem.“

„Myslíte? Náš Jaroušek Král by ve vás okamžitě viděl bratra. Já patřím k těm nepolepšitelným,“ zašklebil se. „Ale dáme se překvapit, co?“

Těžko říct, jestli byl překvapen kapitán Hejnoch. Ale když Bartoška po návratu uviděl sedět v předpokoji muže, kterého čekal, překvapení mu vzalo dech.

Nevěděl proč, ale Josefa Göschla si představoval úplně jinak. V podvědomí nesporně sehrála roli okolnost, že za ním jezdí Hans-Ernst Schmidt, cílevědomý mladý muž, elegantní, který i podle vybavení, s nímž se Bartoška seznámil v hotelu, očividně dbal na vnější zdání. Napadlo ho, jestli se mrtvý nestyděl za chudého příbuzného, protože vpravdě jako chudý příbuzný Göschl vypadal. Postavu měl suchou a oblečení připomnělo módu válečných let. Na hlavě měl Göschl promaštěnou hučku a červený šátek na krku vypadal přinejmenším nelogicky. Bartoška si sedí za stůl a Göschlovi pokynul k židli, která byla kousek stranou.

„Dobrý den, pane Göschle. Asi víte, proč jsme vás předvolali.“

Göschl si přemnul dlouhý nos a popotáhl.

„Řekli mi to.“

„Pan Schmidt byl tedy váš synovec?“

„Jo, to byl.“

„Kdy jste ho viděl naposledy?“

„Naposledy? Před chvílí.“

Oči zapadlé do vrásek neprozradily ani dojetí, ani rozpaky. Nic.

Bartoška si uvědomil, že hoši měli rozkaz zavést Göschla napřed do márnice. Proto asi tak přirozeně přešel na minulý čas.

„Nemyslel jsem teď… myslel jsem – předtím,“ vyhnul se přesnému slovu.

Ale Göschl byl vysušený všestranně.

„Myslíte před smrtí?“

„Ano.“

„Na velikonoce, jestli se nepletu.“

„Zkuste se neplést.“

„No, dyť povídám, na velikonoce.“

„A co včera?“

„Včera jsem ho neviděl. Až teď…“

„Věděl jste, že je v Borové?“

„Ne.“

„Nepřipadá vám to divné? Přijede a ani se neukáže?“

„Proč divný. Přišel by dneska.“

„Bez ohlášení?“

Göschl poťouchle zamžikal. „Mě vždycky najde kolem domu.“

Nebylo to slavné, ale byl to začátek.

„Navštěvoval tu váš synovec ještě někoho dalšího kromě vás? Kamarády, známé?“

„Všechny jste vyhnali.“

Taky pravda. Skoro všechny.

„Vy jste byl včera večer doma?“

„Ernsta jsem nezabil.“

A máš to. Rovnou k věci. Bartoška si uvědomil, že Göschl se celou dobu úporně soustředil jen na tuto odpověď. Že přišla dřív než vlastní otázka, byla záležitost netrpělivosti. Přání mít všechno z krku. Všechny další dotazy ztratily na účinnosti. Göschl nic nevěděl o Schmidtových financích, práci, zájmech. Na všechno jen vrtěl hlavou. Přesto Bartoška neodolal:

„Co k vám Schmidta vlastně táhlo, pane Göschle?“ Otázka zůstala viset ve vzduchu jako kroužek dýmu. Rozplynula se beze stopy.

9.

Dlouhý červnový den trochu ochladl, ale jiskřil dosud světlem, když jel Bartoška s Hanou ke starému lomu. U silnice stál malý žebřiňáček a muž v kostkované košili krátkými rozmachy pokládal k zemi odkvetlé pampelišky a bílé věnečky kopretin. Jako na hrob. Už cestou začala Hana vyprávět na první pohled dosti romantický příběh. Bartoška měl jednoduché příbuzenské vztahy. Každý ze strýců z matčiny i otcovy strany se živil některým z osvědčených řemesel, bratranci a sestřenice přicházeli na svět podle toho, kolik bylo kterému strýci let, a úmrtí se rovněž dala odhadnout, jako se odhadne život stromu. Poslouchal proto se zájmem, který obyčejnost jeho vlastního života stavěl do příznivého světla.

„Chod věcí byl nemilosrdně stejný. Velké plány, stěhování, a bublina vždycky splaskla. Jenom naposledy, když jel otec sem do Borové, nebral nás hned všechny s sebou. A tak se stalo, že jsme ho nezastihli naživu. Rána na hlavě, prý od kamene. Krvácení do mozku, jak připouští lékař… Zástava srdce, jak říká úmrtní list. Tenkrát mě ani matku nenapadlo myslet si, že to nebyla obyčejná smrt. Ale za dva roky nato matku porazil motocyklista. Ujel. Svědci tvrdili, že do ní vrazil úmyslně. Bylo to nepochopitelné. Jak by mohla taková stárnoucí obyčejná žena někoho zajímat a někomu vadit? Bohužel jí náraz umrtvil celou oblast slinivky a maminka už nezažila den bez prášků a trápení. Určitě ji to nervově vyšinulo. Dvakrát se jí stalo, že neznámý člověk, když ji míjel, prohodil: ,Nebyla to náhoda.‘ Údajně nebyl nablízku nikdo, komu by ta věta mohla platit. Co nebyla náhoda? Mezi věcmi, které nám po otci vrátili, byla i podivná závěť. Maminka byla přesvědčena, že ten kus papíru je zakletý.“

„Máte ji?“

„Tady ne.“

„Proč je podivná?“

„Jistý pan Alfred Einhellig, roku 1944 bytem ve Vídni, v ní s ohledem na to, že sám nemá dědice, odkazuje svůj majetek potomku Josefa Preisse. S malým dodatkem – potomku po meči.“

„Což byl váš otec?“

„Ano.“

„Pak mohla být závěť někomu trnem v oku.“

„Kdepak. Alfred Einhellig byl bratr babičky. Odešel do Vídně v třicátých letech za prací. Byl švec, měl nízký baráček se zahrádkou. Na konci války se dostal do nemocnice, kde taky zemřel, a domek vzal za své v linii fronty. Trosky už dozajista shrábl nějaký buldozer.“

„Jestli si to myslíte, proč tedy pátráte na vlastní pěst?“

„Nevím.“

Došli na stráň.

Slunce už viselo jako velká svatozář na špičkách smrků a vykořistěná strana lomu byla překryta stínem. V jámě se tu a tam držely křišťálové kalužiny ozdobené divokým kosatcem. Lom nebyl velký. Taky se v něm těžilo jen v době, kdy patřil soukromníkovi, protože s mechanizací a velkovýrobou už se vzhledem k hluchému okolí nedalo počítat. Majitel stačil za první republiky a po válce dodat kámen na mnoho pomníků a ještě více podezdívek a dnes už jeho bývalý majetek působil jen jako romantická ozdoba krajiny.

„Tady prý ho našli,“ ukazovala Hana Bartoškovi na místo asi uprostřed stráně vedle lomu. Tráva tam byla nízká a svah příkrý. Těžko si představit, že člověk, který tady zakopne a upadne, zůstane ležet. S největší pravděpodobností by se skutálel. „Ležel hlavou dolů. Když upadnu, snažím se aspoň chytit trávy, ale vždycky po směru, nemám pravdu?“

Bartoška mlčky přikývl. Podal Haně ruku a hezky zboku, aby se mohli podrážkami zaseknout do svahu, sestupovali k místu, které předtím označila. Asi v polovině se zastavil.

„Tady?“

„Někde tady,“ nadhodila rameny.

Zkusmo kopal do trávy, ale právě tady žádný výrazný zarostlý balvan vidět nebylo a drobné kamení nadělá leda šrámy a boule. Aby se člověk zranil smrtelně, musel by se praštit o pořádný šutr.

Vzduch voněl podvečerem a ozývaly se hlasy ptáků z hnízd.

„Zbývá jen přemýšlet. Pokud budete chtít,“ řekla Hana a zamířila zpátky do kopce.

„Mám i další možnost,“ odpověděl.

„To zní slibně.“

Díval se za ní, jak šplhá vzhůru. Měla úzký pas, pevné nohy a rovná záda. Džíny ukazovaly právě to a stejně jako svetr nebyly ani vyzývavě vybledlé, ani o číslo menší, mluvily jasně jen o tom, že jsou praktické oblečení k lezení po stráních. Bartoška si odjakživa oceňoval ženy podle způsobů, jakým plakátovaly své přednosti. Tahle mu připadala jako jedna z těch, co se dovedou o sebe postarat. Dokázal si ji stejně dobře představit ve zlatých večerních šatech v koncertní síni (a taky v průsvitném hedvábí na spoustě kožešin) a kupodivu, když mu ty představy proběhly hlavou, nikdy neviděl vedle společníka. Třeba je to dobré znamení, mívá správné předtuchy, zafandil si nadějně a uvítal, když se nahoře svezla do trávy, stáhla nohy pod sebe a vyčkávavě na něho upřela oči.

„Teď už znáte všechna fakta. I když vím, že fakt je pro vás jenom to, na co je doklad.“

„Výpověď svědka je taky doklad. Poslouchal jsem vás pozorně, ale přece jen by asi bylo lepší, kdybyste mi základní údaje hodila na kus papíru. Jména, data. Jinak bych v archívu strávil vánoce. Třeba ve zprávě něco bude. Ale velkou naději vám nedávám.“

„Nepočítám s ní. Nevím, proč jsem si myslela, že snad najdu někde zakutálený klobouk, který jsme tenkrát pohřešovaly. Nebo že za komínem hotelu bude sedět sova a našeptá mi, s kým otec ten večer seděl naposledy, kam šel a kdy, sám nebo s kým, a hlavně proč.“

„Nemyslíte, že každá taková sova připadne nejdřív ze všeho na peníze?“

„Toseví. Při jeho způsobu života nepřipadala v úvahu třeba žárlivost, ale na normální dluhy přece stačí advokát, a buď se vymáhají tak dlouho, až dlužník klopí, anebo se nad nimi mávne rukou. Otec patřil k lidem, kteří by určitě mávli rukou. Grand z mokré čtvrti. Léta jsme žili tak, že o dnu výplaty vůbec nebylo zaručeno, že přinese peníze. Jednou se stalo, že parta mastila celou noc karty a jeden z hráčů, nastávající tatínek, prohrál, co měl na kočárek pro mimino. Otec mu samozřejmě vysypal výplatní sáček do dlaně. Nedalo se nic dělat, mámo, je to miliónovej kluk. Jindy další miliónovej kluk narazil podnikovou káru a potřeboval honem klempíře, protože jízda jaksi nebyla tak docela podle papírů. Víš, mámo, on mi to dá, teď by měl průšvih. A tak to šlo pořád. Jsem vlastně blázen, co?“ řekla zdánlivě bez souvislosti.

Chvíli mlčel.

„Nevím,“ řekl pak.

Zasmála se. Musela si přiznat, že jinou odpověď nečekala, a jako horkost, která stoupne do hlavy po nejjemnějším koňaku, zaplavilo ji vědomí, že zvládla dávná tajemství kouzel a nepotřebuje odvary z lihovin ani ucho z netopýra ani dráp divoké kočky, protože věci jsou daleko jednodušší.

„Takže zbývá se zeptat, co jsem dělala včera o půl jedenácté,“ připomněla a znělo to něžně a smyslně a vůbec to nemělo co dělat s otázkou, kterou jí měl položit, byla to výzva, docela jasná. Usmál se měkce a poslechl ji.

„Ptám se.“

Jako předtím ruce, spálil si teď rty. Ale protože hoření je jeden z nejočistnějších procesů, bez rozpaků se mu poddal.

Jak se Hejnochovi zapřisáhl, splnil sice opožděně, ale všechno. Nebylo to nadarmo. Kapitán v koupacím plášti a s mastnou skvrnou na bradě, kterou si zapomněl utřít, když dojedli kopec nadrobno nakrájeného masa s opečenými brambory, vypadal, jako že sem, do tohoto pokoje patří. Stál teď u okna a díval se na nebe.

„Jestlipak víte, že máte přímo nad hlavou Korunu?“ zeptal se nenadále.

„Cože?“

„Souhvězdí Koruny. Podkova pro štěstí. Propána, kdy jsem to říkal naposled,“ uchechtl se Hejnoch. „Myslím děvčatům.“

„Čas je relativní,“ utěšoval ho Bartoška.

„No jo. Ale nesmíte mít doma klacka, který si nechává růst vousy, a děvče, které by se smíchy potrhalo, kdyby si všimlo, že se vám některé pošetilosti mládí ještě nevykouřily z hlavy.“

Bartošku bodlo u srdce. Vstal, vytáhl ze skříňky láhev červeného a nalil do dvou sklenic. Na co má člověk vlastně v životě nárok? A je to klad, nebo zápor, když člověk nepřipustí, aby mu srdce okoralo?

„V Praze naštěstí nejsou vidět. Hvězdy,“ dodal tiše Hejnoch, přejel si rukou po obličeji, a jak mu prsty sjely po tváři k bradě, stáhl i tu lesklou skvrnu od večeře.

Vrátil se ke stolu.

„Na hvězdy, nebo na vítězství?“ zeptal se Bartoška, když zvedli sklenice.

„Já na vítězství. Ty můžeš na hvězdy,“ přešel na tykání. „Musíš. Jinak zmeškáš.“ Netrpělivě pohnul rukou. „Vím svoje.“

Bartoška se odvrátil a šel hledat cigarety, protože najednou byl s rozumem v koncích. Ale jakmile si znovu sedl, tíseň se vypařila.

„Vsadil bych se, že ti leží v hlavě Škeble a její kumpáni,“ zaskočil ho věcně Hajnoch.

Bartoška se ošil.

„Byla by to krása, ne?“

„Byla. Barman sice viděl nějaké děvče motat se kolem půl jedenácté poblíž lítaček a manta zaparkovaná u kašny musela svítit jako pozvánka, ale holka nebyla ve zbroji. Šminky, volánky, lechtivé prádlo, to všechno zůstalo doma. A pak, byla to vůbec ona? Troufla by si do hotelu po tom, jak jsi naložil s jejími ochránci?“

„Někdo se musel vrátit pro batoh. Bágl tam přece zůstal. A holka je nejmíň nápadná.“

„Beru. Ale jenom když popadne bágl a vypadne jako tchoř.“

„Co když na Schmidta narazila náhodou, a když je kus…“ zamručel Bartoška. „Louky voni, parta čeká v Bažantnici…“

„Schmidtovi bylo třicet.“

„No a co?“

„Ty pořád vidíš ten nůž, nemám pravdu?“

„Snad.“

„V Praze ti je vyberou a dočkáš se. Když nic jiného, aspoň jeden má u tebe vroubek.“

Hned poté, co Jireš partu shodil, dal Bartoška prověřit všechna nádraží do deseti kilometrů. Podle popisu se ozvali nadějně z Veselí. Jenomže parta se může desetkrát rozdělit, desetkrát přesednout, vůbec se do Prahy nevrátit. Záleží na tom, jaký mají strach. Ale i pro nejhrubšího provinilce je velkoměsto nejvýhodnější skrýš. Smůlu mají ti, kteří se budou zítra bohabojně vracet z normálního výletu. Na nádražích je protřepou pro jistotu všechny.

„Máte pravdu, možností je daleko víc,“ řekl Bartoška a v hlavě mu znovu zajiskřilo trochu paniky. To děvče z Prahy se svou zamotanou historkou a zlatýma očima. Otevřel dokořán okno a Hejnochovo: „Pojďme spát, ráno je noc pryč,“ ho zastihlo s pohledem upřeným k věnečku hvězd seřazených do tvaru podkovy, z nichž jedna, ta vpravo dolé, svítila nejjasněji. Ulice pod nimi byla tichá, jak je jen půlnoční ulice na malém městě.

„Nevím, kdy přesně najdeš tento list,“ psala v té chvíli Hana. „Možná, že bych měla myslet na to, že to bude těsně před cestou a že nebude dobré, jestli tě nějak rozruší. Ale jak tě znám, problémy odsunuješ až na dobu, kdy o nich můžeš přemítat spíš z rozmaru než proto, že by ses jim opravdu poddával. Zdravím tě a děkuji. Za všechno. Za všechny večery i noci, které jsme byli spolu a kdy jsi mi pomáhal začínat vždycky znova tu neúnavnou hru. Ale zjistila jsem teď tady, že je únavná. Nechce se mi už zvedat s navyklým úsměvem pohár vína – Na co? – Na nás, přeci, – nechce se mi ani sedávat v zapadlých hospodách a s pohledem filosofa přebírat tváře lidí, hodí-li se ti či nehodí do tvé galérie osobností. Lidi jsou kolem nás všude, nemusíme je hledat vyběračně jako nejdražší jídlo na jídelníčku, stačí dívat se a slyšet. Možná, že píšu víc pro sebe než pro tebe, nevím, ale určitě potřebuju právě teď využít schopnosti, která možná pomine, říci všechno, jak cítím. Jsou to vlastně jen hodiny, co jsme od sebe vzdáleni, a při způsobu našeho soužití nic neznamenají Ale je to něco jiného, co z těch hodin učinilo vzdálenost velikou, tak velikou, že se pro mě přeměnila v léta. Nemyslím, že tím oba něco ztrácíme. Snad je to jen dar, který času připomněl, že nás třeba brzy omrzí vyškrabávat svá jména do zdí starých zřícenin, a proto nás předešel. Vidím tě, jak se ušklebuješ, protože tyhle moje pochybnosti už znáš. Jsi odolný a silný, jedna z mých obvyklých ztřeštěností tě nevyvede z míry. Ale tentokrát to není ztřeštěnost. Vypravila jsem se do tohoto konce země s bláznivým nápadem najít minulost. Zatím jsem ji nenašla. Ale víc než kdy jindy mě naplnila touha vlastnit budoucnost. Říkám úmyslně vlastnit, protože myslím mít možnost ovlivňovat ji, řídit, nechat se jí ukolébávat a vědět, že i když otevřu oči, bude tu. Pořád. Jistě jsi pro mě nastřádal pár posledních anekdot, novinek ze světa lidí, k němuž patříme, ale já už se na ně netěším. Jsem to pořád já, a přece nevím, když se dívám na ten modravý sen, kterým jsou hory na obzoru, je-li to docela pravda. Pro všechno krásné, co mezi námi bylo, dovol mi už jen mlčet. Protože nic z toho, co bych ti mohla ještě říct, už se netýká nás dvou.“

Složila list papíru a litovala, že nemá obálku. Jakmile by ji zalepila, měla by větší jistotu, že už dopis nebude znovu číst. A chtít jej změnit. Ne, nechce na něm změnit ani řádku. Teď. A ráno? Pro jistotu složenou osmerku zastrčila až na dno cestovní kabely. Ráno ji jenom přendá do přihrádky v armatuře. Bude to jednoduchý pohyb a nedá čas znovu přemítat. Zamyšleně si mnula ruce a zastavila se před zrcadlem. Ještě včera si lámala hlavu tím, kdo byl Alfred Einhellig, donutila jednu ženu, aby před ní otevřela své nejskrytější tajemství, a lékaře, aby přestoupil formální hranice předpisů. Proč? A když domyslí, že vším, co se dozvěděla, jen rozšířila pole zmatku, ještě víc podlomila svou schopnost řádně si všechno v hlavě uspořádat, mělo to putování vůbec smysl?

Podívala se na svůj obraz v zrcadle a usmála se. Hlásala jednoduchou teorii, že začít nový život znamená změnit milence a účes. Dopis ležící na dně kabely svědčil o provedení prvního kroku, ale ten druhý? Prohrábla si krátké vlasy a beznadějně vzdychla.

Pootevřeným oknem zavanul do pokoje citelný chlad. Byl přece jen teprve červen. Přešla k oknu, a než otočila kličkou a povolila vyhlídku, zadívala se na náměstí. Čtyři chrliče se šklebily do čtyř světových stran a zmoženě vyplňovaly vodu do kašny.

Město spalo. Čítalo k dnešnímu dni deset tisíc obyvatel a ničím se nelišilo od stejných měst ve vnitrozemí. Ten, kdo si nepamatoval dobu, kdy v těchto končinách převládal německý živel, už na městě samém nic nepoznal. Jenom na hřbitově se překrývaly dva světy. Propadlé hrobky, dvojhroby zarostlé hustým břečťanem s nápisy v kaligrafickém švabachu, uškrcené lišejníkem, cestičky zarostlé, jak tudy desetiletí nikdo nepřišel položit kvítek či zapálit svíčku, s letopočty do poloviny čtyřicátých let, a potom čerstvé rámy z hlazené žuly, obsypané bílým štěrkem, a na kamenech česká jména a letopočty 1967, 1971, 1975. První z těch, kteří přišli opuštěnou zemi osídlit, a nebyli tenkrát z nejmladších. Na tomto místě už hněv, závist neměly místo.

Kdyby bylo poručíka Bartošku včera napadlo, že mezi živými tomu ještě tak docela pravda není, byl by vyřešení svého případu o kousek blíž. A byl by blíž, kdyby věděl, že od Norimberka se po dálnici řítí světle žlutý mercedes, za volantem sedí víc než padesátiletá žena v černém, a přestože ji v očích tlačí slzy, nepláče. Je tvrdá, černé oči má studené, dvě hluboké vrásky kolem rtů svědčí o tom, že rty se často nesmály. Její muž o sobě s potěšením říká, že je milionář. Zapomíná však dodat, že jeho jmění se k tomu miliónu dotahovalo se zaťatými zuby třicet let. A ty zuby zaťaté měla především ona, když se musela starat o domácnost, o koně, ovce a louky, protože její muž začínal jako koňský handlíř, a teprve průmyslový rozmach při hospodářském zázraku, ale hlavně nezbytnost ho donutily vyměnit tuto profesi za něco, co se spíš nosí: za firmu se silničními stroji. Jeden bagr a jeden náklaďák. Pak druhý bagr a další náklaďák. A zatímco on sám jezdil po stavbách, ona hlídala doma každičký telefon, protože každé cinknutí mohla být objednávka, kdepak přítelkyně a chvilka ženských řečí, jen zákazník nesměl přijít zkrátka, lépe řečeno firma nesměla nebýt na drátě ve chvíli, kdy se třepala na druhém konci vyhlídka na dalších tisíc, dva tisíce, později desetitisíce marek. Zděděný majetek byl základ a ke zděděnému majetku patřil i dvorec pět kilometrů za městem, kde bydleli. Ano, statek byl krásný Svítil na kopci bíle jako plachta trojstěžníku, a když zapadalo slunce, rozžhavilo dvacet oken doruda. Dvacet z jedné strany, dvacet bylo z druhé. Všechna se musela měsíc co měsíc umýt, protože muž si potrpěl na čistotu. Pomoc? Služebnou? Těsně po válce, kdy by byla děvče snadno sehnala, škrtil muž, škrtili oba každý fenik. Později. Ale později bylo pozdě. Rozběhly se továrny a mladé dívky dávno nehodlaly zaměnit osmihodinovou pracovní dobu za celodenní pohotovost a nálady milostivé paní. Možná kdyby nebyla tak zlá. Ale byla zlá? Jedinou útěchou jí byla nedělní mše a syn. Dokud jí nepřerostl přes hlavu a nepustil se do věcí, o kterých nikdy moc nevěděla.

Možná že to byl černý obchod s Američany, nikdy se pravdy nedopídila, ale jeho nenadálé odchody z domova a nevypočitatelné návraty, po nichž chyběla alespoň běžná synovská omluva či nejbanálnější vysvětlení, to všechno v ní vyvolávalo divný pocit strachu. Snad proto držela plyn neustále na podlaze, jako by čas teď, teď, když už je pozdě, ještě hrál nějakou roli. Rovná silnice, vypočtená pro úsporu času jako přímka v krajině rovné jako stůl, působila obdobně jako samotka. Mechanicky vžité pohyby, mozek si ze dvou třetin může jít svou cestou. Boží trest? ptala se. Ale nebyla přece poživačná, neměla ze života víc než jiní, spíše naopak. Radost si odepřela vždycky, když měla volit mezi povinností, poslušností a prací. A někde udělala chybu. Vlastně se jí dopouštěla celý život, připomněla si událost před dvěma měsíci, kdy od zkratu chytly celé nové stáje, a zatímco požární sbor si dával na čas, seběhli se sousedi i řidiči, kteří předtím odstavili buldozery, ale hadicí s vodou bojovala s ohněm jen ona sama. Všichni se dívali, nepomohl nikdo. Zamrazilo ji zrovna jako tenkrát u toho ohně. Proč? Viděla na obličejích vskutku škodolibou radost, nenávist, nebo si to jenom domýšlela? Ale jak by potom jinak mohlo nejméně dvacet lidí zůstat stát s rukama založenýma, když bylo vidět, jak je ohrožen nejen majetek, k dvorci je od stájí pouhých deset metrů, ale i životy těch krásných zvířat, která splašeně vyběhla do luk, dva hřebci, jedna klisna a malý poník. A v padesáti letech, teď, kdy jí uniklo to jediné, co mělo pozemskou hodnotu, si poprvé položila otázku, nakolik v životě zanedbala něco jako rovnováhu. Docela obyčejnou, prostou, neokrášlenou sliby o posmrtném životě, tu jednoduchou povinnost mezi lidmi dělat dobré, aby se dobro vrátilo. Komu kdy sama pomohla? A protože si v tu chvíli sama sobě chtěla říkat jen pravdu, marně se namáhala najít příklad. Vždycky to bylo jen něco za něco, a hned. Předem vypočtené. Nikdy z laskavosti srdce. Začala se chvět chladem a ze zcela nevysvětlitelných důvodů se jí vrátily vzpomínky až někam před čtvrt století. Bylo to víc než čtvrt století. A najednou si docela živě přivolávala události, o kterých myslela, že je již dávno vymazala z paměti. Připomínala si je jako jakousi podivnou minulost, jako něco, co se snad stalo jinému člověku, ale souhvězdí Koruny, zavěšené těsně nad obzorem, ji usvědčovalo z omylu. Vrací se.

10.

Svítání zastihlo koleje překryté lehkou mlhou, ale sotva se vylouplo slunce, zasvítily kolejnice jako zahnuté turecké šavle. Byly tu všeho všudy čtyři. Jedna dvojice na běžný provoz a druhá kolej odstavná. Tam stál motorový vlak se třemi vagóny, který tu končil a začínal svou spoj do Prahy. Poprvé dnes vyrazí v sedm. Ještě taková spousta času, že vlakvedoucí teprve vstává a staví si na kafe. K nádraží vede prašná cesta krátkou alejí lip. V písku křupou dvoje bagančata a zvířený prach se lepí na kecky, které musejí ťapat dvakrát tak rychle, chtějí-li udržet krok.

„Mám hlad a chci si sednout,“ dožadovala se dívka. Měla křaplavý, překvapivě hluboký hlas.

„No jo, kněžna,“ odfrkl si kluk na kraji.

„Kuš, Bruno,“ usadil ho poslední z trojice, který šel mezi nimi a otočil se stejně sveřepě na dívku. „Těch pár metrů snad nezhebneš.“

„Mlátíme se takhle druhej den. Proč musíme na nádraží všichni? Stačilo by přeci, aby se jeden podíval, kdy to frčí, a nemusíme se předvádět všichni, co?“ nedala se zmást dívka.

Překousnout dosti logickou úvahu dalo šéfovi trochu práce, ale zhostil se jí celkem rytířsky.

„Tak si ty fajfky natáhni.“

K nádraží zamířil sám. Dívka i Bruno sebou okamžitě švihli do trávy. Škeble se natáhla a založila ruce za hlavu. Rosa příjemně studila. Bavlněné tričko se jí povytáhlo a Bruno se žádostivě zahleděl na odhalený proužek opálené kůže, který se v rytmu dechu jemně chvěl.

„Kolik jsme asi ušli?“ zeptala se dívka.

Pod nimi ve vsi zaštěkal pes. Na přednostově dvorku mladý kohout popuzeně oznamoval, že všechno prozkoumal a podle něho je čas vylézt z kurníku. Bruno neslyšel.

„Povídám, kolik myslíš, že jsme ušli?“

Bruno se naklonil a s něžností, která by budila úžas, kdyby bylo někomu dovoleno ji spatřit, se špičkami prstů dotkl toho odhaleného proužku opálené kůže.

Dívka se vztyčila, jako když ji píchne.

„Co blbneš, vole? Neznáš Golema?“

Bruno se schlíple stáhl a začal roztržitě škubat trávu kolem sebe.

„Dyk se tak moc nestalo,“ zahučel.

„Jindy se stalo i míň,“ připomněla Škeble.

„Stačí,“ odsekl Bruno.

Škeble se pro jistotu kousek odtáhla, překulila se na břicho a s lokty opřenými v trávě si podepřela bradu. Včas. Golem se vracel.

„Budem tu tvrdnout do sedmi. Dřív z týhle řiti nic nejede,“ hlásil.

„A kolik je?“ zeptal se Bruno.

„Pět.“

„Těbůh.“

„Jaký těbůh? Ten vejlet nebyl tak marnej, nebo jo?“

„Až na to, že Pinčl zůstal v base. Taky ses nemusel do toho policajta drát.“

„To je řečí. Pinčl moh zdrhnout.“

„Jako ty?“

„Přesně tak.“

„Vole, von tě kryl.“

„Kdo se ho prosil?“

„A pak že vděčnost.“

„Až do teďka jsem se vobešel.“

„Musíte se hádat?“ zasáhla Škeble. „Místo řečí, Goleme, udělej šábes a Bruno hned přijde na jiný myšlénky.“

„Někdy jsi k nezaplacení,“ ušklíbl se Golem a pleskl Škebli po zadku.

Naučeně zapištěla a posadila se. Shlukli se do uzavřeného trojúhelníku, a i když bylo kolem liduprázdno, utvořili z vlastních hřbetů hradbu. Golem vytáhl zohýbanou, ošoupanou peněženku a vysypal z ní devět zelených papírků s výraznou číslicí 100.

„No prosím, jak se to bude krásně dělit,“ nadhodil vesele. „Jsme čtyři,“ připomněl Bruno.

„Ty nedáš pokoj?“ obořil se na něho Golem. „Jestli Pinčl zůstane v base, a to zůstane, jak počítám, bude mu to plat prtný, když dovolíš. Takže –“ odpočítal tři bankovky a hodil je před Bruna, „buď ber, anebo nech tak. Taky se můžeš s Pinčlem rozdělit, když budeš chtít.“

Zbylých šest automaticky shrábl a vrátil do peněženky. Škebli ani nenapadlo žádat, že si svůj podíl vezme k sobě.

Golem ji živí, když je ve srabu, a Golemovi naopak odevzdává všechno, co vydělává. Při drobátko poctivých počtech by se ukázalo, že váhy stojí vlastně obráceně, ale když se jedinkrát pokusila své počtářské nadání uplatnit, Golem ji rychle uzemnil. Od té doby raději z matematiky propadá, jako propadala ve škole.

Bylo šest. Měli před sebou ještě hodinu.

Výjezdové skupiny čekaly na pražských nádražích od dvou v noci. A inženýr Brock se velice podivil, když ho po sedmé ráno probudilo pronikavé bzučení. Byl v bytě sám. Žena odjela s dětmi už v pátek na venkov a on se chystal, že se pro ně po obědě vydá, aby jim ušetřil nepohodlné cestování, protože autobus vždycky připomíná spíš velkou krabici šprotů než dopravní prostředek. Popaměti natáhl ruku k budíku, ale modré broušené pouzdro, švýcarský výrobek, cinklo o sklo na nočním stolku a bzučení trhalo uši dál. Co se děje? Otevřel oči a zatřepal hlavou, aby se probral. Zas. Zvonek u dveří. Ženě řekl, že se z Borové vrátí až dneska. O večerní schůzce neměla vědět. Nechal klíče v zámku zevnitř. Něco prasklo? Ale vždyť je tak hezky, zamžoural do okna, přece by se Anděla netáhla tak brzy, a hlavně nesmyslně do Prahy, pomyslel si vztekle. A že by si zrovna tuhle dobu vybral host? Fakt je, že člověk s nimi nikdy neví. Vyhrabal se z postele, popotáhl si pyžamo a cestou do předsíně se ujišťoval, že i pro Andělin zrak nebije do očí žádná nesrovnalost. Zvonek zarámusil ještě jednou.

„Copak hoří?“ otevřel dveře a nepodařilo se mu potlačit zívnutí. Tvář mu ztuhla tak, jak byla, nakřivo.

V chodbě stáli dva muži. Jeden ve stejnokroji, druhý v civilu.

„Dobré ráno,“ pozdravili skoro současně.

„Co je?“ vyhrkl inženýr Brock. „Stalo se něco?“

„Potřebujeme s vámi mluvit. Můžeme dál?“

„Prosím,“ couvl Brock. Jak dával pravou nohu dozadu, zapomněl s sebou vzít pantofel. Chvíli ho prsty honil, pak se s heknutím sehnul a bačkoru si podržel. Trochu nespolečenská motanice u dveří se tím vyřešila.

Vyšetřovatel i jeho průvodce se vydali tím směrem, kterým šel Brock. Dostali se do velkého narůžovělého pokoje. Podlahu pokrýval medový jekor a na něm ležel jako druhá vrstva perský koberec s dlouhými, pečlivě rozčesanými třásněmi. V levém rohu černá koženková souprava, studená jako ryba. Na pravé stěně vídeňská skříňová stěna se zlatým kováním, poslední model z dovozu firmy Löhr. Benátské zrcadlo ze sádry, obrazy. Obrazy ve zlacených rámech, v bílých lištách, čistě za sklem. Každý pes jiná ves. Vysoký popelník na noze jako ve foyeru v kině. Vyšetřovateli doktoru Janáčkovi naskakovala z pohledu na takové skladiště husí kůže. Bylo mu kolem čtyřicítky, žil sám, a jako jednu z výhod mládeneckého života si dopřával vášeň ke kuriozitám ve starožitnictví. Sám jich moc neměl právě proto, že krásná věc vynikne, jen když se kráse dá prostor. Ale dát z ruky něco, co mu jednou patřilo, to bylo jako lámat ho v kole. Dodnes s hrůzou vzpomíná, jak se ve finanční tísni, způsobené důvody, které raději zamlčoval (i Casanova musel některou ženu dobývat dráž než růží), odhodlal prodat starou tureckou pistoli. Čistil ji a čistil, aby se zájemci líbila a cenu mohl vyšroubovat co nejvýhodněji, ale div ho neranila mrtvice, když se s kupcem sešel po čtrnácti dnech a dověděl se, že lázeň v kyselině objevila na hlavni letopočet skoro o dvě stě let starší, než sám předpokládal. Povytáhl obočí, když stihl v růžovém pokoji všechno přehlédnout, a poslechl Brockovo vyzvání. Sedl si. Praporčík Ryšánek taky.

„Co pro vás můžu udělat?“ zeptal se inženýr Brock.

„Potřebuju pár informací,“ odpověděl doktor Janáček.

„Prosím. Něco k pití?“ řekl Brock, když bezděčně přejel očima láhev, která zůstala na stolku.

„Díky. Nemám nízký tlak,“ odmítl Janáček.

„Prosím.“

„Odjel jste včera z Borové hezky brzo. Proč?“

„A proč ne?“

„Samozřejmě, proč ne. Ale přece bych rád znal důvod.“

Brock se drsně zasmál.

„Služební jednání mi skončilo, chtěl jsem za rodinou.“

„Kdepak ji máte? Děláme dost rámusu.“

„Žena je s dětmi na chatě.“

„No prosím. A co váš stesk?“

„Krucinál, o co vám jde?“

„Klid, pane inženýre. Jsem zrovna tak nevyspalej a protivnej po ránu jako vy. Takže se nebudeme zdržovat. Znáte Hanse-Ernsta Schmidta?“

Ticho.

„Ptal jsem se.“

„Jak se to vezme.“

„Taková odpověď mi nestačí. Znáte, nebo neznáte?“

„Znám.“

„Odkud?“

„Bydlel se mnou v hotelu Zelený dvůr.“

„Mluvil jste s ním?“

„Při večeři.“

„Jen při večeři?“

„Vážně nevím, co tím sledujete.“

„Má věc. Zatím. Kdy jste Schmidta viděl naposledy?“

„Někdy v pátek večer.“

„A přesně?“

„Co se stalo?“ mihl se Brockovi přes obličej poplašený stín. Byl to jen zlomek vteřiny, ale Janečkovi neušel.

„Hans-Ernst Schmidt je mrtev. A vy jste možná poslední, kdo s ním mluvil.“

„Snad nechcete říct, že…“

„Nechci.“

Brock si sedí a tvářil se zarytě. Janeček v duchu odhadoval, nakolik Brocka zaskočil sám strohý fakt a nakolik okolnosti.

„Nabízím kompromis,“ zkusil se strefit. „Vy mi řeknete všechno o pátečním večeru a já si nechám pro sebe to, co musíte utajit před ženou.“

Brock si přejel prsty prořídlé vlasy nad čelem a zuby se mu zaleskly v protřelém úsměvu. S tím dokáže prodat i rybářský sak jako pláštěnku do deště, pomyslel si Janáček.

„Dobrá,“ vzdal se Brock. „Seděli jsme se Schmidtem u večeře.

Vedly se běžné řeči. Jak u nich, jak u nás. Jezdím do zahraničí často, takže si nedám věšet bulíky na nos a taky nejsem zvyklý lepit se na nějakého cizince jako na svatý obrázek. Navíc jsem zrovna před čtrnácti dny zažil rozruch kolem kancléřova odstoupení, takže bylo dost o čem mluvit a nenudit se. Schmidt sám měl asi stejný dojem, protože kolem desáté, jak už jsem řek, pravil, že si něco jen rychle vyřídí a vrátí se. Jestli na něj počkám.“

„Počkal jste?“

„Čekal jsem do půlnoci. Ale Schmidt nepřišel. Zaplatil jsem a šel si lehnout.“

„A už jste ho neviděl?“

„Povídám, že jsem si šel lehnout. A ráno jsem vstával v pět.“

„Proč?“

Brock unaveně vzdychl.

„Potřeboval jsem být v Praze co nejdřív, protože…“

„Jak se ta slečna jmenuje?“

„Musíte to vědět?“

„Nemůžu vám pomoct.“

„Je to má sekretářka,“ řekl Brock pomalu.

„Výborně. Jistě mi poradíte, kde ji seženu.“

„Dnes těžko. Jezdí k rodičům. Ale zítra bude v kanceláři.“

Bude to asi hezká kombinace, řekl si v duchu doktor Janáček, když se podíval na muže proti sobě, který nemohl být o moc starší než on sám, ale zato měl dvojnásobné rozměry. A holka je nejspíš pěkný kousek, proběhlo mu závistivě hlavou. Protože ty, co nejsou kus, jsou vždycky počestné. Jak jednoduchá zákonitost.

Zazvonil budík. Bartoška otevřel oči a na koruně kaštanu, kterou měl před oknem, odhadoval, jaký bude den. Mezi větvemi klouzaly záblesky slunečních paprsků a v tuto jedinou chvíli dne, kdy slunce teprve vychází, se dočkalo hřejivého polechtání i žebroví na spodních stranách listů. Chudý příděl. Uvědomil si, že jeho spolunocležník je pryč. Nejspíš si dopřál romantickou procházku. Zvenku doléhal hukot traktoru, trávu začali přece sekat, i když někde jinde než „ Bažantnici, a zleva se ozýval pravidelný psí duet. Vždycky po ránu jako by si museli ti dva vyčistit žaludek, aby se pak ve dne mohli spolu toulat, kde je napadlo. Byl to zvláštní pár. Trochu větší obluda s nazlátlou srstí u kořene a přemoudřelýma očima, předci z kategorie neidentifikovatelných, a černobílý foxteriér s pravověrným rodokmenem, který se i ve svých osmi letech díval na svět stejně užasle a přihlouple jako čerstvě narozené štěně. Bartoška vstal, aby se na jejich ranní rozcvičku podíval. Drátěné pletivo bylo překážkou, aby se nezakousli, jen do té doby, než foxteriér jakoby náhodou našel v plotě díru a s horečným vrtěním torza svého ocásku se začal procházet po cizím území. Jejich vztahy byly dané. Ve skutečnosti by se nepoprali ani o kost. Bartošku napadlo, že to není špatné uspořádání. Otevřené okno ho donutilo, aby si odbyl svůj ranní odpustek v podobě kuřáckého kašle, a pak s tichou vzpomínkou na matku, která mu vždycky říkala „moc kouříš, kluku“, odešel do koupelny, aby ze sebe stáhl pyžamo a oblékl se. Natáhl na sebe džíny a kostkovanou košili, přikrývku a polštář našlapal do truhly, která sloužila místo peřiňáku, a obhlédl mansardu po dlouhé době zatrpklým pohledem. Byl to sice úředně jeho vlastní byt, ale přece jen měl stále dojem podnájmu, protože nábytek patřil vlastníku domu. Omšelý koberec, křesla, která by bez potahů volala po smetišti, bavlněné záclony s třásněmi, které vypadaly, jako když se z hrnce vytáhnou nedovařené špagety. Chybí tu ženská ruka, politoval se a zhola zapomněl, že je vyznavačem mužské soběstačnosti. S trvajícím pocitem ublíženosti si otevřel plechovku rajské šťávy, dosypal hodně pepře a trochu soli a takto vyrobenou Krvavou Mary si propláchl žaludek. S kávou se nezdržoval, tu si dá až s Hejnochem v kanceláři. Tam ho taky přejdou tyhle úvahy.

Kapitána Hejnocha zastihl, jak sedí za stolem, před sebou vysoký hrnek, ten jeho po babičce s nápisem Emlék (jestli mi ho rozfláká!), a divoce míchá. Z hrnku s sebou pára bere hořkou vůni kávy. Druhou rukou drží kapitán na uchu sluchátko. Když uviděl Bartošku, pustil lžičku, zakryl mluvítko a zakřenil se:

„Dobrý jitro vinšuju. Nemoh jsem dospat. A vaši zbrojnoši se tu o mě krásně postarali.“

„Dobrýtro,“ řekl Bartoška a v duchu se uchechtl, jak mazaně prodal Král dozajista práci vždy a všudypřítomné Evy. Ženská za všechny prachy. Jemu jistě vykutá někde stejně velký kotel.

Otevřel dveře do haluzny, která byla královstvím jeho zbrojnošů a Evy, a objednal si totéž, co záviděl Hejnochovi. Problém nádoby při vybavení pěti trpasličími šálky pro návštěvy nechal na Evě. Ženská za všechny prachy mu přinesla kávu v třetinkové sklenici na pivo. Ponořená lžička zachránila lité sklo před prasknutím, ale to se přece jen za nedůstojné použití pomstilo Bartoškovi tím, že si krásně spálil prsty.

„Sakra,“ zatřepal rukou a Hejnoch po něm střelil pobaveným pohledem. Vtom dostal spojení.

„Zdravím truchlící pozůstalé,“ zahalasil do telefonu. „Vy jste se snad přestali držet Greenwiche, co jsem pryč?“

Kývl na Bartošku, aby si zvedl paralelku.

„Taky tě zdravím, harcovníku,“ ozval se na druhém konci Hejnochův zástupce Bělohlav. Bylo mu přes padesát, do penze měl jen skok a všude rozhlašoval, že první den, kdy bude mimo službu, vybílí všechny pražské zapadáky a všude si dá na stojáka rum. Trápily ho dlouhá léta žaludeční vředy a nepil ani pivo. Bylo o něm známo, že ho rozčilí i rvačka o kyblíky v písku. Popravdě byl víc hnidopich než důkladný, ale Hejnoch s ním pracoval rád. Když si nad Bělohlavem, který se na místo vyšetřovatele doslova vydřel z pochůzkáře, mladší tajně ťukali na čelo, šli mu na nervy. Učili se, že každá maličkost má při vyšetřování cenu zlata, ale ještě to sami neobjevili. Když teď Hejnoch narážel na čas, neměla jeho poznámka jiný cíl než dostat Bělohlava do varu.

„Nezapřeš se ani na dálku,“ hlaholil Bělohlav. „Jsem tu od šesti.“

„Nestačí bejt. Musí se makat.“

„Já tady od stolu něco zmůžu, jo? Co ode mě čekáš?“

„Zprávu z nádraží.“

„Hlídky jsou všude od dvou v noci. Ale je moc hezky. To by jim vlezl do náruče leda sebevrah.“

„A Brock?“

„Šel k němu Janáček.“

„Nic?“

„Co bys nechtěl, před chvílí vyrazil.“

„Zavolej, až bude zpátky.“

„To se ví, že zavolám. A nic jiného už nechceš vědět?“

„Co například?“

„Jaké tu máme počasí.“

„Prima vtip,“ ocenil sladce Hejnoch.

„Tak se nečil. Mám tu vážně jeden špek. Vytáhl jsem ho od bráchů pro tvou potěchu.“

„Sem s ním.“

„Víš, kdo je Schmidt?“

„Pro kristovy rány!“ zaúpěl Hejnoch.

„Vydrž. Není to vlastní syn Horsta Emila Schmidta, Bavoráka,až na půdu, ale nějakého chlapa ze Sudet. Matka byla rozvedená. Co když se v synovi ozval hlas krve. Přišel na svět jako Preiss.“

Bartoškovi, který poslouchal na přídavném sluchátku, vypadla málem krabička z ruky. Svět byl najednou vzhůru nohama a to, co si uložil jako dárek na lepší časy, připomínalo spíš odjištěný granát. Když uslyšel jméno Preiss, dal by se pocit, který měl, popsat jednoduše tak, že ho bodlo u srdce. Ale kdepak bodlo! Někdo mu tam zapíchl pletací drát a točil s ním. Copak není dost starý na to, aby nesedl na lep tak průhlednému balení, jako je pěkná ženská? Ale kde by byl smysl Hanina počínání? Proč by se mu vůbec svěřovala? A splést takovou historku, jakou mu předložila tam u lomu, na to je třeba romanopisec, pokud to skutečně někdo nezažije. V hlavě mu začal bušit bubeník, a když sluchátko na druhé straně klaplo, Bartoškovi došlo, že z posledních vět, které zazněly mezi Borovou a Prahou, ví tolik jako hluchý, který přišel na kázání.

„Nemáme se tu flákat, slyšel jsi?“ opakoval zřejmě Hejnoch poslední radu svého kolegy a Bartoška napůl nepřítomně zahučel.

„Jo?“ A žoviální připomínky nemiluju, přidal si v duchu.

„Budeme se muset po tom Preissovi podívat,“ nevšiml si ostnu Hejnoch.

Bartoška, jak byl rozparáděný na všechny úklady osudu, ho neušetřil.

„Stačí zajít na hřbitov.“

„Jak to víš?“ trhl sebou Hejnoch.

„Jedna mladá dáma se tu zrovna po tatínkovi takového jména předevčírem sháněla.“

„Co to meleš?“

„Podívejte se do seznamu lidí ze Zeleného dvora. Hana Preissová. Nic?“

„Máš pravdu,“ připustil zamyšleně Hajnoch. „Shoda jmen?“

Bartoška vděčně vstoupil na nabídnutou pěšinu. Byla daleko bezpečnější než otázka motivu. „Preiss není tak neobvyklé jméno. Zadluženej jako Preiss. Bylo jich tam jako Prajzů. Vrhli se na to jako Prajzi na Prahu…“ zkusil přičinlivě Bartoška.

„Nejsme v jazykovém koutku,“ nedal se ošálit Hejnoch. „Co tady to děvče dělá?“

„Chtěla si objasnit smrt svého otce,“ snažil se Bartoška být co nejstručnější.

„Na co umřel?“

„Na ránu. Kamenem do hlavy. Nebo hlavou o kámen. To byl její problém.“

„Pitevní nález?“

„Hlavou o kámen.“

„Kdy?“

„Je to deset let.“

„A to jí to deset let nevadilo?“

„Tak přímo jsem se neptal.“

„Proč?“ podivil se starý praktik Hejnoch.

Protože „moje“ mrtvola byla stará teprve pár hodin, protože to děvče mělo nádherně medové oči a protože jsem nevěděl, že Schmidt je původně Preiss. „Nevím,“ řekl zarytě. „Ale co se týče Schmidta, tvrdila, že ho náhodně viděla cestou v motelu U Šebestiána.“

„Pokud ti nesehrála dokonalou komedii.“

„V herečkách se nevyznám.“

„Na to nemusí být honem konzervatoř,“ píchl si Hejnoch. Bartoška nad tou novinou pokrčil rameny a v hlavě se mu nesmyslně, jako když čte člověk dva romány naráz, jeden v tramvaji a jeden před spaním, splétaly dva děje, až nevěděl, který je který. S určitostí věděl jen to, že ať chce či nechce, hezky záhy si bude muset s Hanou Preissovou znovu promluvit. Jenom nevěděl, jestli se těší.

„Promluvím s ní znovu,“ navrhl Hejnochovi.

„Bravo. Taková svědomitost se mi líbí,“ spokojeně přitakal Hejnoch. „A kdeže to děvče dělá? Jestli jsem si dobře všiml, tak v nějakém módním časopise, ne?“

„Móda.“

„Takže návrhy, modely, konfekce, ne?“

„Řekl bych.“

„A jakou firmu zde zastupoval Schmidt?“

Bartoška se zhluboka nadechl. „Ovšem. Lucillinde, dámská konfekce.“

„No prosím. Profesionální spojení jako na dlani. Západoněmecká firma určitě hledá kontakty všude, proč ne v tisku? Rubrika zahraničních zajímavostí propašuje něco z produkce firmy Lucillinde – a kolotoč se točí jako na drátkách. Nebo ne?“

„Pak ale ve všem lhala,“ řekl Bartoška.

A protože Hejnoch nevěděl, jaký komplex zahrnuje v dané situaci Bartoškův pojem všechno, dodal vyrovnaně:

„To už se stává.“

Hodiny ukazovaly čtvrt na tři. Hana, připravená k odjezdu, se rozhlédla po náměstí. Pak zaklapla kufr u vozu a zasunula klíč do zámku u dveří. Ale neotočila, zase šoupla klíče zpátky do kapsy a vykročila po pravé straně vzhůru. Nepředstavitelně se loudáš, napomenula se roztrpčeně, a naposledy přimhouřila oči a podívala se do proudu vody, padajícího z tlamy chrliče do kašny. Rozložilo se v něm světlo do duhy a posměvač, který věděl, čemu chce Hana věřit, zmlkl. Cikánský kluk – bylo mu za obrubou sotva vidět nos, ji se zájmem sledoval. Když viděl, jak Hana mhouří oči, naklonil hlavu jako pelikán a zavřel levé oko. Hana naklonila hlavu obráceně a zavřela pravé. Kluk natočil hlavu na druhou stranu a zapitvořil se opačně. Hana mu to vrátila. Nakonec se rozesmála, vytáhla z kapsy korunu a hodila ji do vody. Pro štěstí. A aby se vrátila, sebrala se země kamínek. Má doma celou sbírku – větší, hladké, vymleté mořem, dolomitový slepenec z Makarské, ale taky úplně bílý křemen, který byl v horách u Bedřichova. Tenhle kámen není větší než pětikoruna a je docela obyčejně placatý. Přejela kamínek prsty. Nadhodila jej v dlani, pevně dlaň zavřela, druhou rukou zamávala umouněnému klukovi a svižně se vydala na druhou stranu dolů. Sbohem, město, sbohem, říkal každý její krok. Nechávám ti tu svoje pochybnosti, opatruj je či neopatruj, a odvážím si naději, čistou, neopotřebovanou, jako čerstvě vyloupnutý kaštan.

11.

Hlídkový vůz stál v úkrytu tří objemných javorů. Jejich koruny byly tak košaté, že stálý stín už dávno udusil poslední zbytky trávy. Za řekou, kterou i v podvečer zdobily houfy bílých plachetnic, nad nekonečnou lochneskou aut, upachtěně se deroucích do pavoučí sítě vyprahlých ulic, se vznášel vrtulník. Jako líná hospodyně, popuzená návratem rodiny, přijímalo město své obyvatele uzavřené do sebe. Stažené rolety, zavřená okna, podřimující starci v poloprázdných hostincích, znudění číšníci, bzučící mouchy nad půllitry s opadlou pěnou a nudné ticho drželi poslední minuty svou vládu.

Do nádraží přisupěl vlak. Rance, košíky s ovocem, náruče květin se za lomozu a pokřikování vylily na nástupiště a pak je jako do trychtýře dva železničáři směrovali k jedinému východu.

„Co je to za blbost?“

„Proč se nesmí zadem?“

„Čí to byl nápad?“

„Jen postupujte, postupujte,“ popoháněli oba muži reptající dav.

„Ti to vzali přes Aljašku,“ vzdychl si praporčík Ryšánek, který měl za úkol čekat tu se skupinou, a pokud se dočká, předvést tři trampy doktoru Janáčkovi. Mžoural proti zapadajícímu slunci tak upřeně, že mu začaly slzet oči. Vytáhl kapesník a vytíral si koutky, když je uviděl. Vystoupili podle všeho na druhou stranu vlaku a byli by se snažili zmizet kolem hradla, ale tam byla cesta zatarasená. Vířili teď prach na nástupišti mezi posledními chodci a k hlavnímu východu se blížili, jako když je strká. Jen si poslužte, ulevil si pod nos Ryšánek, dal signál, že je všechno v pohodě, a přesunul se k zábradlí. Golem, Bruno a dívka s rezatými vlasy jako lvi do manéže prošli kovovou bariérou Ryšánkovi přímo na tělo.

„Žádný zmatek, pojďte se mnou,“ řekl Ryšánek právě tak nahlas, aby ho slyšeli.

„Co je?“ zahučel podrážděně hromotluk, který šel první, nadhodil si batoh a číhavě hodil pohledem na obě strany.

„Nezdržuj,“ popadl ho pro jistotu za rukáv Ryšánek a pomohl mu k rychlejší chůzi. Druhý kluk nevypadal, že by to chtěl vzít jinudy, takže dopravit jeho i dívku do služebního vozu nebyl žádný problém. Na všech třech byla znát únava a nevyspání. Děvče si nervózně popotahovalo tričko s výstřihem už tak dost velkým a co chvíli si hráblo do krátkých vlasů. Velké kulaté oči se dívaly do jednoho místa. Musely být krásné, dokud to byly oči dítěte.

Auto prudce zabrzdilo a setrvačnost smýkla všemi ke stěně kabiny.

„Nauč se rejdovat, vole,“ uplivl škodolibě hromotluk a hlasitě říhl. Ryšánek by vsadil hlavu, že schválně. Vzbudil se v něm starý odpor a praporčík rychle vytáhl cigaretu a zapálil si. Měl své zkušenosti. Žil pět let v dětském domově.

Vůz překodrcal nerovnou dlažbu průjezdu a zastavil na soudním nádvoří. Ryšánek zahodil cigaretu a tlačil tři provinilce do prvního poschodí.

Budova prokuratury byla postavena zároveň s komplexem soudu před sto lety. Chodby byly vysoké, ale úzké, a okna směřující do dvora mnoho světla neposkytovala. Na každém rohu visela tabulka s čísly jednacích místností a výzvy jako „Nehlučte!“, „Neházejte nedopalky na podlahu!“, „Zavírat!“ byly vesměs dílem amatérského písmomalíře. Kancelář doktora Janáčka byla až na konci chodby, za malým foyerem, osvětleným slabou blikavou žárovkou. Ztrouchnivělá podlaha se pod krokem okovaných bagančat rozvrzala úpěnlivým kvikotem.

Ryšánek sotva zaklepal, když se ozvalo: „Jen dál!“

„No prosím,“ pochvalně luskl prsty Janáček, když se ti tři srovnali před policemi, které poskytly útulek několika řadám černě vázané Sbírky zákonů. „Matějka?“

„Jo,“ ozval se Golem.

„Starý?“

Ohlásil se Bruno.

„Marie Svatá?“

Dívka mlčela.

„Čas je drahý, nebudem ho ztrácet. Víte, proč jste tady?“ zeptal se Janáček.

„Nikdo se neobtěžoval…“ zahučel Golem.

„…dát vám pozvánku. Chyba. A přitom nás tolik zajímá váš poslední výlet. První jednání – kapsy naruby.“

Ryšánek byl u osobní prohlídky jako eskamotér. Ruce mu hbitě klouzaly do kapes a s kořistí na stůl, až se před Janáčkem nakupily dvě umaštěné hromádky peněz, dva kapesníky, dva občanské průkazy, několik hřebíků, přes metr provázku a trochu jehličí, kovový knoflík. Z ranců se vykutálely tři přikrývky, dva páry ponožek, deky, misky, lžíce, svetr a jeden lovecký nůž. Dívka u sebe měla jen občanský průkaz, který i po vyndání ze zadní kapsy těsných džín zůstal prohnutý jako kolíbka. Janáček sledoval Ryšánka, jak nahlas opakuje to, co zrovna zapisuje do seznamu, a fixoval si předměty do paměti.

„Podepište to,“ přistrčil nakonec Ryšánek každému zadrženému papír.

„Dej je odvést k výslechu,“ řekl Janáček, když jako poslední odložila pero dívka, a jmenoval vyšetřovatele: „Říha,“ kterému přisoudil Golema, „Kincl,“ zapíchl prst směrem k Brunovi, „a slečnu ať vyzpovídá Havránek.“ Když zůstal sám, píchl Janáček koncem tužky do nevábné hromádky, jako když se prohrabuje smetí. Peněženka ze světlé náhražky krokodýlí kůže s perkem, které uchycuje bankovky, teď zela prázdnotou. Takový typ pouzdra se hodí leda na pár babek. Bankovky s portrétem slavného malíře i pět zelených stovek vedle ní vypadaly jako kolosální lež.

Janáček se otočil na podpatku a svižně zamířil do místnosti, kde byl u výslechu Jiří Matějka – Golem. Golem byl zarytec a mladý vyšetřovatel proti němu se viditelně potil. Doktor Janáček ho lehkým klepnutím do ramene zvedl ze židle a řekl:

„Vystřídám vás.“

„Díky.“

Usadil se za stolem s dobře promyšlenou pohodlností. Zdánlivě letmo přelétl dosavadní zápis, obrátil list papíru sem tam a pak mlčky zavrtal oči do Golema. Golem nehnul brvou.

„Jak vidím, nacionále jsou potvrzeny, účel a směr cesty rovněž, rvačku v hospodě jste vylíčil taky, takže zbývá pár maličkostí, ne?“ zaútočil nakonec zboku.

„Nevím, že by ňáký zbyly,“ odsekl Golem.

„Já bych cizí měnu nebral na tak lehkou váhu.“

„Zejtra jsme chtěli marky vyměnit. Tři dny stačej, nebo ne?“

„Zkušený hoch. Jenže mně nejde o to, co jste s nimi chtěli udělat, ale jak jste k nim přišli.“

„Koupili!“

„Kdepak?“

„Ve Varech.“

„Kdy?“

„V pátek.“

„Vy jste byli v pátek v Karlových Varech?“

„Je to přece na trase. Mezi dvěma vlakama jsme se protáhli po kolonádě.“

„Hm. Na cizince se nasazuje Škeble, co? Na toho Němce v Borové jsi ji nasadil taky?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Pinčl nechce bejt v base dlouho.“

„Hajzl.“

„Kdepak, jen starej dobrák. Napřed se za kamaráda vrhnul do boje, a teď by nerad viděl Škebli znovu pochodovat tam, kde už za stejnou věc jednou byla.“

„Svině.“

„Nadávky znám taky. Tak co? Jedna mladá holka přišla k cizinci a ten jí sám od sebe dal všechny prachy, co měl u sebe, jo?“

„Nic vám neřeknu.“

„Děláš jí pasáka?“

„Že vás ta smradlavá práce baví.“

„Teď ses trefil. Smradlavá je z lidí, co nemají jiný nápad než jak žít na účet druhých. A já mám rád čistý vzduch.“

„Abyste se nezalknul.“

„Neměj péči. Pořád mi ještě dlužíš odpověď. Kde jste přišli k těm prachům?“

„Už jsem říkal.“

„Víme oba, že lžeš. A jestli mi neřekneš pravdu, zajdu se vedle pozeptat Škeble. Určitě jako ženská bude sdílnější.“

„Na takový nápad se musí dlouho študovat, co?“ ušklíbl se Golem.

„Pár pátků to chce,“ rozhodil rozšafně ruce Janáček. „Ale nic není zadarmo. Ani taková vyskakovací kudla.“

„O co vám jde?“

„Nenašel jsem v tvých věcech nůž, a to mě žere.“

Golem nepokrytě vytřeštil oči.

„S tím fízlem se porval Pinčl, ne já!“

„Však právě. Jeho nůž je taky na světě. Ale kde je tvůj?“

„Žádnej jsem neměl.“

„Šéf klanu a základní součást výstroje mu chybí. Nejsem dnešní. Kdy mi řekneš, žes ho ztratil?“

„Prodal jsem ho minulej tejden v hospodě.“

„Výhodně?“

„Abych zacvakal útratu.“

„Tu hospodu si asi nepamatuješ, co?“

„Proč ne? Dal jsem ho Bohoušovi, vedoucímu. Hospoda se jmenuje U Bohouše a každej mu tak říká.“

„Kdy to bylo?“

Golem zkrabatil čelo.

„V úterý má Bohouš zavříno, tak ve středu. Byl jsem černej jako kominická koule.“

„A za co jsi tedy v pátek koupil ve Varech marky?“

„Páni, vy máte výdrž.“

„Uznání vždycky potěší. Za co?“

„Ať je po vašem. Poslal jsem Škebli do hospody pro bágl.“

„V Borové?“

„Jo. Mám v něm všechno. Někdo pro něj musel.“

„Viděl jsem. Celé jmění. Kromě nože.“

„Jo. Kromě nože. A tam Škeble viděla toho Švába.“

„V kolik?“

„Pozdě. Jistili jsme se na čistej vzduch. Že Pinčla sebrali, bylo jasný, když nešel. Mohlo bejt kolem desátý.“

„A Škebli jsi tak vycepoval, že nejen aportovala tvoje zavazadlo, ale na hedvábné šňůrce vytáhla prachatého turistu do polí, abyste ho zmáčkli?“

„Škeble s ním sama vod sebe šla a pak zase přišla. S prachama.“

„Jak dlouho byla pryč?“

Golem si výrazně povytáhl rukáv a ukázal holé zápěstí. I hodinky se kdysi proměnily v rum.

„Odhadem?“ nedal se tak snadno odbýt Janáček.

„Dvě tři dráma. Půl hodiny. Možná.“

„Co se dá asi za takovou dobu stihnout?“

„Nemůžu tušit, co se přesně dělo.“

„Koukněte se, Matějka, ten člověk, co mu prachy patřily, je po smrti. Takže se snažte.“

„To ne!“ vyhrkl Golem.

„Bohužel.“

Zlom v situaci je stejně křehký jako řez diamantem ve skle. Špatně doťuknout a výsledek jsou tisíce střepů. Doktor Janáček netlačil.

„Poslouchejte tedy,“ vyžádal si po chvíli jeho pozornost Golem.

„Už se stalo.“

„Škeble narazila na toho cizince v hospodě, jak jsem vám už říkal. Tam se nic nedělo. Koukala, aby nenápadně přitáhla ranec a byla pryč. Čekali jsme zatím s Brunem kus v polích. Takovej malej remízek je hned u cesty. Když se Škeble vrátila, museli jsme se dohodnout, co dál. Čundr byl zkaženej, ale protože bylo stejně pozdě, řekli jsme si, že se vyspíme tam a ráno se uvidí. Měli jsme hlad, ale nechtělo se nám rozdělávat čugár. Někdo by nás načapal a toho už bylo pro jeden večír dost. A jak jsme tak seděli, někdo jde. To je ten Němčour, povídá najednou šeptem Škeble. Měsíc hodně svítil a tak ho poznala. Vstala, šla si jako pro voheň k cigaretě, a pak zkusila svůj starej trik. Ale nezabral. Jen se po ní vohnal a já, protože jsem šel z druhý strany, jsem mu pro jistotu jednu vrazil.“

„Nožem.“

„Ne! Jen takovou točenou, rukou, nic víc.“

„A pak jste se mu koukli do kapes?“

„Jo.“

„On se nebránil?“

„To ne. Po tý ráně si ustlal.“

Stačilo podívat se mu na ruce a člověk byl ochoten věřit, že jedná rána dokáže uspat. Jenže Ernst Schmidt zemřel na bodnou ránu nožem.

Bartošku ještě teď pálily uši, jak se mu rozhořely studem, když v Zeleném dvoře zjistili, že Hana Preissová jim proklouzla do Prahy jako voda splavem. Jeho vinou. Měl včera – před tisíci lety, jak se mu teď zdálo – pevnou víru, že už ji uvidí jen jako ztělesnění představ, na které si dělal nárok za nejhlubšího spánku, a protože věděl, že žádný sen nezůstane pod víčky déle, než chce sám, pustil ji. Aby si u kapitána napravil reputaci, zapřisáhl se, že večer ještě jednou vyzpovídá Maxe. Na rodinku Forstovu poslal pro oživení Krále a navedl ho, ať vytřepe, co se dá, i z toho povedeného páru Růžička a jeho milá. Navíc Sokolov není tak daleko, aby se na služební činnost pana ředitele nemohli podívat třeba zítra ráno. Bartoškova momentální cesta byla myšlena jako zvláštní prémie Hejnochovi. Stoupal do kopce, jako by měl namířeno do nebe, spořádané ulice už zůstaly za ním a jen tu a tam ve stráni zasvítil mezi košatými stromy domek nebo vilka. Pak asfaltový koberec najednou skončil, jako by cestářům došel tér a národnímu výboru příděl peněz (přesně tak se to stalo) a Bartoškovy semišové střevíce dostávaly zabrat v jemném bělavém prachu. Uvědomil si, že kdyby prošel mladým obilím k lesu, šlapal by čistou smaragdovou trávou, a kdyby chtěl, dostal by se přes cíp velmi rychle k Bažantnici.

Dům, u něhož se zastavil, předstíral, že je lovecký zámeček. Průčelí zdobily štukové reliéfy a Bartoška zalitoval, že nikde nevidí paroží. Krátké schodiště bylo vroubeno sloupkovým zábradlím s pseudobarokními mísami na květiny. Obě byly prázdné. Zahrada kolem byla neoplocená, dala se vytušit jen podle pravidelně vysázených ovocných stromů a nedávno vysekané trávy. Plot vzal lety za své. Bartoška vystoupil po schůdcích a hledal zvonek. Protože ho nenašel, rozhodl se podle venkovského obyčeje zabouchat. Začal opatrně, jen prsty, ale když se mu nikdo neozval, přitlačil pěstí.

Muž, který mu otevřel, byl poměrně mladý, ale vlasy měl úplně bílé a oči mu překrýval výraz vzdáleného smutku, jaký může mít houslista, kterému ochrnuly prsty, nebo žena, která pochopila vzpouru dozrávání a propustila své dítě do světa dospělých.

Jmenoval se Švarc a dům koupil před rokem. Žil tu sám a kromě razítek na úředním povolení nebylo nic, co by objasnilo jeho podivnou přítomnost. Dál Bartoškovi spis prozradil jen tolik, že Ludvík Švarc pochází z pražské českoněmecké rodiny, jakých bylo v republice po pádu Rakousko-Uherska habaděj, a před jedenácti lety se vystěhoval do NSR. Když před rokem požádal o možnost návratu, československé úřady mu vyhověly. Proč se nevrátil do Prahy, proč žije tady a tak odpoutaně od lidí, to ve spisech nebylo.

„Pojďte dál,“ přetrhl Švarc napjaté ticho, které se rozhostí vždycky, když potřebujeme zatajit pravý důvod návštěvy, a ustoupil ode dveří. Bartoška za ním vstoupil do dlouhé prázdné chodby, vydlážděné hnědými dlaždicemi. Prošli až do rozlehlého pokoje, který se salónem, jaký by byl Bartoška v tak stylovém domě skoro očekával, neměl nic společného. Dlouhý úzký stolek pokrytý zlatě vyšívaným černým ubrusem, ale pak už jen jedna lenoška, pohovka a šestidílná zasklená skříň plná knih. Ve dvou oknech padaly z truhlíků k zemi proudy rozkvetlých geránií, ale na ty byl jistě veselejší pohled zvenku než z místnosti.

„Prosím, posaďte se,“ kývl Švarc k lenošce a otočil se. „Pojď sem, Britte,“ zavolal tlumeně.

V chodbě rytmicky zacvakaly tlapky. Švarc čekal u dveří.

„No tak, pojď hezky se mnou,“ sklonil se trochu, když se ve dveřích objevil velký pes. Byla to stříbrně šedá doga. Švarc Britta pohladil a s rukou stále psovi na krku přešel až ke stolku.

„Lehni si, tady,“ poplácal psa po hřbetě. Velké tělo se natáhlo vedle křesla s hrdě vztyčenou hlavou. Ale něco Bartoškovi pořád vadilo. Nebojí se psů, má je rád, a oni to vždycky poznají. Ale tentokrát se mu zdálo, že mezi ním a dogou nepřeskočila ta obvyklá jiskra přátelství, naopak byl přesvědčen, že Britt je ve střehu. Až na ten pohled.

„Je skoro slepý,“ prohodil Švarc, protože si všiml, jak upřeně Bartoška psa sleduje.

„Hádal bych mu míň,“ podivil se Bartoška.

„Není starý. Jsou mu dva roky.“

„Nemoc? Pak by snad bylo lepší dát ho utratit.“

Švarc postavil na stůl dvě skleničky, bez ptaní do nich nalil hořce vonící likér z hnědé kameninové láhve, svou skleničku pozdvihl v němém přípitku a druhou rukou láskyplně sjel Brittovi kolem uší.

„Zaslouží si, abych o něj pečoval. Řeknu vám proč. Stejně chcete vědět, kde jsem se tu vzal a proč jsem tady.“

Bartošku zastudilo mezi lopatkami. Byl připraven na daleko formálnější průběh.

Švarc zatím pomalu, s očima upřenýma kamsi do neznáma, jako by sám byl slepec, začal Bartoškovi vyprávět svou historii. Stokrát viděná, stokrát v mysli přehraná, zněla i teď jako předčítání divadelní hry. Dějiště – Rosenheim. Osoby:

Ludvík Švarc, muž něco přes třicet, plný síly a odhodlání naplnit skutkem úsloví, že domov je tam, kde si člověk pověsí svůj klobouk, s tím vylepšením, že pro něj bude ten věšák ze zlata.

Maria Baumannová, žena v hysterickém čase posledních šancí, prakticky bez šance, ochotná vzdát se a dát vše komukoli, jen aby zahnala samotu.

A děj?

Dny, týdny, měsíce, dny, týdny, měsíce, pak roky stále totéž:

Je skoro půlnoc a Švarc se zeptá:

„Kolik to dneska hodilo, Mariechen?“

Mariechen si otře upocené čelo (proč se ta ženská tolik potí, jinak by byla docela pohledná a dokonce by ani nebylo poznat, že je o pět let starší, jen kdyby se trochu upravila, ty věčně slepené vlasy, takhle to nepůjde, až jim české buchty vynesou na větší podnik, pak se bude muset vypravit častěji i k holiči, tady v kuchyni ji nikdo nevidí a v krámku, malém, že bys na něm sotva plivanec rozšlápl, se stačí točit on sám). „Není to špatný,“ usměje se. Zavře paklík marek do krabice od čokolád a unaveně se protáhne. „Jezusmarjá, mně už se z těch buchet dělá špatně. Až budeme mít ten větší podnik, dáme se pro změnu na chlebíčky, saláty a párky. Sladkosti nechci nadosmrti vidět.“

„Buď ráda, že jsem se doma právě tohle naučil. Ty vaše německý táči nejsou k žrádlu, voda, mouka – šlus.“

„Dyť je dobře. Objednal jsi droždí?“

Uteče pár let.

„Kolik to dneska hodilo, Mariechen?“

Mariechen si vytáhne z vlasů bílou čelenku (proč si ta ženská neuvědomí, že už nemá léta na takovou diblickou ozdobu, jednoduchý šátek by jí seděl daleko víc, ale kdepak, čím víc tloustne, tím je rozmarnější, ale koneckonců chlapi tu mají tak málo soudnosti, že to naopak kšeftu prospívá. Když Mariechen roznáší jídlo anebo pivo v třetinkách – kdepak je plzeňská dvanáctka točená ve Vršovicích přímo z pípy pěkně s hladinkou – plácnou ji po zadku a ona se jen zachichotá, vlasy se mu vždycky naježí, ale říká si kuš, každé plácnutí je vteřina blíž k tvému snu). „Není to špatný,“ usměje se. Zavře příruční pokladnu a unaveně se protáhne. „Jezusmarjá, to byl den. Je květen, Ludvíku. Co bys říkal tomu, na čtrnáct dnů krám zavřít a vyjet si někam na dovolenou? Pět let jsme nikde nebyli. Pět let jsem nebyla dál než v tomhle pitomým městě, akorát že jsme se přestěhovali z vedlejší ulice na kraj náměstí.“

„Bláznivý nápady. Myslel jsem, že oba chcem totéž.“

„Budu stará, než se nám všechno splní,“ vzdychne si. Škoda, to už jsi teď, ale nedá se nic dělat, musíš vydržet, tak jako já. Možná už jenom tři roky, možná dva, ale ještě chvíli. A po dvou letech…

„Kolik to dneska hodilo, Mariechen?“

Mariechen si povolí knoflíček u krku pod krajkovým límečkem (chtěla si chudák holka pořídit šaty s výstřihem, ale takhle přece jenom vypadá důstojněji a dokonce i prosťáčkovská blaženost dostala v tom oblečení nádech zasloužené spokojenosti. Dokázali to. Mramor, samet, tepané zábradlí, křišťál, benátská zrcadla, stříbro. Už mu sem nechodí handlíři a sedláci v bavorských zelených hazukách, ale vybraná společnost oblečená podle poslední módy). „Je to krása!“ usmívá se. „Za těch pár týdnů jsme vydělali víc než při pečení buchet za rok.“

„Peníze dělaj zase peníze. Vidíš, chtělo to jenom vydržet. A příští léto ti slibuju první opravdickou dovolenou.“

„K moři?“

(K moři. Zasloužíš si, abych tě tam vzal, protože když si spočítám, co všechno jsi mi přinesla svou oddaností, kterou jsem splácel věrností jen z nouze, protože když jsem opustil domov a octl se tu nahý jak hruška v poli, vytáhlas mě z nejhoršího, a platil jsem v tom prvním čase poctivě, protože jsi mi nahrazovala všechno, ale pak, pak už byly jen tvoje ruce, tvoje ruce na práci a pokaždé, když jsem večer zhasínal, bál jsem se, kdy zavrzá postel a ten nenáviděný zvuk mi prozradí, že nespíš. Ale umím být vděčný. A proto k moři. I když já, já bych chtěl chalupu uprostřed lesů s hlasem sojky, která na větvi stráží, s jiskřením oček zvědavě číhající veverky…)

„Můžeme do Brém nebo do Itálie, jak budeš chtít.“

„Vybereme si podle katalogu. Však máme dost času. Ale teď už zamkni, chce se mi strašně spát.“

Chce se jí strašně spát – prolétne Švarcovi úlevně hlavou a bezděčně začne zvesela pohupovat klíči v ruce. Roztřepne svazek, aby vybral klíč od velkých skleněných dveří, ale než stačí klíč zastrčit do zámku, zarazí ho zvenčí temný stín. Zvedne hlavu. Vtom se dveře otevřou a musí uskočit, aby uhnul ráně.

„Je zavřeno, prosím.“

„Ani se mi nezdálo,“ ušklíbne se vlasatý mladík s obličejem plným uhrů a trhne hlavou, což je signál pro další dva. Vmáčknou se do dveří za ním.

„Skoro bych to velký světlo zhas,“ poručí první vetřelec.

„Nevím, co…“

„Ale šéfe, přece nejsme dnešní. Myslím, že byste nám měl bejt spíš vděčnej.“

„Rád bych věděl za co.“

„Potřebujete přece ochranu, ne? Co když vám sem takhle vo půlnoci zničehonic vrazej tři chuligáni a budou vás chtít vykrást. Tak je snad lepší trochu klopit a mít potom klidný spaní?“

Znal to. Ale nikdy si nepředstavil, že by se do stejné situace mohl dostat sám. Za těch deset let, co tu žil, nezapadl. Pekl buchty, šetřil, šetřil, šetřil, prodával víno a chlebíčky, šetřil, myl nádobí, krájel maso, vysypával popelníky, objednával zboží, roznášel guláše, šetřil, ale nestaral se o lidi. Věděl jen, kolik kdo sní a co kdo pije. Kdy se měl připravit na to, že ho ten cizí svět zaskočí. Zapracovala česká palice.

„Jak libo.“

Pravička zaťatá v pěst nečekaně vyrazila a jako kladivo zasáhla mladíkovu bradu. Hoch si ustlal, ale když se k němu Švarc sklonil, že ho zvedne a vyhodí na ulici, pásek se přece jenom sebral. Po čtyřech couval ke dveřím sám, místo očí úzké štěrbiny, nakonec se zvedl a vypadl na ulici. Už za sklem Švarcovi zahrozil a ze rtů mu bylo možno číst jasnou pohrůžku: „Tohle mi zaplatíš!“

Otočí klíčem v zámku a zhasne světlo. Teprve teď si uvědomí, že Mariechen stála celou tu dobu za pultem a strachy ze sebe nevydala ani hlásku. Teprve teď jako když si zhluboka vzdychne.

„To je konec. Ani do těch Brém už nepojedem.“

„Huso hloupá, nač takhle sejčkovat? Zítra to hlásím na policii a pochůzkář si může změnit trasu, aby tu byl přesně kolem půlnoci.“

„To nepomůže. Na čase jim nezáleží. Přijdou třeba ve dne.“

„Však já si poradím.“

A poradil si. Od druhého dne mu byly neustále v patách dvě dogy. Doprovázely ho dokonce i v lokále, když procházel mezi stolky a klaněl se hostům. Ti se napřed trochu ošívali, ale když viděli vznešený nezájem obou psů, brzy si na jejich přítomnost zvykli a dogy bezděčně udělaly podniku Ludvíka Švarce reklamu. Zdálo se, že dni plynou zase jako dřív.

„Máme dost ledu?“

„Samozřejmě,“ přitaká Mariechen. „Ale měl bys přinést nějaké víno.“

Britt a Dina sedí vedle kasy a ruch ze sousední místnosti připomíná, že čas prázdnin je na spadnutí.

„Deset lahví stačí?“

„Stačí.“

„Pojď, Britte,“ plesknutím dlaně o nohu vyzve psa, aby ho doprovázel. Britt se zvedne a Dina se chce zvednout s ním, ale než ji Švarc stačí zarazit, uslyší za sebou třeskot skla. Dveře se rozrazí a dovnitř vpadne pět vlasatců. Třeskne rána z pistole. Je to on, přece přišel, a hned s tak důkladnou posilou. Třeskot skla, hosté s bílými motýlky najednou na všech čtyřech pod stoly, Britte, vem si ho, Dino, trhej, braňte svého pána, braňte ty roky života, které jsou zmařené, jestli teď všecko půjde k čertu, ale karas, braňte ten holej život…

Hukot policejní sirény, svištění obušků, zdivočelé kňučení psů. Pozor, to nejsou dva psi, je to jen jeden hlas. Dino, proboha Dino, co je s tebou. Těžká je psí mrtvola. Britt, to kňučí Britt. Z průstřelu nad pravým okem mu teče krev.

Každý další den se rozhodoval.

„Mariechen!“

Ticho.

„Mariechen!“ Musí jí to říct, musí, dokud má odvahu. Možná že za pár dnů už by ji nenašel, ale dnes v něm pohled na zpustošený lokál vyvolává strašnou jedinou touhu, jak se uzdravit. Vrátit se domů. Britt se taky uzdraví, střela mu ublížila hodně, protože ho připravila o zrak, ale jinak žije. Slepý pes a muž, který pohřbil svůj sen, budou docela postačující společnost. Je mu Mariechen líto, co si teď počne v zemi, kde pro její generaci zbylo tak málo mužů, ale třeba se zase najde někdo, kdo bude potřebovat mateřskou laskavost a třeba i pár marek do začátku. Nevypadá teď hezky a on ví, že ji obmýšlí chabými nadějemi, ale cítí, že už nemá sílu začínat to všechno znovu. A ani chuť.

„Mariechen! Vzbuď se!“

Bylo to kruté. Dlouho nechápala.

A pak se vrátil do Čech.

„Za noc mi zbělely vlasy. Vrátil jsem se jen s Brittem,“ dodal Bartoškovi. „A nedivte se, že jsem si našel kout, kde mě nikdo nezná.“

„Chápu,“ přikývl Bartoška. „Nezlobte se.“

„Věděl jsem, že někdy přijdete. Že někdo přijde. Jestli není náhoda, že jste přišel zrovna dnes, snad jsem vám za sebe všechno vysvětlil.“

Bartoška vstal. Zvedl se s ním i pes.

„Díky,“ řekl poručík při loučení. Připadalo mu nelidské ptát se, kde byl ten muž předevčírem v deset večer. A taky nesmyslné. Protože kdyby byl vrah, těžko by si Bartošku vybral za zpovědníka. „Cením si vaší odvahy. Ale měl byste ještě najít odvahu žít.“

Švarc se zase tak smířeně usmál.

„Snad to zkusím.“

Poručík se vracel prašnou cestou k městu. Zvláštní prémie pro Hejnocha je v trapu, říkal si. Sám překvapeně zjistil, že bez lítosti.

12.

Když vyhořel veletržní palác, svého času nejmodernější stavba z železa, betonu a skla, octly se výsadní společnosti na ulici. Zatímco jim dočasný příbytek poskytly nejrůznější podniky ve všech koutech Prahy, hnaly se k výšinám nové železné konstrukce a znovu je spojoval beton a sklo. Jen s tím rozdílem, že dílo avantgardního architekta samo poskytlo přístřeší více než pěti podnikům, ale teď se pět podniků přestěhovalo do samostatných budov, z jejichž výšky a počtu kanceláří se točila hlava.

Doktor Janáček vystoupil z výtahu v devátém patře a dveře se za ním neslyšně zavřely. Nikde neviděl schody, jen záhadně spletený šnek chodeb. Nedej pámbu, aby tady hořelo, pomyslil si. Pak ho upoutal závan parfému. Dívka v široké nabírané sukni a blůzce pošité korálky do tvaru houslového klíče se klinkala na vysokých dřevácích směrem, odkud pronikaly hlasy. Tác s šálky černé kávy byl ohrožen.

„Hledám slečnu Čeňkovou,“ řekl tázavě Janáček.

Dívka dál krotila zrakem svoje břemeno a řekla jen: „Vzadu.“

Janáček se otočil, minul několik dveří, až na jedněch našel jmenovku inženýra Brocka a na vedlejších nápis sekretariát. Zaklepal.

„Dále,“ ozvalo se trénovaně.

Vstoupil. Žena, která seděla za stolem a upírala na něho veliké zelené oči, byla všechno, jenom ne jeho původní představa. Krátké kaštanové vlasy, silné obočí, malý nevýrazný nos, vysedlé lícní kosti, velmi silné, až mužsky tvarované rty. Na sobě měla modrotiskovou sukni s bolerkem a pod ním reverzní bílou blůzu. Za výkladem snad model, na postavě suché jak chmelová tyčka pouze jednoúčelové oblečení. Jediným účelem bylo zakrýt nahotu.

„Přejete si?“ řekla žena příjemným hlasem, ale ten už nestačil napravit, co oči viděly.

„Jsem Rudolf Janáček. Jsem z bezpečnosti a vyšetřuju…“ „Vyšetřování? U nás v odboru?“ nenechala ho domluvit a vytáhla v neomezeném údivu obočí. Vypadala ještě hůř.

„Jde mi spíš o soukromou sféru.“

„Mou?“

„Taky.“

„Nemám nic, co bych tajila.“

„Tím dříve vás přestanu zdržovat.“

„Ano,“ řekla a upjatě si přitáhla cípy bolerka, jako by chtěla před Janáčkem skrýt i tak sotva viditelné poprsí. „Znáte dobře svého šéfa?“

„Je to vynikající člověk.“

„V čem?“

„Jak to v čem?“

„V odbornosti, ve vztahu k lidem, k rodině, jako milenec?“

„Nedovolím…“

„Promiňte, nebyl jsem osobní. Ale můžeme nepříjemné spláchnout hned. Je váš milenec?“

„Ne.“

„Takže sobotní schůzka byla čistě dělná?“

„Ne.“

Usmál se.

„Vlastně byla,“ opravila se Čeňková.

„V jakém smyslu?“

„Zeptejte se raději inženýra Brocka.“

„Zmíním se, že jste se ho snažila podržet.“

„Opravdu?“

Ve svých třiceti je ještě naivní.

„Proč si myslíte, že jsem tak naivní?“ vyrazila mu zbraň z ruky. „Co udělal Brock?“

„Snad přijdu na to, že nic. Když mi pomůžete.“ Zamyslela se, upřela oči na Janáčka a sobotní odpoledne bylo v jejím podání přehledné jako plán porad.

„Brock je vynikající šéf. Zástupci zahraničních firem si často k projednání kontraktů žádají právě jeho. V sobotu čekal hosta z Německé spolkové republiky. Chtěl návštěvu přijmout doma, občas se tenhle přístup hodí, a proto mě požádal, abych více méně splnila roli hostitelky.“

„Proč ne jeho žena?“

Nedokázala v úsměvu zakrýt pocit převahy.

„Brock je podruhé ženatý. Jeho žena je o patnáct let mladší, moc roztomilá, ale k dobrému tónu patří i určitá konverzační úroveň.“

„Podle vás je hloupá?“

„Ach, kde,“ ohradila se Čeňková. „Prostě neumí žádný jazyk a s cizinci se nudí.“

„Na rozdíl od vás.“

„Ano, na rozdíl ode mne. Proto jsem si hledala místo v zahraničním obchodě a ne u archeologů. Nadto inženýr Brock dokáže můj ztracený čas ocenit.“

„Úměrně?“

„Ano, nikdy nejsem škodná.“

„Kolik hodin jste obětovala v sobotu?“

„Přišla jsem ve tři, jak bylo domluveno. A čekali jsme do deseti. Pak jsem šla domů. Už bylo pozdě.“

„Pozdě na co?“

„Na cokoliv. Ale rozhodně na jednání.“

„Jak snášel inženýr Brock marné čekání?“

„Proč? Nezdary k naší hře patří taky.“

Říkala k „naší“ hře a Janáček se v duchu ptal, kolik jí Brock přepustí. Za soukromé rozhovory, v nichž proteče pár hospodářských informací, se platí pozváním na dovolenou, propůjčením rychlého a spolehlivého vozu pro služební účely (odtud talboty a volva, parkující o víkendech v opuštěných ulicích), pozorností v podobě šperku pro paní choť, japonského nahrávače pro syna. Hra má ovšem svá omezení a pravidla. Z Janáčkova hlediska dosavadní šetření napovídalo, že inženýr Brock je úředník, který horlivě slouží státu, aby upachtěně posloužil i sobě. Bohužel pro závěr, jestli člověk s touto známkou mohl či nemohl zabít Ernsta Schmidta, tato úvaha nebyla moc platná.

Podle toho vypadaly i oba Janáčkovy dálnopisy. Mnohoznačnost byla v jádru věci a musela se v textu odrazit.

„Otevřený fulhend,“ položil Bartoška na stůl oba papíry. „Ale kam sáhnout pro ten poslední list.“

V hotelovém pokoji nenechali bez povšimnutí ani kliku u dveří. Prohledali skříň, vytřásli prach z rádia, ale venkovský hotel není hrad, aby se tajná schránka dala umístit mezi dva kameny. Navíc si ověřili, že při svých návštěvách Schmidt netrval na určitém pokoji. Desítka na něj i tentokrát padla náhodně. Do čtvrtka byla volná. Týden předtím v ní nocovali dva montéři chladicího zařízení. Jeden z Pelhřimova a druhý z Čekanic, hoši s jedním zájmem, od pondělka do čtvrtka utáhnout všechny šrouby, promazat táhla, aby se v pátek ráno mohli vrátit domů.

Schmidtovy svršky probrali ještě jednou. Číslo na mapě města Vídně byla přímá linka do Centrotexu na stůl inženýra Brocka, druhé se jim zjistit nepodařilo. Takže buď číslo zahraničního účastníka, nebo vůbec ne volací znak.

Zatímco Bartoška posuzoval všechno jen z pohledu, komu Schmidtova smrt mohla přinést užitek, kapitán Hejnoch se snažil dopídit, komu vadil Schmidtův život.

„Brock je nízká karta. A pokud není,“ uvažoval, „má něco dokonale schované v rukávě.“

„Myslíte špionáž?“ ťukl Bartoška.

„Nemoderní slovo. Dneska je všechno jinak. Povídáš si s někým od fochu docela obyčejně o cenách, o materiálu, o procentech v plnění plánu a při dalším jednání si zahraniční partner vyšroubuje cenu. Přesně věděl, kde nás bota tlačí. Tajemní muži v tmavých brýlích a plížení zastrčenými uličkami, to je pryč. Technika boří soukromí i v téhle branži,“ uchechtl se Hejnoch. „Chce to jen trpělivost.“ Měl své zkušenosti a nebyly v daném směru nijak zanedbatelné.

Ulízl si vlasy, které beztak neměly snahu čepejřit se, proti světlu bylo dokonce vidět, jak z hlavy rostou, řadily se čitelně jako jednotlivě vetkaná nitě, a Bartoška se při pohledu na gesto vlastní starším pánům neudržel.

„Trpělivost! Není někde nasilážovaná, že bych si dojel?“

Hejnoch vybuchl smíchy.

„Brachu, ta se silážuje v tobě. Od případu k případu, pomalu, ale jistě.“

Bartoška nastavil uši, jak se sluší na mladšího, a připravil se ponuře přijmout lekci. Hejnoch nevypadal, že by před ním chtěl rozestřít Orbis pictus. Zamžikal, sjel si pohledem na ruce, a ty mu očividně usnadnily start.

„Jeden z mých prvních případů byl sedmdesátiletý děda. Bydlel v obecňáku mezi Vyšehradem a Podolím. Takové ty jednopatrové barabizny s vyšlapanými schody, kuchyň, pokoj, záchod na pavlači. Zabili ho pro stovku, kterou neměl. Dědek byl jak věchet slámy, a když ležel už vyhaslý vedle otomanu s přehozem, který držel pohromadě jen mastnotou a špínou, řeknu ti, bylo mi pěkně šoufl. Vnuk ho praštil židlí. Když kluka odváděli, zarytější ksicht jsem neviděl. V levé ruce jsem držel cigaretu a pravačku jsem si musel zaklinčovat na loket, aby mi po něm nevyjela. Stačí, když si na to teď vzpomenu, a vím, že by byl počítal zuby.“ Bartoška lekci bez mrknutí spolkl, ale aby píli zatloukl, zeptal se překvapeně:

„Vy jste kouřil?“

„Dřív.“

„Pevná vůle?“

„Průstřel plic,“ řekl Hejnoch nevzrušeně.

Do háje, ten dá člověku zabrat, řekl si Bartoška. „Přestaňme bádat nad tím, jestli nám Janáček o Brockovi vyzkoumal všechno nebo půl,“ navázal Hejnoch na původní nit. „Schmidt jako možná hrozba pro Brocka tu je. A celý ten krám se sekretářkou a večeří může být krásně nastrojené panoptikum. Žere mě, že nevím, jestli to mohl udělat.“ Bartoška netrpělivě nadsedl. „Nenašla se živá duše, která by nám píchla.“

„Já vím.“

„Jenže když se karta otočí, Brock si ve Schmidtovi vážně měl spíš pěstovat slušnou dojnou krávu. Kdyby bylo ve hře něco víc, těžko by likvidace protivníka měla tenhle hospodský charakter. Jako když se na ní podepíše galérka.“

„Tobě nejde z hlavy ten nůž, viď?“

„Nejde.“

„A taky ta souhra jmen s Hanou Preissovou.“

„Deset let stará historie, tenkrát sem Preiss ještě nejezdil.“

Připomněl si v duchu znovu Haninu napůl vybrakovanou kabelku, když hledala zapalovač, a mezi pár věcmi, jako byl make-up, klíče, pouzdro s osobním průkazem, kapesník a sklapovací hřebínek, si ani s největším úsilím nedokázal představit těžký zabiják. Na křehkou ruku s dlouhými prsty radši ani nepomyslel.

„Má alibi?“ zeptal se Hejnoch a Bartoška mu viděl na nose, že k řemeslnosti přidal i trochu koření.

„Do deseti má.“

„Jaké?“

„Byla se mnou,“ vypálil mezkovitě Bartoška.

„Tak?“ okomentoval sdělení Hejnoch lehce jako Angličan a nechal Bartošku, ať se smaží. „Rozhodně stojí za pozornost ta náhoda, že všichni dělali nějakým způsobem s módou. Pěkný propletenec,“ pokýval hlavou a zase zamžikal jako sova.

Bartoška s rachotem odstrčil židli, a aby si uklidnil svědomí, začal rázovat mezi stolem a registračkou, jako když pes lítá kolem plotu. Život ti prošvihl zas jednu příležitost. Proto se jako klíště držíš představy, že to musela udělat ta chuligánská parta. Bylo by to nejjednodušší a tobě by se tím ani trochu nekomplikovaly další dny.

V materiálech, které přivezl kapitán Hejnoch k případu s krycím názvem „Lucinka“, byly přesné údaje o návštěvách, ale i zájmech Ernsta Schmidta. Jako velice mladý prokurista se uchytil u firmy na výrobu konfekce, která patřila bezdětným manželům. Oni sami by jistě bohatě vyšli se ziskem, který malá, a proto ve srovnání s Neckermannem, Quelle a dalšími mamuty téměř modelová produkce vynášela, ale nenasytný draveček si chtěl ve svých procentech přijít na víc. O světě za východní hranicí nevěděl nic a počínal si jako zlatokop v Austrálii. Zlato je všude. Kde začnu kopat, tam narazím na žílu. Vypravil se tedy na Brněnský veletrh v pevné víře, že první československý podnik, kterému nabídne svou výběrovou kolekci, si sedne na zadek a příjmy potečou proudem. Zákonitost státem řízeného hospodářství nedokázal pochopit a zástupce podniku zahraničního obchodu, který se mu je snažil dva večery vysvětlit, nad ním lámal hůl. Nakonec Schmidt svou jednoduchou představu výměny zboží pochoval a jako by se chtěl učit. Další návštěvy vypadaly jako zkoumání možností, odhady. Nic by na tom nebylo, většina zahraničních zákazníků si napřed důkladně prošetří terén, avšak u Schmidta zarážel očividný zvrat v přístupu. Napřed jako beran, pak nemastným neslaným jednáním zabíjí čas a nakonec zavírá i konkrétní dvířka ke svému cíli. Jako by sukně a trenčkoty firmy Lucillinde začaly fungovat spíš jako zástěra. Jenže k čemu?

„Můžete mi říct, kapitáne, odkdy jste si začali na Schmidta svítit?“

„Nedá ti spát motiv?“

„Způsob smrti. Obyčejná kudla. To je neprofesionální jestli to tak můžu říct.“

„Upřímně řečeno, Schmidt také podle všeho nebyl profesionál. Dostali jsme zprávu od našeho člověka venku, že Schmidt navázal velmi úzký kontakt s Američany. Je to dva roky. Tenhle fakt vždycky stojí za pozornost. Generace mladých Němců se s americkou armádou nedruží. Možná hloupý příklad, ale na silnicích jsou z nich dravci a v tanečních sálech se dokáží porvat jako psi.“

„Takže obchodní spolupráce?“

„Příliš vznešený výraz pro šmelinu a pašování.“

„Stačilo přece nachytat ho na švestkách.“

„Otázka byla, jestli vozí jen zboží ze svého oboru. Vypadalo to spíš, že se pokouší vystavět trvalý a dobře rozvětvený kanál. Ten pak jde použít na cokoliv.“

„Někdo nám tyhle starosti ušetřil.“

„Naopak.“

Regina Schmidtová strávila na radu konzulárního zástupce noc v Karlových Varech a ráno se jí v hotelu ohlásil československý diplomatický úředník s tlumočníkem. Přijala jejich doprovod jako formální nezbytí. Když příjezd tříčlenné skupiny ohlásila Eva Bartoškovi, trochu mu vyschlo v krku.

Vysoká, urostlá žena s tmavými, jen lehounce prošedivělými vlasy vstoupila do místnosti s nedůvěřivým pohledem v očích. Bartošku napadlo, že tenhle pohled zná. Neplatil jeho a kapitánovu povolání. Takhle se určití lidé dívají vždycky a na každého. Měla na sobě černé šaty a černý plášť, obojí vypadalo na Neckermanna. V ruce černou krokodýlí kabelku a na nohou krokodýlí lodičky. Ty pro změnu na Neckermanna nevypadaly.

„Jsem Regina Schmidtová,“ řekla někam mezi Bartošku a Hejnocha, protože se zřejmě nerozhodla, koho bude pokládat za služebně staršího. Kapitán sotva znatelně kývl hlavou a postrčil Bartošku, aby se ujal vedoucí role.

Sám přivítal dva muže, kteří vstoupili s Reginou Schmidtovou. Miloše Vrbu, který jako tlumočník i představitel našich úřadů doprovázel zástupce německého vyslanectví, dobře znal. Když si podávali ruce, střelným pohledem si stihli sdělit, že se zas jednou sešli u pěkného maléru. Posadili se i s diplomatem na konci dlouhého stolu a Vrba šeptem procedil:

„Jak vidíš, funkci tlumočníka jsem mohl nechat doma.“

„Poručík Bartoška,“ představil se zatím Bartoška, vyšel ženě vstříc a pokynem ruky jí nabídl židli. „Je mi to líto, paní Schmidtová,“ řekl co nejpřívětivěji, ale zpozoroval v ženiných očích záblesk nesouhlasu. Cizí lidi si má člověk držet dál od těla.

„Chci vědět, co se stalo,“ řekla bez pohnutí. Byla bohatá, strohá, studená, člověk, který umí dát od první chvíle najevo, že má v rukou moc, ten druh moci, za kterým stojí peníze.

Bartoška cítil jako výstražné znamení, že ji nelituje.

„Vašeho syna zabili. Víme kdy a kde, nevíme kdo.“

„Nevážila jsem tisíc kilometrů, abych se dověděla to, co jsem si přečetla v telegramu.“

Rozhodl se, že se nedá vyvést z míry.

„Velice rád bych vám řekl něco víc, ale vyšetřování vlastně teprve začalo. Musíte nám dát čas.“

„Myslím, že máte pravdu,“ řekla.

Ještě že má uznání, pomyslel si Bartoška a rychle se sebral, aby na něm nebylo vidět, jak je naježený.

„Možná, že byste nám naopak mohla pomoci, paní Schmidtová,“ začal znovu mírumilovně. „Kdybychom měli tušení, jaký mohl být motiv –“ zarazil se, protože mu přece jenom pro uši matky slovo vražda znělo krutě – „činu, bylo by snadnější dopadnout viníka.“

„Ptáte se, jestli měl nepřátele?“ zamračila se. „Kdo je nemá?“

Bartoška si připomněl, že nesmí být nepříjemný. Stává se, že s někým člověk nenajde společnou řeč, kdyby se přetrhl. Tak s tím počítej, napomenul se v duchu, a hrej tu hru, jak ona chce. Má na to nakonec právo.

„Nemyslel jsem to obecně,“ podotkl. „Jistě ale víte, proč sem váš syn přijel. A ne v tyto dny poprvé. Třeba tam najdeme klíč.“

„Narodil se tu.“

Bartoška zaslechl jemné zakašlání. Neodvážil se podívat na kapitána Hejnocha.

„Abychom si udělali jasno, paní Schmidtová. Pokud mi můžete dát nějaká fakta, budu rád. Ale zdržovat bychom se neměli.“

Vypadala, že se snaží něco sama pro sebe rozhodnout. Po chvíli přemýšlení řekla:

„Tady určitě nepřátele neměl. Před třemi lety poprvé jel navštívit Josefa Göschla. Je to jeho strýc, jak jistě víte, Zalíbilo se mu tady a vracel se. Vždycky mi vypravoval,“ hlas se jí kupodivu zadrhl, „jak tu bylo hezky,“ dodala rychle.

Kupodivu se stává, že člověk vytuší, kdy jeho protějšek volí frázi, aby zakryl pravý stav věcí. Jak tu bylo hezky, nic víc?

Jaké vzpomínky se vracely až dodneška této ženě, ptal se v duchu při pohledu na pěstěné ruce sevřené pevně, až jí zbělely klouby, a stisknutá ústa.

„O známých z Prahy vám nevyprávěl?“

„Pouliční holky a obchodní partneři mě nikdy nezajímali.“

„Váš syn měl tak omezené zájmy?“ neodpustil si Bartoška.

„Jak se to vezme,“ kousla se do rtu.

„Ani jméno Brock vám nic neříká?“

„Ne,“ řekla bez uvažování.

Škoda, pomyslil si Bartoška. Židle zarachotila, jak prudce vstal.

„Prosím,“ pobídl pokynem ruky i Reginu Schmidtovou, aby vstala, a vedl ji ke stolku, který měla až dosud za zády. Byl na něm kufr a všechny věci nalezené v Schmidtově pokoji. Hromádka, jejíž zbytečnost bila do očí. Schmidtová na ní ulpěla prázdným pohledem a namátkou sáhla po diáři. Otevřela jej u předsádky, kde byl vložen kartografický plán.

„Wien?“ uklouzlo jí ze rtů.

Způsob, jakým odhrnula kapesník, kterým byl přikryt nůž, se rovnal směsici zvědavosti a děsu. Držela zvednutý cíp, oči se jí rozšířily a žhnuly poznáním a nenávistí. Prudce se otočila a Bartoška ten pohled viděl.

„Co chcete podepsat?“ zeptala se.

V hlase zněla naléhavost a spěch.

Bartoška jí podal protokol i pero. Ani se neposadila.

Bartoška si nebyl jist, že ji nezaskočí, ale chtěl dodržet pravidla.

„Budete chtít syna vidět?“

„Cože? Ano,“ přitakala nepřítomně.

„Já paní Schmidtovou doprovodím,“ předešel Bartošku kapitán Hejnoch, který se až dosud do jednání nemíchal.

„Díky,“ přikývl Bartoška a Schmidtova matka poprvé za celou dobu vzala na vědomí tři další muže.

„Vás nepotřebuju,“ vyšachovala diplomatický doprovod. „Najdete mě později v hotelu.“

Bartoška ocenil kapitánovo pochopení pro úskalí, které příští chvíle přinese, a s úlevou přijal klapot podpatků vzdalující se Nemesis. V ústech měl vyprahlo a hořko.

Když kapitán Hejnoch dojížděl s Reginou Schmidtovou na roh Provaznické, cítil, jak se do jeho společnice začíná dávat zimnice.

„Smím si zapálit?“ zeptala se.

Beze slova připravil zapalovač a počkal, až si z kabelky vytáhne zlatavé pouzdro a vyklepne si z něj cigaretu. Všudypřítomná dokonalost. Žádný tabák mezi desetníky, hygienickými papírovými kapesníky a tubou s make-upem. Zřízenec u vchodu jim s upocenou otráveností vyšel vstříc. Dával najevo, že je neděle a že pro něj mrtvola je jako mrtvola. V krátké chodbě byl chládek a klid. Chládek, který se nelíbil ani mouchám, a možná se ho trochu bály. Tři seděly v rohu okna docela tiše, ani nezabzučely. Vlhkost nakreslila na stěnách podivné mapy a dala jim načichnout začínající plísní. Nikdy se tu netopilo, budou tu stále, jen tvar se změní. Zřízenec zašťáral v kapse a vylovil velký klíč. Zastrčil jej do černě natřených dveří a otevřel. Kapitán Hejnoch šel pro jistotu první.

Než nadzvedl prostěradlo v hlavách stolu, ohlédl se. Neslyšel za sebou kroky. Regina Schmidtová našlapovala po špičkách. Tak byla zvyklá tlumit klapot podpatků v kostele. Teď stála na jedné úrovni s kapitánem, ale jako by tam nebyl. Bez hnutí, s očima široce rozevřenýma hleděla na zažloutlou, propadlou tvář. Věčnost.

„Bůh mi odpusť. I ty, Arnošte,“ řekla šeptem.

Stiskla křečovitě sepjaté ruce, otočila se a bez dalšího slova vyšla ven.

Tlusťoch v bílém plášti za nimi zavřel, a když před barákem zahučel něco jako pozdrav, nastrčil nezaujatě svůj melounovitý obličej do slunce.

Bartoška a Král zůstali v místnosti sami. Tísnivé ticho. Bartoška si vzpomněl, jak kdysi pádloval ve staré pramici přes velký rybník. Kolem dokola hustá mlha, nikde jediný orientační bod. Trvalo hodiny, než ho náhoda přivedla tak blízko břehu, že uviděl na srázu nejasně se rýsovat jedinou vysokou borovici. Stála osaměle, možná schválně zasazená, ale možná jen zapomenutá, jako maják. Usilovně přehrabával v mysů, co by mohlo být tou zapomenutou věd teď. Který fakt? Něco, co přehlédli? Nebo spíš souvislost? Ale kde ji hledat? Náhody způsobené řetězem kousků nějakého blázna Bartoška vždy předem zavrhoval. Na ty je vždycky času dost.

„Stejně dám krk, že v tom jede ten velkej trampskej šéf. Zatím není potvrzeno, že ten svůj nůž opravdu dal do pácu, a navíc, máš jistotu, že každej hospodskej je pravdomluvnej? Když si tam nechá takovouhle sebranku chodit jako domů, kdoví co je sám zač.“

„Já vím. Ale právě ten nůž je divnej,“ řekl Bartoška a přešel ke stolku, kde v kapesníku ležel předmět hovoru.

„Co se ti na něm nezdá?“

„Podívej, jako z bajonetu.“

„No a?“

„Nic. Jenom si myslím, že například Brock by těžko měl právě takovýhle nůž. Jestli bych u něj něco čekal, tak spíš něco, co se pašuje jako pravej mafiánskej zabiják.“

„Já ho neviděl. Nemůžu soudit.“

„Ale četl jsi Janáčkovy dálnopisy a slyšel jsi Hejnocha, když citoval, co mu Janáček řekl do telefonu. Inženýr Brock – navenek rádoby světák, ale v jádru upachtěnej posera. Jestli mluví pravdu v tom, že viděl Schmidta v Zeleném dvoře poprvé, a jestli je pravda, že ho pozval na sobotu na návštěvu, pak by z toho měl být venku. Chybí mu motiv.“

„Což nám doložila i slečna sekretářka.“

„Právě.“

„A co ten divný dědek?“

„Který?“

„Jeho strejc.“

„Göschl?“

„Jo. Proč tady při odsunu zkejsnul?“

„Třeba byl marod, bůhví,“ řekl zachmuřeně Bartoška.

„Nebyl.“

„Cože?“

„Zavřeli ho.“

„Ale… To jsou mi věci. Z které studny týhle zprávy máš? Z archívu?“

„Odjakživa se všechno o všem dozvíš v hospodě.“

„Chytrej nápad.“

„Dědečkův.“

„Poslouchám, co vynesl.“

„Za války se tady v lesích schovávala skupina uprchlých zajatců. Poláci a Francouzi. Pak se k nim přidalo několik našich mladších, kteří se schovali před nasazením do říše, a vznikla tak malá partyzánská skupinka. Ve čtyřiačtyřicátém na ni někdo navedl Němce. Podezření padlo na Göschla, protože dělal v pekárně, odkud nosili zajatcům chleba.“

„Dostali je?“

„Ne.“

„A Göschla?“

„Toho si po válce přehazovali dva mladí prokurátoři jako horkou bramboru, ale nakonec ho museli pustit. Nenašli důkazy.“

„Třeba opravdu nebyly.“

„Pozor. Naopak. Göschl předložil několik dobrozdání, takže vyšel jak lilie.“

Bartoška se naklonil nad stůl a zajel si prsty do vlasů. „Tos mi pomoh.“

„Pak by s ním snad mohl mít účty nějaký Čech. Ale proč Schmidt?“

To je pravda,“ připustil zasmušile Král.

Čekali. Každý se svými úvahami, a aniž si toho byli vědomi, obcházeli kruh kolem otazníku stejnými cestami. Jiné východisko jim čas ani nemohl nabídnout.

Když se otevřely dveře, Bartoška sebou netrpělivě trhl. Vstoupil kapitán Hejnoch. Byl sám. Bartoška potlačil údiv. Počítal, že se s Reginou Schmidtovou ještě bude muset setkat.

„Prošlo to dobře?“ usmál se povzbudivě.

„Je to za námi,“ udělal při odpovědi kapitán Hejnoch gesto, které mohlo znamenat souhlas i popření. „Viděl jsem dost, ale tohle ještě ne.“

Bartoška ho zvědavě sledoval.

Rychle si zapálil a vyhořelou sirku hodil do popelníku.

„Až mi běhal mráz po zádech, když jsem viděl, jak se krotí,“ vyprávěl Hejnoch. „Ta ženská chudák skončí jednou tak, že se zblázní, jestli někdy nepopustí svým nervům. Ani nehnula svalem.“

„Připadala mi bez citu už tady,“ přidal se Bartoška.

„Nikdo není bez citu,“ odporoval kapitán Hejnoch. „Někdy a někde se projeví vždycky,“ dodal zamyšleně. „A vždycky nějak.“

Bartoška si byl příliš dobře vědom své vlastní touhy rozdávat rány, když se mu chtělo bezmocně brečet, aby si nedokázal Hejnochovu narážku snadno a rychle přetlumočit. A možná že se oba dočista mýlí. Možná by teď Reginu Schmidtovou našli s velmi pokorně skloněnou hlavou na klekátku před oltářem místního kostelíka.

„Jinak nic nového?“

„Nevím. Když se dívala Schmidtovi do tváře, řekla: ‚Bůh mi odpusť. I ty, Arnošte‘.“

Bartoška zůstal jako omráčený.

„Určitě řekla Arnošte?“ vyhrkl překvapeně. „Určitě řekla tohle jméno?“

„Přesně. Proč?“

„Soudruhu kapitáne, chvíli mě nechte. Jenom si něco v duchu zkusím.“

Náhoda je ojedinělá. Ale jakmile se náhody začnou řetězit, je to zákonitost. Křišťálové kalužinky v lomu, slunce jako ohnivá koule, které nastavoval záda jako štít, slova zpovědi, která by byla jen šerou vzpomínkou ní dětství, kdyby jim dospělí nedodávali přesnější a ostrý tvar. Cesta kolem Bažantnice, ta jedna cesta obepínající oblou kem okraj městečka, a na jejím konci dům s oprýskanou omítkou a zbytky písmen, které možná spojují osudy, jež mu právě včera a dnes proklouzly mezi prsty, aniž věděl, že maj spojitost. A ke všemu ten nůž.

„Jen po meči! Jen po meči!“ vykřikl nakonec uvolněně.

Hejnoch ho rozpačitě sledoval a Bartoška ho ujišťoval:

„Ne, nepřeskočilo mi. Jestli se nemýlím, je všechno v kapse.“

„Nerozumím ti.“

„Povolte mi trochu lonž. Myslím, že to mám.“

„Nejsem proti ničemu, co dává naději,“ pokrčil rameny Hejnoch a zvedl se.

„A co já?“ ozval se zoufale nadstrážmistr Král, který měl zvláštní nadání vycítit senzaci a za nic o ni nechtěl přijít. „Jestli něco, letím v tu ránu…“

„Hodíme sebou všichni, ale rád bych přece jen věděl proč a kam,“ jistil se Hejnoch.

„Cestou,“ žebronil Bartoška.

Stočili auto na polní cestu pod lom a zhasli světla. Bartoška příliš dobře věděl, že všechno, co hodlá udělat, je jen nápad, ale věděl taky, že pokud ho nepodrobí zkoušce, nebude mít klid. Vystoupili. Zbytek cesty bude bezpečnější dojít pěšky. Dlouhý červnový den by jim sice nepřinesl mnoho výhod, ale naštěstí se nebe zatáhlo a mraky zaclonily kraj. Bylo ticho, jen vítr, který se zvedl, šuměl ospale v korunách a od řeky sem doléhal zpěvavý hlas splavu. Obcházeli dům zezadu, ale dva čtverce světla dopadaly na dvorek před čelní stranou. Tam se museli dostat. Stíny stromů je kryly až k nízkému dřevěnému plotu. Bartoška zkusil, nakolik jsou laťky pevné, aby se daly přelézt, ale zůstal mu v ruce jen kus uhnilého dřeva. Vytáhl plaňku celou a jako dvojice duchů se s kapitánem Hejnochem proplížili každý k jednomu oknu. Přitiskli se oba ke zdi.

Bartoška nahlédl do místnosti. Venkovská kuchyň se starou oprýskanou kredencí, v koutě sporák s několika železňáky, nad stolem zelená stahovací lampa. V jejím měkkém světle dva tvrdé obličeje – Josefa Göschla a Reginy Schmidtové. Bartoškovi se sevřel žaludek. Neznatelně pohnul okenním rámem, aby k němu dolehla živá slova. „Proč jsi sem lezla, ptám se znova?“

„Moje věc.“

„Chceš mě do toho namočit.“

„Jako bys v tom sám nevězel.“

„Já? Proč asi?“

„Máš ho na svědomí. Ernst Schmidt nic nepotřeboval. Měl od svého adoptivního otce dost. Proč jsi ho bulíkoval? Protože jsi chtěl dostat podíl. Sám jsi neměl na nic nárok. Jedině Arnošt. Všecko vím a na nic jsem nezapomněla. Ani jak za války…“

„Drž hubu!“

„Stačí říct vašim úřadům.“

„Zabiju tě, ty mrcho!!“

Ozvala se rána, jako když se kácí kus nábytku.

Bartoška dal rukou znamení a kapitán Hejnech ostře zabušil na dveře:

„Otevřte! Bezpečnost!“

Bartoška vpadl oknem do kuchyně. Hodiny tikaly s odpornou vyrovnaností a Göschl i Regina Schmidtová by byli oba vypadali velmi směšně, jak ztuhli v překvapení, kdyby jim z očí nesršel nepříčetný vztek a zuřivé pohrdání. Nepříčetný vztek platil vetřelcům, zuřivé pohrdání jim samým navzájem.

„Ani hnout,“ houkl Bartoška. Vzápětí se přehoupl do okna nadstrážmistr Král, a sotva obhlédl situaci, přeběhl ke dveřím do chodby a k hlavnímu vchodu. Vrazili zpátky s Hejnochem okamžitě.

Regina Schmidtová se náhle posadila.

„Vy si taky sedněte,“ nařídil kapitán Hejnoch Göschlovi. Jako by se probudil z mrákot, Göschl sebou trhl směrem ke dveřím, ale Hejnoch ho rychlým chvatem vrátil. „Řekl jsem sednout. Poručík Bartoška se vás bude chtít na něco zeptat.“

Göschl cukl o krok zpátky a nepříčetný vztek se rázem přetavil v chorobný strach. Regina Schmidtová seděla s tváří zkamenělou a v tu chvíli zas pomalu natahovala kůži chladné vznešené dámy, z které se před chvílí tak nestydatě vysvlékala.

„Co by se nás asi pan poručík chtěl ptát? Jestli dobře rozumím, do soukromých věcí nikomu nic není. Ani u vás.“

„Do soukromých ne. Ale jde o vraždu vašeho syna. To už není vaše soukromá věc.“

Posměšně povytáhla obočí.

„Takže vloupat se do domu jen kvůli vzrušenějším slovům mezi příbuznými je vaše vyšetřovací metoda?“

„Používáte nesprávnou terminologií,“ opravil ji Bartoška. „A nemyslím tím jen vyšetřovací metody, ale hlavně druh vašeho rozhovoru. Nebyla to poněkud drásavější hádka?“

„O tom se s vámi nebudu bavit.“

„Proč ne? Čeho se bojíte?“

Uhnula pohledem.

„Prozraďte mi, jakou hodnotu má dneska pozemek v Dorfgasse, Vídeň?“ naklonil se k ní Bartoška tak, aby se jejich pohledy znovu setkaly.

Göschl zařval.

„Tys jim to řekla! Ty svině! Tys jim to řekla!“

Kapitán Hejnoch vystartoval a přitiskl Göschla zpátky na židli, ale Göschl se vzpouzel a řval, až mu přeskočil hlas: „Vyžeňte tu ženskou z mýho domu, vyžeňte ji! Ať ji nevidím! Kdybys držela zobák, jaktěživo na nic nekápli, jaktěživo…“

Zmlkl.

Regina Schmidtová byla bledá jako plátno na rubáš a oči jí žhnuly.

A zas jen ty nemilosrdné hodiny.

Teprve za chvíli, jako by se vytrhla ze sna, promluvila Regina Schmidtová.

„Takže tys to byl,“ řekla skoro šeptem. „Ale proč? Vždyť on mohl být tvá slepice, co snáší zlatá vajíčka, jen dokud žil? Proč?“ Vrtěla nechápavě hlavou a opakovala do prázdna: „Zeptejte se ho přece proč?“

„Odveďte ji do vozu,“ kývl tiše kapitán Hejnoch na Krále. „Musí přespat v hotelu. – A my taky půjdeme,“ vyzval pohybem Bartošku, aby pomohl Göschlovi na nohy. „Má to za jedna, jako když vyšije.“

„Ba ne, soudruhu kapitáne. Za dvě. Tahle vražda není první, kterou spáchal.“

13.

Trvalo dva dny, než Josef Göschl vzdal svůj boj. Dva trpké dny, kdy vyšetřovací rutina krok za krokem vstřebala opovržení, nenávist, všechny pocity. Důležitým bodem v Bartoškově taktice byl fakt, že Regina Schmidtová poznala vražedný nástroj. Ještě než žlutý mercedes opustil náměstí před Zeleným dvorem, stihl jí Bartoška připomenout lehké zaváhání, které postřehl při prohlídce synových věcí, a Schmidtová jeho dojem potvrdila. Znala ten nůž. Patřil kdysi Arnoštu Preissovi.

Když se kapitán Hejnoch připravoval na cestu do Prahy, připomněl, že by bylo užitečné, kdyby totéž potvrdila Hana Preissová.

„Nechcete jet se mnou?“ zeptal se Bartošky. „Bude to tečka za případem a ta by měla patřit vám.“

„Díky. Ale nepojedu.“ Teď hned ne, zamlčel Bartoška. A taky zamlčel, že pro něj setkání s Hanou vůbec nebude tečka.

„Stejně jsme měli kliku, že dědek povolil,“ pochvaloval si Jaroslav Král.

„Celou tu dobu, co jsem myslel, že vím, jak to bylo, jsem si k tomu taky držel palce. Měli jsme ho tu na identifikaci,“ připomněl Bartoška. „Ani nemrkl, když se na svého synovce díval. A nebýt toho, že ti Regina Schmidtová řekla původní jméno svého prvního manžela, hned by mě to ani nenapadlo. A kdybych se nedal vylákat na jednu procházku. Když mi Hana Preissová chtěla vysvětlit, proč sem přijela a co ji trápí, měla důvod vytáhnout mě za město k bývalému lomu. K tomu, co jsme míjeli, když jsme jeli ke Göschlovi. Chtěla se na místě přesvědčit, že mně jako člověku od fochu se bude situace jevit stejně jako jí.“

„Neomylný plán, jak tě zavlíct do přírody,“ uchechtl se Král.

„Možná jindy. Ale ta historka s Einhelligem byla k tak prostému plánu moc složitá.“

„Proč?“ zeptal se záměrně kapitán Hejnoch. Měl pocit, že Bartoška si chce všechno ještě jednou prožít.

„Proč?“ zopakoval trochu roztržitě Bartoška. „Ano, proč. Alfred Einhellig byl zřejmě trochu podivný muž. Když mu zemřelo dítě, byl to dvouletý chlapec, nejspíš ho zármutek vyšinul tak, že se už nikdy nevzpamatoval. Posedlost, že ztratil potomka, mu očividně natolik převrátila pohled na život, že i tu díru na okraji Vídně, kterou měl, odkazoval pokračovateli rodu. Ale musel to být hoch. Dědictví se vázalo jedině na to, že to bude dědic po meči. Einhellig byl švagrem starého pekaře Preisse a jeho sestry Anny, provdané Goschlové. Josef Göschl, syn této sestry Anny, neměl na nic nárok. Dědit mohl jedině Preiss, Hanin otec. Už se nedozvíme, když to neví jeho dcera, jak se Arnošt Preiss dozvěděl, že malou ševcovskou dílnu deset let po válce strhli a z místa se stala velice cenná parcela pro nový obchodní dům.“

„Třeba se přičinil vykonavatel závěti, nějaký obecní notář, nebo naopak sám majitel obchodního domu tlačil, aby se majetkové věci vyřešily.“

„Snad. Jenže najednou papír, napsaný přinejmenším v záchvatu podivínství, dostal obrovskou cenu. Částka za pronájem totiž neustále roste a roste a konto pro dědice ve vídeňské bance je bez majitele. Hanin otec se očividně před deseti lety vypravil do Borové, aby si sehnal z matriky všechny potřebné doklady k tomu, aby se o svůj majetek mohl přihlásit. Svěřil se podle všeho svému bratranci Göschlovi – a konec známe. Arnošt Preiss zahynul v lomu. Göschl zřejmě počítal, že Arnošt Preiss má závěť s sebou, a možná by se ji pokusil nějak zfalšovat. Ale v papírech, které u Preisse našel, byly opravdu jen výpisy z matrik, ale to, co potřeboval, ne. Nemohl tedy nic dělat.

Napsal proto Ernstu Schmidtovi. Byl to Preissův syn z prvního manželství a Göschlovi se jako bleskem rozsvítilo, že tady je další možný dědic. Rozhodně byl Preissův prvorozený. Zasvětil Ernsta do celé situace a chtěl na něm, aby se ve Vídni u notáře pokusil sehnat duplikát. Ernst Preiss – Schmidt by vyzvedl dědictví a s Göschlem by se podělili. Proč ne.“

„Vymyšlené to měl dobře. Ale když se mu podařilo zamáznout tu první vraždu, nechápu, proč ujel podruhé,“ kroutil hlavou Král.

„Před deseti lety nevypadaly tyhle končiny jako dnes. A nezapomeň, že Arnošt Preiss pil. I když leckdo z lidí si mohl myslet leccos, nakonec ta možnost, že se opilec zabije pádem, není tak vyloučená. Ale právě že tentokrát Göschl už nervy jak špagáty zdaleka neměl. Viděl jsi ho. Kolik let mu zbývá, aby si něco užil? O parádní rakev moc lidí nestojí.“

„Chrchlavá sušinka je už teď.“

„Však právě. O to víc je nerudný, netrpělivý a podezíravý. A protože se jen třásl, aby věděl, jak dopadl Schmidt s duplikátem, musel čekat hned zvečera možná na kraji města, kde si ho nikdo nevšiml, a domluvit si schůzku ještě na ten den. Když Schmidt nešel, protože ho Golem opravdu v Bažantnici uspal a okradl, vyšlápl mu naproti. Když našel Schmidta na zemi, měl už mozek naprogramovaný jen na otázku papíru. Posvítil si baterkou, aby líp viděl na náprsní kapsu, a v tu chvíli se Schmidt probral. Oslněn neviděl, kdo nad ním klečí, a taky si nedal na čas o tom uvažovat, proč taky, prostě vyrazil a začal Göschla škrtit.“

„Ten chudinka by moc nepotřeboval.“

„Bozi vědí, že ne. Takže Göschl pustil Schmidtův kabát, šáhl do kapsy a bodl. Schmidt musel držet pevně, protože mu před očima zůstal naposled vazoun Golem, a starý proti mladému tak jako tak nemá velkou šanci.“

„Ty pohmožděniny, co schovával pod šátkem, taky za něco mluví,“ připomněl Král.

„Docela mu věřím, že Schmidta nechtěl zabít,“ připustil kapitán Hejnoch. „Jenže to na věci nic nemění.“

„A co bude s ní?“ zeptal se Král.

„S kým?“

„S jeho matkou přece.“

„Bude to mít nejtěžší ze všech,“ odpověděl místo Bartošky kapitán Hejnoch. „Ale na to jsou zákony lidí krátké.“

„Kdoví, za co platí,“ odtušil Bartoška.

V důvěrném světle noční lampy se pokoj stulil do podivuhodného šera, kdy skříň a prádelník, pestrá stěna závěsných knihoven i okno vedoucí do známé ulice byly jedinečnou součástí domova. Chtěla bych být jako všechny ostatní ženy v mém věku, připomněla si Hana svou stálou touhu mít domácnost, muže, děti, stavět dům.

„Muže máš,“ řekla šeptem.

„Cože?“ ozvalo se přidušeně z polštáře, na němž se s chabým výsledkem pokoušel mžourat jedním okem poručík Bartoška.

„Nic. Spi.“

„Slyšel jsem tě. Jen doufám, že se s tebou žádný brácha o dědictví nerozdělí. Bohaté nevěsty já nemám rád,“ huhňal.

Vyprskla a záchvat smíchu donutil Bartošku otevřít i druhé oko.

„Co je?“

Nebyla k utišení.

„Nás je totiž pět holek!“

A Bartoška se dočista probudil.