Paul Elgers

Kočka s modrýma očima

Během odpoledne se šedá clona mraků protrhla a déšť trochu polevil. Od Azorských ostrovů začal proudit do posledního říjnového týdne teplý vzduch. Měl jsem za sebou tři návštěvy, tedy přesně půlku své denní normy. Jak mi moji chlebodárci z Düsseldorfu oznámili, měl jsem tentokrát při svém sociologickém průzkumu věnovat pozornost zejména mínění osamělých frankfurtských žen ve věku nad šedesát let. Zašel jsem do nebližšího průjezdu a listoval v seznamu respondentů. Ve svém povolání se setkávám s nejrůznějšími typy lidí. Někteří ochotně zodpoví jakékoli otázky. Bez skrupulí řeknou svůj názor například na studentské bouře, co si myslí o zahradních trpaslících, pánských a dámských parukách, kterou politickou stranu budou volit či jsou-li spokojeni s „východní“ politikou spolkové vlády… U jiných naopak uplyne třeba i rok, než se je člověk znovu odváží překvapit obvyklou formulkou: Jsem pracovníkem Ústavu pro výzkum veřejného mínění Veritas, směl bych vám položit několik otázek, jež se týkají i vás? Náš šéf nás vytrvale nabádá: Navazujte osobní styky, pánové, styky jsou rozhodující! Nejste žádní agenti, kteří se vnucují se svým pochybným zbožím. Jste pracovníky vědeckého ústavu a v tom smyslu musíte na lidi psychologicky působit… No jasně, psychologie je přece můj džob.

V mém zápisníku figuruje přes dvě stě jmen. U každého z nich mám uvedenu ulici, číslo domu, povolání, rodinné příslušníky, hobby, poslední zaměstnání. Hledám pod hlavičkou „svobodné povolání“. Tihle spisovatelé a umělci jsou velice hovorní, člověk se od nich doví ledacos. Žen středního či postaršího věku tu mám povícero, tak třeba tády – Annette Lumierová. Bývalá dvorní herečka, která oslňovala publikum ještě za posledního Viléma. Tato letitá dáma žije sama ve vile v Parkstrasse. Vzpomněl jsem si, že jsem Annettu Lumierovou už jednou navštívil. Bylo to na jaře. v souvislosti s nějakou bezvýznamnou anketou, kterou si objednal Spolek pro ochranu zvířat.

Pohlédl jsem na hodinky, ukazovaly 17.45. Roztáhl jsem deštník a zamířil do espresa na šálek kávy. Poté jsem se odebral do Parkstrasse.

Byla to tichá ulice v přepychové čtvrti. Ten, kdo si tády může dovolit bydlet, jistě finančně nestrádá, pomyslel jsem si. Míjel jsem rozlehlé zahrady obklopující majestátní vily. Parkstrasse číslo 5, byl jsem u cíle.

Pár kroků ode mě projel černý mercedes. Předjel mě a zastavil.

Kovaná železná vrata u zahrady byla vzpříčená v závěsech. Na zvětralém zděném sloupku jsem spatřil čtvercový mosazný štítek s vyrytým jménem: Annette Lumierová. Zvonek jsem hledal marně. Strčil jsem tedy do vrat a kráčel zpustlou zahradou k domu. Zub času zahradu i vilu citelně poznamenal… Domovní dveře byly pootevřené. To mě udivilo. Stiskl jsem zvonek a uslyšel jeho pronikavý zvuk. Otevřít nikdo nepřicházel. Zazvonil jsem ještě třikrát a poté vešel dovnitř. „Haló!“ osmělil jsem se zavolat. Ticho. Nikdo se neozýval.

„Je tu někdo?“ opakoval jsem několikrát hlasitěji. Vtom jsem zaslechl slabé mňoukání. Uvědomil jsem si, že stará paní měla kočku…

Došel jsem doprostřed haly. Zavánělo to tu ztuchlinou a vzduch by se dal krájet. Odkašlal jsem si a začal lákat kočku: „Pojď sem, micko, kdepak máš paničku?“ V pootevřených dveřích na konci tmavé chodby se skutečně objevila kočka. Měla hnědý čumák, pískové zabarvení srsti, tmavohnědý ocas a hnědé punčošky – siamská kočka. Upřeně se na mě zadívala, nahrbila se a pak se bleskurychle otočila a zmizela ve dveřích. Pomalu jsem ji následoval.

Kočka vyskočila na krb. Nastražila špičaté uši, pronikavě mňoukala a ježila se ke skoku.

Rozhlédl jsem se po velkém pokoji, který zřejmě sloužil jako salón. Byl zařízen drahým starobylým nábytkem. Masívní křesla a pohovka potažené sametem, už značně oblýskaným, vitríny přeplněné starožitnostmi. Stěny s vybledlými tapetami zdobily zarámované fotografie a obrazy. V jednom rohu trůnily vavřínové věnce se širokými stuhami, památka zašlé slávy. Upoutala mě olejomalba mezi dvěma vysokými okny, jež představovala rokokového jinocha s vyvinutou hrudí, jak napřahuje kopí. Že by samotná Annette Lumierová v jedné ze svých parádních rolí před šedesáti lety? Tehdy jí leželi u nohou knížata a jiní urození pánové. V pokoji byla cítit ztuchlina stejně jako v hale. Tady žil člověk už jen svými vzpomínkami.

Stará dáma ležela na koberci. Zpod dlouhých zelených sametových šatů, vyhrnutých ke kolenům, jí vyčnívaly nohy v černých punčochách. Pravý střevíc měla obutý, levý se povaloval opodál. Spodní část obličeje, krk a ramena jí zakrývala bílá hedvábná šála.

„Haló…,“ řekl jsem hloupě, sklonil se k ní a leknutím uskočil. Díval jsem se do očí mrtvé…

Annettě Lumierové jsem už nemohl pomoct. Ležela zkroucená před kulatým stolkem prostřeným porcelánem a stříbrem. Jeden ze čtyř šálků byl ještě zpoloviny plný. Nadzvedl jsem ho dvěma prsty levé ruky a namočil do něj pravý malíček. Pak jsem nápoj ochutnal. Byl to neslazený, už vystydlý čaj. Pohlédl jsem znovu na náramkové hodinky. Ukazovaly 18.20. Telefon stál na mramorovém podstavci vedle palmy. Přiložil jsem sluchátko k uchu. Bylo hluché.

Ani jsem nestačil zavěsit, když vtom se vedle krbu porozhrnul závěs a objevila se jakási stará žena. Byla malá a tlustá, přepásaná zástěrou, a za sebou táhla koště. Něco si pro sebe zabručela, nevěřícně zakroutila hlavou, otočila se a zmizela.

Chvatně jsem položil sluchátko zpět do vidlice a snažil se ženu zadržet, přičemž jsem klopýtl o střevíc mrtvé. Vpadl jsem za závěs, ale po ženě s koštětem ani památky. Volal jsem ji a vztekle ve tmě bezhlavě vrážel do nábytku. Marně jsem šmátral po vypínači, a tak jsem škrtl sirkou. Spatřil jsem povalené židle, několik lamp a svícnů a závěs z pestrých perel. Za ním byly dveře… bohužel zamčené! Nezbývalo než se vrátit k mrtvé.

Siamská kočka ježila hřbet a naříkavě mňoukala. Lumierové jsem se ani nedotkl. Střevíc, do kterého jsem před chvílí kopl, jsem položil na původní místo.

Zbaběle mě napadlo, že jednoduše zmizím a nechám mrtvolu mrtvolou. Vzápětí jsem se však vzchopil. Ne, musím přivolat lékaře! A proto ze všeho nejdřív vyhledat tu ženskou s koštětem. Jistě je někde v domě. Stará dáma měla zřejmě hosty, uvažoval jsem, a když odešli, chtěla sklidit ze stolu. Přitom patrně dostala srdeční záchvat, kterému podlehla.

Bloudil jsem po domě, běhal po schodech nahoru a dolů. První patro, jak se zdálo, bylo neobydlené. Dveře byly zamčené a na chodbě se válelo všelijaké haraburdí. Na stěnách visely staré obrazy. V přízemí jsem objevil ložnici s postelí a nebesy, předpotopní koupelnu s mnoha zrcadly, malý modrý salónek a úzkou kuchyň se světlíkem. „Haló, kdepak jste?“ zavolal jsem do něj. Hrome, přece se ta ženská nepropadla do země! Dostal jsem se až do sklepa; tady však byla jen obrovská hromada uhlí. Vyšlapal jsem zase schody nahoru a octl se znovu v kuchyni. Zvláštní – předtím jsem nechal rozsvíceno, a teď mě obklopovala tma. Ale jen na chvíli.

Vzápětí se světlo rozsvítilo a nějaký chlap v kostkované sportovní bundě a šedých kalhotách na mě zhurta spustil: „Tak váženej, ručičky pěkně nahoru a marš ke zdi, čelem k těm nádhernejm kachlíkům. A hněte kostrou!“

„Co to má znamenat?“ zeptal jsem se nechápavě a stíral si pavučiny z kalhot. „Kdo jste? Neviděl jste čirou náhodou starou ženskou s koštětem? Tu totiž hledám.“

Byl mladý, sportovní postavy – vypadal jako fotbalista profesionál. Nazrzlé vlasy měl sčesané dozadu, malý nos, široká ústa a výraznou bradu. Jeho šedé oči si mě posměšně měřily. „Kriminální policie,“ vyštěkl a strčil mi pod nos plechovou placku. „Nevykládejte hlouposti a plavte ke zdi. Jestli máte nějaký připomínky, budete mít příležitost pozdějc.“

Raději jsem poslechl. Ten zelenáč se na mě očividně vytahoval, a dokonce mi začal ohmatávat nohavice.

„V levé zadní kapse mám nůž, nebezpečnej zabiják,“ zavtipkoval jsem. „Jsem totiž schopnej všeho.“

„Ještě že to přiznáváte. A teď se hezky otočte a pochodem v chod do pokoje.“

V salónu se na pohovce rozvaloval obtloustlý muž s pleskou, srostlým obočím, bambulovitým nosem a tučným podbradkem. V ústech žmoulal oharek doutníku. „Máte tu čest s kriminálním radou Hartungem. osobně,“ přivítal mě velkomyslně. „Tamto,“ kývl hlavou směrem k mladíkovi, „je vrchní kriminální asistent Meyer. Psáno s ypsilon. Takže se, vážený, posaďte tady na ten muzeální kousek,“ ukázal mi na čalouněnou židli, „a vylezte s barvou ven!“ pohlédl na mě úkosem.

Sedl jsem si, nadechl se a po pravdě spustil, co a jak. Proč jsem vlastně přišel do tohoto domu, jak jsem objevil mrtvolu a jak jsem pak pátral po ženě s koštětem. Položil jsem na stůl průkaz Veritasu a ve vší slušnosti se optal, jestli je přípustné, aby se s občanem Spolkové republiky, který se při výkonu svého povolání ne vlastní vinou dostane do takové prekérní situace, jednalo jako s nějakým zločincem?

„Takže podle vás bychom se vám měli ještě omluvit,“ pronesl Hartung mírumilovně a převaloval špačka z jednoho koutku do druhého.

„Mám udělat zkoušku?“ zeptal se Meyer kriminálního rady.

„Samozřejmě. I s tím rizikem, že se případně budu muset panu,“ civěl do mého průkazu. „Kerstenovi omluvit. Prozatím.“

Meyer se ušklíbl, vzal ze židle u okna aktovku a vyndal z ní jakousi plechovou krabičku. Otevřel ji a vybídl mě, abych přitiskl palec, ukazovák a prostředník obou rukou na černý polštářek. Udělal jsem mu tu radost. Začerněná bříška prstů jsem musel otisknout na čistý list papíru.

„Otisky prstů jsou platný corpus delicti. Říká se tomu daktyloskopie, víme?“ poučoval mě kriminální rada. „Ale vy asi nečtete detektivky, co?“

„Ne,“ odsekl jsem a otíral si prsty do kapesníku. „Mně úplně stačí to, co se děje ve skutečnosti.“

Meyer vzal čistý hadřík, přehodil si ho přes levou ruku a zvedl telefonní sluchátko. Nasypal na něj prášek z dózy, sfoukl ho, prohlédl si sluchátko lupou a zase ho zavěsil. Nato se jal zkoumat moje otisky prstů na papíře. To samé provedl i s levou botou mrtvé. „Není pochyb, jsou to otisky pana Kerstena. Palce jsou obzvlášť zřetelné,“ konstatoval se zjevným potěšením.

„To jsou mi věci,“ bručel Hartung. „Pročpak jste, člověče, zouval mrtvé ten střevíc? Snad nejste fetišista?“

Snažil jsem se mu vysvětlit, jak se mé otisky prstů na telefonu i na botě octly. Ale nebyl jsem zřejmě dost přesvědčivý.

Kriminální rada útrpně vzdychl, vyndal z úst sežmoulaný zbytek doutníku a rozhlížel se po popelníku. Když ho nikde nespatřil, položil špačka na podšálek a zavrčel na mě: „Tak vy tedy tvrdíte, že jste chtěl telefonovat. Ale jako inteligentní člověk a sociolog k tomu – Meyere, to povolání ověřte – jste přece musel hned zjistit, že šňůra je přeříznutá. O botu, říkáte, jste zakopl, když jste se hnal za nějakou ženskou s koštětem. Ale kampak se ta dotyčná vypařila, co? Že by snad nějakej přízrak?“ ušklíbl se posměšně. „Lumierová tu přitom ležela bez vlády a vás ani nenapadlo jí pomoct. No ovšem, vy jste hned poznal, že je mrtvá, a dokonce proč. Prý infarkt. Kéž by tomu tak bylo!“ povzdechl si. A pak na mě vybafl: „Annettu Lumierovou někdo uškrtil! To jste však vy pochopitelně nemohl tušit a klidně jste si tu špacíroval po domě. Ale kupodivu jste nenašel, co jste hledal, že?“

Zaprotestoval jsem a znovu se ho pokusil o existenci té zpropadené ženské přesvědčit.

Odmítavě mávl rukou: „Vezměte laskavě na vědomí, vážený pane, že mi jakási neznámá osoba telefonicky oznámila, že paní Lumierová byla zavražděna a pachatel prý se ještě zdržuje v domě. Zprvu jsem to nebral vážně… však to známe. Mohl to být nějaký blázen nebo jeden z těch týpků, kteří mají ohromnou švandu z toho, když údajně zavražděný přijde pak policii osobně otevřít. Snažil jsem se do vily nejdřív zavolat, ale bezvýsledně… Tak jsme se sem vypravili.“ Hartung se významně odmlčel. „A co neobjevíme… všechny dveře dokořán a v salónu skutečně leží uškrcená Lumierová. A tady pan Meyer navíc přistihne cizího chlápka, jak leze ze sklepa, kde nemá co pohledávat – a už vůbec ne nějakou bábu s koštětem. Mohlo vás taky napadnout něco chytřejšího.“ odfrkl si pohrdavě. „Pojedete s námi na komisařství, pane Kerstene, tam se můžeme bavit dál, jen co budeme vědět, kdy došlo k vraždě. Doufám, že máte na inkriminovanou dobu alibi.“ Nato se obrátil k vrchnímu asistentovi: „Meyere, přivolejte sem mordpartu. Ve vedlejším domě budou mít jistě telefon.“

Meyer se hbité vzdálil.

Hartung si vzdychl: „Tak vidíte, člověče, do čeho jste se namočil. To, co jste mi tu vykládal, může být zrovna tak pravda jako lež.“ Prohlížel si můj průkaz a pak opovržlivě procedil skrze zuby: „Takže vy trávíte dny tím, že zvoníte na dveře a taháte z lidí rozumy. A když se navíc najde nějaký hlupák, dostanete ještě zadarmo kafe s moučníkem. Co jste se vlastně od té ubohé ženské chtěl dovědět?

Vážená paní, jste pro, nebo proti antikoncepčním pilulkám? Souhlasíte se zrušením zákona, který přísně trestá nelegální přerušení těhotenství?

Je fakt, že leckterý chlap se namáhá zbytečně, protože jeho žena užívá tabletky. A jiná naopak tvrdí, že je bere, a přitom to není pravda, takže dotyčný chudák má pak starosti,“ pravil kriminální rada moudře. „Ovšem že byste chtěl podobnými otázkami obtěžovat osmdesátiletou ženskou, je dost nepravděpodobné, že?“

Chystal jsem se mu objasnit přísně vědecké metody našeho ústavu, když vtom se jak na obrazovce objevila ta ženská s koštětem. Stála před závěsem, kroutila hlavou a mumlala: „Tak voni sou tu eště.“ A zase už se chystala zmizet.

„Stůjte!“ zařval na ni kriminální rada a vyskočil, jako když ho píchne.

Stará paní si přitiskla ruku k uchu.

Hartung byl skokem u ní: „Kde jste se tu, ženská, ksakru vzala?“

Ukázala ke stropu.

„Do prvního patra musí vést skryté schody,“ vyhrkl jsem osvíceně a pocítil úlevu, neboť teď ten nevěřící Tomáš musí chtě nechtě přiznat, že jsem si tu bábu nevycucal z prstu.

Hartung ukázal na mě a křičel ženě do ucha, jestli mě už tády předtím, asi tak před půlhodinou, viděla. Horlivě přikyvovala: „Jo, ten tády byl, ale vy eště né.“

Dovedl ji k mrtvé Lumierové. Stará zaječela hrůzou, div mi nepraskly bubínky. Hartung ji rychle odtáhl k závěsu, za kterým oba zmizeli. Slyšel jsem, jak do ní něco hučí, ale nerozuměl jsem ani slovu.

Po chvilce se kriminální rada vrátil do pokoje a sdělil mi úžasnou novinu: „Jste volný, pane Kerstene, můžete jít. Prosím vás jen, abyste mi tu pro všechny případy nechal svou adresu a číslo telefonu.“

To jsem vskutku nečekal. „K vašim službám,“ pravil jsem obřadně.

Kriminální rada přecházel po pokoji sem a tam, břicho vtažené, ruce v kapsách. Vypadal sklíčeně.

Přišlo mi ho líto. „Pane rado, já si myslím,“ troufl jsem si přerušit mlčení, „že vrah je ten chlap, co vám telefonoval. Musel mě vidět, jak jsem vešel do domu, a tak ho napadlo, že to na mě hodí. To ovšem kriminálku značně podcenili“ nedalo mi, abych si nerýpl.

„Že byste přece jen četl detektivní škváry?“ opáčil Hartung. „Ten hlas byl schválně pozměněný, mohla to být i žena.“

A tu jsem si vzpomněl na černý mercedes a má myšlenka nabyla na konkrétnosti. „Vrah seděl v autě, viděl mě přicházet, a tak počkal, až jsem vešel do vily. Pak vyrazil k nejbližší telefonní budce a zavolal na policii.“

„Hm,“ kriminálního radu má dedukce zjevně nevzrušila. „Má to jeden háček. V téhle čtvrti má mercedes kdekdo. Čísla vozu jste si pochopitelně nevšiml!“ Zastavil se u zdi a pozorně si prohlížel zarámované fotografie.

Přistoupil jsem k oknu, abych zjistil, jestli ještě prší. Už přestalo. Světlo z pokoje spoře osvětlovalo mokré křoví v zahradě před domem. Zdálo se mi, jako by se v něm cosi pohnulo. Vskutku. Teď se to kmitlo po straně a pomalu přibližovalo k domu. Rozeznal jsem postavu ve světlém nepromokavém plášti s vyhrnutým límcem. Ve tmě se zaleskly dlouhé blond vlasy. Pak mi zmizela ve stínu, ale vzápětí se vynořila přímo pod oknem. Skryl jsem se za hustou záclonu. Předprseň okna byla zhruba dva metry nad zemí, ale podél přední stěny domu se táhla asi po kolena vysoká podezdívka. V létě na ní mohly stát truhlíky s květinami. Postava vyskočila na podezdívku a dvě malé štíhlé ruce se snažily zachytit okenního parapetu. V bledém obličeji zářily velké modré oči. Dívka byla rozčilená a prudce dýchala. S námahou se vzepřela, vysoukala se téměř k parapetu až po pás a upřené se zadívala do pokoje.

Neodvážil jsem se ani pohnout.

Vtom třeskla rána a cosi profičelo skrz sklo. S jednou rukou na okenní římse se děvče bleskurychle otočilo a seskočilo do zahrady. V pokoji zhaslo světlo.

Nedaleko bylo slyšet zvuk rozjíždějícího se auta.

Kriminální rada mě strhl na stranu a těžce oddychuje se přikrčil vedle mě. Až po chvilce opět rozsvítil a prohlížel si malý kulatý otvor v okenní tabuli. „Vypadá to na ráži devět milimetrů,“ usoudil.

„Vida, jak může nevinný člověk snadno přijít k úhoně!“ pronesl jsem, když mi otrnulo.

Do místnosti, sotva dechu popadaje, vrazil jako vítr vrchní kriminální asistent Meyer: „Byla to černá mercedeska. Světla měla zhasnutý… Střelec seděl vpředu. Nastartoval a vyrazil na plnej plyn. Smůla, že náš auťák parkuje v zahradě.“

„To jsem blázen, proč si vzal na mušku zrovna mě?“ kroutil nechápavě hlavou Hartung.

„Vás asi ne, pane rado! Ta osoba utekla. Má blonďatý vlasy a světlej plášť do deště. Je to ženská. Se vší pravděpodobností střílel po ní. Bohužel se mi ztratila v zahradě. Je to hotová džungle.“

„Zdá se, že měl na ni pěknou pifku,“ pravil kriminální rada a ukazoval Meyerovi otvor ve skle. „Pane Kerstene, copak vy jste tu ženu neviděl? Stál jste přece těsně u okna!“

Nechtělo se mi s pravdou ven. Jak bych mu teď taky vysvětloval, proč jsem ho hned nezavolal? Raději jsem byl zticha a usoudil, že je na čase se poroučet. Podal jsem Hartungovi svoji vizitku: Hans Kersten, pracovník Ústavu pro výzkum veřejného mínění VERITAS, Düsseldorf. Pod tím byla malým písmem vytištěna moje adresa: Frankfurt/M., ulice, číslo telefonu.

Rozhodl jsem se, že se trochu porozhlédnu po zahradě. Možná že se ta dívka v pršiplášti krčí někde na bobku za křovím. Siamská kočka se plížila za mnou, otírala se mi o nohy a předla. Pod oknem se v listí zalesklo cosi světlého. Rozhrnul jsem ho špičkou deštníku a spatřil malou kulatou věc. Vedle ní ležel úzký bílý lístek. Sehnul jsem se: byla to pudřenka. Zřejmě dívce při seskoku vypadla z kabelky.

Kriminální rada bohužel po výstřelu zatáhl závěs na okně, takže sem z pokoje nepronikl ani paprsek světla. Už podruhé tento večer jsem škrtl sirkou a na lístku četl: Franz Schertel, vědecký antikvariát, Dürerstrasse 7. Vizitku s pudřenkou jsem zastrčil do kapsy.

Kočka mezitím utekla. Namířil jsem si to napříč zahradou k bráně. Ve tmě jsem klopýtal o spadané větve a polámané kytky a dával pozor, abych neuklouzl po mokrém listí.

Pojednou jsem zaslechl kočičí mňoukání. Znělo přátelsky. Vzápětí se ozval vzrušený šepot…

Otočil jsem se. Před sebou jsem rozeznal záhon růží a kluzkou pěšinu, která vedla k zahradní besídce, přesněji k tomu, co kdysi bývalo besídkou. Teď byly dveře vytrženy a škvírami ve stěnách mohl člověk prostrčit ruku. To jsem promptně zjistil ve světle reflektorů přijíždějícího auta. Před zahradními vraty čísla pět zablikalo modré světlo majáčku. Nato bouchly dveře u auta. Mordparta dorazila.

Bylo slyšet spěšné kroky, vyzvánění zvonku a bušení na dveře.

Vtom mi na pravé rameno skočila kočka a vzápětí mě oslepilo světlo baterky.

„Nepřibližujte se, mám v ruce srp,“ vyhrožoval mi dívčí hlas, ale bylo znát, že se chvěje strachem.

„Odhoďte tu věc a zhasněte světlo,“ domlouval jsem jí co možná nejklidněji. „Byl jsem v pokoji a viděl vás, jak jste nakukovala do okna. Já to tedy být nemohl, kdo na vás vystřelil.“

„A kdo jste?“

„To teď není důležité. Ale od policie, která v téhle chvíli střeží dům, rozhodně ne.“

„Je – je moje teta mrtvá?“

„Ano. Upřímnou soustrast.“

„Zabili ji!“ vzlykla.

„Vemte si tu kočku,“ poprosil jsem ji.

„Jmenuje se Inka. Inko, pojď ke Corinně!“ Inka zamňoukala a poslechla.

„Nechtěla byste se seznámit s kriminálním radou Hartungem?“

„Ne. To, co bych mu mohla říct, by mi teď stejně nevěřil. Musím odtud. Nevyptávejte se mě a pomozte mi prosím.“

„Dostaneme se na ulici přes sousední zahradu?“

„Musíme. Jako dítě jsem si tu často hrávala a vyznám se tu i potmě.“

„Tak proč jste nezmizela už dřív?“

„Měla jsem strach, hrozný strach. Ale vy naštěstí nepatříte k těm, kterých se musím obávat. Inka na to má čich.“ Tu poslední větu řekla s naprostou jistotou a konečně vyšla z polorozpadlé besídky. Srp neměla. Na pravém rameni jí seděla kočka. Dívka mi naznačila, abych ji následoval.

Cesta houštím přes zchátralou zeď do sousední zahrady a dál pak znovu skrz různá křoviska byla značně svízelná. Jeden šlahoun mi vytrhl z ruky deštník. Neměl jsem čas ho hledat. Konečně jsme byli na ulici a já se dívce představil.

„Říkejte mi prostě Corinno, pane Kerstene,“ navrhla mi na oplátku a dovolila, abych ji doprovodil. Míjeli jsme čísla 7, 9, 11…, posléze jsme došli na křižovatku a zabočili do další ulice. Neměl jsem chuť zapřádat rozhovor. Brzy se mi podařilo stopnout prázdný taxík. Proti kočce šofér nic nenamítal.

„Je nemocná?“ zeptal se pouze.

„Jo, během deseti minut bude mít mladý. Tak si pospěš, kamaráde.“

Corinna se zasmála a oznámila řidiči, že se potřebuje dostat do Dürerstrasse, nedaleko divadla na Koňském trhu.

„K panu Franzi Schertelovi do vědeckého antikvariátu?“ nedalo mi, abych si opět nerýpl.

Zbledla, ale neřekla ani slovo. Nastoupili jsme do vozu. Vtiskl jsem jí do dlaně pudřenku a z kapsy vylovil vizitku. „Tohle jste nejspíš ztratila.“

Povzdechla si, upřeně se zadívala před sebe a mechanicky hladila kočku. Teprve po chvíli pravila: „Možná je dobře, že budu mít svědka, až budu mluvit s panem Schertelem. Ale o smrti mé tety se prosím vás nezmiňte ani slovem. Co jste jí vlastně chtěl? Ale řekněte mi pravdu!“

Vyprávěl jsem jí všechno od začátku a jako corpus delicti ukázal svá dosud špinavá bříška prstů. Vyslechla mě mlčky.

Vědecký antikvariát pana Schertela byl tuctový obchod ve starém dvoupatrovém domě. Ve slabě osvětlené výloze byly vystaveny historické zbraně: pistole, šavle, dýky a staré knihy. Uprostřed vší té nádhery trůnila japonská váza. Pohledu do krámu bránil červený sametový závěs.

„Roletu má vytaženou, je tedy doma,“ usoudila Corinna a podala mi kočku. Zvonek byl vedle dveří. Dívka stiskla třikrát tlačítko. „Jestli není v krámě, vykoukne z okna v prvním patře. Kromě něj tu totiž nikdo nebydlí. Dům patří Schertelovi.“

Nahoře za oknem probleskovalo slabé světlo. Nikdo se neozýval ani nepřicházel otevřít. S Inkou na rameni jsem šel ke dveřím a zaklepal. Vzal jsem za kliku. Bylo otevřeno.

Corinna mě předběhla a hbité seskočila tři schůdky u dveří. „Okamžik, hned rozsvítím,“ volala.

Vzápětí zděšené vykřikla. Pustil jsem kočku na zem a jedním skokem byl u Corinny. Stála tu smrtelně bledá, zaťatou pěstí si zakrývala ústa a z očí jí stékaly slzy. Před ní na podlaze v kaluži krve, s rukama široce rozhozenýma, ležel muž v černých kalhotách a hnědé prošívané domácí kazajce. Spočíval na břiše na roztrhaných papírech, takže mu nebylo vidět do obličeje.

„To je Schertel!“ vzlykla Corinna. „Doběhnu na policii, vy zatím počkejte tady!“

Než jsem se stačil vzpamatovat, byla pryč. Trčel jsem u mrtvoly jako opařený a snažil se na ni nedívat. V krku jsem měl vyschlo. Všude kolem byl hrozný nepořádek. Rozházené potrhané papíry, v rohu místnosti převržený pult, po podlaze se povalovaly rozkramařené věci ze zásuvek. Na kulatém stole ležely tlusté, v kůži vázané knihy a svazky časopisů… Do prvního patra vedly točité železné schody.

Posadil jsem se do masívního černého koženého křesla a čekal na Corinnu. A tu jsem si uvědomil, že když jsme přicházeli k domu, zahlédl jsem v prvním patře světlo.

Co když je vrah ještě v domě a čeká, až zmizím? napadlo mi. Ne, tu radost mu neudělám!

Z vystavených exponátů jsem si vybral velkou jezdeckou pistoli. Měla hlaveň velké ráže, bohaté kování a měděnou rukojeť. Ten, kdo s ní dostane přes lebku, bude mít dost, pomyslel jsem si bojovně. Vystoupil jsem po schodech nahoru. Dveře do bytu byly otevřené. V obývacím pokoji svítila jen stolní lampa. Dál tu byla ložnice, supermoderní malá kuchyňka a koupelna. Prohledal jsem kdeco, nakoukl za záclony, a dokonce i pod postel. Nikde nic. Tady se určitě nikdo neskrýval. Byly tu však ještě jedny dveře – ty ale byly zamčené! Že by zadní východ?

Vracel jsem se k točitým schodům, když vtom dole v krámě zhaslo světlo. S nohou na prvním schodě jsem se přitiskl zády k zábradlí a držel se ho pevně oběma rukama. Pistoli jsem zastrčil za opasek, hlavní nahoru. Stál jsem ani nedýchal a snažil se zrakem proniknout tmu. Vtom bliklo světlo kapesní svítilny a dotklo se mého obličeje. Odvrátil jsem hlavu. Kužel paprsků mi přejížděl po těle odshora dolů. Zdálo se mi, že rozeznávám jakousi postavu v plášti a klobouku. Ale byl to jen okamžik. Vzápětí mě znovu obklopila tma.

Pravou rukou jsem vytáhl pistoli, napřáhl se a mrštil jí ke dveřím. Ozvala se rána, ale výkřik Žádný. Sunul jsem se po zábradlí, až jsem nohou nahmátl další úzký schod. Zadržel jsem dech a cítil, jak mi krev buší ve spáncích. Opatrně jsem se doplazil dolů, číhal a naslouchal.

Nahmatal jsem vypínač a rozsvítil. Všechno tu bylo jako dřív.

Zvedl jsem pistoli ze země a vystoupil po těch třech schodech ke dveřím. Otevřel jsem a málem vrazil do nějakého muže. Pohotové jsem mu zavrtal ústí pistole do břicha a vzápětí sám dostal pěstí do brady. Nohy se mi podlomily a pistole mi vypadla z ruky. Muž mě vytáhl nahoru jak hadrového panáka a sakroval. Ve světle, které sem dopadalo z ulice, jsem poznal svého protivníka. „Pan Meyer,“ zasténal jsem.

„Sakra, chlape, co vy tu zas děláte?“ nevěřil svým očím.

„Osud se proti mně spiknul,“ vzdychl jsem a třel si bradu.

„Co jste tu hledal?“ opakoval ostře.

„Však uvidíte sám, co se stalo,“ odsekl jsem nevrle.

Meyer si masíroval žaludek. „Máte tvrdej úder,“ prohodil uznale.

Ten kompliment jsem mu vrátil.

Když Meyer spatřil mrtvolu, zkoprněl, úkosem na mě pohlédl a nevěřícně kroutil hlavou. „Člověče, vy máte zřejmě nos být na místě činu vždycky první.“

Pokusil jsem se mu pokud možno hodnověrně vylíčit svou příhodu: „Stará paní Lumierová má neteř. Znám jen její křestní jméno – Corinna. Náhodou jsem se s ní před chvílí seznámil. Chtěla totiž navštívit svou tetu, a tak jsem jí šetrně sdělil, co se stalo. Nato se rozhodla jít za nějakým Schertelem a prosila mě, abych ji doprovodil taxíkem. Přijeli jsme sem a Schertela našli mrtvého. Corinna okamžitě běžela na policii a já zatím čekám tády.“ A řekl jsem mu taky, co se mi přihodilo potom a proč jsem se tak zběsile hnal ze dveří. „Možná že to byl jen zloděj, který chtěl využít příležitosti. Dveře byly otevřené a krám prázdný. Vplížil se dovnitř, a když zaslechl nahoře mé kroky, zhasl světlo a prásknul do bot.“

„To není špatný,“ pochválil mě Meyer, ale asi jen proto, aby mi vzápětí zasadil ránu pod pás: „A kdepak máte svůj deštník?“

„Deštník…? Asi jsem ho zapomněl v tom taxíku,“ vzdychl jsem odevzdaně.

„Prohledali jsme zahrady, ve kterých ta ženská v pršiplášti zmizela – stopy byly jasný jak facka… dámský lodičky… A taky vaše boty, můj milej, na kterých máte bláto ještě teď. Kriminální rada dokonce našel i váš deštník!“ konstatoval Meyer suše. „Propříště mě laskavě těch svejch báchorek ušetřete!“

Nic mi nenapadalo na svou obhajobu a musel jsem asi vypadat dost hloupě. Bylo mi všelijak. Zmohl jsem se jen na nesouvislý dotaz: „Jak jste se dověděl… kdo vám řekl… tedy myslím, jak jste poznal, že jsme jeli právě sem?“ koktal jsem uboze.

„V levé dlani Lumierové jsme našli lístek s číslem. Možná že ji vrah překvapil, zrovna když chtěla telefonovat. Na poště jsem si podle čísla zjistil jméno a adresu a šéf mě pověřil, abych toho Schertela trochu vyzpovídal – což už bohužel neudělám! Ale v každém případě, váženej, sepíšu protokol s vámi.“

Udělalo se mi zle. Svezl jsem se do křesla a rezignovaně si prohlížel své zablácené boty.

Meyer zběžně prohledal mrtvolu. „Dvě střelné rány do zad. Ruce jsou dosud teplé. Před slabou půlhodinou ještě žil,“ usoudil znalecky. Chtěl si zavolat, ale v té spoušti se marně rozhlížel po telefonu. Pak však objevil telefonní šňůru, která se táhla k pultu v rohu místnosti. Nadzvedl ho, rukama zalovil v hromadě papírů pod ním, vyhrabal přístroj a postavil ho na židli. Poté vytáhl i sluchátko, přiložil ho k uchu a profoukl mluvítko. Nato někomu stručně sděloval, co se tu odehrálo. Mezi jiným jmenoval taky mě a Corinnu. Rozhovor ukončil slovy: „Ano, pane kriminální rado, vyřídím.“ Pak se ke mně otočil a s líbezným úsměvem pravil: „Čeká vás dlouhá noc, pane Kerstene. Starej Jupp je na vás pořádně naštvanej a má pro to taky svoje důvody.“

„Starej Jupp…?“

„Na komisařství tak mezi sebou šéfovi říkáme. Má krátce před penzí, zlobí ho žlučník, a nesmí se proto zbytečně rozčilovat. A teď, chudák, kápne na vás…“

„A že se slečna Corinna ještě nevrátila, to je vám fuk, co?“ vybuchl jsem rozhořčeně.

„Vy naivko!“ rozesmál se. „Nejbližší policejní stanice je na Koňským trhu, pěšky odsud sotva pět minut. Ta dáma se tu už neukáže, to mi věřte… Když jsem se v Parkstrasse vracel z vedlejší vily, odkud jsem volal do podniku, byl jsem skoro u domovních dveří, když padnul ten výstřel. Utíkal jsem rychle k silnici, ale už jsem jen zahlíd, jak řidič v černých mercedesu nastartoval a prudce vyrazil. A pak vyběhla ze zahrady ta ženská v pršiplášti. Hnal jsem se za ní, ale ve tmě se mi ztratila. Musel jsem to vzdát. Že by nevinná hra na schovávanou, co myslíte? To asi sotva! Ta holka má určitě se smrtí své tety něco společnýho a vy jste jí nejspíš docela přišel vhod, abyste jí dělal rytíře. Je aspoň hezká?“

„Kočka! Kdepak je vlastně kočka?“ vzpomněl jsem si najednou a vyskočil z křesla.

„Hrome, jaká kočka zase…?“ zíral na mě v údivu.

Odpovědi mě ušetřila Inka osobně. Graciézně kladla pacičky před sebe a pyšně vkráčela do krámu s ocasem zdviženým vzhůru. Pak se vyhrbila, otočila hlavu ke dveřím a zamňoukala.

„Inko, kdepak máš paničku? Pojď ke mně, no pojď, malá, pojď,“ lákal jsem ji.

Kočka se krátce rozběhla a hop – už dřepěla na hromadě svázaných časopisů, z kterých se zvedl šedivý oblak prachu. Inka kýchla, naježila se a zle vrčela.

„Mohu dál, pánově?“ ozval se pojednou od dveří neznámý hlas. Patřil muži v elegantním plášti z velbloudí srsti a v šedivém klobouku, který s pláštěm podivně kontrastovaly. Narůžovělý kulatý obličej se pod širokým lemem téměř ztrácel. Černá bradka vypadala, jako by byla jen přilepená. Příchozí držel v levé ruce aktovku ze světlé kůže s nápadnými zámky, třemi prsty pravé ruky pevně svíral hlaveň pistole. „Doktor Luderer, jméno mé, právní zástupce,“ představil se obřadně a mírně se uklonil. „Tuto, doufám, neškodnou věc, jsem našel před dveřmi.“ Inčino nepřátelské vrčení ho zjevně znervózňovalo. „Ta kočka mi venku vběhla pod nohy a kvílela v nejvyšších tóninách. Nejspíš bude hladová!“

Meyer mu vzal pistoli z ruky, vrhl po mně zoufalý pohled a postavil se těsně vedle mě. Krok za námi ležela mrtvola. Doktor Luderer ji však vidět nemohl.

„Meyer. Alfons Meyer,“ představil se vrchní kriminální asistent, „a toto je pan Kersten, diplomovaný sociolog,“ ukázal na mě. Jak to „diplomovaný“, nevěřil jsem svým uším – chce se mi snad posmívat?

Nezvaný host si významně odkašlal a konečně spustil, co měl na srdci. „Pan Schertel mi dnes telefonoval do kanceláře, že se mnou potřebuje projednat jistou naléhavou záležitost. Bohužel jsem v té době nebyl přítomen, a když jsem se do pracovny vrátil, marně jsem se ho snažil telefonicky zastihnout. Telefon má zřejmě poruchu. Byli byste proto tak laskavi, pánové, a informovali pana Schertela o mé návštěvě? Velice lituji, jestli vás tím obtěžuji. Zvonil jsem již ze dvora, ale rovněž marně.“

„Ze dvora?“ divil se Meyer.

„Ovšem. Odtamtud vedou do bytu pana Schertela pohodlnější schody než tyto točité.“

Meyer mu ukázal policejní odznak. „Kriminální policie. Kdy vám pan Schertel telefonoval?“

„V 18.50. Krátce po 19. hodině jsem už byl opět ve své kanceláři a našel vzkaz v záznamové kazetě. Ale co se vlastně stalo, pánově?“

„To znamená, že v 18.50 Schertel ještě žil.“ Blýskl se Meyer svým logickým myšlením. „Je mi velice líto, pane doktore, ale nemohu vás toho pohledu ušetřit,“ ustoupil o krok stranou.

„Proboha,“ zaúpěl právní zástupce a sejmul z hlavy klobouk.

„Naznačil vám Schertel, co s vámi chce projednat tak naléhavého?“

„Ne, ne. Ale víte, já totiž pro něj již léta koncipuji kupní smlouvy, většinou jde o obchodní smlouvy se zahraničními zákazníky, které spěchají. A Franz Schertel je – tedy byl velice uznávaným odborníkem v oblasti mezinárodního obchodu s uměleckými předměty.“ Bradka se mu třásla rozčilením.

Vrchní kriminální asistent Meyer doprovodil doktora Luderera ke dveřím a požádal ho, jestli by mu mohl příští den poskytnout několik bližších informací ohledně obchodních přátel a stálých zákazníků pana Schertela. Právní zástupce ho hluboce dojat ujistil, že bude policii při vyšetřování tohoto hrozného zločinu kdykoli nápomocen.

„A k čemu vám ještě mohu sloužit já?“ optal jsem se Meyera.

„Vy?“ opáčil Meyer. „Vy tu se mnou hezky počkáte na kriminálního radu. Ten je totiž zase pro změnu nesmírně zvědavej na vaše informace o krásné neteři, která vám tak elegantně práskla do bot. Zbyla nám tu bohužel jen její kočka. Panečku, ta kdyby tak mohla vyprávět!“ Navlékl si černé rukavice, poklekl vedle mrtvého a začal mu prohledávat kapsy. Cosi z nich opravdu vytáhl: barevnou fotografii velikosti pohlednice. Položil ji na pravé opěradlo koženého křesla a se zájmem si ji prohlížel.

Směl jsem se rovněž podívat. Vypadalo to na snímek nějaké olejomalby. Zobrazovala pestrou kytici květů na stole před otevřeným oknem, kterým do pokoje nahlížela mladá žena se šátkem na hlavě.

„Je to zřejmé přelom století, pokud se aspoň trochu vyznám v malířství. Co si vlastně představujete pod pojmem vědecký antikvariát?“ položil mi Meyer zdánlivě bez souvislosti řečnickou otázku. „Jsou tu samý starý zbraně, starý braky, starý časopisy – ale nevidím tu jedinej obraz! A na mezinárodní obchod s uměleckými předměty to už teda vůbec nevypadá.“

Nadzdvihl červený sametový závěs a nakoukl do výlohy. V tom momentě však stáhl hlavu zpět, jako by mu někdo chrstl do obličeje studenou vodu, a s výkřikem: „Neteř!“ vyrazil na ulici. Vzápětí bylo slyšet jeho láteření a Corinnin křik. Rozběhl jsem se za nimi, ale pod nohy se mi připletla prskající kočka a já o ni zakopl. Hned nato mi u hlavy přistála bílá dámská lodička a ve dveřích jsem spatřil Corinnu, celou zkroucenou, jak ji Meyer strkal před sebou a tlačil jí pravé rameno osvědčeným policejním grifem dozadu. Inka přispěchala Corinně na pomoc. Skočila Meyerovi na záda, což nevěstilo nic dobrého. Popadl jsem ji za krk, ale rozběsněná kočka prskala a zatínala drápy do Meyerovy bundy. Čím víc jsem se ji snažil odtrhnout, tím byla zuřivější.

„Pane Kerstene, pomozte mi,“ úpěnlivě mě prosila Corinna. Meyerovi nezbylo než ji pustit. Visel komicky ve své sportovní bundě, kterou jsem mu i s kočkou zadrápnutou uprostřed límce téměř přetáhl přes hlavu. Corinna vzala Inků do náruče a chlácholila ji. Zvedl jsem lodičku, sehnul se a vsunul jsem její malou teplou nožku, kterou jsem podržel v rukou déle, než bylo nutné, do střevíčku.

Meyer se opět vytasil se svou policejní plackou a osopil se na Corinnu: „Vrchní kriminální asistent Meyer. Využila jste kočky, abyste mařila výkon úřední moci, vážená slečno!“ ohmatával si škrábanec na pravé tváři.

Corinna se omlouvala a snažila se mu vysvětlit, že kdyby věděl, co se jí přihodilo, pochopil by, proč se tak bránila.

Meyer to chtěl vědět. A hned!

Dovedl jsem Corinnu ke křeslu. Byla velmi rozrušená a nechala se usadit jako malé děcko. Inka se uvelebila na pravém opěradle křesla, stočila ocas a už uklidněná spokojeně mžourala očima. Meyer zůstal stát, zatímco já si našel místo na nejspodnějším schůdku, odkud jsem s neskrývaným obdivem pozoroval Corinnu. Byla opravdu moc hezká.

Začala nám líčit svoji vpravdě podivnou historku.

Když skončila, Meyer suše poznamenal: „Tohle všechno budete muset ještě jednou zopakovat kriminálnímu radovi Hartungovi. Jestli vám ale můžu poradit, začněte rovnou s tou procházkou po zahradě vaší tety. Váš příběh totiž začal už před tím výstřelem.“

„Copak vám pan Kersten ne…“

„Ale ano,“ přerušil ji Meyer netrpělivě. „Vyprávěl mi krásnou pohádku o tom, jak a kde přišel o svůj deštník. Ta vaše je ale mnohem zajímavější: Dva maskovaní chlápci vás vtáhnou do auta, obrazí s vámi pár rohů, a když jim slíbíte, že budete hodná holčička, v pohodě vás zase vysadí. Hotovej Divokej západ ve Frankfurtu! To by jeden nevěřil.“

„Já vás přece nenutím, abyste mi věřil,“ ohradila se Corinna dotčeně.

„Jeden z těch gangsterů byl přece taky tády a zhasl světlo, abych ho nepoznal. To slečninu výpověď potvrzuje,“ snažil jsem se dívce pomoct.

Meyer nás však už nebral na vědomí. Podíval se na hodinky a šel k telefonu. Zvedl sluchátko a nervózně vytáčel jakési číslo.

A pak se to stalo. Kočka se naježila a mrskla ocasem tak prudce, že fotografie, na níž si, aniž jsme si toho kdo všiml, až dosud hověla, slétla přímo ke Corinniným nohám. Ta se pro ni střelhbitě sehnula, když v tom okamžiku zahřměl výstřel. Corinna zděšeně vyjekla a já leknutím seskočil ze schodu jak gumový panák. „K zemi!“ zařval Meyer.

My s Corinnou jsme se vrhli za převržený pult. Inka, uši nastražené, se krčila na balíku časopisů. Meyer s automatickou pistolí v ruce vzal schody útokem nahoru. Tiskl jsem vzlykající dívku k sobě a hladil jí roztřesené ruce.

„Co se to tu ksakru děje. Meyere?“ zahřměl pojednou čísi hlas.

Vykoukl jsem přes okraj stolu. Ze schůdků u dveří scházel kriminální rada Hartung a v závěsu za ním půl tuctu mužů, pravděpodobně experti z oddělení vražd.

„Tady jsem!“ hlásil se Meyer a úprkem sbíhal ze schodů. Celý zadýchaný chrlil na Hartunga, co se tu před chvilkou odehrálo. V zápalu řeči snad ani nepozoroval, jak tvář vrchního rady brunátní zlostí. A nakonec všemu nasadil korunu: „Ten lump musel být po celou dobu schovanej nahoře. Teď po něm ale není ani vidu, ani slechu. Nejspíš fouknul zadním schodištěm do dvora. Odtamtud vede úzkej průchod do dalších dvorků a dál pak do labyrintu uliček Starého města.“

„Takže tím je to pro vás odbyté, co!“ prskal Hartung jako kočka. „A že by se třeba taky mohl schovat u někoho v druhém patře, to vás ani nenapadlo!“

Za pultem se vynořila rozcuchaná Corinna a rezolutně prohlásila: „Dům patří panu Schertelovi, bydlel tu úplně sám. V druhém patře je jen skladiště.“

„A heleme se, tak to je tedy ta záhadná neteř paní Lumierové, nemýlím-li se,“ žasl Hartung a netvářil se ani trochu přívětivě. „Zdá se, že se tády vyznáte právě tak dobře jako v zahradě vaší tety, co?“ Mě si k mému údivu vůbec nevšímal…

Corinna se musela znovu posadit do koženého křesla. Na horním okraji zadního opěradla bylo vidět díru po kulce. „Když padl výstřel, zrovna jsem se sehnula pro něco k zemi,“ vysvětlovala dívka rozčileně.

„To jste tedy měla z pekla štěstí.“ zavrčel Hartung. Meyer se mu chystal cosi pošeptat.

Jeden z expertů strčil pinzetu do malého otvoru a snažil se kulku vytáhnout. Kriminální rada stroze oznámil Corinne i mně (konečně mě vzal taky na vědomí), že s ním pojedeme na komisařství, kde s námi sepíše protokol. Potom nás vykázal do nejzazšího koutu krámu, abychom z té novinky, kterou mu Meyer šeptem sděloval, nemohli pochytit ani slovo.

Fotograf pořizoval snímky, lékař ohledával mrtvolu, tříčlenná skupina pátrala po otiscích prstů kde se dalo. Znalci se konečně podařilo vyjmout kulku ze žíněného polstrování a zabalil ji do vaty. Vyšetřování ve vědeckém antikvariátu bylo v plném proudu. Hartung s nezbytným doutníkem v puse si stíral pot z plesky a nedůvěřivě po nás s Corinnou pošilhával.

„Ukažte mi laskavě tu fotografii, kterou jste, jak tvrdíte, sebrala ze země, slečno – jak se vlastně jmenujete?“ obrátil se na Corinnu.

„Corinna Börnigová. Ach ano… úplně jsem zapomněla,“ zalovila v kapse pláště. „‚Tady je.“ Vrhla na fotku zběžný pohled – a očividně sebou trhla. Poté ji váhavě podala kriminálnímu radovi. „Ten obraz jsem fotografovala já svým polaroidem, udělala jsem jen tenhle jeden snímek,“ soukala ze sebe stísněně. „Včera jsem fotku ukázala své tetě. Ponechala si ji, dokud prý… Všechno vám vysvětlím… Ale teď nemůžu. Když Shertel ještě žil,“ křečovitě sevřela ruce a zašeptala: „Když jsem si obrazu všimla ponejprv a fotografovala ho, chyběla na ném signatura… Jde o signaturu Vincent, tedy Vincent van Gogh.“

„Kde jste obraz viděla?“

„Tady v krámě. Stál opřený tamhle v rohu.“ ukázala směrem k hromadě zbraní.

„A když jste obraz spatřila podruhé, tak už byl signovaný?“

„Ano. Bylo to včera. Visel v salónu mé tety. Byl to padělek. Upozornila jsem ji na to a jako důkaz jsem jí ukázala tu fotku. Nechtěla mi věřit, dokud se prý sama nepřesvědčí. Obraz totiž nepatřil jí, měla sehrát pouze roli prostředníka při jeho prodeji, jak jsem z jejích slov vyrozuměla. Po tom, co jsem jí řekla, velice zneklidněla a prosila mě, abych jí fotku půjčila. Tu věc si chtěla vyřešit sama a mně do toho koneckonců ani nic nebylo. Teta Annette byla už hodně stará a dost umíněná. Ale přece jen mi to nedalo, a tak jsem se dnes rozhodla panu Schertelovi zavolat. Známe se pracovně. „Jsem totiž zaměstnaná v obchodě s uměleckými předměty u firmy Klagemann. Pan Schertel nám často vystavoval znalecké posudky na obrazy od soukromníků. Telefonovala jsem mu ve dvanáct. Řekla jsem mu, že ho bude jistě zajímat, že u mé tety visí údajně pravý van Gogh, a že je to přitom tentýž olej, který jsem nedávno viděla u něj. Tehdy byl ovšem bez signatury, zatímco teď ji má! Slíbil mi, že tetě vysvětlí, že jde o padělek. Dala jsem mu jméno a adresu i číslo telefonu. Večer jsem měla v úmyslu za panem Schertelem zajít, abych se dověděla, jestli už s tetou mluvil a co hodlá v té věci podniknout. Jistě by mi byl mohl povědět, komu obraz – tedy bez signatury – prodal. Měl stálý okruh zákazníků, a proto nikdy nevystavoval obrazy ve výloze.“

„Domníváte se snad, že onen kupec je padělatelem a zároveň vrahem vaší tety?“

„To netvrdím. Ale jméno kupce bych byla mohla policii hned sdělit. Proto jsem za panem Schertelem tak spěchala.“

„Takže když stará paní podvodníkovi pohrozila, že ho udá, zřejmě se zalekl a přiznal se jí. Protože jí ale stejně moc nevěřil, a přitom neviděl jiný východisko, zbavil se jí,“ rozřešil Meyer případ raz dva.

„Kromě domnělého vraha tedy o zfalšovaném obrazu věděli ještě nejméně tři další osoby: Annette Lumierová, Franz Schertel a vy, slečno Börnigová,“ dedukoval Hartung. „Věděl Schertel už předtím, než jste mu zavolala, že Annette Lumierová je vaše teta?“

„Buď znala moje teta jeho, nebo on ji.“

„Tuhle fotku jsme našli v kapse zavražděného. To znamená, že Schertel se vší pravděpodobností dnes ve vile v Parkstrasse byl. Kdy, to zatím nevíme. Mohlo to být před, ale taky až po smrti paní Lumierové. Koneckonců mohl okrást už mrtvou…“ Hartung ponechal oharek doutníku v levém koutku a prohlásil, že je nejvyšší čas zajet na komisařství.

Jen ještě požádal Corinnu, aby mrtvého identifikovala. Jde prý o nezbytnou formalitu. Doktor nadzvedl mrtvému hlavu a mírně pootočil jeho tělem tak, aby mu bylo vidět do obličeje.

„Proboha… To není Schertel!“ zaúpěla Corinna. „To je přece…“Z hrdla se jí vydral vzlyk, zakryla si rukama obličej a zapotácela se, že ji Meyer musel podepřít.

„Znáte toho mrtvého?“ dorážel na ni kriminální rada.

„Ne…,“ šeptala sotva slyšitelně. „Je stejně vysoký jako Schertel… má na sobě jeho kazajku… hlava zezadu… kolem dokola ty roztrhané papíry… Schertel tedy žije – můj bože! A místo něj…“

Dva muži položili mrtvolu na nosítka, přikryli ji a odnesli. Corinna spočívala v křesle jako bez života, rty se jí nervózně třásly… Že by něco tajila? Chtěl jsem skočit nahoru do bytu a přinést jí sklenici vody. Kriminální rada mě však zarazil a místo mě poslal Meyera. Přidržoval jí sklenici u úst. Corinna se napila a jen zvolna se probírala z šoku.

„Musíme bezpodmínečně najít Schertela,“ rozhodl Hartung. „Nejdřív ale zajedeme na komisařství a tam budete pravdivě vypovídat, slečno Börnigová.“

„A co bude s Inkou?“ vzpamatovala se Corinna. „Přece tády nemůže zůstat… prosím.“ Pokusila se o úsměv, ale byl to chabý pokus…

„Dobrá tedy, vemte si tu svou – vlastně kočku vaší tety s sebou. Upozorňuju vás ale, že na komisařství zůstanete až do rána. Váš život je v nebezpečí. Různé osoby – možná právě ti dva chlápkové v autě se vám snaží za každou cenu zabránit v tom, abyste se Schertelem mluvila. Nechali vás na pokoji jen proto, že si mysleli, že ten zavražděný v krámě je on. Tenhle omyl vás ušetřil velkých nepříjemností, slečno Börnigová. I tak už po vás dvakrát stříleli.“

„Slibuju vám, že se o Inku postarám. Mám zvířata moc rád,“ snažil jsem se Corinnu utěšit.

„To je od vás sice velice ušlechtilé, pane Kerstene, ale nejdřív pojedete taky s námi. V případě, že prokážete své alibi, můžete si jít pak s pánembohem domů, s kočkou nebo bez kočky,“ odbyl mě kriminální rada. „Víme už totiž, že v 16.00 navštívili Annettu Lumierovou tři muži, kteří po půl hodině odešli. V té době byla stará paní ještě naživu. Na to máme svědka: výpověď té nedoslýchavé uklízečky. Vražda se tedy stala během následující hodiny, od 16.30 do 17.30, ani dřív, ani později.“

„V tom případě vám moje alibi udělá větší radost než můj deštník,“ ujistil jsem ho vesele.

Po jedenácté večer jsem byl konečně doma. I se siamskou kočkou Inkou. Obývám samostatně zařízený pokoj v bytě paní Lotty Seidelbastové. Je vdova, a tak mi dovolila používat i kuchyň. Nalil jsem Ince misku mléka, kterou čistě vylízala, a okamžitě si našla svůj pelíšek v pokoji, v rohu mého gauče. Vrátil jsem se do kuchyně a rozklepl na pánev tři vejce.

V myšlenkách jsem byl stále ještě na komisařství. Vypovídal jsem podle pravdy. Corinnina výpověď se shodovala s mou. Kriminální rada si mé alibi prověřil. Pan Benno Niebuhr byl naštěstí na telefonu a potvrdil, že od 16.30 do 17.40 jsem byl u nich a chtěl po něm vědět jeho typ na nejoblíbenější domácí zvíře. Dosvědčila to i jeho žena, které jsem se pro změnu ptal, co si myslí o užívání antikoncepčních pilulek. Všechno bylo tedy jasné a já mohl odejít. Starého Juppa jsem už zřejmě nezajímal. Corinna byla v jiné místnosti, a tak mi Meyer přinesl kočku. Na to nejdůležitější jsem však zapomněl – vzít si od Corinny její adresu.

Jedl jsem v kuchyni smažená vajíčka a listoval v telefonním seznamu. Pod jménem Börnig stálo: „Börnig Heinz – obchodník s uměleckými předměty“. A dvě čísla – do kanceláře a do galérie.

Sklidil jsem nádobí do dřezu a šel si lehnout.

Probudil jsem se v osm hodin a hlava mě bolela jak střep. Celou noc mi v ní vířily roztodivné sny, ale jediné, co mi zřetelně utkvělo v paměti, byly točité schody, po nichž jsem nekonečně dlouho sestupoval neznámo kam. Inka ležela na prošívané dece, stočená do klubíčka, v mých nohách. Opatrně jsem vylezl z postele, kočka zamžourala, ale spala dál. Zamířil jsem do koupelny.

Během dvaceti minut jsem byl se svou ranní toaletou hotov jako obvykle. A jako obvykle mi už paní Seidelbastová nesla snídani. Inka hupsla na polštář a protáhla se.

„Jmenuje se Inka,“ oznámil jsem paní Seidelbastové a ukázal na kočku. „Dnes v noci jsme se spřátelili.“

Bytná energicky odsunula tác s jídlem stranou, čímž ostentativné naznačila, že kočka nedostane nic.

„Je to čistokrevná siamská kočka a dost drahá,“ vychvaloval jsem Inků. „Píše se o ní dokonce ve slovníku.“ Paní Seidelbastová se otočila a beze slova odešla z pokoje. Poctivě jsem se s Inkou rozdělil o krajíc chleba se šunkou. Káva už jí tak nejela.

Pak se ozval zvonek. Bytná mi oznámila, že přišel nějaký pan Meyer. Nepřivítal jsem ho zrovna nadšeně. „Jste tu služebně, nebo soukromé?“ zeptal jsem se chladně.

„Spal jsem sotva čtyři hodiny. Vlastně jsem přišel spíš soukromě.“

„Tak to vás zvu na šálek kávy.“

Meyer zádumčivě pozoroval Inků. „Slečně Börnigové se po kočce jistě stýská.“ Posadil se a já šel do kuchyně ještě pro jeden šálek. Bytná klečela na židli u stolu, před sebou otevřený velký Brockhausův lexikon. „V přírodě existujou prapodivný věci,“ pravila dojatě. „Kočky s fialkově modrýma očima! Kdo by to byl řek…“

Pan Alfons Meyer labužnicky upíjel kávu a přikusoval krajíček chleba s medem. „Po Franzi Schertelovi bylo zahájeno pátrání, máme k dispozici i jeho fotografii. Když jsem včera telefonoval Hartungovi do vily, řekl jsem mu, že ten zastřelenej chlap je Schertel. V té době jsme si to přece všichni mysleli. O dalším případu vraždy se samozřejmě hned dověděli i na ústředí. V tom jejich tiskovým středisku se pořád vochomejtají zvědavci od novin, kteří pasou po každý senzaci pro ranní vydání. A tak můj naivní šéf doufá, že se Schertel okamžitě ohlásí, až se doví, že byl zavražděnej. Troubí to do světa všechny dnešní deníky. Jenže co když upláchl za hranice!“

„Ještě včera ve dvanáct hodin s ním přece slečna Börnigová telefonovala,“ připomněl jsem mu.

„Pojďme se radši bavit o tom zavražděným.“ Přehodil náhle Meyer nit hovoru. „Vrah musel stát nahoře na schodech, odkud mu vpálil do zad dvě kulky. Mrtvý měl na sobě Schertelovu domácí kazajku, ale doklady jsme u něho nenašli. O jeho totožnosti tedy bohužel nevíme nic. Zatím je pro nás velkou neznámou. Víme jen, že musel navštívit Lumierovou – důkazem je ta fotka v kapse jeho kabátce.“

„Tu mu tam ale taky mohl podstrčit sám vrah, aby policie dospěla právě k tomuhle závěru,“ namítl jsem.

„I to je možný. Corinna Börnigová vypověděla, že její teta měla v úmyslu ten obraz, který prý odborníci hodnotili jako neznámé dílo van Gogha, prodat nějakýmu soukromýmu sběrateli. Tvrdila taky, že až do předvčerejška neměla Annette Lumierova tušení, že je to falzifikát. A pak zas zničehonic obvinila Schertela, že o padělku vědci, a nakonec požádala kriminálního radu, aby ten nešťastnej obraz uschoval a Schertela povolal ke konfrontaci. Ať prý k tomu zfalšovanýmu podpisu řekne svý.“

„To jisté poví, pokud se vůbec ukáže,“ poznamenal jsem suše.

„Ta věc má bohužel ještě další háček,“ odtušil Meyer. „Obraz totiž zmizel a je docela možné, že Lumierová svou neteř neposlechla a včera odpoledne ho přece jen tomu sběrateli střelila. Předpokládám, že nový majitel obrazu určitě podá trestní oznámení, až se doví, že vydal takový prachy za padělek. Odkud tedy podvodníkům hrozí nebezpečí? Samozřejmě od těch osob, který by mohly podfuk odhalit – nebo už o něm dokonce vědí a pokusily se vyhrožovat. Znovu připomínám, že obraz s falešnou signaturou Vincent je fuč. Slečna Börnigová tomu nechce věřit a trvá na svým, že prý obraz visí nad krbem. Jenže když jsme včera byli s kriminálním radou ve vile, tak nad krbem nic neviselo, na to dám krk… Takže jediný, co zatím víme s určitostí, je to, že vrah se pohyboval v domě mezi 16.30 až 17.30. Výpovědi slečny Börnigové si odporovaly, a když ji na to kriminální rada upozornil, nedostal z ní už ani slovo. Nakonec prohlásila, že si přeje mluvit se svým bratrem.“

„Heinzem Börnigem, obchodníkem s uměleckými předměty,“ upřesnil jsem.

„Správně. A kterému Schertel dělá doma i v zahraničí překupníka. To se rozumí, že za tučnou provizi. Objevili jsme totiž několik stvrzenek. Jde o slušnej balík.“

„Takže to právě tak může být Schertel, kdo získal falešného van Gogha…“

„Nejde o falzifikát Goghova obrazu, ale o olej, brilantní napodobeninu jeho stylu. Jen ta signatura Vincent je jasnej padělek,“ vysvětloval Meyer.

„Chápu. Schertel nebo někdo jiný přimaloval falešný podpis. A pak se obraz čirou náhodou objeví u příbuzné známého obchodníka Börniga. Nejspíš aby přilákal zájemce, ne?“

„Zatím jsou to všechno jen dohady,“ vzdychl Meyer. „Až na ten fakt, že stará paní nechala obraz posoudit v komisi, kde ji ubezpečili, že je to originál. Tak drahej obraz pochopitelně nikdo nekoupí bez expertizy. Ale mezi lidmi s doktorskými tituly se bohužel najde dost podvodníků, kteří si svůj znaleckej posudek nechají pěkně zaplatit. Když se pak ke vší smůle náhodou ukáže, že jde o padělek, kryje se dotyčný znalec všeobecně známou pravdou, že nikdo není neomylný. Obávám se, že nám krásná Corinna něco tají.“

„Má prostě strach.“

„Proč tedy odmítla policejní ochranu, kterou jsme jí nabídli?“

Všechny známé obrazy van Gogha visí v nejrůznějších světových galériích nebo se jimi pyšní soukromí majitelé. Ale umělec jak známo tvořil i v době, kdy trpěl duševní chorobou. Takže zdaleka ne každé jeho dílo mohlo být registrováno, napadlo mě. A padělatelé ovládají rafinované triky tak, že prostý laik nerozezná falzifikát od originálu. Sehrála Annette Lumierová opravdu jen roli vážené staré dámy, která zprostředkovává prodej cenného obrazu? Dosud neznámého díla van Gogha, jak s jistotou tvrdí znalci…?

„Měl byste slečně Börnigové tu kočku co nejdřív vrátit,“ přerušil mé úvahy Meyer. „Možná že vám toho o sobě a o svý tetě poví víc než nám. Už předem vám přeju u krásné Corinny šťastné pořízení.“

Tudy na to. „Možná…,“ odtušil jsem, „vidím, že jste opravdu přišel, vlastně spíš soukromě‘. To se vám tedy povedlo.“

Šklebil se na mě přes stůl, ale uši mu zrudly jak nějakému studentíkovi.

„A kde vlastně bydlí?“ zeptal jsem se.

S odpovědí očividně otálel. „Parkstrasse číslo 5,“ pronesl posléze pomalu, s důrazem na každou slabiku.

Má reakce byla přesně taková, jakou se zjevným potěšením očekával. „Ne, to nemůže být pravda!“ vyhrkl jsem rozčileně. „To by přece žila společně se svou tetou… Ale první patro je neobydlené.“

„To je možný,“ pásl se Meyer na mém překvapení, „ale v domě je ješte jedna malá hezká mansarda, kterou jste zřejmě přehlédl. Má vlastní vchod ze zadní strany vily. Slečnu Börnigovou určité zastihnete doma, má totiž pár dnů dovolenou. Tak zlomte vaz a hned mi pak dejte vědět.“

Dal mi své telefonní číslo a najednou měl naspěch.

Pustil jsem se do vyřizování své úřední korespondence. Bylo půl desáté, když jsem skončil. Čekala mě moje každodenní pouť. Dnes jsem měl zpovídat ženy v domácnosti, co si myslí o autoritativní výchově dětí. Ne, svou návštěvou je obšťastním později, rozhodl jsem se náhle. Hodil jsem přes sebe plášť, popadl do náruče Inků a vyrazil za Corinnou.

Před železnými zahradními vraty stál opět černý mercedes. Pamětliv předchozí výtky kriminálního rady, poznamenal jsem si pro všechny případy jeho značku i číslo. Poté jsem obešel vilu zprava a octl se u její zadní strany. Okenice v přízemí i v prvním patře byly zavřené. Po zvětralé fasádě se popínalo plané víno. Štít střechy zdobila špičatá věžička a pod ní jsem spatřil tři malá střešní okénka, která se leskla jak zrcadlo. Opravdu, podkrovní mansarda. Vchod do domu byl chráněn malou stříškou, podepřenou dvěma zpuchřelými dřevěnými sloupy. Dveře byly nové natřené a opatřené bezpečnostním zámkem. Na úzké bílé vizitce nad zvonkem jsem četl jméno: Corinna Börnigová. Stiskl jsem tlačítko a ustoupil o krok. Okno se otevřelo.

„Á, to jste vy. Okamžik, hned jsem dole!“ volala Corinna.

Inka radostně zamňoukala. Bylo slyšet klapot podpatků na schodech.

Dveře se otevřely a v nich se objevila Corinna. Na sobě měla černý kostým, v tváři byla pobledlá, ale krásná. Za ní se vynořil nějaký muž. Byl zhruba o půl hlavy vyšší než já a vyfintěný jako nějaký manekýn.

„Pan Kersten – pan Börnig, můj bratr,“ představila nás Corinna.

Vzala mi neklidnou kočku z náručí a já podal Börnigovi ruku. Nedbale mi ji stiskl. „Tak to jste vy, ten diplomovaný sociolog,“ prohodil s lehkou ironií.

Ten titul mi přiřkl bláhový Meyer, když mě představoval doktoru Ludererovi, vzpomněl jsem si. Vida, jak tamtamy rychle pracují…

„Jen sociolog prosím,“ opáčil jsem s úsměvem.

Inka na něho zlostně prskala. „Ta potvora je ale zákeřná,“ vrhl Börnig na kočku zuřivý pohled a měl se k odchodu. Pokynul Corinně hlavou, mně milostivě rukou a s mrazivým na shledanou se poroučel.

Zůstal jsem stát přede dveřmi, neboť dovnitř mě Corinna nepozvala. Hladila kočku a spěšně ze sebe vychrlila: „Moc vám děkuju za námahu, ale můj bratr mezitím zjistil, že naší tetě navíc ukradli všechny šperky. Pravděpodobně se stala obětí sprosté loupežné vraždy… Takže na to, co jsem včera navykládala – pletla jsem páté přes deváté –, na to prosím Zapomeňte.“ vyhýbala se mému pohledu.

„Ale v tom pochybném antikvariátu byl přece zabit člověk, o kterém jste si sama zpočátku myslela, že je to Schertel. A taky tam na vás někdo už podruhé vystřelil. Vražda a pokus o ni – to obojí přece musí nějak souviset s tím padělkem van Gogha, s obrazem, který jste sama fotografovala?“

„To já nevím!“ její hlas zazněl pojednou tvrdě. „Kromě toho je to věc policie, aby zjistila, jestli u Schertela byli stejní lupiči jako tady ve vile. Obraz je pryč a Schertel. ten jediný, kdo –,“ zarazila se „zmizel taky. Buďte si jist, že pro obraz ani pro šperky neuroním ani slzu. A už vůbec ne pro pana Franze Schertela; jeho bývala žena by taky netruchlila, kdyby byl mrtev.“

Jako by se náhle celá proměnila. Ústa se jí chvěla – zármutkem, nebo zlostí? – a očima nervózně těkala sem a tam. Fialkově modrýma očima – Inčinýma očima. „Včera jsme se seznámili čirou náhodou,“ pokračovala, „snažil jste se mi pomoct a měl jste kvůli mně starosti. Když vás vyslýchali, vypověděl jste, co jste viděl a slyšel, ale proto mi ještě nejste ničím zavázán nebo dokonce povinován, rozumíte! Ta záležitost se vás vůbec netýká! Snad za nějaký čas, po pohřbu mé tety, se někdy ozvěte.“ Podala mi chvatně ruku.

„Jak chcete, slečno Börnigová, nebudu se vnucovat,“ řekl jsem dutě. Naše oči se konečně setkaly. Četl jsem v nich však jen chlad a odmítání. Otočil jsem se a pomalu odcházel. Cítil jsem se prachbídně.

Černý mercedes už byl pryč. Šel jsem tou samou cestou jako včera s Corinnou. V hlavě mi vířily černě myšlenky. Byla se mnou hotová raz dva, odbyla mě jako nějakého poslíčka z čistírny. (Ach mé šaty, děkuji. Účet mi pošlete…) Ale v co jsem vlastně já hlupák doufal? Šťastné pořízení u krásné Corinny… zněl mi výsměšně v uších Meyerův hlas. Ba ne, ta dívka s modrýma kočičíma očima je pro mě záhadou. A tomu jejímu povedenému bratříčkovi, obchodníku s prošedivělými skráněmi a uhlazenou vizáží manekýna, snad ani žádný skandál s falešným obrazem nehrozí, protože jeho tetu zabili lupiči a policie se teď bude snažit dopadnout především je…

Jenže pokud jde o ten zmizelý padělek, uvažoval jsem, nabízejí se kromě verze o loupežné vraždě přece ještě další možnosti – tak třeba: Ti tři muži, kteří přišli k paní Lumierové v 16.00 kvůli obrazu, ho koupili a odnesli s sebou. Anebo: Projednávali koupi díla, jeho cena se jim zdála příliš vysoká, a tak odešli bez něj. Či do třetice: Koupě byla uzavřena, ale dohodli se, že si obraz vyzvednou až následující den. Jeden z nich se však bez vědomí druhých vrátil, starou paní zavraždil a vzácnou olejomalbu ukradl.

Mezi vraždou v Parkstrasse a neznámým mrtvým v Schertelově krámě existuje jistá souvislost, a to Corinnina fotografie. Annette Lumierová už bohužel neprozradí, proč a komu tu fotku dala. Schertel, který zřejmě tuší nebezpečí, či ho dokonce sám zavinil, se zašil bůhvíkde. A Corinna mlčí. Co znamená její mlčení? Strach, nebo chladnou vypočítavost?

Klubko mým myšlenek se zadrhlo. Konec! umínil jsem si (pokolikáté už?). Škrtám události včerejšího večera ze své mysli, škrtám Corinnu, onu záhadnou dívku s fialkovýma očima! Osud si s námi jen zažertoval. Pouze s Meyerem si ještě vypiju jedno pivo – na rychlé vyšetření obou loupežných vražd. Tak byste si to přece přála, že slečno Börnigová?

Cosi mi však stále vrtalo hlavou, a já si ne a ne vzpomenout. Jedna věta – ale která? Vězela kdesi v mém podvědomí a já se ji i přes své roztrpčení zoufale snažil vylovit. Zhluboka jsem se nadechl a v duchu si znovu promítal svůj rozhovor s Corinnou. A pak se mi náhle rozbřesklo: Schertelova bývalá žena by pro něho taky netruchlila… Ano, tak nějak to Corinna řekla. Což abych za tou paní zašel?

A co tvé rozhodnutí? posmívalo se mi mé druhé já.

Váhal jsem. Ne, rozhodl jsem znovu. Musím se dovědět, co je to vlastně za člověka tenhle Schertel, majitel „vědeckého antikvariátu“, ve kterém se povalují jen samé staré zbraně, knihy a časopisy, a přitom on sám je prý v kruzích mezinárodního obchodu s uměleckými předměty uznávanou kapacitou. Člověk, z jehož krámu putovala olejomalba do vily v Parkstrasse, do salónu bývalé dvorní herečky, tety Corinny a Heinze Börnigových. kde našla své místo jako údajné dílo van Gogha.

Corinna tvrdila, že Schertel «starou paní neznal. To by tedy znamenalo, že úlohu zprostředkovatelky ve hře s falešným obrazem přidělil Börning své tetě bez Schertelova vědomí! A Corinnin telefonický rozhovor se Schertelem situaci jen zkomplikoval.

Další dohady… V hlavě se mi kupil nový zmatek!

Napadlo mě, že bych svoji anketu u frankfurtských hospodyněk mohl začít právě u bývalé Schertelovy ženy. Během řeči se už jistě naskytne příležitost, jak zavést hovor na jejího exmanžela. Od úmyslu k činu u mě nebylo nikdy daleko. Nasedl jsem do tramvaje směrem na přihlašovací úřad. Ze všeho nejdřív jsem potřeboval zjistit její adresu.

Bydlela ve stejné ulici jako její bývalý muž. Před dvěma lety – zřejmé po rozvodu – opustil Schertel jejich společný byt a nastěhoval se do dvou místností nad antikvariátem.

Cestou jsem si koupil noviny a přečetl si nejnovější zprávy o loupežné vraždě v Parkstrasse 5 i o tom, že v antikvariátu na Starém městě byl jeho majitel nalezen mrtev. Mě ale především zajímalo, jestli novináři spatřují v obou vraždách nějakou souvislost. Nic takového jsem však nenašel.

Bylo krátce před jedenáctou hodinou, když jsem míjel Schertelův obchod. Roleta byla stažená. Jen o pouhé dva domy dál jsem byl u cíle. Vyšlapal jsem schody do třetího patra. Na vizitce vedle zvonku stálo: Sophie Schertelová, Johannes Forestier – zvoňte 2x. Stiskl jsem tlačítko. Ozval se bzučák a já zatlačil na dveře.

Sophie Schertelová stála v předsíni a smála se na mě. Nazrzlá hříva vlasů jí volně spadala přes půlku obličeje až na ramena. V opáleném trojúhelníkovém obličeji s vysedlými lícními kostmi jiskřily brčálově zelené oči. Z jejích širokých, karmínové nalíčených rtů se linul hlasitý smích. Působil nepřirozeně, až agresivně. Čemu se vlastně smála?

Představil jsem se, ukázal jí svůj služební průkaz a pronesl svou obvyklou průpovídku. Zvážněla, v očích jí kmitaly zelené ohníčky.

„To, že jste ke mně zavítal zrovna dneska, není vůbec náhoda, co?“ promluvila drsným altovým hlasem. „Vsadím se, že nejste nikdo jinej než ten zlověstnej diplomovanej sociolog, o kterým mi vyprávěl Luderer. A přišel jste mi nejspíš zvěstovat, že ten bídák, kterýho jsem si ke vší smůle kdysi vzala, je mrtvej. Dobrá zpráva, že… ale přišel jste s křížkem po funuse. Od rána nedělám nic jinýho, než že se ze samý radosti opíjím. Dáte si se mnou?“

Rozjařeně se zasmála a vrávorala do pokoje. Přiléhavé zelené hedvábné šaty s dlouhým zipem po straně, které měla na sobě, snad ani nemohly být kratší. Od rána. „No potěš pánbů! Jestli nasává už od takových osmi, můžu se připravit na všechno…“ Zavřel jsem za sebou dveře. „Pojďte dál, dáme si kafe a pak se můžete vyptávat, na co vám libo. Ten syčák je v pánu. Já se snad zblázním radostí!“ protahovala zpěvavě a odtančila do kuchyně.

Neměl jsem to srdce jí zkazit dobrou náladu, a tak jsem o tom, že Schertel dosud žije, i když je momentálně nezvěstný, zatím pomlčel. Rozhlížel jsem se po moderně zařízeném pokoji. Netrvalo dlouho a Sophie Schertelová se objevila s kávou na podnose, který se jí povážlivě kymácel v rukou. Rychle jsem přiskočil a odebral jí ho.

„Někdo mu vpálil kulku do zad,“ hihňala se opile. „Něco takovýho jsem mu vždycky přála – podlou, sprostou smrt, zrovna takovou jako byl on sám,“ dodala hlubokým drsným hlasem. „Myslíte si asi o mně, že jsem hrubá a bezcitná… Ba ne, když chci, dokážu být velice milá,“ usmála se koketně. „Jenže mám nemocný srdce a musím se šetřit. Vždycky v tom nejlepším zůstanu bez sebe.“ Přemožena smutnými vzpomínkami klesla do hranatého, křiklavě červeného křesla a rozeštkala se. Nálady se však u ní střídaly dost rychle. „Jestli máte chuť, můžete mě potěšit,“ nabídla se mi vyzývavě. Šaty měla vysoukané až někam k pasu a její dlouhá stehna nevypadala nejhůř.

„Máte štěstí, že nežijete v Indii,“ utrousil jsem jakoby nic a nalil kávu do šálků. „Tam se rozvod neuznává a vdovy se zaživa upalují.“

Rozesmála se a upravila si šaty. Mlčky jsme popíjeli.

Pojednou se zvedla a přinesla z baru láhev skotské. Všiml jsem si, že na skříni stojí zarámovaná fotografie – portrét nějakého muže. Nahnul jsem se a prohlížel si fotku pozorněji. Ten obličej mi připadal jaksi známý. Moje zvědavost jí neušla.

„To je Johannes Forestier, můj – můj podnájemník. Ten měl taky důvod Schertela zabít. Naštěstí to za něj udělal někdo jinej.“

Proč si vlastně takového lumpa vůbec brala? vrtalo mi hlavou a nahlas jsem se jí snažil polichotit banálními frázemi: „Nemohu uvěřit, milostivá paní, že v srdci tak atraktivní ženy, jako jste vy, zůstala jen zloba a nenávist k člověku, kterému jste kdysi darovala svou lásku. A že to musel být dárek.“

„Nechte si ty kecy,“ odbyla mě ztěžklým jazykem. Nalila whisky do skleniček a uvelebila se v křesle, nohy skrčené pod sebou.‘ „Měl byste vědět, co byl Schertel zač. Právě vy! Něco vám povím,“ zhluboka si přihnula. „Včera večer mě nečekaně navštívil doktor Luderer. Znáte ho přece. Nemám bohužel telefon, a tak když mi někdo něco chce, musí za mnou zajít. Právě od něho jsem se dověděla, že nějakej chlápek od policie a jistej diplomovanej sociolog objevili Schertelovu mrtvolu. Luderer se cítil jaksi povinnej mě instruovat, jak se mám chovat v případě, že mě bude vyslýchat policie. Vím totiž, že Schertel s Börnigem provozovali nějaký nekalý kšefty. Je jasný, že se teď velikej Börnig bude zuby nehty bránit tomu, aby ho poldové strkali se Schertelem do jednoho pytle. Luderer mi dokonce nabízel prachy. Že bych prý měla na nějakej čas zmizet.“ Vítězoslavně se zasmála. „Vyhodila jsem ho. Johannes totiž včera odletěl do Paříže, aby tam některým levotám sám přišel na kloub.“

Udivovalo mě, jak i přes svou očividnou podroušenost jasně a zřetelně artikuluje.

Jedním douškem dopila sklenku a s opileckou sdílností, pohled upřený kamsi mimo mě, pokračovala: „S Johannesem jsme se seznámili asi před třemi roky, když začal u mýho exmuže pracovat jako restaurátor. Po rozvodu se ke mně nastěhoval. Flek u Schertela nechal plavat a maloval pro Börniga napodobeniny starejch mistrů. Jenom napodobeniny, rozumíte, žádný padělky! Johannes je génius! Nevěřil byste, co existuje sběratelů, který za takovej postaru namalovanej kousek slušně zaplatěj. Börnig Johannesovi každej prodej jeho obrazu vyúčtoval a za zprostředkování si nechával deset procent. Pro Johannese to nebyl špatnej džob. Jenže před pár tejdny přišel na to, že dva jeho obrazy visej v soukromejch galériích v zahraničí jako údajný originály. Samozřejmě že si Börniga hned podal, ale ten se dušoval, že o ničem neví, že žádnou jeho práci jako originál neprodával, že s tím prostě nemá nic společnýho. Johannes se ale nevzdal a dotyčnýho kupce vypátral. Jenže ten chlápek tvrdil, že obrazy před časem prodal. Ale komu? A jako co? Pak se ukázalo, že jeden z nich visí jako pravej Renoir u jistýho švýcarskýho majitele továrny na výrobu sýrů. Johannes má za to, že kupec, kterýmu Börnig střelil obě jeho díla, je Schertelův překupník. A tak doufá, že v Paříži podfuk toho darebáka odhalí.“

„Pan Forestier musel být,“ rychle jsem se opravil, „je zřejmě velice čestný člověk, když se dosud sám nepokusil svého umění zneužít. Zvlášť když tak geniálně dokáže napodobovat a kopírovat, jak říkáte, staré mistry.“

„Co vy o tom víte!“ přerušila mě pohrdavě. „Maluje nejen obrazy, ale dokáže udělat i starej nábytek, po kterým jsou dneska lidi jako diví. Obchod s uměleckými předměty je kšeft, kde poptávka vyvolává nabídku. Johannes si sice bere jako předlohu starý mistry, ale nikdy nefalšuje signaturu. Opakuju vám – nikdy! Jestli mě ale mé tušení neklame, pak Börnig je zrovna takovej padouch jako Schertel. Už jsem vám řekla, že Börnigova sestra Corinna pracovala ještě za mé éry u Schertela? Strašně Johannesovo umění obdivovala a právě ona mu zprostředkovala první nabídku u svýho povedenýho bratříčka. Až donedávna jsem jí byla vděčná, ale jen donedávna!“ V žilách jí kolovala krev už notně zředěná alkoholem a rysy v obličeji jí ztvrdly. „Bojím se o Johannese,“ zašeptala pojednou vystrašeně a upřela na mé skelný, jakoby zmrzlý pohled. „Řekněte policii, že jste u mě byl, i to, co jsem vám pověděla, a že… že bude Forestier, až se vrátí, vypovídat – proti Börnigovi.“

Zajímalo mě, proč nejde na policii sama.

„Ne! Bez Johannese nemůžu,“ mumlala. „Ale jste tu vy a já využila příležitosti. Vždyť vy jste taky něco jako fízl, ne? A nenechte se pobízet, to kafe a whisky musíte přece dopít.“

Johannes Forestier je… tedy byl jejím milencem. Na skříni má jeho fotografii! Před očima se mi míhaly dva obličeje: mrtvého v krámě – a tády toho na fotografii. Nebylo pochyb. Ten zavražděný z antikvariátu je Forestier! Corinna tedy lhala, když prohlásila, že ho nezná. Střídavě mě polévalo horko i zima.

„Jste nějakej bledej, asi moc nevydržíte, co? Já se zas někdy musím napít, abych cítila, jak mi tluče srdce.“

Sophie Schertelová si mě prohlížela mžourajícíma očima a blábolila: „Nejmladší už nejste, ale líbíte se mi. Vzbuzujete v člověku důvěru. Musíte ke mně zajít znovu, až se Johannes vrátí, a pak ze mě můžete tahat rozumy, kvůli kterejm jste údajně přišel. Třeba něco o životě? Ten stojí akorát tak za starou bélu, veškery trápení a snažení jsou k ničemu, všechno stejně smaže smrt. Žijeme proto, abysme umřeli, protloukáme se jen ode dne ke dni. Tak je to.“ Nabírala opět k pláči, alkohol rozjitřil její vnitřní žal. Chtěla se radovat ze Schertelovy smrti, a zatím tu truchlila pro ztracená léta. Jak těžce by se jí teprv musela dotknout zpráva o Forestierově smrti!

Ne, teď jsem nemohl s pravdou ven. Cítil jsem, jak mi vyprahlo v krku. Vyprovodila mě ke dveřím, sotva se držíc na nohou. Políbil jsem jí ruku na rozloučenou. Už podruhé tento den mi bylo prachbídně.

Vyhledal jsem nejbližší telefonní budku a zavolal Meyerovi. Oznámil jsem mu, kde jsem byl, a taky že díky fotografii milence Sophie Schertelové – jistého Johannese Forestiera – už vím, kdo je onen mrtvý z antikvariátu. „Musíte jí velice šetrné sdělit jeho smrt,“ poprosil jsem ho.

„Tak tedy Forestier,“ opáčil Meyer uvážlivě. „To je fakt, věděl toho až moc. Dostatečnej motiv pro Schertela, aby ho oddělal.“ Pak mě požádal, jestli bych mu mohl zevrubně popsat obsah svého rozhovoru se Schertelovou. Zejména pokud jde o Forestierovo podezření a jeho styky s Börnigem.

„Pro mě za mě,“ souhlasil jsem odevzdaně.

„A jaké máte novinky o naší krásné Corinně?“

„Žádné,“ odbyl jsem ho příkře a zavěsil.

Během tří odpoledních hodin jsem stihl vyzpovídat čtyři ženy v domácnosti, které se během rozhovoru točily kolem sporáku a pračky. O jiné než autoritativní výchově dětí nechtěla žádná z nich ani slyšet. Neboť autorita, v jejich případě pan domácí, kterému platí činži, prý určuje, kdy a kde si děti smějí či nesmějí hrát, a ony ho musí bezpodmínečně poslouchat. A taky v bytě musí být tiché a nezlobit, jinak si zase stěžují sousedi a domácí si najde klidnější nájemníky, samozřejmě bez dětí.

Když jsem přišel domů, hlásila mi paní Seidelbastová hned ve dveřích: „Ten pan Meyer na vás čeká už dobrou půlhodinu. Udělala jsem mu kafe, pak se spolu Vyrovnáme.“

Co mi hrome už zase chce? pomyslel jsem si rozmrzele, já si přece taky musím vydělávat na chleba a to jeho věčné zdržování mě stojí čas i peníze.

Meyer byl tentokrát značně nervózní. „Posílá mě za vámi starej Jupp. Stala se totiž jistá nepříjemnost…,“ vrhl po mně ustaraný pohled. „Sophie Schertelová je mrtvá. Přišli jsme pozdě snad jen o čtvrthodinu.“

„Ji taky někdo… Kdo…?“

„Ne!“ přerušil mě Meyer kvapně. „Byl to infarkt. Omyl je vyloučenej. Zvonili jsme a klepali, ale nikdo se neozýval. Když jsme násilím otevřeli dveře, Shertelová ležela před prahem, ruku přitisknutou na srdci. Byla mrtvá. V pravý ruce svírala pánskou hedvábnou šálu.“

„Pánskou šálu? Jak si to vysvětlujete?“

„Nejspíš se to stalo tak,“ začal Meyer rozvádět svou dedukci. „Vy jste odešel a Schertelová nasávala dál. Pak někdo zazvonil a ona otevřela. Ve dveřích stál Franz Schertel, kterého měla za mrtvýho, a hrnul se dovnitř. S hrůzou mu v tom chtěla zabránit a strhla mu při tom šálu z krku. Náhlej šok spolu s alkoholem udělaly svý – měla přece nemocné srdce. Schertel zabouchl dveře a pláchnul. Stopy násilí jsme na mrtvé neobjevili.“

„Ale ta šála přece ještě nedokazuje, že ji navštívil zrovna Schertel? Mohla patřit také Forestierovi nebo komukoli jinému.“

„To máte sice pravdu, ale trochu jsme se pozeptali v domě. Jeden nájemník, kterej se právě vracel domů, prý viděl jít nahoru nějakýho chlapa – a jeho popis seděl na Schertela jako ulitej.“

„Je to všechno moje vina,“ soukal jsem ze sebe stísněně. „Měl jsem jí povědět pravdu…, že Schertel žije, a Forestier… jenže já zbabělec jsem to nedokázal.“

Meyer mě odbyl zkrátka, co jiného taky mohl dělat.

Stejně prý nebyla při smyslech. Doktor zjistil, že měla značné procento alkoholu v krvi.

Seděl jsem jako tělo bez duše, výčitky svědomí mě tlačily jak balvan.

„A jak jste pořídil u krásné Corinny?“ vyrušil mě Meyer z neveselých myšlenek.

Rozmrzele jsem mu vylíčil, jak jsem dopadl, a řekl mu na rovinu, že jednou provždy s Corinnou Börnigovou i s jejím bratrem končím. Měl jsem celé té záležitosti až po krk. „A vůbec,“ vyjel jsem naštvaně, „mě policie neživil“

Na chvíli se mezi námi rozhostilo ticho. Meyer mlčky přecházel po pokoji, pak se zničehonic zastavil u mé šatní skříně a zcela bez souvislosti prohodil: „Máte pěknej šatník. Je to solidní práce.“

„Patří paní Seidelbastové. Možná že by vám tu příšeru prodala a mně sem dala něco modernějšího,“ řekl jsem kousavě.

Zkoumavě si skříň prohlížel jako nějaký vášnivý sběratel starožitností. „Panečku k čemu ke všemu by se taková široká almara hodila.“

Vzpomněl jsem si, že jsem mu dosud neřekl, co mi Sophie Shertelová v opilosti vyžvanila o Corinně. „Börnigova sestra prý asi před dvěma roky pracovala u Schertela ve vědeckém antikvariátě,“ přerušil jsem Meyerovo rozjímání. „Takže toho Johannese Forestiera znala.“

Meyer se rozčertil: „Pěkně nás vodí za nos, kočička! Stejně jsem jí tu povídačku o těch dvou maskovanejch chlápcích nezbaštil. Moc by mě zajímalo, kde byla, zatímco vy jste trůnil v krámě u mrtvoly. Hrajou si s tím svým povedeným bratříčkem pěkně do noty. Ten totiž lže jakbysmet. Dnes ráno oznámil na policii, že prý Lumierové ukradli šperky! Měla je mít v ložnici ve šperkovnici. No jasně, synoveček to přece musí vědět… Vám konečně Börnig vykládal to samé. Ve večerním vydání to už bude jistě stát černý na bílým. Prohlásil, že obraz, o kterém se jeho sestra zmínila v souvislosti s vraždou tety Annetty, byl sice namalovaný ve stylu van Gogha, ale jak a proč se octl v salónu staré paní, pochopitelně nemá on ani tušení. Obraz že stál kdysi v krámě Franze Schertela a jeho, tedy Börnigova sestra, ho fotografovala. Je třeba se na to, jak nám pan obchodník nezištně poradil, zeptat přímo pana Schertela. Výpověď, kterou Corinna učinila v prvním rozčilení, je prý bezpředmětná, neboť nejde o falešného van Gogha, nýbrž o obraz ,namalovaný v mistrově stylu‘, atd… Inkriminovanej obraz je fuč, Lumierová, Forestier a Schertelová už nepromluví a Schertel je bůhvíkde… A to, co vám Schertelová exmanželka navykládala, není zaprotokolovaný.“

„Proč ale Corinna popřela, že Forestiera zná?“

„To nám pochopitelně může vysvětlit jen ona sama. Mě by spíš zajímalo, kdo a proč na ni dvakrát vystřelil. Že Forestier už nežije, bude pro Börniga nadmíru příjemný. A to předpokládám, že byl předtím od Luderera informovanej o údajné Schertelově smrti. Po sestřině sdělení mohl svou výpověď pozměnit a vymyslet si novou verzi, že vrazi Lumierové ukradli šperky i bezcennej obraz. Chce za každou cenu zabránit tomu, aby byl zfalšovanej obraz dáván do souvislosti s vraždou jeho tety. A co se Schertela týče: ať už je Forestierovým vrahem nebo ne, jestliže pro dobu vraždy nemá alibi, strčíme ho do chládku.“

„Obdivuju vaši neúprosnou logiku,“ řekl jsem. „Ale kdo tedy vlastně tu starou ženu v Parkstrasse zabil? Vypadá to, že Schertel – kdo jiný? Jasný případ, ne? Jinak byste musel vtáhnout do hry někoho dalšího.“

„Uvažujte se mnou: Lumierová chtěla Schertelovi volat, poznamenala si přeci na lístek jeho telefonní číslo. Krátce nato se Schertel objevil a zabil ji. Měl klíč od domu? To je málo pravděpodobný. Jestliže vyjdeme z předpokladu, že mu sama otevřela, pozvala ho dál a on ji posléze zardousil, mohl jí samozřejmě ten lístek s telefonním číslem strčit do ruky on. Ale proč by to dělal? Krom toho bylo na lístku její písmo.“

„A proč potom Forestier vyhledal Schertela?“

Meyer zvedl výstražně ukazováček. „Pokud jde o toho geniálního napodobitele, tak pozor…“ Významně se odmlčel a pak rozvážně pokračoval: „Po vaší telefonické informaci ohledně návštěvy u Schertelové jsem si zavolal na letiště. Tvrdila vám přeci, že Forestier včera odletěl do Paříže, ne? Skutečné si na ten den rezervoval místo na pravidelné lince, ale neodletěl! Obelhala tedy Schertelová vás, nebo Forestier ji?“

„Pročpak Forestier neodcestoval?“ přemýšlel jsem nahlas. „Zdá se, že to opravdu nějak souvisí s falešným obrazem i se Schertelem!“

Meyer nevrle zabručel. „Už mám těch hádanek až po krk.“ Vypadal pojednou jak boží umučení. Zželelo se mi ho. Otevřel jsem láhev žitné a za chviličku jí byla půlka. Pil mlčky právě tak jako já, čímž mi byl sympatický.

Do dveří nakoukla bytná a spiklenecky mi oznámila: „Nějaká mladá dívka se po vás shání, pane Kersten. Má zatím počkat u mě?“

Meyer vyskočil ze židle jak střela a pošeptal mi, jestli je to slečna Börnigová. ať ji pozvu dál.

„Už jdu!“ křikl jsem tedy a spěchal do chodby.

V předsíni stála Corinna a nejistě se na mě usmívala. Světlé vlasy měla sepnuté v týlu do uzlu. Její drobný obličej tak vypadal ještě užší, fialkově modré oči se zdály být ještě větší.

„To je milé překvapení,“ řekl jsem upřímně a byl jsem opravdu rád.

„Volala jsem kriminálnímu radovi a ten mi dal vaši adresu,“ šeptala rozechvěle. „Řekla jsem mu, že si chci vyzvednout Inků. Ale já s vámi nutně potřebuju o něčem mluvit! Dnes odpoledne jsem k vám nebyla právě přívětivá. Měla jsem strach o sebe i o svého bratra. A teď už si nevím rady.“ Pokusila se o úsměv, ale oči jí bloudily kamsi mimo mě.

Vyzval jsem ji, aby šla dál, a otevřel jsem dveře do pokoje. „Prosím, slečno Börnigová, mám sice zrovna návštěvu…“ Slova mi zmrzla na rtech… Z Meyera jsem totiž zahlédl už jen jeho levou nohu a i ta v mžiku zmizela v mém šatníku. „Totiž před chvilkou tu byl můj kolega,“ omlouval jsem zmateně nepořádek v pokoji, překotně sklízel láhev a skleničky ze stolu a v duchu proklínal Meyera, do čeho mě zas namočil. Teď abych držel jazyk za zuby a snažil se z Corinny vytáhnout co se dá. Přál jsem mu v duchu, aby v se v té skříni udusil, paní Seidelbastová ji totiž právě čerstvě vystříkala proti molům…

Corinna si ani neodložila a škrobeně se posadila.

„Tak co pro vás mohu udělat?“ zeptal jsem se odevzdaně. „Chtěla jsem vás jen poprosit,“ začala nesměle, „jestli byste nenavštívil paní Sophii Schertelovou a něco jí nevyřídil. Je to zvláštní prosba, já vím. Paní Schertelová dosud nemá tušení… Ale co když to byl právě její bývalý muž, kdo na mě vystřelil?… Vy jste celé té věci svědkem a můžete jí všechno vysvětlit. Já k ní už nemůžu znova zajít. Kdybyste ji znal, pochopil byste mě.“ Zaraženě jsem mlčel. „Znova“ – to znamená, že snad už u ní byla? Oč jí tedy teď jde? To musí nejdřív laskavě vysvětlit – najednou jsem už nelitoval, že si to Meyer taky vyslechne!

Corinna nervózně vyčkávala moji odpověď, já však mlčel, a tak rozčileně pokračovala: „Všechno jsem zvorala. Ano, všechno, už od samého začátku. A potom, když jsem Forestiera… Nemohla jsem včera nic jiného dělat, protože ve své první výpovědi jsem kvůli tetě – a taky kvůli bratrovi – zamlčela jisté věci. Celou dobu jsem byla přesvědčená, že ten zavražděný v krámě je Schertel a že ho zabil Forestier! Z antikvariátu jsem tedy běžela k paní Schertelové, a ne na policii. Ty maskované muže v autě jsem si taky vymyslela. Doufala jsem, že Forestiera najdu u ní, chápete?“ Udivovalo mě, že se přede mnou tak samozřejmě zmiňuje o Forestierovi, jako by věděla, že mi to jméno není neznámé. Vytrvale jsem však mlčel, jen jsem lehce přikývl.

Nervózně si hrála s knoflíky svého pláště, až posléze pokračovala: „Paní Schertelová byla nějaká divná, ani mě nepozvala dál, nadávala na mého bratra a nesmyslně mi vytýkala, že prý vím, jak sprosté se k Forestierovi zachoval. Oznámila jsem jí, že Schertel byl zavražděn, ale ona se ptala po Forestierovi. Teprve pak mě pustila dovnitř. Zpráva o smrti jejího bývalého muže se jí nijak zvlášť nedotkla. Ona ho totiž nenáviděla. A pokud jde o Forestiera, uklidnila mě, že prý odletěl do Paříže. Byla jsem šťastná, že je v bezpečí… myslete si, co chcete. Zprvu jsem se totiž domnívala, že moji tetu zavraždil Schertel a Forestier že ho za to zastřelil. A když jsem potom poznala, že ten mrtvý v krámě je Forestier. tvrdila jsem, že ho neznám. Nemohla jsem prostě jinak…“ Odmlčela se a opět očekávala mé otázky. Měl jsem toho na srdci dost, ale zarputile jsem mlčel dál. Rozpačitě mě pozorovala a zdálo se, jako by konečně pochopila, že je pro mě mnohé záhadou. To, co mi o svém vztahu k Johannesu Forestierovi a o tom, jak Schertel zneužíval jeho talentu, vyprávěla Sophie Schertelová, teď potvrzovala i sama Corinna. Jen o Börnigově galérii se nezmínila ani slovem.

„Paní Schertelová mě prosila, vlastně spíš vyhrožovala, abych se před policií o Forestierovi nezmiňovala,“ pokračovala dívka. „Až se prý vrátí z Francie, sám zajde na policii a všechno vysvětlí. Vyšla jsem na ulici a viděla, jak se potýkáte s nějakým mužem. Než jsem se nadála, zmizeli jste oba v krámě. Nevěděla jsem, co mám dělat. Potom se na druhém konci ulice objevil další muž a taky vešel do antikvariátu. Schovala jsem se zatím v průjezdu, a když konečně vyšel, poznala jsem v něm doktora Luderera. Pomalu jsem se blížila ke krámu a pořád si netroufala jít dovnitř, protože tam kromě vás byl ještě někdo… Co se stalo pak, už víte.“

„A co vím?“ vyhrkl jsem konečně zmateně. „To, že jste k jedné lži, že zavražděného nemůžete identifikovat, přidala ještě báchorku o dvou maskovaných chlápcích, kteří vás zatáhli do auta? Nezbývá, slečno Börnigová, než abyste znovu zašla za kriminálním radou a pověděla mu plnou pravdu – právě tak jako teď mně.“

„Komu, kdy a kde něco řeknu, to si rozhodnu sama!“ ohradila se. „Má teta a Forestier byli zavražděni a Franz Schertel se schovává kdovíkde. Teď bude muset promluvit především paní Schertelová!“ výhrůžně se na mě podívala… A pak se docela potichu zeptala: „Nebo snad již mluvila?“

Měl jsem sto chutí vyskočit, otevřít skříň a zařvat na Meyera: Tak už ksakru vylezte! Už jste snad toho slyšel dost, dál se ptejte sám. Já přece nejsem tády té slečny žádný zpovědník! Místo toho jsem se jen posměšně optal: „Máte snad za to, že paní Schertelová toho dotyčného, který vaši tetu zavraždil a pak jí ukradl drahocenné šperky, zná? A co jí mám vlastně vyřídit, smím-li se zeptat?“ Sklopila hlavu a brada se jí třásla, když ze sebe namáhavě soukala: „Především jí někdo musí říct, že ne Schertel, ale Forestier… Vždyť ona pořád žije v přesvědčení, že Forestier je v Paříži. V novinách taky píší, že byl zavražděn Franz Schertel, majitel vědeckého antikvariátu. Já za ní už jít nemůžu, já jí přece první zvěstovala, že je Schertel mrtev… A taky jí nechci o Forestierovi říct to nejhorší, i když to můžu dosvědčit jen já sama.“

„To nejhorší – a vy sama?“ nechápal jsem.

Sváděla zřejmě v duchu tvrdý boj. „Ano. Dnes už totiž vím, že mou tetu zavraždil Forestier.“ Její hlas zněl jako ze záhrobí. „Musel to být on, a ne Schertel, a já tomu mohla zabránit. Den předtím, než se stala vražda, jsem Forestierovi napsala dopis, že jeho obraz visí v salónu mé tety jako údajný originál van Gogha. Až se Sophie Schertelová doví o Forestierově smrti a policie ji vyslechne, budu moct i já vypovědět, co se v den vraždy po sedmnácté hodině ve vile stalo. Řeknu, že vrahem mé tety je Johannes Forestier, milenec Sophie Schertelové. Tím bude vražda v Parkstrasse objasněna.“

Po zádech mi stékal studený pot a v krku jako by se mi usadil knedlík. Nadzvedl jsem se a sáhl po láhvi na okenní římse. Nalil jsem si skleničku a jedním douškem ji vyprázdnil. Hned se mi udělalo líp. „Dáte si taky?“ zeptal jsem se Corinny.

Zavrtěla hlavou. Zahloubaná do sebe seděla v křesle jako hromádka neštěstí. Neměl jsem však tu nejmenší chuť ji utěšovat.

„Máte to dobře vymyšlené,“ řekl jsem po chvilce. „Ty šperky vaší tety ukradl samozřejmě taky Forestier, že? A Schertel ho pak zastřelil a se šperky práskl do bot. Milá zlatá, na to vám kriminální rada asi nenaletí…,“ vrhl jsem kradmý pohled na šatník, „a jeho pravá ruka vrchní asistent Meyer už teprve ne.“

„Můj bratr ale zjistil, že šperky opravdu chybí,“ vzdychla Corinna, „a ten obraz taky.“

„Takže celá ta vražedná historie nemá podle vás s falešným obrazem pranic společného, co? Šlo zřejmě jen o osobní vyrovnání účtů mezi Forestierem a jeho kumpánem, přičemž holt ten první měl smůlu. Šperk, obraz a Franz Schertel jsou fuč. Tenhle případ, jako ostatně mnoho dalších zůstane nevyřešený. A gangsteři si v této zemi dál klidně a kdykoli odprásknou, koho se jim zlíbí, a pak ve vší tichosti pláchnou za hranice.“

„Annette byla moje teta, měla jsem ji moc ráda, ale snažte se trochu vžít do mé situace! Nemůžu a ani se nechci kriminálnímu radovi zpovídat z toho, co vím,“ vyjela na mé podrážděně.

Měl jsem toho už akorát dost.

„Kriminální policie už stejně ví o zavražděném v krámě všechno, jeho jméno i to, kde bydlel. A za Sophii Schertelovou už taky nemusím chodit. Je mrtvá. Zemřela na infarkt,“ pronesl jsem ledově.

„Ne, to není možné!“ vykřikla zděšeně. „Odkud to víte…?“

„Prostě to vím,“ odpověděl jsem s naprostým klidem.

Vymrštila se z křesla a popadla kabelku: „Takže to bylo všechno k ničemu. Má návštěva i má prosba. Nechal jste mě, abych si tu vylévala srdce, a v duchu jste se mi smál. Tisíceré díky! Už vás nebudu nikdy obtěžovat! Pomůžu si sama.“

Než jsem stačil cokoli říct, byla z pokoje pryč. Pádil jsem za ní.

Dostihl jsem ji až u hlavních dveří, ale to už si je sama otevřela, a aniž mi věnovala jediný pohled, zmizela.

Vrchní kriminální asistent Alfons Meyer konečně opustil své útočiště. Mohutně kýchl, nalil si sklenku žitné, hodil ji do sebe a uznale prohodil: „Skvělý výkon, Kerstene! Hrál jste si s ní jako kocour s myší. Naše kráska si musela připadat jak malá holka, kterou pošlete do koupelny, aby si umyla špínu za ušima.“ Masíroval si kolena a protahoval zdřevěnělé tělo. Pak se s povzdechem spustil do křesla a pohroužil se do sebe.

„Sehrál jsem vám to divadýlko jen proto, abych ji přiměl zajít za kriminálním radou a vyklopit mu celou pravdu,“ zabručel jsem a měl jsem na něho pekelný dopal kvůli Corinně i kvůli sobě.

„Máte pravdu, a já hlupák ji nechal odejít. Měl jsem ji hned sbalit a vzít s sebou na komisařství. Doufejme, že starej Jupp nebude moc láteřit, že jsem dřepěl v almaře až do konce. Když já vás nechtěl přivíst do rozpaků.“

„No né, jak šlechetné od vás,“ opáčil jsem jedovatě.

Někdo zaklepal. Do pokoje nakoukla paní Seidelbastová a hlásila: „Tady máte kočku, pane Kersten…“ Inka ke mně hupsla a třela se mi o nohy. „Ta slečna se ještě vrátila, strčila mi kočku do náruče a prosila mě, abych vám vyřídila, že na ni máte bejt hodnej, prej jen na několik dnů. Ale kdo se bude o toho chudáka zvíře starat, až nebudete doma? To se musí vyřešit, pane Kersten!“

„Kde máte telefon?“ chtěl vědět Meyer.

Paní Seidelbastová ho zavedla do předsíně. Telefonoval víc jak čtvrt hodiny. Vzal jsem Inků na klín, dopil láhev žitné, civěl na šatník a představoval si Meyera, jak leze ze skříně, nasazuje si úřední masku a přikazuje překvapené Corinně, aby ho následovala na komisařství. To je fakt, tím bych se u ní asi definitivně odepsal! I když jsem sám dost dobře nevěděl, jestli se s ní vůbec chci ještě někdy setkat – ale byla tu přece Inka!

Meyer vešel do pokoje celý zpocený a v obličeji rudý jak rak. „Starej Jupp mně pěkně zvednul mandle, ale hlavní je, že nám už slečna Börnigová neupláchne!“ otíral si kapesníkem čelo, zamyšleně mě pozoroval a pokračoval: „Je mi vás líto…, místo abyste se věnoval svému veledůležitému výzkumu, dostal jste se do pěkný rejže. Kriminální rada vás očekává zítra ráno v devět. Á propos, co říkáte tomu, že se v Schertelově bytě našla v koši na odpadky pistole – samozřejmě bez otisků prstů? Bylo z ní vystřeleno celkem čtyřikrát: dvě kulky byly určené Corinně, dvě chytil Forestier. Ten, kdo ho zastřelil, chtěl nepochybně odprásknout i vás. Vražedná zbraň je tedy na světě,“ dodal vítězoslavně. „Ale chování tý holky je školní ukázkou strachu a mazaný vypočítavosti zároveň! Abych vám to trochu vysvětlil, milý příteli,“ pokračoval Meyer familiárně. „Když jste opustil Schertelovou, ta okamžitě sedla a napsala Corinně. Na obálku nadepsala Expres a dopis položila na stůl. Pak se šla zřejmě přestrojit, aby ho mohla hned hodit na poštu. Vtom někdo zazvonil. Otevře dveře… a v nich stojí Schertel. Se vší pravděpodobností mezi nima došlo k hádce, která ji stála život. Krátce nato vnikneme do bytu my s kriminálním radou. Do oka nám padne otevřená obálka. Hartung vyndá psaní a čte. Schertelová v něm oznamuje Corinně, že ji právě navštívil jistý pan Kersten, kterého zřejmě Corinna zná. Protože se už teď ona, Sophie, nemusí Schertela obávat, cítí se i kvůli Forestierovi povinna uvědomit policii o nekalých stycích mezi Schertelem a Börnigem. Proto Corinnu prosí, aby ji co nejdřív navštívila, neboť si musí ještě mnohé objasnit ohledně obchodů Annetty Lumierové v zájmu jisté osoby. V žádném případě prý Corinnu z účasti na nekalých kšeftech jejího bratra nepodezřívá, ale trochu ohledů by snad mít mohla. A právě o tom si musí promluvit dřív, než se Johannes vrátí z Paříže.“ Meyer se odmlčel a po chvilce dodal: „Je s podivem, jak přesně a promyšleně dokázala formulovat myšlenky na to, v jakým byla stavu.“

„Měla zřejmě zvláštní opici,“ poznamenal jsem suše.

„Dopis jsme hodili na poštu a slečnu Corinnu nechali okamžitě sledovat. Její telefon je rovněž napíchnutý. Důvodů pro to máme dost. Obelhala kriminální policii, zamlčela důležitý fakty, maří vyšetřování. A co myslíte, že se dělo odpoledne, když byl dopis doručený do Parkstrasse? Pět minut nato Corinna žhaví linku a volá bratříčkovi. Dopis mu odrecitovala slovo od slova. A pan obchodník jí přikázal, aby se ze všeho nejdřív snažila zjistit, co vlastně ten Kersten od Schertelové chtěl, a hlavně to, co se od ní dověděl. Takže poslušná sestřička volá na komisařství a žádá vaši adresu a jako důvod si nevymyslí nic chytřejšího než kočku. Starej Jupp mi nařídil, abych k vám okamžitě zajel a Corinninu rozmluvu s vámi vyslechl. Jak to provedu, už nechal na mně. Navíc jsem měl striktní zákaz upozornit vás předem na její návštěvu. Je mi líto, ale musel jsem vás v tom nechat plavat.“

„Posloužil jsem vám jako návnada, co? Zatímco jste nasával mou žitnou, šmíroval jste, kam byste zalez. Jste docela obyčejnej čmuchal!“ vyjel jsem na něho zle a bylo mi ze všeho nanic.

„Tak se tolik nerozčilujte, prosím vás,“ snažil se mě Meyer uchlácholit. „Starej Jupp má osobitý vyšetřovací metody a kromě toho taky někdy všeho plný zuby. Víte, při našem povolání jsme rok co rok o nějakou tu iluzi chudší a o leckterou zkušenost bohatší. Už mi nenadávejte, mně v tý almaře taky zrovna moc příjemně nebylo. To svinstvo proti molům je nejčistší jed…“ Mě však vztek nepřecházel a jeho dodatečné omluvy mě nikterak nedojímaly. Připadal jsem si jako pinpongový míček poletující mezi ním a Corinnou. Na Meyera jsem snad ani takový dopal neměl, ale to, že ze mě dělala blbce Corinna, se mě bolestně dotklo a trochu urazilo i mou ješitnost. Její prosba byla tedy pouhou záminkou k tomu, aby ze mě vytáhla, co ji zajímalo. A já, aniž co tušil, si pohrával s její trpělivostí. Nakonec odešla s nepořízenou. Patří jí to, pomyslel jsem si se zadostiučiněním.

„Ta holka je s nervama na huntě,“ pokračoval Meyer. „Teď určitě uhání za svým bratříčkem, aby mu zatepla zvěstovala dobrou zprávu. Pan obchodník se už nemusí obávat skandálu, protože kde není žalobce, není ani soudce. Jak to s tím dopisem bylo doopravdy, nemá nikdo z nich zatím tušení… Krásná Corinna má zřejmě v úmyslu na nějaký čas zmizet, proč by se jinak chtěla zbavit kočky? Jedno mi ale pořád nejde na rozum. Proč se Schertel vystavil takovýmu nebezpečí a za bílýho dne vyhledal svou bejvalou ženu? Co po ní chtěl? Obávám se, že odpověď na tuhle otázku si s sebou vzala do hrobu.“ Meyer měl najednou naspěch. „Starej Jupp nerad čeká,“ omlouval se a důrazně mi připomenul: „Tak nezapomeňte, zítra ráno v devět. Hartung na vás bude jistě velice milej.“

Zahrozil jsem za ním zasmušile pěstí.

Kriminální rada na mě v žádném případě nebyl „velice milej“. Dřepěl za psacím stolem, pokuřoval svůj obligátní doutník a měřil si mě nevrlým pohledem. Opodál seděl Meyer a tvářil se komisně.

„Připusťme, pane Kerstene, že vaše detektivní role u paní Schertelové a získané informace o Forestierovi naše pátrání do jisté míry urychlily,“ začal Hartung a jeho hlas nabýval postupně na důrazu. „Vaší chybou však bylo, že jste jí hned po pravdě neřekl: Franz Schertel dosud žije. Tím byste byl tu ženu ušetřil šoku, který utrpěla, když se jí posléze bývalý domněle mrtvý manžel zčistajasna zjevil ve dveřích. Šoku, který způsobil její smrt.“

„Necítil jsem se oprávněn, jen na základě jisté podobnosti fotografie…“ pokusil jsem se o svou obhajobu.

„Samozřejmě,“ přerušil mě netrpělivě. „Měl jste mě ale včas o své zamýšlené výpravě informovat. Byl bych za vámi poslal Meyera a on by jí už fotku zavražděného ukázal.“

„Já… já jsem vám předevčírem ve vile lhal, pane kriminální rado,“ vypravil jsem ze sebe srdnatě. „Já občas, když nemůžu usnout, v nějaké té detektivce přece jen zalistuju.“

Hartung si pohrával s doutníkem v prstech, opět ho vložil do úst, pohladil si lysinu a pobaveně se otočil na Meyera. „Tak to slyšíte. Meyere? Teď abych snad tohoto pána dokonce pochválil za to, že odolal půvabům krásné Corinny a nic jí nevyžvanil!“

Meyer se šklebil jak opice.

„Co vy víte, co bych byl se slečnou Börnigovou vyváděl, kdyby mi váš učenlivý žák nevlezl do skříně,“ rýpl jsem si na oplátku.

Hartung se naklonil přes stůl a chvíli si mé zkoumavě prohlížel. „Milej zlatej, vím už toho o vás dost. I o tom neštěstí, které vás potkalo před dvěma roky, i to, jak od té doby žijete. Ale když už tomu osud chtěl a já vás načapal u mordu, pak o vás, holenku, musím vědět úplně všechno. Je vám pětatřicet, ale vypadáte na padesát. Vlasy máte dočista šedivé. Vy byste toho se slečnou Börnigovou, myslím, moc nepořídil!“

„Byl bych rád, kdybyste pochopil, proč jsem paní Schertelové nedokázal říct o Forestierovi pravdu. Ona ho totiž milovala.“ Roztržitě přikývl, opřel se o opěradlo a přikázal Meyerovi: „Přineste mi materiál z archívu!“ Meyer otevřel skříň a podal mu svázaný balík novinových výstřižků.

„Víte, já jsem jen obyčejnej kriminální rada,“ rozpovídal se Hartung, „zatímco pan obchodník Börnig se záhadnou cestou dopracoval k miliónům a je členem golfového klubu, v němž hraje i náš policejní prezident. Takový muž je samozřejmě nedotknutelný, dokud vyšetřujícímu soudci nepředložím zcela průkazný obžalovací spis. A to já nemůžu! Žalobu proti Börnigově galérii by musela podat osoba, která se stala obětí velkého podvodu, řekněme nezákonné transakce s padělky. Oddělení pro krádeže uměleckých předmětů a výzkum falzifikátů má sice jistou stopu, ale ta bohužel vede do sfér, kam se našinec může odvážit jen s povolením podepsaným činiteli z nejvyšších míst. Od toho bych prozatím raději upustil.“

Vrhl výmluvný pohled na Meyera. Ten hbitě vyskočil: „Kriminální rada, pane Kerstene, chce naznačit, že byste eventuálně vy jako zástupce vašeho düsseldorfského výzkumného ústavu mohl s dotyčnou osobou udělat rozhovor a při té příležitosti šikovné stočit řeč na padělek ze salónu Lumierové.“

„A kdo je ta vaše tajemná osoba? Snad ne spolkový kancléř nebo dokonce sám Franz Josef Strauss?“ zeptal jsem se s jistou obavou.

„Politikové jsou právě tak chráněni imunitou,“ vysvětloval Meyer. „Máme na mysli nejbohatšího průmyslového magnáta Spolkové republiky.“

„V norimberském procesu byl odsouzen k šesti letům vězení, což neublížilo ani jeho zdraví, ani jeho miliónům,“ pokračoval Hartung. „Jde o Friedricha Guntropa. Tady máte jeho fotografii. Honosí se titulem doktor honoris causa a nechá si také říkat generální konzul. Na tomhle titulu si obzvlášť zakládá. Je lepší ho oslovit generálním konzulem několikrát za sebou než vůbec ne.“ Prohlížel jsem si fotografii, na jejíž zadní straně stálo: Friedrich Guntrop, průmyslník, věk 78 let. Z barevné fotografie pohlednicového formátu na kvalitním lesklém papíru na mě hleděl obličej s chladnýma, ocelově šedýma očima, nad nimiž se klenulo husté tmavé štětinaté obočí pod vysokým hladkým čelem. Bílé vlasy na hranaté lebce měl sčesané dozadu. Pod dlouhým rovným nosem se přes propadlé tváře až k ústům táhly dvě hluboké vrásky. Úzká panovačná ústa prozrazovala mnohé z jeho povahy. Vrásčitý krk rámoval bílý límec s nenápadnou modrou kravatou, ledabyle uvázanou.

„Pan generální konzul má své sídlo v Düsseldorfu na zámku Hohenfelsu. Z našeho archívu jsme vytáhli a utřídili veškeré údaje o Guntropově rodině. S těmi nejdůležitějšími vás teď Meyer seznámí. Poslouchejte pozorně, pane Kerstene,“ nabádal mě kriminální rada.

„Hodnota rodinného majetku se odhaduje kolem jedné miliardy marek,“ předčítal Meyer, „ale tahle zpráva je stará už tři roky. Mezitím nepochybně přibylo několik dalších miliónů. Guntrop, jediný majitel a současně šéf koncernu, nekouří, nepije, nenavštěvuje kina ani divadla a jeho jedinou oblíbenou četbou jsou statistiky. Kromě své chorobné vášně vlastnit v koncernových společnostech ocelářského, důlního a automobilového průmyslu většinu akcií má ještě jedno, neméně nákladné hobby, a to sbírku originálů starých věhlasných malířů. Jeho soukromá obrazárna je světoznámá. Před pár roky ho dokonce navštívil sám perský šach s manželkou a Guntrop se nechal vidět. Věnoval vzácnému hostovi Degasův obraz v hodnotě ,pouhých‘ 300 000 marek. Jeho dcera Uschi – z třetího manželství – jezdí sněhobílým jaguárem a podle papínkova mínění je dost rozhazovačná. Syn Rudolf šéfuje ocelárně v Lotrinsku. Podle otcových slov se ale víc zdržuje v barech než ve slévárně. A jeho druhý syn Joachim se už dočista odrodil. Je to playboy velkého formátu. Vlastní vily v Paříži, Monte Carlu, Saint-Tropez a v Acapulku. Jeho poslední milenkou je jistá francouzská filmová sexbomba. Nádhernej kus.“

„To stačí,“ přerušil ho kriminální rada s povzdechem. „Pan Kersten už je z toho beztak celý vedle, do jaké elitní společnosti ho to posíláme.“

„Já… já jen nevím, jak se k němu…“ koktal jsem rozpačitě. „Kdejaký jeho tajemník mě odbude.“

„Dám vám Guntropův soukromý telefon. To číslo zná jen pár jeho nejbližších spolupracovníků – a samozřejmě my. Jakmile ho budete mít na drátě, důležitě mu oznamte, že váš výzkumný ústav Veritas pořádá jistou anketu a vás pověřil, abyste pana generálního konzula, proslulého mecenáše umění, požádal o odpověď na otázku Proč milionář sbírá umělecké poklady?, kterou může fundovaně zodpovědět jen sběratel jeho věhlasu, atd., atd. Však vy si už poradíte, jak mu to kloudně a hlavně věrohodně naservírovat. Guntrop je totiž známý nafoukanec, hrozně ješitný na to, že jeho obrazárna může soutěžit s největšími státními galériemi u nás i v zahraničí. Považuje se za jakéhosi strážce či ochránce nesmrtelných uměleckých hodnot a bezostyšně tu drzost vytrubuje do celého světa. A že kurs těch jeho věčných hodnot rok od roku stoupá, má samozřejmě taky moc dobře spočítané. Váš düsseldorfský chlebodárce se bude rozplývat blahem, jestliže se vám podaří udělat rozhovor s jedním z nejbohatších a nejváženějších občanů Spolkové republiky. Bude to interview par excelence! A vám z toho určitě taky něco kápne.“

„Ano, pokud se mi to podaří,“ zdůraznil jsem celý nesvůj.

„Na to vemte jed,“ zafuněl Hartung nadšením. „Ve včerejším vydání düsseldorfských novin jsem v rubrice Ze společnosti četl, že se Guntrop stal čerstvým majitelem dosud neznámého obrazu van Gogha. Vemte si tedy s sebou fotografii Forestierova obrazu, kterou pořídila slečna Börnigová, nadhoďte pár šikovných otázeček na staré mistry – a máte to v suchu.“

Díval jsem se z jednoho na druhého a pomyslel na slib, který jsem si dal: že totiž s celou tou záležitostí definitivně končím. Snažil jsem se Hartungovi vysvětlit, že můj stařičký volkswagen je už značně sešlý a jeho motor v pravidelných intervalech vynechává. Do Düsseldorfu bych s ním při dobré vůli snad ještě dojel, ale co dál? Na zámek Hohenfels bych se musel dostavit přinejmenším v mercedesu, aby mě takový milionář byl ochoten vůbec přijmout.

„Omyl!“ ušklíbl se kriminální rada. „Průmyslový magnát Guntrop žije velice skromně a je odpůrcem jakýchkoli malicherných vydání – tak to stojí v tisku. Chová se jako prostý občan, jezdí vlakem druhé třídy a nový oblek si pořídí jednou za iks let. Oběd mu jeho osobní tajemník nosí ze závodní kuchyně. Poté, co se pan generální konzul naobědvá z obyčejného ešusu, podnikne malou projížďku na kole po svém parku. Po tomto sportovním výkonu si jako jediný luxus dopřeje sklenici minerálky, kterou mu věrný sluha servíruje na stříbrném podnose. Ach ano, naši velcí muži jsou prostí a nenároční a jejich život pod obrovským břemenem miliónů, které musí dobrovolně vláčet, není právě růžový, jak si leckdy někdo mylně představuje. Kdyby byl jen obyčejným chudákem, nemusel by šest let bručet ve vězení – jak sám pravil. A má pravdu! Jako chudák by samozřejmě nemohl každoročně vysolit 100 000 marek Himmlerovi a jeho nohsledům. Ale jako majitel mamutího koncernu byl nucen si tuto velkorysost dovolit. A později byl za to potrestán. Je to věru nevděčný svět!“ Hartung vztekle zamáčkl oharek doutníku a zavrčel, že se to jednomu ale přesto vyplatí.

„Tak dobrá, já se o to pokusím,“ rezignoval jsem. „Audience u Friedricha Guntropa je pro mě ohromná šance – ať už to vašemu pátrání pomůže, nebo ne.“

Kriminální rada mi vřele stiskl ruku a dal mi lístek se soukromým telefonním číslem Friedricha Guntropa a obálku, do níž vložil barevnou fotografii obrazu.

Slíbil jsem, že do Düsseldorfu zajedu příští den ráno, a jakmile budu s návštěvou hotov, podám mu ihned telefonicky zprávu – ať už o úspěchu, či nezdaru.

„Co uděláte s kočkou?“ chtěl vědět Meyer.

„Vezmu ji s sebou,“ prohlásil jsem rezolutně.

Bylo krátce po desáté hodině. Měl jsem před sebou téměř celý den. Neměl jsem však tu nejmenší chuť zajet domů, abych si připravil materiály a věnoval se své práci. Jakmile jsem si vzpomněl na příští den, zmocnil se mě nepříjemný pocit. Proč sbírá milionář umělecké poklady? Proč vlastně? A proč se pojem „umění“ nespojuje s prostým slovem „dílo“, ale se slovem tak jednoznačně označujícím nejvyšší hodnotu „poklad“? Tu první otázku mi pan milionář Guntrop pravděpodobně zodpoví, ale bude jistě předpokládat, že jsem o uměleckých pokladech a jejich cenách informovaný. A já o nich přitom nemám ani ponětí!

Rozhodl jsem se, že svou mezeru ve vzdělání okamžitě doplním a pokusím se získat alespoň nejzákladnější znalosti v tomto oboru. Přivolal jsem taxi a udal adresu Börnigovy galérie. Řidič mě ani nenechal domluvit a znalecky přikývl.

Heinz Börnig při stavbě svého „Domu umění“ očividně nešetřil finančními prostředky. Obrovský neónový nápis v lesknoucím se chrómu na třípatrové budově z betonu a skla oznamoval: Börnigova galérie. Staré a moderní umění. Pravá to oáza pro nejdražší hračky hospodářského zázraku. Před hlavním portálem hlídkoval mohutný chlap v parádní uniformě. Stál tu ostražitě, plný vznešenosti jako nějaký přestrojený kníže reprezentující důstojnost tohoto domu.

Vešel jsem dovnitř. Ještě jsem se ani nerozhlédl, a už se mě ujala půvabná dívka a ptala se, jaké mám přání. Prohlásil jsem, že se zajímám o staré umění a chtěl bych si pověsit nějaký vzácný obraz nad svou osamělou postel. Kvůli inspiraci. Chápavě se usmála a zavedla mě do místnosti, kde to hučelo jako v úle či o přestávce ve foyeru divadla. Nad dveřmi jsem četl nápis Informační středisko.

Mladá půvabná žena mě předala jiné, neméně půvabné mladé ženě, a já zaslechl, že příští dražba se koná v pátek v deset hodin. „Máte nějaké zvláštní přání, pane?“ zeptala se mě dívka. „Pro lepší orientaci vám mohu vřele doporučit náš katalog…“

Katalog jsem si mohl zakoupit v prodejním stánku z mahagonu a chrómu u další půvabné mladé dámy. Což jsem také učinil a zaplatil za něj pouhých deset marek. Byla to tlustá kniha velkého formátu s názvem Galérie Heinze Börniga. Obsahovala fotografie, popisy a odhadní ceny veškerých uměleckých děl, které Börningova galérie nabízela. V čítárně, kde na stěnách visely velké i malé reprodukce a po stolech byly rozloženy domácí i zahraniční časopisy, barevné prospekty a jiné propagační materiály týkající se umění, jsem si vyhlédl pohodlné místo a začal listovat v katalogu –

Byl vytištěn na drahém papíře a vybaven náročnou grafickou úpravou. Na první straně pod titulkem Podmínky dražby mi padla do oka věta: Vydražitel a vyvolávač nemají nárok na oznámení jména komitenta.

Tomu poslednímu slovu jsem dost dobře nerozuměl. Zašel jsem tedy za další půvabnou mladou ženou u výpůjčního pultu a zeptal se jí, kdo to je komitent.

Udiveně se na mě podívala, zamrkala dlouhými řasami a poučila mě, že komitent je zákazník. „Ten, který při dražbě nekupuje ani nenabízí věc do prodeje osobně, ale činí tak za něj jiní – chápete?“

Chápal jsem. Takovým komitentem byl například Franz Schertel. Bylo to jasné jak facka. Ale ještě nad jednou větou jsem se zamyslel: Na písemné vysvětlivky v katalogu i mimo něj, jakož i na ústní údaje při dražbě neposkytuje galérie žádné záruky. Reklamace po zaplacení jsou neplatné. Vskutku obezřetný muž tenhle Heinz Börnig. Ani ústně, ani písemně – pojistil se. Po složení kauce už vydražitel nic nenadělá, ani když zjistí, že jeho draze zaplacený „originál starého mistra“ vznikl teprve před nedávnem v ateliéru neznámého současníka.

Představil jsem si, jak asi proběhl obchod s obrazem, který Forestier kopíroval ve stylu van Gogha: Při jedné ze svých dražeb nabídla Börnigova galérie dotyčnou olejomalbu jako dílo neznámého francouzského malíře z přelomu století nebo jako ztracené mistrovské dílo. Komitent Schertel nabídl nejvyšší cenu. Obraz mu byl přiklepnut. Pro Börniga je tím záležitost oficiálně vyřízena, ne však pro prostředníka Schertela. Ten má po ruce jistého šikovného malíře či grafika, který za odpovídající obnos zfalšuje signaturu.

Díky dobrým znalostem jsou odborné posudky vystaveny tak, aby „pravděpodobnost“, že falzifikát bude připsán van Goghovi, byla značná. Schertel rozehraje své styky. Jistý sběratel má zájem, nechá si odborné posudky ověřit a poté se rozhodne „vzácný kus“ koupit. Pro komitenta Schertela je tím záležitost uzavřena, aniž osobně vstoupil do hry.

Nikoho by nenapadlo spojovat obraz s „neznámým mistrovským dílem“ z dražby. Svérázné znaky van Goghovy malířské techniky jsou očividné. Padělek je tedy bez okolků nabídnut sběrateli. V této transakci, uzavřené podepsáním kupní smlouvy, přidělil Börnig své tetě zvláštní roli. V čem však ona role staré dvorní herečky spočívala?

Probíral jsem v duchu všechno od začátku a do komplotu Schertel – Börnig zatáhl i Corinnu. Schertela přece znala, byla u něj zaměstnaná. Zprvu chtěla Forestiera jen krýt, Schertelovi údajně pouze telefonovala, nic víc. Teprve později, když v zavražděném poznala Forestiera, dožaduje se konfrontace se Schertelem. Pak však svou první výpověď odvolává a mně vypráví neuvěřitelné věci, obviňuje Forestiera z vraždy své tety a sebe samu zmateně ospravedlňuje. Vžijte se přece do mé situace, prosila mě. Až teď mě napadlo, co jsem jí měl na to odpovědět: Ať jsme naváděni k něčemu nekalému někým neznámým nebo vlastním bratrem, vyjde to nastejno.

Znovu jsem otevřel katalog. Uvedené ceny jednotlivých uměleckých děl věru nepřipouštěly pochyb o jejich hodnotě! Massimo Campigli za 22 500 či Max Beckmann za 35 000 marek byli ještě laciní proti Picassově uhlu a akvarelu za 80 000 nebo oleji Camilla Pissara v hodnotě 108 000 marek. A což takový pastel Edgara Degase za 250 000 marek. Primát však držel van Gogh se svými 450 000 markami!

Mistrovská umělecká díla – v případě že byla pravá – byla už jen svou cenou důstojná milionáře velkoprůmyslového formátu, jakým byl Friedrich Guntrop! Pro spolkového občana mé maličkosti měla Börnigova galérie samozřejmě taky své nabídky. Lept nebo litografie by mě přišly na pouhých 350 až 400 marek. Či krásné barevné zátiší od Augusta Mackeho, překoukl jsem se, na 250 marek. Že by byl tak laciný? Podíval jsem se pozorněji a suma 25 000 mě zcela odradila.

Připadal jsem si najednou nepatrný a nicotný vedle obchodníka Börniga a jeho nádherného katalogu. Co jsem vlastně já proti němu? Absolutní nula proti lidem, kteří se sice podivnými, nicméně úspěšnými cestami doberou k takovému majetku, že si mohou v obýváku pověsit třeba Campigliho či Picassa…

Ano, kdysi jsem byl taky posedlý touhou „urvat co se dá“, když mi Ruth ustavičně předhazovala, že jiní jsou schopnější a dokáží si najít výnosný džob. Luxusní auto, rodinný domek, bankovní konto, každým rokem dovolená u moře, mít takzvaně zajištěnou existenci – to byl její sen a já ho snil s ní a dřel jsem a štval se, abych jednou mohl říct: Hotovo. Už to nejsou sny, ale nádherná skutečnost! A najednou byl všemu konec. Zpočátku jsem nedokázal ani myslet a pak jsem začal uvažovat…

Starý Jupp si o mně zjistil všechno, jak tvrdil. Ví o mém neštěstí i o žalobě, která následovala… Ne, nebudu mu dělat těžkosti. On přece musí vědět, s kým má tu čest a jestli mi může důvěřovat. No co, adresu mám, zítra ráno tedy vyrazím za jedním z největších zvířat mezi milionáři. Vždyť co by za takovou čest dali jiní, mnohem významnější lidi, než je má maličkost… Zazobanci, kteří se rovněž naparují uměním.

Trpkost však ve mně narůstala, trpkost z toho, že umělecká díla slouží některým zbohatlíkům, kteří si je mohou dovolit, jako objekty ke spekulaci. Tady jsem věru ztrácel čas na nepravém místě!

Toto poznání mě hnalo z čítárny. S katalogem v podpaží jsem vplul do proudu návštěvníků, který mě unášel k východu. Zlost mě pomalu opouštěla, ale jakýsi vnitřní neklid mě hnal získat o obchodování s uměleckými díly co nejvíce informací. Ta věc mě kupodivu začala zajímat. Napadlo mě, abych se zašel podívat do obchodu, kde pracuje Corinna. Určitě odjela, jinak by mi tu přece nenechávala kočku, ujišťoval jsem sám sebe, protože bych se s ní zrovna teď opravdu nerad setkal. Vybavil jsem si v duchu název obchodu, zamířil do telefonní budky a zalistoval v seznamu. Klagemannův obchod s uměleckými předměty se nacházel ve středu města, což odsud nebylo daleko.

Okázalý nápis nad velkým krámem se dvěma vkusně aranžovanými výlohami lákal: Staré obrazy vám u nás odborné posoudíme. V krámě nebylo mnoho lidí. Pomalu jsem procházel místností s nejrůznější veteší a žasl nad spoustou batikovaných nástěnných drapérií s polonahými havajskými tanečnicemi. Přešel jsem do oddělení s obrazy, kde ke mně okamžitě připlul sladce se usmívající mužíček. Měl na sobě blyštivý žaket z brokátu protkaného zlatem, bílou krajkovou košili a na očích čtvercové černé kostěné brýle. Nakadeřené prošedivělé lokny mu spadaly hluboko přes uši. Jeho protáhlý obličej měl barvu vybledlého vosku. Linula se od něj decentní vůně šeříkového parfému. „Co si račte přát, vážený pane,“ oslovil mě libým hlasem milujícího strýčka a mnul si přitom pěstěné ruce zdobené řadou prstenů.

„Smím vám nabídnout nějaký obraz do vašeho útulného bytečku? Ach ano, umění zkrášluje a zpříjemňuje náš život – a moderní umění navíc probouzí v člověku fantazii. Máte snad nějaké speciální přání, pane?“ Mlel, nepřestávaje se líbezně usmívat, a jeho oči za skly brýlí blouznivě přejížděly nesčetné obrazy nejrůznějších malířských stylů a období.

„Doporučila mi vás slečna Börnigová,“ řekl jsem.

„Ó,“ zašvitořil, „ta dáma zde bohužel dnes není. Má nějaký smutek v rodině.“

„To je mi líto,“ udělal jsem zklamaný obličej. „Mám totiž doma starý obraz, o kterém moje babička vždycky tvrdila, že je to Campigli.“

„O, ó!“ zvedl mužíček nadšením ruce, až se mu rozevlály krajkové manžety u košile. „To by pro vás znamenalo veliké štěstí, vážený pane. Avšak tyto staré, údajně cenné obrazy, ehm… víte, velice často dochází k trpkému rozčarování. Samozřejmě že vám však, když si budete přát, milerádi provedeme odbornou expertizu.“

„Nedávno jsem měl tu čest seznámit se s panem Börnigem,“ prohodil jsem jakoby mimochodem. „Slečna Börnigová byla tak laskavá a zavedla mě k svému bratrovi… Bohužel se ještě nenaskytla vhodná příležitost, abych se s panem Börnigem o některých uměleckých věcech z pozůstalosti mé zesnulé babičky poradil. Takový významný muž má velice málo času…“Zamotával jsem se do toho čím dál víc, kupil jsem jeden výmysl za druhým, a přitom mě přece zajímalo jediné, v čem taková znalecká expertiza spočívá a jak se provádí. Najednou jsem nevěděl jak dál, a tak jsem bloudil očima po vystavených obrazech. S despektem se můj pohled zastavil u jednoho oleje, na němž byla zobrazena hornatá krajina se salaší, v pozadí masív Gross-Glockneru a před ním tři pasoucí se krávy.

„O, pan Börnig,“ vydechl mužíček uctivě. „Mohu vás ujistit, že tento muž dokáže moji vědeckou činnost náležitě ocenit.“ A pak se představil: „Doktor Klagemann jméno mé.“

„Kersten, těší mě,“ řekl jsem, vytáhl kožené pouzdro a podal mu svou vizitku. „Náš výzkumný ústav toho času vyhodnocuje komplex otázek týkajících se umění… všeobecně i konkrétně. Dotýká se snad váš vědecký výzkum nějaké speciální oblasti, která by mohla zajímat širokou veřejnost, pane doktore?“

Nadšeně přikývl a vzrušené si mnul ruce. Jistě. Je prý například přímo šokující, kolik sběratelů vydává neuvěřitelně horentní částky na různé rádoby impresionisty, pseudoimpresionisty a jiné. „Hlupáci, kteří raději vyhodí peníze, než by se před koupí poradili s odborníky.“ Doktor Klagemann celý ožil.

Náhle mě napadla myšlenka, která mi pomohla z úzkých: „Mohl bych se tedy na vás s důvěrou obrátit?“ Vytáhl jsem z náprsní tašky obálku a podal mu barevnou fotografii Forestierova obrazu.

„Ó!“ pokyvoval hlavou, vzdychaje přitom úžasem a nadšením. Nemýlil jsem se však, když jsem v jeho očích ze všeho nejdřív spatřil úlek…? „Prosím, pane Kerstene, račte se mnou do mé kanceláře. Tam nás nikdo nebude rušit. Musím si na to vzít lupu… Ale to přece není Campigli, nýbrž van Gogh! Nerad bych se mýlil, nicméně…“ Odhrnul sametový závěs.

V kanceláři měl psací stůl se speciální lampou. Položil fotografii přímo pod kužel paprsků a zkoumavě si ji prohlížel lupou.

„Ó, to je úžasné,“ drmolil celý bez sebe. „Ten dramatický úhoz štětcem – to nanášení barev – to jsou typické znaky van Goghovy techniky. Ovšem, chybí zde jeho signatura Vincent. Přesto lze předpokládat, zdá se… Kytice květů na stole – ten prostý motiv, jenž velkého mistra vždy znovu a znovu inspiroval.“ A pak se náhle uchichtl. „Ta dívka u okna… její tvář… vlasy až po ramena. Ano, to by skutečně mohla být slečna Börnigová; jistá krása ženského obličeje se neustále opakuje, je věčná. Jen se podívejte sám.“ Podával mi lupu.

„Máte pravdu, určitá podoba by tu byla. Náhoda je věru nevyzpytatelná,“ pronesl jsem ledabyle, i když mě to poznání šokovalo. Že jsem si toho sám nevšiml…

Doktor Klagemann zhasl lampu a prohlásil, že je ochoten bezplatné provést zkoušku. Musel bych mu však na několik dní obraz svěřit. Jestli se ukáže, že by to skutečně mohl být van Gogh, musel by kromě běžných testů provést navíc technickou a chemickou zkoušku barev. To by již pochopitelně zdarma nebylo…

Poděkoval jsem mu a ujistil ho, že mu dám co nejdřív vědět. Fotografii jsem opět schoval a nedalo mi, abych se nezeptal: „Je taková zkouška absolutní zárukou toho, že jde o originál?“

Doktor Klagemann mi nabídl martini. Přiťukli jsme si. „Ó, to je široké téma,“ vzdychl, potřásl prošedivělými loknami a přehodil si nohu přes nohu. Pod vysoukanými nohavicemi se objevily růžové ponožky. „Ve vedlejší místnosti mám malou laboratoř. Chemická podstata mé práce vás asi sotva bude zajímat, a tak vám raději něco povím o hranici mezi restaurováním a paděláním. Tam, kde jde o organickou látku, jsou padělatelé naprosto bez šance. Například u takové dřevěné truhly či almary vám sotvakdo uvěří, že je z 14, nebo 15, století, jestliže se ještě dnes, po takové době, zelená jako strom. Umělecká díla stará několik staletí se všeobecně nevyplácí falšovat, naproti tomu padělky poměrně mladších děl si občas někdo koupí, neboť se bohužel stává, že i ta nejdůkladnější vědecká expertiza někdy selže a padělek neodhalí. Je to smutné, že?“

„Mladší díla – tedy například z přelomu století?“

„Ano. Zejména obrazy francouzských impresionistů jsou vděčným zdrojem pro padělatele, neboť tito ve své době neuznávaní umělci namalovali nespočet obrazů, z nichž některé se nikdy nedostaly do prodeje. Najdou se soukromí sběratelé, kteří jsou ochotni za ně zaplatit absurdní sumy. Pochopitelně že dotyčný malíř musí být mrtev. Jak vidíte, pane Kerstene, je to široké pole… A to už vůbec nemluvím o pouhých napodobeninách, které ani nejsou označovány jako vědomé padělky. Přejete si vědět ještě více?“

„Prosím vás o to,“ přikývl jsem se zájmem. „Třeba na téma Odborníci versus padělatelé. Rád bych si udělal pár poznámek.“

Doktor Klagemann zamyšleně usrkával martini. „Dobrá, mám návrh.“ souhlasil po chvilce, „udělám vám krátkou přednášku a uvedu několik příkladů. Záleží na vás, do jaké podoby si to upravíte.“

Byl jsem pro.

„Povolání obchodníků s uměleckými díly je ošidné. Ptáte se proč? V obchodním právu najdete výraz ,reklamace‘ – v případě, že se u věci, kterou obchodník prodá, zjistí nějaká závada, jinými slovy něco chybí či je dotyčná věc falešná, odpovědnost nenese nikdo jiný než obchodník. Před několika lety byla ve Filadelfii vydražena sbírka impresionistů, mezi jiným byl prodán i Renoirův obraz za 200 000 dolarů jistému německému velkoprůmyslníkovi. Dotyčný si nechal udělat odbornou expertizu, při níž se zjistilo, že na obraze byl kýmsi neznámým přimalován nepatrný detail. Došlo k reklamaci, žalobě a poté k soudnímu procesu. Obchodník, který dal obraz do dražby, prohrál a těch 200 000 dolarů musel kupci vrátit. Moji obezřetní kolegové – mezi nimi i Heinz Börnig, kterého si nesmírně vážím – se proto jistí tím, že před každou dražbou nechají nabízená díla posoudit těm odborníkům, mezi něž se smím počítat i já, jejichž autoritu uznává soud. O, nuance pravého od nepravého jsou leckdy pranepatrné!“ vzdychl doktor Klagemann. „Třeba takový Daniel de Monfreid. dobrý přítel Paula Gauguina, kopíroval často celý Gauguinův obraz nebo alespoň část motivu, kterou pak použil na svém obraze. Některé z těchto obrazů se dokonce chystal opatřit Gauguinovou signaturou a letopočtem, pochopitelně bez jakéhokoli úmyslu ho falšovat. Paul Gauguin zemřel a jeho věrný přítel rovněž. Rok po Monfreidově smrti se obrazy z jeho pozůstalosti objevily v obchodě s uměleckými díly. V žádném případě nešlo o padělky. Padělky by se z nich staly teprve tehdy, kdyby na ně byla přimalována Gauguinova signatura a jako takové byly nabídnuty do prodeje.“

Doktor Klagemann uvedl ještě několik dalších příkladů a posléze odevzdaně prohlásil, že obrazy slavných malířů jsou bohužel kopírovány velice často. „Nikdo neví, do jakých rukou se kopie dostanou. A leckdy se pak stane, že se takový plagiát vydává za originál…“

Poněkud déle se zastavil u obrazu Mony Lisy od Leonarda da Vinci. „V Louvru jsem zažil výstavu, na níž bylo představeno dvacet kopií tohoto slavného obrazu. Pouhým okem byly od originálu k nerozeznání. Nejfantastičtější historka v oblasti falzifikátů se však odehrála ve Spojených státech. V dražbě tam byla za horentní sumu nabídnuta jedinečná a údajně pravá Mona Lisa V roce 1791 prý královna Marie Antoinette chtěla tento skvost světového umění zachránit před revolucí a nechala ho tajně převézt do Ameriky. Byla to grandiózní akce – byly předloženy zfalšované dokumenty a padělané podpisy nejvýznamnějších evropských expertů.“

Klagemann mi jmenoval i několik padělků van Gogha, které po léta visely v různých galériích jako údajné originály.

„V pozůstalosti tohoto malířského génia bohužel dodnes panuje velký zmatek. Existuje nespočet umělcových autoportrétů a ani my odborníci jsme se ještě nesjednotili na tom, které jsou absolutně pravé. Koncem dvacátých let byla v Paříži vydána kniha pod názvem Padělky van Gogha. A za několik let bylo šest z dvanácti obrazů uvedených v této knize prohlášeno za originály! Rovněž nádherný obraz Zahrada v Arles byl až do roku 19Í1 považován za falzifikát. A vidíte, o deset let později by se žádný z kunsthistoriků neodvážil popírat pravost obrazu. Vincent van Gogh se ve svých motivech často opakoval a tato skutečnost padělatelům velice napomáhá. Ano, zejména impresionismus je širokým polem působnosti pro různé napodobeniny, vědomé falzifikáty a lidské omyly vůbec. Teprve moderní vědecké zkoumání jim do jisté míry učinilo přítrž. Ve vašem zájmu věřím, že váš domnělý van Gogh v mých testech obstojí a prokáže se jako pravý. 1 když na něm chybí signatura. Možná že je pouze přemalovaná?“

Sklapl jsem svůj poznámkový blok, projevil rovněž svou naději a bez sebemenšího uzardění dodal, že moje babička byla velice obezřetná žena a je docela možné, že signaturu nechala schválně přemalovat, aby jí obraz ve válečném zmatku neukradli.

Klagemann stáhl jízlivě rty a chápavě přitakal.

Mé mizivé znalosti v tomto oboru se značné rozšířily. Jedno mi bylo obzvlášť jasné: Když v dnešní době nabídne někdo do prodeje van Goghův padělek jako signovaný originál, není příliš obtížné najít bohatého soukromého sběratele, jakým je například Friedrich Guntrop, který ho nadšeně koupí. Vždyť znalci se dodnes přou o to, které obrazy jsou skutečné originály. Ovšem, jestli vždy sami věří tomu, co napíší, je už věc jiná.

Doktor Klagemann se se mnou rozloučil v povznesené náladě. „Přineste svůj obraz co nejdřív, milý pane Kerstene. Víte, já jsem velice senzitivní člověk a nejistota mě obírá o sladký spánek,“ cukroval, dlouze mi tiskl ruku a poté mě tanečním krokem doprovodil ke dveřím.

V poledne jsem zavolal na komisařství a zeptal se vrchního asistenta Meyera: „Ať už u Guntropa ten obraz uvidím nebo ne, jsem přesvědčen, že je to ten, co visel v salónu Lumierové. Mám mu tu fotku ukázat za každou cenu? A v případě, jestli už Guntrop ví, že Lumierová byla zavražděná, mám hned vypadnout?“

Meyer se nejdřív informoval u šéfa a pak mi sdělil jeho stanovisko: „Kriminální rada má za to, že byste se o Lumierové měl zmínit. Máte přece Guntropovi nakukat, že Börnigova teta sbírá kopie starých mistrů a jeho sestra že pořídila několik snímků těch kopií. Jako mimochodem zalovte v náprsní tašce a ukažte mu fotku. Uvidíte, jak bude reagovat. Pak na něj ve vhodným okamžiku vybafnete, že Lumierovou zavraždili, protože… atd. Tu bombu, tedy tu fotku, musíte mít samozřejmě při sobě. Tedy za předpokladu, že ten zmizelej padělek visí u něj na zámku. Ale Hartung si je skoro jistej. A propos, už jste se tomu zazobanci meldoval?“

„Ještě ne. Multimilionáři Guntropova typu přece dopoledne pročítají burzovní plátky a nakupují akcie, pak skromně poobědvají z ešusu a poté svůj krevní oběh regulují jízdou na kole v parku. Ve svých 78 letech nepochybně dodržuje i odpolední spánek a v 16 hodin si dopřává obligátní čaj. Zavolám mu tak kolem půl páté.“

„Jo, málem bych zapomněl, podržte se… Mám pro vás novinu,“ řekl Meyer. „Představte si, že Corinna Börnigová nikam neodjela! Naopak, najala si soukromýho detektiva, aby jí vypátral Schertela. Zdá se, že o prachy ta dívenka nouzi nemá. Tak nashle.“

Zmocnila se mě opět chmurná nálada. Dodatečně mě zamrzelo, že jsem zašel za Klagemannem a ukázal mu tu fotku. Jasně, chtěl jsem ho tím přimět k řeči a něco z něj vytáhnout, ale asi to nebylo právě nejšťastnější řešení. Ten ješita teď může zavolat Börnigovi a básnit mu o neznámém Goghově obrazu… Zatraceně! Má trestuhodná lehkomyslnost se mi taky mohla krutě vymstít. Při těchto neveselých úvahách jsem najednou pocítil nepříjemný tlak v žaludku. V automatu jsem snědl hamburger v housce, ale necítil jsem se o nic líp. Nasedl jsem do tramvaje a jel domů.

Paní Seidelbastová mě uvítala vodopádem informací: „Ta kočka vůbec nežere, nevzala si ani sousto. Mám ji v kuchyni, dřepí na lednici a upřeně na mě civí těma svejma modrejma očima. Má strach, pane Kersten! Dobře vychovaná ale je, to se musí nechat. Do bedny s pilinama udělala hromádku a hned ji zahrabala. Jo, taky vás sháněl telefonem nějakej pán. Máte mu okamžitě zavolat, asi to spěchá. Číslo jsem vám napsala na lístek. Kočce jsem koupila škrábaný maso. Stálo tři marky, připočtu vám je k tý kávě pro pana Meyera.“

Inku, jak se zdálo, můj příchod potěšil, protože se okamžitě pustila mlsně do žrádla. Šel jsem k telefonu a vytočil číslo, které mi bytná poznamenala.

„Haló,“ ozval se ve sluchátku tlumený hlas a poté několikeré zakašlání.

Řekl jsem své jméno a zeptal se, s kým mám tu čest.

„Tady Franz Schertel, pane Kerstene,“ slyšel jsem chraplavý hlas. „Musím s váma mluvit osobně. Jsem podezřelej z vraždy a rád bych vám dokázal svou nevinu.“

„Ale – já… Prosím vás, pane Schertele… Po tom všem, co se stalo,“ koktal jsem jak nějaký školák. „Pro vaše záležitosti je přece kompetentní kriminální policie. Co já mám co…“

„Nic od vás nechci, věřte mi, jen abyste mě vyslechnul. Jestli to chcete oznámit policii, je to vaše věc! Já se nemám čeho obávat. Když ale budu muset hned teď vypovídat na policii, bude slečna Börnigová obžalovaná ze spoluviny na vraždě. To by bylo zlý, nemyslíte? Chci vám povědět bližší podrobnosti a vy si s nima naložte, jak chcete. Tak jste pro?“

Byl jsem v úzkých. Schertel zřejmě netrpělivě čekal na mou odpověď, a já nevěděl, jak se rozhodnout. „Slečna Börnigová o tom ví, že jste mě…?“ získával jsem čas.

„Co vás napadá. Ta o tom nemá ani potuchy. Proč váháte, snad ze mě nemáte strach?“ Chraplavě se zasmál a opět se rozkašlal. Musel být pořádně nachlazený.

„Tak dobrá,“ souhlasil jsem posléze. „Ale dnes se mi to nehodí a zítra odjíždím pryč.“

„To je škoda, ztrácíme čas… Zavoláte mi, až se vrátíte do Frankfurtu?“

„Ozvu se pozítří,“ slíbil jsem mu.

„Chci vás ještě ubezpečit, pane Kerstene, že je mi jedno, jestli teď zavoláte policajty a oni mě zatknou hned, nebo si to nechaj až na mou návštěvu u vás. Je mi to fuk, protože mě stejné nejpozdějc do čtyřiadvaceti hodin budou muset zase pustit. Já jsem čistej, ale slečna Corinna toho má dost na svědomí.“

Ve sluchátku luplo – hovor byl u konce.

Zavěsil jsem a mechanicky zastrčil lístek s číslem do kapsy. Byl jsem v pěkné kaši. Schertelovu výhrůžku nebylo možno podceňovat. Mám brát na záhadnou Corinnu ohled, dokud se nedovím od Schertela „bližší podrobnosti“? Hlavou se mi honily trudné myšlenky. Nevěděl jsem si rady. Ale co, nejdřív si odbudu Guntropa a pak se uvidí…

Zbylý čas do půl páté jsem odpočíval na gauči, mazlil se s Inkou, která si hověla na mém břiše, a podřimoval. Meyer by mohl zase vlézt do skříně a poslechnout si Schertela současně se mnou…, uvažoval jsem už v polospánku. Ne, napadlo mě vzápětí něco lepšího: Postavím na poličku s knihami svůj malý magnetofon, mikrofon zavěsím pod stínítko lampy a rozhovor si nahraju. A proč si je vůbec Schertel tak jistý? Vždyť ani neměl nic proti tomu, abych jeho výpověď předal policii! V tom případě by mu tudíž nemělo vadit, že ho budu nahrávat!

V půl páté jsem vytočil předčíslí a poté domácí číslo Friedricha Guntropa. Ozval se tón.

„Guntrop, prosím.“ Uslyšel jsem tichý skřípavý hlas.

Spustil jsem, že volám jménem Ústavu pro výzkum veřejného mínění Veritas, a protože je pan generální konzul význačnou a váženou osobností s věhlasem mezinárodně proslulého sběratele starých mistrovských obrazů, Veritas by rád s panem generálním konzulem udělal interview. V žádném případě nejde o rozhovor pro tisk, nýbrž vlastně jen o odpověď na otázku, která zajímá širokou veřejnost. A sice: Proč milionář sbírá umělecké poklady? „Tato otázka vás, pane generální konzule, snad překvapuje, nicméně má své oprávnění, neboť ve Spolkové republice je sice nemálo milionářů, kteří sbírají všelicos – hezké ženy, drahá auta, vysoká vyznamenání, staré zámky, dýmky, pivní tácky a podobně, ale o takových zálibách na rozdíl od vaší rozsáhlé umělecké sbírky, vážený pane generální konzule, stěží můžeme říct, že by byly přínosem pro zachování nesmrtelných kulturních hodnot. Velice vás proto jménem ústavu prosím o brzký termín pro náš rozhovor. Směl bych si dovolit navštívit vás již zítra?“

Následoval krátký skřehotavý smích a nezadržitelná otázka: „Odkud máte mé soukromé číslo?“

„Dostal jsem ho od jistého vám, pane generální konzule, dobře známého obchodníka, který si vás nesmírně váží a kterého jsem o plánovaném rozhovoru informoval,“ lhal jsem jako když tiskne, aniž se mi přitom zachvěl hlas.

„Jak se jmenuje?“

„Promiňte, pane generální konzule, ale zaručil jsem se mu svou diskrétností.“

„Očekávám vás zítra v deset hodin a odpovím pouze na tu jednu jedinou otázku. Totiž…“

Naslouchal jsem chvíli, ale ve sluchátku se už nic neozvalo, pan generální konzul zřejmě zavěsil. Těmi přeuctivými tirádami jsem se celý zpotil a bylo mi z toho nanic. Šel jsem do koupelny a napustil si vanu.

Na dálnici ze sebe můj brouk, rok výroby 1969, přece jen ještě dostal 90 km za hodinu. Inka spala stočená do klubíčka na zadním sedadle. Vedle ní ležel Börnigův katalog, který jsem vzal pro všechny případy s sebou. Motor se každých pět minut zadýchal, zakašlal, a než se opět zotavil, brouk na chvilku zpomalil. Měl jsem už dávno nechat přezkoušet karburátor, ale neměl jsem čas ani chuť, neboť se mi od jisté doby jízda autem znechutila. Také dnes jsem vzal vůz jen z nutnosti. Vlastně jsem mohl jet i vlakem, napadlo mi až teď. Ale to už se blížil dálniční most a s ním peklo mých vzpomínek… Jednou však musím do toho pekla znovu, abych se ho tak provždy zbavil. Teď mám tu příležitost!

Bylo mi horko. Pootevřel jsem postranní okénko. Široký most se kvapem blížil, rostl mi přímo před očima. Motor opět zakašlal. Ještě tři sta, dvě stě, sto metrů! Ubral jsem plyn a nechal vůz dohrčet k nejbližšímu odpočívadlu… Zhruba deset metrů vpravo se táhl pruh lesa – březový háj a husté křoví.

Zůstal jsem sedět za volantem. Na čele mi vyvstal ledový pot, srdce jsem cítil až v hrdle. Vzpomínky byly silnější než já. Opět se mě zmocnil ten hrozný pocit naprosté strnulosti, v hlavě jsem měl jak vymeteno, lavina hrůzy se uvolnila. Jako tenkrát…

Dusil jsem se. Vylezl jsem z auta, kolena se mi podlamovala, a jako ve snách jsem kráčel orosenou loukou k nedalekým stromům. Zavřel jsem oči a slyšel za sebou hukot aut na dálnici. Nebo mi jen hučelo v hlavě? Krok za krokem jsem postupoval kupředu, až jsem se posléze odvážil oči otevřít. Stál |sem na témže místě jako tehdy, přímo u štíhlého kmene břízy. Šedobílá kůra visela v cárech od výše ramen ke kolenům, jako by v těch místech do kmene někdo ťal tupou sekerou. Stála tu nakřivo s uschlými větvemi. Byly tomu už dva roky. Kéž by ten mrtvý kmen sklátila vichřice! Třesoucími prsty jsem přejížděl přes hrbolaté dřevo.

Byl to hrozný nápor, který mě vymrštil ze silnice. Všechno se se mnou točilo a já letěl s autem napříč loukou. Pak se ozvala rána a já pocítil strašný náraz… Co se dělo dál, nevím. Z bezvědomí jsem se probral až v nemocnici… Ruth a malá Beate byly mrtvé. Byla to má vina…? Zaplavil mě nepředstavitelný kolotoč otázek a výčitek…

Na konci každotýdenní, stále se opakující honby za penězi, nervózní a předrážděný, nechtěl jsem před ženou připustit, jak na tom jsem, a tak jsem souhlasil s jejím návrhem jet na víkend k Bodamskému jezeru. Usedl jsem za volant s jedinou myšlenkou: být co nejrychleji u cíle! Tam mě čeká klid, odpočinek, motor v mé hlavě se konečně zastaví. Monotónní jízda po dálnici byla únavná a ubíjející víc než kdy jindy. Už jenom hodinu… vydrž… dupni na to! Znovu jsem se vzchopil… byla to jízda o závod! A opět to jednotvárné, uspávající brumlání motoru – a pak se to stalo! Jako by se se mnou zatočil celý svět, všechno: hlava, vůz, silnice, nebe nade mnou…

Podrobil jsem se nejrůznějším psychologickým testům, obnažil jsem pánům psychologům celou svou duši. Bloumal jsem však dál jak náměsíčník, chodil jak tělo bez duše. Nikdo mi nedokázal pomoct zbavit se pocitu viny. A já sám sobě nejméně. Byl to marný boj. V té době jsem ztratil všechny své přátele. Prchli přede mnou a mým neštěstím.

Vztekle jsem kopl do vetchého kmene. Nebyl o nic tlustší než má paže. Řítící se vůz ho mohl přece lehce přerazit, převalit se přes něj a zastavit bezpečně v křoví…

Co je to vlastně vina? A byl jsem opravdu vinen? Ta otázka zůstala nevyřešena, ale já sám jsem dal vině právo, aby mě mučila; měsíce, roky.

Vracel jsem se pomalu k autu. Inka se mezitím uvelebila na mém sedadle. Vzal jsem ji do náruče a něžně hladil její lesklou srst. Spokojeně předla a slastně přivírala oči. Její klid se posléze přenesl i na mě. Měkce jsem ji položil na zadní sedadlo. Blaženě se protáhla a mrskla ocasem po Börnigově katalogu. Lokl jsem si kávy z termosky. Zmocnila se mě beznadějná lhostejnost. Všechno jednou pomine, nic se nedá vrátit… Na mysli mi vytanula slova Sophie Schertelové: Veškerý trápení a snažení jsou k ničemu, všechno stejně smaže smrt. Žijeme proto, abychom umřeli… Ne! vzpamatoval jsem se náhle. Moje zoufalství umřelo, ale já žiju. A chci žít. A proto nasedat a jede se dál!

Nastartoval jsem motor a vyjel na dálnici.

Zámek Hohenfels ležel mimo město. Před Düsseldorfem jsem odbočil z dálnice směrem na Neuss a Mönchen-Gladbach. Zastavil jsem u benzínového čerpadla, natankoval a informoval se u pumpaře na nejkratší cestu k zámku. Doporučil mi naopak malou objížďku a popsal mi, jak mám jet. „Tak bez potíží projedete kolem Vilémovy hutě. Na ostatních silnicích demonstrujou horníci, možná že se dostanou až k zámku. Starej Guntrop totiž zastavil hutě.“

Uposlechl jsem jeho rady.

Po pár minutách jízdy jsem spatřil po levé straně vysoký tovární komín, z něhož se valila oblaka hustého černého dýmu. Zanedlouho jsem odbočil vpravo do kopce, na němž se tyčila bílá silueta zámku s dvěma věžemi. Vedla k němu točitá asfaltová silnice. Dojel jsem až k mohutnému portálu ze silných železných tyčí. Vedle vrat byl malý strážní domek. Zámek Hohenfels stál uprostřed rozlehlého parku obehnaného vysokými mřížemi. Od portálu se táhla k zámku stinná široká alej.

Vylezl jsem z auta. Bylo za pět minut tři čtvrtě na deset. Z vrátnice vyšel muž v bledě modré uniformě a se zjevným pohrdáním si změřil mého brouka. Užasl, když spatřil kočku, a stroze se mě zeptal, jestli jsem snad zabloudil. Měl pronikavý pohled a břicho nafouklé jak balón, přepásané opaskem ze světlé kůže.

Opáčil jsem, že jsem v žádném případě nezabloudil, a aby byl tak laskav a ohlásil mě panu generálnímu konzulovi. Strčil jsem mu pod nos svou vizitku. Nedůvěřivě si mě znovu přeměřil, ale pak se odkolébal do vrátnice.

Vyndal jsem z kufru misku, láhev s mlékem a igelitový sáček s masem.

Od strážního domku se blížil další muž v bledě modrém mundúru a zvědavě mě pozoroval. Položil jsem misku na zem a lákal kočku. Inka vyskočila z auta a s ocasem zdviženým se slastně protahovala. Podívala se na mě, pak na neznámého muže, načež přidřepla k misce a s chutí se pustila do žrádla.

„Ta má ale modrý voči! To je nějaká vzácná rasa, co?“ divil se vrátný. „Snad ji nevezete Guntropově dceři? Můj ty bože! Nejdřív si pořídila dva chrty a my kvůli nim museli dát pryč naše bystrý ovčáky. Ty hafani ji ale brzo vomrzeli. Když přišli do módy pekinézi, koupila si jich hned celej tucet. To byl šrumec. Jedním z jejích posledních rozmarů bylo korzovat po zámecký cestě s vochočeným gepardem. Pak se jí jednou gepard vytrh a utek do parku. Museli jsme ho vodstřelit. To vám byl tyátr! Příští měsíc se má zasnoubit s nějakým vévodou, a tak jsme doufali, že dá aspoň na chvíli pokoj. A vy se teď přiženete s kočkou. Kéž by zůstalo jen při tý jedný! Zdá se, že je to klidný zvíře.“

Mlčel jsem. Miska byla prázdná. Inka využila příležitosti a vydala se na špacír. Šel jsem za ní, a jakmile vykonala svou potřebu, odnesl jsem ji zpět do auta.

Nato mě ten první vrátný zavolal, abych přišel do vrátnice.

„K službám!“ řekl jsem.

Vrátný mě informoval, že za chvilku se dostaví tajemník pana generálního konzula a zavede mě do zámku. Zatím se prý musím podrobit zběžné tělesné prohlídce. „Jeden návštěvník chtěl totiž nedávno pana generálního konzula zapíchnout nožem,“ zafuněl pohoršeně a začal mě prohmatávat.

„Mohu si i přes tuto smutnou událost ponechat svůj kapesní nůž?“ osmělil jsem se zeptat. Blahosklonné přikývl.

Mezitím vrátný číslo dvě s kýmsi telefonoval a já slyšel, jak se plný starosti ptá: „Cože, skoro tisíc? No dobrá, ať policie vobklíčí zámek v okruhu zhruba sto metrů. Hned přinesu novou ceduli.“ Zavěsil, vzal z rohu místnosti dlouhý kůl a na jeho špici připevnil bílou tabuli. Tlustá černá písmena hlásala: Soukromý pozemek, vstup zakázán!

„Jestli se ta chátra přivalí až sem, vypustí duši,“ pravil výhružně. „Musíš zalarmovat pohotovostní skupinu, Freddy,“ hodil si kůl přes rameno a odkráčel.

„Je jich určitě víc než tisíc,“ přisadil jsem si.

„Vy jste jel kolem nich?“ zeptal se udiveně vrátný s břichem jak balón.

„Přímo ne. Ale jak jsem to tak mohl zdálky odhadnout, jsou jich mraky. Vy jste tu jen dva?“

„Je nás celkem deset strážních domků po dvou hlídačích. Když to bude nutný, dáme se dohromady. Ale to nebude tak horký, jak se zdá.“

„Je vidět, že máte pro strach uděláno. Jste bývalý voják, že? To se hned pozná,“ neodpustil jsem si malou jedovatost.

„Vysloužilej oberfeldvébl, nositel zlatýho německýho kříže,“ málem zasalutoval. „Dneska už to bohužel tolik neplatí…, ale já jim ještě ukážu!“ Poslední slovo bojovně zavrčel.

„Je to nepochybně velká čest chránit život tak slavného muže před zběsilostí té lůzy,“ řekl jsem ironicky.

„Však my už s ní zatočíme…“

Sjel jsem ho pohledem jako odporný hmyz. Stále jsou ještě mezi námi, stejně nebezpeční a dosud nepostradatelní pro bývalého vůdce zbrojního průmyslu Friedricha Guntropa!

Konečně se dostavil tajemník. Byl to korektní distingovaný muž, oblečený do tmavého obleku s bílými úzkými proužky. „Doktor Ritter,“ představil se a hned pokračoval: „Pane Kerstene, mohu vás doprovodit vaším vozem? Generální konzul Guntrop vás očekává během osmi minut.“

Ani jsem mu nestačil podat ruku a on se koneckonců taky nenamáhal. Můj stařičký VW ho nijak neudivil, ale zato Inka. „Co to je?“ zeptal se překvapené a rozmrzele povytáhl obočí.

„Siamská kočka,“ řekl jsem prostě. „Je mnohem mírumilovnější než gepard.“

„To jistě,“ souhlasil a posadil se vedle mě.

Vrátný jménem Freddy vykonal svou povinnost a otevřel bránu. Brouk párkrát zakašlal a poté se dýchavičně rozjel. Přiložil jsem hřbet pravé ruky ke spánku a kývl vrátnému na pozdrav. Vysloužilý oberfeldvébl zatáhl pupek, postavil se po vojensku do pozoru a řízně zasalutoval. Ušklíbl jsem se a zvolal: „Hurá do pekel!“

„Co prosím?“ podíval se na mě udiveně doktor Ritter.

„Promiňte,“ omlouval jsem se. „Zlobí mě žaludek. Občas se musím hlasitě nadechnout.“

Dojeli jsme k parkovišti vedle venkovního schodiště. Stály tu v řadě vedle sebe mercedes, rolls-royce a bílý jaguár. Zaparkoval jsem svého brouka vedle jaguára. Vystoupili jsme po schodech a vešli do rozlehlé vstupní haly s mnoha odpočívadly. Doktor Ritter mě dovedl k jakémusi muži, který vyhlížel, jako by sestoupil z plátna filmu, jehož děj se odehrává na zámku v době feudalismu. Měl šedivé vlasy, na skráních bílé jak mléko, tvář bez jakéhokoli výrazu a vysokou vychrtlou postavu. Oblečen byl v modrém obleku.

„Pan Bethke, osobní tajemník pana generálního konzula,“ představil mi ho doktor Ritter a vzdálil se.

„Prosím následujte mě, pane Kerstene,“ pokynul mi osobní tajemník netečně rukou, se studeným úsměvem na rtech.

Procházeli jsme řadou chodeb a místností, vystoupili po mramorovém schodišti a opět prošli několika pokoji, až jsme se dostali do malého bílého salónku zdobeného zlatem, u jehož stěn stály kolem dokola oválné židle ve tvaru skořápek. Pan Bethke kráčel odměřeným krokem až k nejzazším dveřím, u nichž mi velitelským pokynem ruky naznačil, abych zůstal stát. Pokrčil jsem kolena, svěsil ramena a ani se nepohnul. Osobní tajemník zmizel za dveřmi. Za necelou půl minutu se opět vynořil, dveře nechal otevřené a se škrobenou tváří mi důležitě oznámil, že mě pan generální konzul očekává.

Vešel jsem do velkého, okázale zařízeného pokoje. Na oknech visely hedvábné závěsy, stěny zdobily drahé gobelíny. Za mohutným renesančním psacím stolem na lvích nohách trůnil generální konzul Friedrich Guntrop a střežil půl tuctu telefonů a dálnopis.

„Dobrý den. Prosím posaďte se, pane Kerstene,“ přivítal mě známým skřípavým hlasem. „Prosil bych váš průkaz a váš podpis na toto prohlášení.“

Klesl jsem do křesla a rázem si připadal nepatrný a jakoby ztracený. Z tohoto podhledu jsem mohl vidět tak nanejvýš Guntropova ramena, krk a jeho supí hlavu. Natáhl jsem se, podal mu své kožené pouzdro a přijal od něho arch úředního papíru formátu A 4, na němž stálo: „Tímto se místopřísežně zaručuji, že u sebe nemám žádné nahrávací ani odposlouchávací zařízení a že z dnešního rozhovoru s generálním konzulem Friedrichem Guntropem nepoužiji ani slovo do denního či jiného tisku, jakož ani do vysílání rozhlasu a televize.“

Podepsal jsem se, opět se natáhl a z ruky do ruky jsme si vyměnili prohlášení a pouzdro. Poté jsem se svezl zpět do křesla.

Guntrop si odkašlal a prohlásil: „A nyní můžeme přistoupit k naší záležitosti.“ Nasadil si černé kostěné brýle a přečetl znění otázky: „Proč milionář sbírá umělecké poklady?“ Zvedl hlavu a upřeně se na mě zadíval.

„Ano, tak zní otázka, pane generální konzule.“ přitakal jsem.

„Dobrá. Moje odpověď je takováto, totiž…“

Za slovem „totiž“ udělal kratší pauzu, načež pokračoval: „Já osobně sbírám obrazy starých mistrů proto, že mně to za prvé působí potěšení a mohu si to dovolit. Za druhé s touto svou osobní zálibou spojuji i jakýsi vlastenecký úkol, a sice: uchránit nesmrtelné hodnoty evropské umělecké tvorby před prodejem do zámoří. Za třetí jsem pevně přesvědčen, že cenné obrazy jsou v mé galérii, vybavené nejmodernějšími technickými aparaturami, mnohem lépe chráněny před škodlivými vlivy než ve starých vlhkých muzeích či všelijakých obrazárnách, kde nemají pomalu ani klimatizační zařízení.“ Odmlčel se a posléze dodal téměř posvátně: „A za čtvrté jsem nesmírně hrdý na to, že já, občan Spolkové republiky, vlastním největší soukromou sbírku starých mistrů v Evropě. Po mé smrti se strážcem tohoto rozsáhlého uměleckého pokladu stane německý národ, totiž…“

Guntrop byl se svým projevem u konce. Sundal brýle a se zaníceným výrazem v očích se nepřítomně zahleděl do dálky, jako by už ve svých okultních představách spatřoval naplnění svých fantasmagorií. Jak to vlastně myslel? Jako testament s darovací listinou německému lidu? Zámek Hohenfels by se snad měl stát něco jako poutním místem? Kdepak, člověk jako Guntrop nedal nikdy nikomu nic zadarmo. Vstupenka do tohoto chrámu by asi přišla na pěkné peníze. A není pochyb o tom, že Guntropovi zákonní dědicové by toho plně využívali…

Guntrop se po chvilce vzpamatoval, spolkl nějakou pilulku a zapil ji vodou. „Tím je vaše otázka zodpovězena, pane Kerstene, totiž…,“ zaskuhral. „A nyní se zeptám zase já vás: K čemu moje odpověď vašemu ústavu poslouží? Chci vědět podrobnosti.“

Vypjal jsem se a vybranými slovy mu poděkoval za jeho šlechetné a upřímné doznání, které mě hluboce dojalo a které svědčí o vysoké morální a umělecké odpovědnosti pana generálního konzula jako sběratele nesmrtelných hodnot lidské kultury, které díky velkolepé nezištnosti pana generálního konzula budou po jeho smrti zpřístupněny celému národu. Takovému osvícenému milionáři musí být německý lid vskutku povinován tisícerými díky… Tak to by snad stačilo. Dal jsem své opici už dost cukru.

Guntrop mechanicky spolkl další pilulku a trval na svém: „Odpovězte na moji otázku!“

Tlachal jsem tedy dál, co mi slina na jazyk přinesla…, že Veritas připravil rozsáhlou anketu na téma Umění a obchod s uměleckými díly, v níž byl dotazován i šéf frankfurtské galérie pan Börnig. V katalogu této mezinárodně známé instituce budou výsledky ankety oficiálně uveřejněny. Snad se i pan generální konzul ještě rozmyslí a dá souhlas k publikování své velkorysé odpovědi, která by nepochybně zajímala širokou uměleckou veřejnost i odborníky.

Pramen mých blábolů pomalu vysychal, nic dalšího mi nenapadalo. Jak jen proboha přivést řeč na ten zatracený padělek?

„Text upravený pro tisk mi předložíte,“ rozhodl se náhle starý sup. „Pan Börnig je velice vážený člověk. Souhlasím tedy, ale vyprošuji si, totiž… Přeji vám šťastnou cestu, na shledanou, mladý muži.“

Podal mi list papíru, na němž byla zaznamenána jeho odpověď. Pečlivě jsem ho skládal a hlavou mi vířily chmurné myšlenky. Všechno bylo tedy zbytečné. Moje audience skončila, aniž jsem se k tomu, kvůli čemu jsem sem vlastně vážil cestu, vůbec dostal. Nenápadně jsem přejel očima po stěnách místnosti. Vpravo na stěně proti oknům, jejíž spodní část zakrýval široký gobelín s loveckým motivem, visel nějaký olej. Jeho barvy se matně leskly ve světle, které sem spoře pronikalo zpola zataženými závěsy na oknech. Ještě jeden kradmý pohled: váza s květinami, dívka v okně… falešný van Gogh!

Tak přece, zajásal jsem v duchu a navenek se snažil potlačit své vzrušení. Obřadně jsem se uklonil a řekl: „Dovolte mi, pane generální konzule, abych vám popřál hodně zdraví a na shledanou.“

Vášnivý sběratel a ochránce nesmrtelných, na ceně stále stoupajících uměleckých pokladů stiskl tlačítko. Dveře se otevřely a osobní tajemník, s rukou připravenou na klice, mě očekával, aby mě vyprovodil.

Odhodlaně jsem vykročil ke dveřím. V půli cesty jsem zpomalil, a jako bych si pojednou až teď všiml obrazu, váhavě jsem se zastavil. „Promiňte, pane generální konzule, jaká to náhoda! Tuto vynikající kopii van Gogha jsem nedávno obdivoval v bytě tety pana obchodníka Börniga. Tam se však obraz tak skvěle nevyjímal. Ale zde… Věru že bych chtěl vlastnit originál!“

„Jakže… co? Jak se jmenuje ta… ta teta?“ krákoral Guntrop vzrušeně.

„Annette Lumierová prosím. Sbírá… vlastně sbírala kopie starých mistrů. Ta stará dáma byla totiž před třemi dny zavražděna.“

Slyšel jsem Guntropův sípavý dech. „Bethke, můžete jít, totiž…“ Dveře se tiše zavřely.

Generální konzul Guntrop se zvedl a pomalu se ke mně blížil. „Co si to, člověče, dovolujete! To je nestydatost! Snad mi nechcete tvrdit, že toto skvostné mistrovské dílo, které jsem před třemi dny koupil za drahé peníze, není pravý van Gogh? Víte, kolik jsem za něj zaplatil? 400 000 marek! Jen jednou se mi stalo, že jsem málem naletěl. Ve Filadelfii. Pokusili se mě podvést falešným Renoirem. Toho darebáka jsem si pořádně podal… totiž…“ Byl celý bez sebe, rozčileně šmátral v kapse, konečně vylovil pilulku a polkl ji. „Kde že jste toho van Gogha viděl?“

„Prosím za prominutí, že jsem vás tak rozrušil, pane generální konzule, ale ten obraz jsem viděl ve Frankfurtu. Právě u té staré dámy, jak už jsem řekl, tety.“

„Kde? Chci vědět přesnou adresu!“

„V Parkstrasse číslo 5. V jedné staré vile.“

To byl zásah do černého. Guntrop zaťal křečovitě ruce v pěst a roztřásl se po celém těle. Jeho pánovité vzezření bylo totam. Teprve teď jsem si všiml jeho zelených bačkor, které podivně kontrastovaly s tmavým oblekem a bílou košilí. Starý milionář asi často míval studené nohy. Protože však v době návštěv zřejmě většinou trůnil za svým psacím stolem, mohl si toto pohodlí dovolit.

„Dobrá, připouštím, že jste tam obraz van Gogha viděl. Ale originál, rozumíte, žádnou kopii! Abyste věděl, mladý muži, mám tu schopnost duševně i fyzicky vnímat auru mistrovského díla. Když se mi zachce, v duchu se starým mistrem rozmlouvám. Podobnou schopnost má jen málo vyvolených. A vy k nim rozhodně nepatříte, mladý muži, vy ne!“ Byl velice rozčilen.

Přistoupil jsem těsně k Forestierovu mistrovskému kousku a Guntrop mě následoval. Zkroušeně jsem se omlouval, že stará dáma v Parkstrasse zřejmě z pochopitelné neznalosti – či právě proto, že neměla ten božský dar vnímat onu jedinečnou auru – považovala originál za kopii, nebo dokonce za pouhou napodobeninu. Je štěstím pro pana generálního konzula, že tento unikát získal… Hrál jsem si s ním jako kočka s myší.

„Je taky docela možné, že chtěla svůj drahocenný poklad zatajit, a proto pouze předstírala, že jde o kopii,“ s patrnou úlevou se Guntrop škodolibě zahihňal. „Ovšem, jediný můj pohled stačí, abych pocítil auru, totiž…“

„Ta dáma je však mrtvá, pane generální konzule. A podle mínění policie byla zavražděna kvůli jistému obrazu. A rovněž v novinách stojí, že byl ukraden obraz van Gogha. Pochopitelně že nemůže jít o tento olej, totiž…“ Poslední slůvko mi vyklouzlo proti mé vůli a já se zlostně kousl do rtu.

„Cože! Co to povídáte? Musím okamžitě uvědomit frankfurtskou policii.“ Výraz jeho obličeje se rázem změnil. Jako mávnutím proutku byla maska šéfa mamutího koncernu tatam. Tvrdé rysy jeho obličeje hrůzou povolily, ústní koutky ochable poklesly.

„Mladý muži, vy neustále mluvíte v hádankách a já vám naslouchal, protože… protože, totiž…“ Zhroutil se jak troska, z očí mu kanuly slzy, ruce bezmocně visely podél těla. Pak jako by se najednou vzpamatoval, zaťal ruce v pěst a hrozivě na mě vyjel: „Od tohoto originálu, abyste věděl, neexistuje vůbec žádná kopie! Je to doposud neznámé mistrovo dílo! Expertizy to potvrdily.“

Konečně jsem využil své šance. Zprvu jsem se opět omlouval, ale pak jsem vyndal náprsní tašku a jedním dechem ze sebe vychrlil, že sestra pana Börniga náhodou vyfotografovala několik obrazů své tety, oné staré dámy v Parkstrasse, a mezi nimi i ten údajně ukradený obraz van Gogha. Ta fotografie snad pana generálního konzula konečně přesvědčí. Slečna Börnigová že mi věnovala několik fotografií, abych si je prohlédl… Zalovil jsem v náprsní tašce a fotku vytáhl.

Milionář jako fascinován zíral upřeně na Forestierovu napodobeninu a mumlal: „Ano, tento štětec vedla ruka nešťastného van Gogha, já to cítím…,“ v očích měl zanícený výraz, strach byl tentam. Přesto ale nepřeslechl, co jsem říkal. „Ukažte mi ji,“ zavrčel pln opovržení.

Vrhl na fotografii zběžný pohled a zarazil se. Ztuhlým krokem přistoupil k oknu, rozhrnul závěs a podíval se na ni pozorněji. Pak vzal ze stolu lupu a fotku znovu podrobil důkladné prohlídce. Stále tomu nemohl uvěřit… opravdu, na vyfotografovaném obraze chyběla signatura! Těžce dýchal, několikrát zamrkal očními víčky jako sova, zacvakal umělým chrupem, hlava se mu prudce rozkývala. Šok však trval jen pár vteřin. Pak se vzchopil, dobelhal se ke mně a dutě se zeptal: „Vy jste, pane Kerstene, viděl právě ten obraz, který vyfotografovala slečna Börnigová, a žádný jiný?“

„Ano, pane generální konzule, a znovu opakuji, že jsem ho viděl v bytě tety sourozenců Börnigových. Od van Gogha tam visel jen tento jediný obraz,“ lhal jsem jako když tiskne, ani jsem se nezačervenal.

„A ten obraz byl vyfotografován. Bez signatury, tady už není pochyb, totiž…,“ rozkašlal se.

„Pane generální konzule, měl byste fotografii porovnat s vaším obrazem…“

„Není třeba!“

V jeho hrozivém pohledu jsem četl bezmoc a vztek člověka, který byl krutě podveden.

Generální konzul Guntrop mi poté věnoval ještě téměř půlhodinu svého drahocenného času. Hartung se bude divit, až mu vylíčím, co jsem se v těch třiceti minutách všechno dověděl. Především to, že kupní smlouvu na falzifikát vystavil doktor Luderer.

Osobní tajemník mě pak vyprovodil do vstupní haly, kde mě už netrpělivě očekával doktor Ritter a choval se ke mně najednou náramně uctivě. Nebylo divu, vždyť jeho šéf mi poskytl audienci, jejíž délka vysoce překračovala běžné zvyklosti. Došli jsme k parkovišti. Teprve teď, na čerstvém vzduchu, se poněkud zmírnil tlak v žaludku, který mě tížil po celou dobu návštěvy. Napětí povolilo.

Ale co to? Inka byla pryč! Že bych nedovřel dveře u auta… „Někdo mi ukradl kočku!“ vykřikl jsem spontánně. Doktor Ritter mé tvrzení nekompromisně popřel, ale já ho striktně požádal, aby okamžitě svolal veškeré služebnictvo a jednoho po druhém vyzpovídal. „To je neslýchané! Nehnu se odsud, dokud se kočka nenajde!“ prohlásil jsem rozhodně.

Doktor Ritter byl na rozpacích. „Prosím vás, pane Kerstene, uklidněte se. Jakápak krádež! Někdo si zřejmě jen udělal legraci,“ šeptal celý nesvůj a žmoulal si kravatu.

„Vy pátrejte v zámku a já se zatím porozhlédnu venku,“ přikázal jsem rezolutně, takže ho ani nenapadlo mi odporovat.

Rozběhl jsem se do parku. Předtím jsem si však stačil všimnout, že v jaguáru na předním sedadle leží široký dámský klobouk a cihlově červená hedvábná šála. Cesta v parku byla uhrabaná, každých deset kroků jsem narazil na hromádku listí. Mezi zeleným houštím rododendronů vedla úzká pěšinka k minigolfovému hřišti, za nímž jsem spatřil zastřešenou terasu. Na ní stála dívka v koženém plášti, v náručí držela kočku a mazlila se s ní.

„Haló!“ volala na mě s úsměvem.

„Dobrý den,“ pozdravil jsem. „Rád bych vás upozornil, že Inka patří mně,“ dodal jsem bez úsměvu.

Mohlo jí být nanejvýš dvacet let. Měla dlouhé světlé vlasy, které jí volně spadaly přes malý srdcovitý obličej. Teprve když prudce pohodila hlavou, spatřil jsem její oči, podbarvené modrými stíny. Obočí a řasy měla silně nalíčené černou tuší, nosík jemně zdvižený a malá, rozkošně vykrojená ústa.

„Teď ale ta kočka s krásným jménem patří mně,“ řekla vyzývavě a odhalila bělostné zuby v širokém úsměvu. „Stačí vám tisíc marek…?“

Zavrtěl jsem hlavou a změřil si ji od hlavy až k patě. Velice nákladně oblečená panenka.

„Dostanu všechno, co chci,“ trvala umíněně na svém. „Tak tedy dva tisíce? Ta kočka má tak nádherné modré oči. Zrovna jako já. A kdo vůbec jste?“

Vysvětloval jsem, že Inka není na prodej, že jsem se právě vrátil od pana generálního konzula Guntropa a že považuju přinejmenším za velice zvláštní, když se někdo vloupá do cizího vozu a ukradne siamskou kočku.

Dupla vztekle bílou vysokou holínkou a křičela: „Vy jste hroznej! Řeknu to papá. Jemu si netroufnete odmítnout. Já tu kočku prostě musím mít!“

Už jsem toho měl právě dost. Uchopil jsem ji za obě předloktí, roztáhl jí ruce a rychle popadl Inků. Zadrápla se pevně do mého saka a zlostně prskala.

Uschi Guntropová přede mnou poskakovala s rozpaženýma rukama jak zajíc a snažila se mi zastoupit cestu. „Rozmyslete si to ještě,“ škemrala, „jste drzej, ale milej. Pojďte, posadíme se a popovídáme si chvilku.“

Stále těsně u mě a hladila Inků. Její blond vlasy mě šimraly do obličeje. „Tak ano?“ škemrala, a aniž počkala na odpověď, zamířila k zahradním křesílkům umístěným v závětří na terase. Beze slova jsem ji následoval. Slečna Uschi se posadila, vytáhla z kapsy pláště zlaté pouzdro na cigarety, jednu vyklepla a vložila ji mezi perleťově nalíčené rty. Usedl jsem vedle ní, položil si kočku na klín a sáhl po zapalovači. Nabídla i mně. „Děkuju, nekouřím,“ odmítl jsem a připálil jí. Slečna Uschi nasála nikotin vydatně do plic, jednou, podruhé, přičemž mě upřeně pozorovala clonou svých neposlušných vlasů. „Tak vy jste tedy ten muž…“

„Hans Kersten, jestli máte na mysli mě. Obyčejný úředník, nevlastnící ani luxusní auto, ani akcie, kterými bych rozmnožoval svůj majetek, ani bankovní konto, a dokonce ani tahle kočka mi nepatří. Dáma, která ji na pár dní svěřila do mé péče, bydlí ve Frankfurtu a jmenuje se Corinna Börnigová. Její bratr je známý obchodník s uměleckými díly Heinz Börnig, kterému váš otec ode dneška kvůli mně nebude moct přijít na jméno.“

Zasmála se, vypustila kouř z úst a pohodila hlavou. „Díky vám a tomu vašemu ústavu je už od včerejška taky veta po našem milém rodinném štěstí. To jste nám nadrobil pěknou věc.“

„Jak to?“

„Kvůli té vaší hloupé otázce zaměstnal papá celej regiment tajemníků, kteří se mořili s vhodnou odpovědí. K večeři papá snědl jen jablečnou kaši a pak jsme já, mamá i ten odpornej Bethke museli celý večer znovu a znovu poslouchat, proč papá vlastně sbírá umělecké poklady. Něco tak stupidního!“

Zajímalo mě, co je podle ní na té otázce tak hloupého.

„Papá prostě trpí sběratelskou mánií,“ vzdychla. „V noci se plíží se svícnem po galérii, vysedává tam celé hodiny a rozmlouvá, jak tvrdí, se starými mistry. Nějaká aura nebo co ho prý omlazuje. Nedávno si z toho dokonce uhnal rýmu, nakazil doktora Rittera a ten zas mě,“ zasmála se rozpustile. „Můj bratr se už radil s psychologem, ale ten ho utěšil, že dokud si papá ještě pamatuje bilanci svých uměleckých děl, nehrozí mu zatím totální zblbnutí. Máme mu prý hobby se starými umělci klidně dopřát, protože má dost peněz, aby si to mohl dovolit. Mamá se dokonce nechala přemluvit, aby ji namaloval nějakej Kokoschkan1. nebo jak se ten malíř jmenuje, ve slavnostní róbě. Ale papá si nakonec obraz stejně do obrazárny nepověsil, protože se mu prostě nelíbil. Honorář tomu Ki – nebo Kokoschkanovi samozřejmě zaplatil. Jo, to je celej papá.“

„Ach ano, aura,“ zamumlal jsem. „Sbírá snad váš ctěný otec staré obrazy slavných umělců jen kvůli auře? Kvůli jakémusi druhu omlazovací kůry?“

„Prozradím vám to, když mi slíbíte, že se za mě přimluvíte u majitelky Inky. Jsem ochotná dát za ni i tři tisíce marek, stejně nejdou z mý kapsy. A pak mi ještě musíte slíbit, že už dáte papá s tou vaší nesmyslnou otázkou pokoj. Strašně ho to rozrušilo. Víte, že vás chtěl dnes ráno dokonce odmítnout? Ale ten hnusák Bethke ho přemluvil, že mu prý ta odpověď přinese slávu a vážnost, která je hodna jeho osobnosti jako průmyslového krále a sběratele věčných kulturních hodnot, a další podobný žvásty. Já si myslím, že to papá nemá zapotřebí, každý přece ví, kolik miliónů jeho galérie obnáší. Tak slibujete, nebo ne?“

Přikývl jsem, co mi taky zbývalo. Slečna Uschi si vložila do úst další cigaretu. Opět jsem jí připálil.

„Vinu na tom, že papá začal sbírat staré obrazy, má jistej tlustej říšskej maršál z doby, kdy stál papá v čele zbrojního průmyslu a státní rady. Jednou mi o tom vyprávěl a dodnes se na toho maršála zlobí. On totiž shrábnul nejslavnější kousky z celé Evropy a strašně se tím vytahoval. Papá chtěl tomu tlusťochovi ukázat, že je taky znalec umění, a pořídil si sbírku francouzských impresionistů. Tehdy to prý bylo docela snadné. Koncem války ale o hodně obrazů přišel. Ve vězení se papá s tím tlusťochem setkal znovu. Papá je totiž takzvaný válečný zločinec, jestli o tom nevíte. Odseděl si šest roků a jedinej Bethke, který byl už tehdy jeho osobním tajemníkem, ho směl navštěvovat. Když papá propustili, vrhnul se se zbytkem svého koncernu znovu do podnikání. Což by mu asi Američani a Angličani sotva dovolili, kdyby byl opravdu zločinec, že? A všechno šlo zas jak na drátkách. Papá se potřetí oženil… a potom jsem se narodila já. Protože se papá na toho maršála nikdy nepřestal zlobit, umínil si, že si pořídí ještě větší obrazárnu, než měl ten vejtaha. A to taky udělal. Smůla je, že se ten tlusťoch zalknul zlostí a nemůže už papá závidět… Ach ano, to je celej papá!“ vzdychla vroucně. „Místo aby si už konečně odpočinul, vydělává svými akciemi každý den majlant, a tak pořád dokola až do úmoru. Je to krutý, co? Zatímco takovej hloupej horník si může klidně dřepnout a civět, jak mu rostou na zahrádce kytky. A přesto je ta lůza furt nespokojená!“

„Ach ano, je to krutý osud, který potkal vašeho otce. Jak hluboce ho lituji,“ vzdychl jsem zkormouceně. „Je názorným příkladem toho, jak těžké břemeno musí nést multimilionář. To ti věčně nespokojení chudáci nemůžou nikdy pochopit. Nemají ani ponětí o tom, jak se mají! Také to, že si váš pan otec nevzal z onoho vychytralého zloděje obrazů příklad, ale vzácná umělecká díla řádně zaplatil, ho jen šlechtí. A pokud jde o auru, slečno Guntropová,“ upřeně jsem se na ni podíval, zvedl ukazováček a slavnostně zašeptal, „tu nevnímá každý. Já tedy rozhodně ne. Na to musí být člověk pravý milionář, který ve dne v noci sleduje kursy akcií…“

Vůbec bych se nedivil, kdyby po mně slečna Uschi po těch slovech mrštila kamenem. Ona však mé posměšné chvalozpěvy přijímala se souhlasným pomrkáváním svých černě nalíčených řas.

Houštím se k nám prodíral doktor Ritter, volal na mě a mával rukama. Divže se nezalkl radostí, když spatřil Inků, slečně Guntropové vysekl obřadnou poklonu a spustil jak po másle: „Milostivá slečno, neměl jsem tušení, že vy…“

„Drahý doktůrku, ten člověk mi tu sladkou kočku nechce prodat a já jsem z toho moc smutná.“

Utěšoval ji, že se o tom snad dá ještě mluvit.

„Už je domluveno,“ řekl jsem nekompromisně. „Mějte se krásně, slečno Guntropová.“

Pohodila prudce hlavou, líbezně se na mě usmála a podala mi svou vizitku. „Tady je můj telefon. Mějte se taky fajn, šedivče.“ Doktor Ritter se podlézavě zeptal, jestli slečna nehodlá jet do města. Kdyby to snad měla v úmyslu, musel by ji varovat. Silnice jsou kvůli demonstraci zablokovány a ti vzbouřenci by slečnina jaguára rozhodně nenechali volně projet.

Jeho slova v ní vyvolala záchvat zuřivosti. „Ta prokletá chátra!“ křičela celá bez sebe a její půvab byl rázem tentam. „Nedávno se do mě strefovali rajčaty. Zničili mi novej kostým a kožený potahy v autě jsem musela nechat vyměnit. Papá je moc velkej dobrák. Měl by už konečně zavolat policajty, aby tu sebranku zabásli.“ Její obličej byl znetvořen zlostí. Vyklubala se z ní pěkně zlomyslná potvůrka…

Doktor Ritter jí horlivě přikyvoval a drmolil pořád dokola: „Zcela správně, milostivá slečno. Osobně se o to postarám.“ Vracel jsem se pěšinkou k parkovišti. Doktor Ritter mě po chvilce dohonil.

„Slečna Guntropová je velice impulsivní,“ omlouval slečnu Uschi. „Ale ona opravdu nemůže za to, že stále stoupající mzdové tarify a světová krize v těžbě uhlí donutily pana generálního konzula Vilémovy doly uzavřít.“

„Jistě,“ přitakal jsem. „Slečna Guntropová za to pochopitelně nemůže a její tatíček už vůbec ne. Vinni jsou sami dělníci, proč chtějí pořád vyšší a vyšší mzdy? Jenže když někdo vydělává 800 marek měsíčně, není pro něj opravdu nic tak těžkého ten žold brzy utratit. Oč horší to má ten, co musí rozfofrovat celej milión! Panečku, to je dřina, to vám povím. Takový chudák se ani pořádně nevyspí samým přemýšlením, kam se se svým balíkem vrtnout. A to nemluvě o neustálém strachu, že mu ho někdo vyfoukne. Br, to musí být strašný život!“

Akademicky vzdělaný pan Ritter mi samozřejmě rozuměl až příliš dobře, nicméně si pouze odkašlal a vrhl po mně pohled plný nesouhlasu.

Dojeli jsme k strážnímu domku. Bývalý oberfeldvébl nám v otevřených vratech zasalutoval a já mu žoviálně pokynul pravicí. Můj průvodce vystoupil a krátce se vrátného na něco ptal. Poté mě ujistil, že projedu bezpečně. Policie prý drží demonstranty v šachu. A pak, vzbouřenci mají stejně spadeno především na jaguára. mercedes a rolls-royce. Můj starý rozhrkaný VW má v tomto případě značnou výhodu, neodpustil si, aby si do mě ještě nakonec posměšně nerýpl.

Projel jsem vskutku bez problémů. Od třetí zatáčky se proti sobě táhl řetěz policistů a stráže v bledě modrých uniformách na jedné straně a demonstrantů na straně druhé. Vpravo od silnice jsem spatřil známou ceduli s nápisem Soukromý pozemek. Několik horníků upevňovalo ve větvích stromu reproduktor. Sjížděl jsem pomalu z kopce dolů.

V kantýně Veritasu jsem snědl vídeňský párek a poté se ohlásil na vedení. Můj interview s Guntropem vyvolal obrovské nadšení, Guntropův zákaz rozhovor publikovat naopak všeobecnou nespokojenost. Tiskový mluvčí prohlásil, že veškerou odpovědnost za zveřejnění nezkrácené verze milionářovy odpovědi bere na sebe, ale nejvyšší šéf to striktně zamítl.

Zbývala však ještě jedna naděje: Guntropův souhlas uveřejnit odpověď v Börnigově katalogu! Diplomovaný psycholog proto slíbil, že obratem zpracuje komplex otázek týkajících se umění a obchodu s uměleckými díly. Statistik vyhrabal podklady a vítězoslavně oznámil, že zatímco počet západoněmeckých milionářů činil v květnu 1962 pouhých 16 000, v roce 1973 to již bylo něco přes 50 000! Mělo by se tedy vytipovat zhruba pět set těch nejprominentnějších a zaslat jim danou otázku formou dotazníku. Adresáty by stačilo jen telefonicky uvědomit.

To všechny přítomné zaskočilo.

„Pět set a k tomu sto největších obchodníků s uměleckými předměty. Je třeba okamžitě zahájit jednání s časopisy Stern a Quick, jeden z nich si dá určitě říct. Je to příkaz Veritasu!“ nařídil nejvyšší šéf.

Za svou iniciativu jsem sklidil pochvalu a všichni mí nadřízení mi jeden po druhém uznale potřásli pravicí. V náprsní tašce mě hřála odměna v závratné výši tisíc marek. Celý ústav byl na nohou. Muži i ženy celé dny listovali v adresářích a telefonních seznamech, aby zjistili, kdo je kdo.

Náš psycholog mě pozval na šálek kávy s úmyslem vytáhnout ze mě podrobnosti o Guntropově auře. Navykládal jsem mu toho víc, než jsem se dověděl od slečny Uschi, vybájil si dokonce lehkou a těžkou auru a nakukal mu, že při té těžké se pan generální konzul prý pokaždé dostává do extáze, známé každému spiritistovi, když nekonečné hodiny dlouho do noci vysedává při světle svíčky před svými obrazy. Nakonec jsem dojatě prohlásil: „Ó ano, mezi nebem a milionáři existují vskutku věci, o nichž se naší školometské moudrosti ani nesní.“

V 17 hodin si to můj VW už opět pokašlával po dálnici směrem na Frankfurt. Přemýšlel jsem o Uschi Guntropové a mimoděk ji srovnával s Corinnou. Výsledek byl jednoznačný. Zbytek cesty jsem už myslel jen na Corinnu, pro niž jsem byl ochoten změřit své síly třeba i s Franzem Schertelem.

Zastavil jsem před vjezdem do dvora. Bydlím totiž ve starém domě a garáž, prostorná kůlna z vlnitého plechu, která kdysi sloužila jako klempířská dílna, je ve dvoře, kde není světlo. Inka spala na zadním sedadle. Odemkl jsem bezpečnostní zámek a otevřel jedno křídlo vrat. Nasedl jsem opět do auta, zajel do kůlny, rozsvítil parkovací světla a vystoupil. Inka se probudila a zamžourala po mně očima.

Vtom se mnou kdosi smýkl, až jsem narazil na stěnu kůlny. Světlo zhaslo. Vrata se s bouchutím zavřela. V zádech jsem ucítil tvrdý úder a u ucha se mi ozval drsný hlas: „Zůstaň u stěny a ani se nehni. Bylo by mi líto, kdybych tě musel vodprásknout. A teď se vobrať!“

Útočník ustoupil o krok dozadu. Ostrý svit baterky mě oslepoval.

„Naval sem náprsní tašku! Jestli je v ní ta barevná fotka, dám ti pokoj.“

Od přírody nejsem žádný hrdina a navíc jsem nemínil pro frankfurtskou kriminálku riskovat život. Podal jsem mu tedy náprsní tašku a klidně řekl: „Ta fotka v ní není. Měl jsem tu čest být na návštěvě u jednoho milionáře a při odchodu jsem ji ve spěchu zastrčil do kapsy a pak ji dal do katalogu, který leží v autě.“

Chlap stiskl baterku zuby, couvl ještě o krok, nepřestávaje mi mířit na břicho, a vysypal levou rukou obsah náprsní tašky na betonovou podlahu. Papírové peníze – moje odměna – poletovaly ve vzduchu.

„Čestný slovo,“ opakoval jsem, „fotka je v katalogu na zadním sedadle vpravo.“ Konečně jsem měl příležitost si chlapíka trochu prohlédnout. Měl podsaditou postavu, klobouk, rukavice a přes obličej černou masku. Očividně přemýšlel, jestli má bankovky sebrat nebo ne. Pak odhodil peněženku, vyndal baterku ze zubů a zařval na mě: „Jestli si myslíš, že práskneš do bot – naperu to do tebe jak do zajíce!“ Neustále si na mě svítil, přičemž se pomalu sunul podél karosérie k pootevřeným dveřím auta. Ani na vteřinu mě nespouštěl z očí. Baterku zastrčil do kapsy, v pravé ruce svíral nabitou pistoli a volnou levačkou sáhl za sebe a šmátral po katalogu. A to se mu stalo osudným…

Další se zběhlo velice rychle. Chlap pojednou zařval a zběsile vyrazil z vozu, přičemž mu klobouk spadl z hlavy. Na šíji mu seděla prskající Inka a zuřivě mu zatínala drápy do hlavy. Chlap vřeštěl bolestí, a jak se pokoušel zbavit kočky, pistole mu vypadla z ruky. Inka mu visela na krku a zatínala drápy do jeho tváří a rtů. Maska slétla na zem. Chlap si chránil rukama krvácející obličej, střídavě klel a vyl bolestí, točil se dokola jak šílený a snažil se kočku ze sebe setřást.

Využil jsem příležitosti a přiskočil Ince na pomoc, ale ten bídák se ještě natolik vzchopil, že mě prudce kopl pod břicho. Zkroutil jsem se bolestí. Pak najednou zaječel: „Moje voči!“ a jedním skokem byl z garáže venku a zmizel ve tmě.

Lapal jsem po dechu a vrávoral do dvora. Útočník byl pryč a moje zachránkyně s ním. Sesbíral jsem pomalu peníze a pohozené průkazy, našel náprsní tašku, zajistil pistoli a strčil ji do kapsy pláště. Špinavý klobouk a černou masku jsem nechal ležet na podlaze. Z auta jsem vzal katalog, zabouchl dveře a vyndal klíčky. Potom jsem zamkl garáž a vykročil k domovu.

U domovních dveří se mi o nohu otřelo cosi měkkého. Inka! Ocas vztyčený pyšně vzhůru, žadonila o pochvalu. Vzal jsem ji do náruče, přitiskl si její hnědou hlavičku k obličeji a něžně se o ni třel tvářemi. Nemohl jsem hned najít klíče od domu, a tak jsem zazvonil.

„Kdo je?“ ozvala se paní Seidelbastová.

„Já.“

„Kdo já? Řekněte svý jméno, a co chcete.“

Vyhověl jsem jí a netrpělivě se zeptal, co se děje. Otevřela a opatrně vykoukla ven. „Nic se neděje, pane Kersten, ale v dnešní době musí bejt člověk opatrnej.“

Na stolku s telefonem ležel dlouhý kuchyňský nůž. Bytná ho sebrala a zmizela s ním v kuchyni.

„K čemu máte ten nůž?“ optal jsem se zvědavě.

„K sebeobraně,“ vysvětlovala. „Tak daleko jsme to dopracovali, že dneska aby byl člověk připravenej na všecko!“

Pověsil jsem plášť na věšák, katalog položil vedle telefonu a s Inkou v náručí jsem šel za paní Seidelbastovou do kuchyně.

„Nevypadáte dobře, pane Kersten, a kočka je určitě hladová. Mám v lednici čtvrt kila masovýho salátu s majonézou, můžu jí dát trochu?“

„Všechen,“ řekl jsem. „Dnes si ho Inka opravdu zaslouží. A já si dám ze všeho nejdřív pořádný kafe, je mi nějak šoufl od žaludku.“ Nelhal jsem, v podbřišku jsem stále ještě cítil kopanec od toho gaunera. Pustil jsem Inků na zem a posadil se ke stolu.

Bytná se otáčela u sporáku, pěchovala lžící maso do Inčiny misky a přede mě postavila hrnek s kávou. Na pracovním stole měla rozložený časopis Jasmín.

„Něco vám přečtu, pane Kersten. Vy asi nemáte ani tušení, jaký kriminální živly nás chudáky ženský ohrožujou. Od teďka už vám nepudu večír sama pro pivo ani za živýho boha. Budete si ho muset přinýst sám. A ke dveřím nechám přidělat bezpečnostní řetěz. Jen si to představte: dvě loupežný vraždy za jedinej den! Přepadli a uškrtili jednu starou herečku a v nějakým antikvariátu zastřelili chlapa. A vrazi ještě pořád běhaj na svobodě!“ Nasadila si své staromódní brýle a začala mi předčítat: „V případě, že se nehodláte zříci své pravidelné večerní procházky, pak se alespoň vyhýbejte neosvětleným ulicím, nepostávejte u výkladů, nezdržujte se v průchodech a nikdy nevycházejte bez osobní zbraně: poplašné pistole, elektrické hole či plechovky s ochranným sprejem. Budete–li přepaden, křičte, jak nejhlasitěji umíte. Žena se může ubránit tím způsobem, že se pokusí útočníkovi vypíchnout oči, udeřit ho kabelkou do ohryzku nebo ho kopnout do jeho nejcitlivějšího místa!“

„Vypíchnout oči – to je už trochu moc, ne?“ nadhodil jsem. „A taky s sebou přece pořád nemůžete vláčet svůj kuchyňský zabiják.“

Paní Seidelbastová se zamyslela. „Ne, já ho kopnu, však moc dobře vím kam,“ rozhodla se posléze a vykopla pravou nohu tak prudce, až jí plstěný pantofel sklouzl na podlahu.

„Správná německá žena se večer nepotuluje po ulicích, a když se chce nadýchat čerstvého vzduchu, otevře okno, aby se libá vůně benzínu snáz natáhla do jejího útulného bytečku. Tak se na to musíte dívat, paní Seidelbastová,“ poučoval jsem ji.

Uraženě se zvedla. „U vás člověk nikdy neví, kdy si děláte blázny nebo to myslíte dovopravdy, pane Kersten. Ale jednou tejdně na svůj večírek musím a na zpáteční cestě pak budu vydaná kriminálním živlům napospas.“

„Pokusím se vám sehnat poplašnou pistoli,“ slíbil jsem jí a přitom jsem si vzpomněl na automatickou pistoli v kapse svého pláště a na to, že musím okamžitě zavolat Meyerovi. Vždyť ten mizera, co mě přepadl, má na tváři obtisknuty Inčiny drápy jak Kainovo znamení, takže policie bude mít usnadněnou práci! V klidu jsem dopil kávu a taky Inka svou misku vzorně vylízala.

Pak jsem vytočil číslo komisařství. Vrchní kriminální asistent už odešel domů, zastihl jsem však starého Juppa.

„No konečně,“ vyjel na mě. „Dřepím tu jen kvůli vám.“

„Nechtěl jsem vám kazit večer,“ omlouval jsem se. „Můžu za vámi zajít zítra hned po ránu?“

Něco si pro sebe zabručel a pak řekl: „Dřív než v deset to nepůjde. Měl jste nějaké potíže?“

„Tak trochu, ale o Guntropovi vás budu informovat až zítra. Teď mám na srdci něco jiného.“

A vypověděl jsem mu o svém přepadení, uvedl přesný popis toho chlápka a pochvalně se zmínil o Corinnině kočce. Taky jsem mu slíbil, že mu donesu klobouk, masku a pistoli, které útočník po sobě zanechal.

Slyšel jsem, jak Hartung funí do sluchátka, najednou zařval, div mi nepraskl bubínek: „Odkud ten chlap věděl o té fotce?“

„To je má vina. Vždycky všechno zvořu, protože čtu málo detektivky!“ zařval jsem do sluchátka zpět a zavěsil.

Bytná vešla do předsíně. „Co se děje, pane Kersten?“ ptala se udiveně.

„Nic!“ odsekl jsem.

„Ba ne. Od tý doby, co tu byla ta blonďatá slečinka s tím zvláštním kukučem, se s váma něco děje. Mám přece oči. Dřív jste bejval klidnější – a zdvořilejší, můj milej.“ Pokývala povážlivě hlavou a vytratila se zpět do kuchyně.

Zamířil jsem do svého pokoje. Inka už čekala před dveřmi, když vtom ostře zazvonil telefon. Zvedl jsem sluchátko a uslyšel opět Hartungův hlas, tentokrát však mírný jako beránek. „Poslyšte, pane sociologu, nic vám přece nevyčítám, ale potřebuju vědět, jestli jste tu fotografii někomu ukázal nebo o ní s někým mluvil? Teď se uklidněte a nepouštějte do bytu nikoho cizího. Ráno krátce před desátou na vás bude před domem čekat policejní auto.“

„Tu fotku jsem včera ukázal doktoru Klagemannovi, majiteli obchodu s uměleckými předměty téhož jména. A dnes dopoledne taky tomu bláznivýmu Guntropovi,“ přiznal jsem se. „Ostatně, nikdo mi to nezakázal. A spát půjdu s odjištěnou pistolí v ruce. Spolehněte se. Dobrou noc, pane kriminální rado.“

Měl jsem poznamenané Meyerovo číslo domů, a tak když už jsem byl v tom telefonování, zavolal jsem ještě jemu.

„Člověče,“ zajásal, „zrovna se k vám chystám!“

„Fajn, nic tak nepotřebuju jako útěchu a pomoc. A vy jste jedinej, kdo mi může poskytnout obojí. Ale dnes už ne, jestli chcete, tak zítra ráno v osm. V deset mám naklusat k vašemu šéfovi a nerad bych se od něj nechal zdeptat. Teď se mě už na nic nevyptávejte, dneska mám všeho až po krk.“

„Dobrá, tak teda zítra v osm,“ smál se. „Nachystejte dobrou kávu a čerstvé pečivo. Starýmu Juppovi nechám vzkaz následujícího znění: Odjíždím k panu Kerstenovi na jeho výslovné přání, abych mu poskytl morální podporu. Jste pro?“

„Jistě. Dobrou noc.“ Stiskl jsem v podpaží katalog a odešel do svého pokoje. Inka v mžiku zaujala své místečko na gauči. Mezi okenními skly stála osamělá láhev ginu. Otevřel jsem ji a zhluboka si přihnul. Ještě mi zbývalo vyřídit jednu důležitou věc - v Corinnině zájmu. Hartung mě sice před každým cizím návštěvníkem varoval, ale… Rozhlížel jsem se po lístku se Schertelovým telefonním číslem. Ležel na psacím stole. Sebral jsem ho a šel znovu k telefonu. Franz Schertel se ihned ohlásil.

„Hodí se vám to tak za hodinu?“ zeptal jsem se.

„Jasně. V půl desátý jsem u vás.“ Chrchlal ještě hůř než včera. Copak nemá možnost dát si horkou lázeň a pořádně se vypotit? „Zazvoňte prosím třikrát.“

„O. K.“ Zavěsil.

Postavil jsem na stůl magnetofon, připojil mikrofon, založil pásek a udělal si zkoušku. Zabralo mi to hezkou chvilku.

Schertel byl dochvilný. Zbývaly tři minuty do smluvené hodiny, když se ozval zvonek. Spěchal jsem do předsíně a hodil přes sebe plášť. V pravé kapse jsem nahmátl pistoli. Zavolal jsem na paní Seidelbastovou, že mám ještě návštěvu – „žádnou blondýnu!“ – ale že už nic nepotřebuju. Za skleněnými domovními dveřmi v přízemí jsem rozeznal středně vysokého muže s rukama v kapsách šedivého pláště. Na hlavě měl hnědý klobouk, dolní část obličeje mu zakrýval plnovous. Kolem krku měl omotanou širokou vlněnou šálu. Byl jsem připraven na všechno, pravou ruku jsem vsunul do kapsy a sevřel pistoli. Levou jsem odemkl dveře a muže vyzval: „Prosím pojďte dál, pane Schertele.“

„Díky,“ odpověděl a chvatně vešel do domu.

Zavřel jsem za ním a řekl, aby šel napřed do prvního poschodí. Chraplavě se zasmál a vyndal ruce z kapes. „Nemusíte se bát, pane Kersten, nemám v úmyslu vám ublížit.“ Stoupal přede mnou namáhavě do schodů, několikrát si musel odpočinout a odkašlat si.

Když jsme vešli do pokoje, zapnul jsem magnetofon a ukázal na mikrofon: „Doufám, že proti tomu nic nenamítáte, pane Schertele? Zítra nebo pozítří se stejně dostavíte na policii a pak takový magnetofonový záznam pomůže oživit paměť podezřelého.“

Sundal si klobouk a položil ho na stůl. Plášť si nechal na sobě, jen ho rozepnul a uvolnil si šálu. Já jsem svůj baloňák i s pistolí už pověsil v předsíni. Vybídl jsem ho, aby se posadil, postavil jsem na stůl láhev ginu a dvě skleničky a usadil se rovněž.

Schertel měl husté černé vlasy sčesané dozadu a hluboké tmavé oči. Široké chřípí poněkud krátkého nosu se mu lehce zachvívalo. Z ostatních částí obličeje jsem kvůli nalepenému plnovousu mnoho neviděl. Pojednou si všiml Inky na gauči a svraštil hranaté čelo. „Dáreček od slečny Börnigový, že ano? Kdyby tak kočka uměla mluvit! Ta určitě viděla, kdo starou Lumierovou sprovodil ze světa.“

Když zná kočku, musel znát i Lumierovou, napadlo mi. „Nejde o dárek, pane Schertele. Mám ji jen na pár dní na starosti. A že starou paní zavraždil jistý Forestier už taky není tajemstvím.“

Zarazil se, krátce si odkašlal a prohlásil, že když už jsme to téma nakousli, pustí se hned do toho, proč vlastně přišel. A že mě nezdrží víc jak půlhodinu. Jeho návštěva u mě je pro něj prý jakousi zárukou. Když mu slíbím, že se mu po jeho odchodu nepověsí nikdo na paty, dá mi na oplátku on své slovo, že se zítra ráno dostaví na komisařství.

„Záruka proti komu nebo čemu?“ zeptal jsem se.

„Do toho vám nic není,“ odbyl mě nevrle. „Podstatný je, že po mně policie pase proto, že k úředním spisům je přiložená barevná fotka obrazu, kterej namaloval zavražděný Forestier a kterej jsem já koupil a pak prodal. Bohužel se ale o mou osobu nezajímá jen policie. Jsem obchodník a svý účty jsem vždycky do puntíku splatil, ale nejsem ochotnej platit za vraždu. Protože –“

„Jistě,“ skočil jsem mu do řeči, „hezky se to poslouchá, ale vy si především zodpovíte to, že jste se dvakrát pokusil zastřelit Corinnu Börnigovou. Dáte si gin? Bude dobrý na ten váš kašel.“ Nalil jsem plné sklenky.

Jeho rty roztáhly pletivo vousů v hlasitém smíchu. „Vy si myslíte, jakej nejste koumák, pane sociologu, a zatím nevíte vůbec nic. Já na to děvče nevystřelil ani jednou.“

Své sklenky jsme vyprázdnili téměř současně.

„Promiňte, přerušil jsem vás, a vy jste tak pěkně začal,“ omlouval jsem se. „Máte mé slovo, že vás nebude nikdo sledovat. Policie nemá o vaší přítomnosti u mě ani potuchy.“

„Prima. Pan kriminální rada vám jistě nebude zazlívat, že jste ho včas neinformoval, vždyť mu předáte pásek a ušetříte mu tak práci. A já vám na oplátku slibuju, že se ráno objevím na policii. A bez vousů.“

„Jestli vás můžu poprosit, tak přijďte v deset.“

Schertel souhlasil.

„Můj úkol tedy spočívá v tom, že vás vyslechnu, a bude-li to nutné, založím další pásek,“ řekl jsem a znovu dolil skleničky až po okraj.

Schertel si olízl rty. „To, co vám teď povím, jsem se všechno dozvěděl od Forestiera v době, kdy už byla stará paní mrtvá. Den před vraždou napsala horlivá slečna Börnigová svýmu dobrýmu známýmu Johannesu Forestierovi dopis, že v salónu její tety visí jeho obraz jako údajně pravej van Gogh. Chtěla po něm, aby zašel do Parkstrasse a s tetou si promluvil. Ona jí prý sice dala fotku obrazu, kterou pořídila dřív, než na něm byla zfalšovaná signatura, ale teta přesto věří, že obraz je originál. Slečna Börnigová Forestiera v dopise žádala, aby přišel do Parkstrasse ještě ten den po šesté večer. Forestier už měl zaplacenou letenku do Paříže, ale vzhledem k její prosbě svou cestu odložil na druhý den.“

Schertela přerušil nový příval kašle, který se snažil utišit sklenkou ginu. „Má bejvalá žena ale neměla nic lepšího na práci, než svýho milovanýho Johannese poštvat proti mně. Byl dočista pod jejím vlivem a navíc už několik let fetoval. Ona mu sice zaplatila několik léčebných kůr, ale vždycky do toho spadnul znova. A tak místo aby šel Forestier do Parkstrasse, objevil se zničehonic u mě a ztropil mi hroznou scénu, že jsem to byl údajně já, kdo zfalšoval podpis a chtěl jeho obraz prodat jako originál van Gogha. Nijak jsem mu ten nesmysl nemohl vymluvit. Ten zpropadenej obraz byl sice docela slušná napodobenina Goghova stylu i techniky, ale v žádném případě nešlo o padělek! A ani ve snu by mě nenapadlo vydávat ho za originál! Od toho zpustlýho, ale talentovanýho chlapa jsem ho koupil jen proto, abych mu dal možnost aspoň trochu si přivydělat. Obraz stál nějakou dobu, pochopitelně bez signatury, v mém krámě. Konečně se mi podařilo udat ho jednomu cizinci. Vypadal jako orientálec nebo Arab. O umění neměl ani šajnu, měl zájem jen o nějakej hodně pestrej olej. Tak je to… Jak se ten obraz mohl dostat do salónu Lumierové-to je ve hvězdách.“

To ti, ty holomku, asi sotvakdo uvěří, pomyslel jsem si, ale jak ti dokáže opak…

„Forestier neměl právo nařknout někoho z falšování. A pak, když nějakej malíř napodobuje starýho mistra, vždycky podstupuje určitý riziko. Teď ale k událostem dne, kdy se stala vražda. Ve dvanáct mi telefonovala slečna Börnigová a žádala i mě, abych její tetě telefonicky dosvědčil, že Goghův obraz v jejím salóně je padělek. Tvrdila, že má fotografii toho obrazu bez signatury, že ho maloval Forestier a že je to tentýž, co stál v mém krámě, kde ho taky vyfotografovala. Řekl jsem jí, že si to musím rozmyslet. Vzhledem k tomu, že mi den předtím udělal Forestier výstup kvůli tomu padělku, musel jsem si to opravdu nechat projít hlavou. Pět hodin nato, přesně v 17.30, vrazil do mýho antikvariátu Forestier dočista bez sebe. Zuřil, že ho stará Lumierová podvedla, že je to všechno pěknej podfuk, ve kterým jedu i já. Marně jsem ho ujišťoval, že o žádný zfalšovaný signatuře nic nevím. Choval se jako blázen, nejspíš byl zase zfetovanej. Sophie a Corinna ho vyhecovaly, aby si od Lumierové nechal ukázat fotku – podle nich nezvratnej důkaz – a vymámil z ní, jak se obraz octnul ve vile. V případě, že mu to odmítne říct, jí měl pohrozit udáním. Jsem si jistej, že moje bejvalá chtěla vydírat Börniga i mě. Jestli ale Börnig od toho Araba či Peršana obraz koupil, aby ho příležitostně střelil jako originál, to fakt nevím!“

A tohle by ti měl starý Jupp spolknout? ptal jsem se v duchu. „Vzhledem k tomu nesmyslnýmu podezření si měl Forestier se starou paní promluvit sám, bez přítomnosti Corinny, a zahnat ji do úzkejch. Forestier se tedy rozhodl, že k ní zajde, nejdřív se ale ještě sešel s Corinnou, aby se s ní poradil, což by Sophii určitě nebylo po chuti, cha cha. Jak jsem z jeho historky vyrozuměl, očekávala Lumierová v 17 hodin nějaký chlápky, kteří měli o koupi obrazu zájem. Corinna Forestierovi tedy nakázala, aby se v tu dobu ve vile zničehonic objevil, na základě fotky dokázal, že jde o padělek, a tak ten obchod překazil. Dala Forestierovi dokonce klíče od domu, aby je mohl nepozorovaně překvapit. K těm dvěma klíčům se ještě vrátím, mám je u sebe.“

„Tomu už vůbec nerozumím,“ přerušil jsem Schertela. „Je přece dost nepravděpodobné, že by se Corinna se svým bratrem nedohodla, ale naopak ho chtěla podrazit. Falešný obraz mohla její teta přece získat jen od Heinze Börniga… Sám jste před chvílí přiznal, že si to myslela i vaše žena. Nemám pravdu…?“

„To už nám Lumierová bohužel nepoví,“ řekl vyhýbavě. „A pak, Heinz Börnig je jen Corinnin nevlastní bratr, to jste nevěděl? Třeba ho kdysi milovala a potom naopak začala nenávidět…? Čertví jak to mezi nimi je. Zkrátka, Annettu Lumierovou její neteř pravděpodobně, zdůrazňuju pravděpodobně, nepřesvědčila o tom, že obraz nad krbem je padělek, a ona se ve svý důvěřivosti rozhodla jít do toho. V sedmnáct hodin měl Forestier příležitost podvod odhalit. Proto taky mu Corinna dala tu fotku.“

„Zase s vámi nesouhlasím,“ znovu jsem mu skočil do řeči.

„Logické by přece bylo, kdyby stará paní nejdřív promluvila se svým synovcem. Börnig měl nepochybně v té záležitosti prsty?“

„Co já vím! Možná že s ním i mluvila a Börnig podnikl něco, co další průběh událostí ovlivnilo. Forestier se dušoval, že přesně v sedmnáct vešel do vily a Lumierovou zastihl samotnou. Obraz nad krbem nevisel. Stará paní mu prý tvrdila, že ti tři chlapi přišli už v 16 hodin. Nechali si udělat expertizu, která potvrdila, že obraz je originál.“

Dva muže z těch tří už znám, prolétlo mi bleskově hlavou. Jedním byl Guntrop, druhý – jak mi Guntrop prozradil – doktor Luderer. Kdo mohl být ten třetí? Sám Börnig?

„Lumierová se na Forestiera rozzlobila, protože jí stejně jako předtím Corinna chtěl namluvit, že je obraz padělek. Sotva jí mohl otevřeně říct, že zfalšovanej obraz nemohl podepsat vlastní signaturou. Nejspíš půjde o dva různý obrazy. Forestier tvrdil, že mu nechtěla prozradit, kam obraz přišel, a pak na mě řval: ‚Tak jsem ji popad a třásl s ní, abych to z ní dostal, protože jsem měl na to právo. A ona se najednou zhroutila a sesula na koberec. V panický hrůze utekl z domu a hnal se rovnou ke mně, abych mu řekl, kdo obraz koupil. Jako by mně do toho něco bylo!“

„Forestier tedy tvrdil, že starou paní nezabil, ale jen ji popadl a třásl s ní? Takže ji neuškrtil?“ přerušil jsem ho.

„To musejí určit soudní doktoři,“ mávl Schertel netrpělivě rukou, „ale nechte mě to dopovědět. Forestier mi strkal pod nos tu fotku a vyhrožoval, že prý to ze mě vytluče. Nakonec se mi ho podařilo aspoň přesvědčit, že teď je pro něj mnohem důležitější zjistit, jak to vypadá s Lumierovou. Zavolal jsem do vily, ale nikdo se nehlásil. Forestier dostal znovu strach. Nabídl jsem se, že do Parkstrasse zajedu a zjistím, co a jak. Byl najednou jak beránek a bez odporu mi vydal klíče od vily. V salónu jsem našel starou paní na koberci. Byla mrtvá. Na krbu seděla kočka, která je teď u vás. Když jsem opustil vilu a nasedal do auta, viděl jsem jakéhosi muže, jak se zastavil před číslem 5 a zazvonil. Ten muž jste byl vy, pane Kersten.“

„Na něco jste zapomněl,“ opáčil jsem líbezně. „Že jste obojí dveře – do zahrady i do domu – nechal schválně otevřené a pospíšil si informovat policii!“

„Schválně? Co vás napadá, prosím vás! Jestli jsem nechal dveře otevřený, tak naprosto neúmyslně. Byl jsem v šoku a prchal jsem co nejrychlejc pryč. A informovat kriminálku byla přece moje povinnost. Ať už Forestier Lumierovou uškrtil, nebo ne, v každým případě zavinil její smrt.“

Schertel se odmlčel. Mohl jsem si přisadit další otázkou, například proč kriminálce nalhal, že je vrah dosud v domě, nebo proč přeřízl telefonní šňůru… Ale pak jsem si řekl, že neuškodí, když ho nechám na pochybách o tom, co všechno vím.

Kašel mu nedopřál dlouho klidu, a tak se ho snažil utišit dalším douškem. „Když jsem se vrátil domů, Forestier chtěl běžet na policii. Žádnou vraždu prý nespáchal, vyváděl jako pominutej. Buď ze sebe blázna dělal, nebo jím doopravdy byl. To dělá ten drogovej návyk… Zazvonil jsem u Sophie, která bydlí jen dva domy ode mě, vylíčil jsem jí, v jakém je její milovanej Johannes stavu, a ať si ho laskavě co nejdřív odvede. Když přišla, Forestier se sesypal a fňukal jak malej harant. A ona se samozřejmě snažila svalit všechno na mě. Že prý jsem Lumierovou proti Johannesovi poštval já. Prohlásila, že spolu okamžitě půjdou na policii. Zasypali mě vzteklýma, ale směšnýma výhrůžkama a pak spolu odešli.“

Nový příval kašle láhvi ginu opět trochu odpomohl.

„Jakmile byli pryč, zavolal jsem doktoru Ludererovi. V kanceláři jsem ho nezastih, a tak jsem nechal jeho sekretářce vzkaz, že s ním nutně potřebuju mluvit. Jak jsem tak čekal v krámě na policii, která se podle mě měla co nevidět objevit a vyslechnout mě kvůli Forestierovi, vtrhla zničehonic dovnitř opět moje bejvalá stará a vítězoslavně mi zvěstovala, že Johannes odjel na letiště a během deseti minut že odlítá do Paříže. Letenka z předešlýho dne mu tedy asi ještě platila. Poznamenal jsem, že podle mě by bylo bývalo mnohem rozumnější, kdyby šel na policii, ale Sophie na mě začala ječet, že o Johannesově návštěvě ve vile víme jen my dva a Corinna Börnigová, a ať na to, co mi Johannes povídal, co nejrychlejc zapomenu, nebo že to se mnou špatně dopadne. Börnigovou že si vezme na starost sama. A to hned. Dal jsem jí tedy klíčky od auta, ale jinak jsem jí nic neslíbil. Johannes je v bezpečí, nechám věcem volnej průběh, řekla a odjela. Nejspíš k slečně Börnigové, jak jsem z její řeči pochopil. Já jsem se pak odebral nahoru do bytu, abych si udělal něco k jídlu. Najednou jsem si ale uvědomil, že jsem v rozčilení zapomněl za Sophii zamknout dveře v krámě, a tak jsem zas sešel dolů. Vtom mě někdo praštil po hlavě. Kdo asi, co myslíte, pane Kersten?“

„Patrně pozdější Forestierův vrah. Jakmile vás omráčil, rychle se schoval. Ale jak mohl vědět, že Forestier přijde? A že se vrátil, je nabíledni, jinak by nemohl být zastřelen.“

„Kdepak vrah, co vás nemá!“ šklebil se Schertel a rozkašlal se tak, že stěží popadal dech. „Ten kdo mě napad, byl Forestier! Poulil na mě skelný oči a u pusy měl pěnu. Nejspíš si předtím něco píchnul. Vyváděl zas jak pominutej, že do žádný Paříže nepoletí, nejdřív že musí odhalit ten komplot, jehož se stal obětí, a mě a Börniga dostat do kriminálu. Řval a lítal po krámu jak tajfun.

Z mýho psacího stolu vytáhnul šuple, vysypal z něj všechny papíry a časopisy na zem, cupoval je na kousky a vyhrožoval mi, že všechno rozmlátí, jestli mu nepovím, kdo toho falešnýho van Gogha koupil. Dočista se zbláznil! Snažil jsem se protáhnout ke schodům, ale on se hnal za mnou, zakopl a svalil se jak žok. Nadzvedl jsem ho a pokusil se ho dovlíct do koženýho křesla. Hlava mu bezvládně klimbala ze strany na stranu. Posadil jsem ho do křesla a nalil do něj vodu, aby se trochu vzpamatoval. Roztřásla ho zimnice, a tak jsem mu navlíkl svou domácí kazajku. Záchvat zuřivosti byl tentam. Teď seděl jak hromádka neštěstí a apaticky civěl do prázdna. Obvyklá reakce u všech narkomanů.“

„A co ta fotka? Můžete mi vysvětlit, jak se octla v kapse vaší kazajky?“

Moje otázka ho zřejmě zaskočila. Chvilku přemýšlel, než odpověděl: „Vzal jsem si ji k sobě, už když u mě byl Forestier ponejprv. A to z jednoho prostýho důvodu. Slečna Börnigová i Forestier si totiž z faktu, že na fotce toho oleje chybí signatura Vincent, vyvodili mylný závěr, který svorně obrátili proti mně, a obvinili mě, že jsem pozdějc tu signaturu zfalšoval.“ Nato se otočil přímo k mikrofonu. „K tomuto bodu bych chtěl poznamenat jen tolik, pane kriminální rado, že nejsem zodpovědnej za to, co ten orientálec, kterej si ode mě obraz koupil, s ním pak prováděl dál. A pak je tu ještě otázka, jestli ten obraz, co slečna Börnigová ofotografovala, je vůbec totožnej s tím signovaným ze salónu Lumierové!“

Opět ho přemohl záchvat kašle a já mu nalil další dávku ginu. Pomalu upíjel ze sklenky a posléze chraptivě pokračoval: „Snažil jsem se Forestierovi pomoct a úplně jsem na tu zpropadenou fotku v kapse kazajky zapomněl. Forestier dřepěl tupě v křesle a něco si pro sebe mumlal. Doufal jsem, že se Sophie už brzy vrátí a odvede si ho. Zhasnul jsem hlavní světlo a nechal svítit jen lampu nad dveřma. Nato jsem vyšel na ulici, abych na Sophii počkal na čerstvým vzduchu. Pozdějc jsem marně vzpomínal, jestli jsem dveře do krámu zamkl nebo ne. Je docela možný, že jsem na to zapomněl. Nebylo by divu po tom všem… Sophie na sebe nechala dost dlouho čekat. Konečně do ulice zabočil můj vůz a zastavil na protější straně. Sophie byla na pokraji zhroucení, stěžovala si na bolest u srdce, ale když jsem jí chtěl pomoct z auta, praštila mě zuřivě kabelkou. Prohlásila, že byla v Parkstrasse a ve vile že už řádí kriminálka. Hned na ulici se do mě pustila, že jsem policajty určitě zavolal já a chtěla po mně, abych před policií odpřisáhl, že Forestier u mě byl už v 16 hodin, ona že bude vypovídat stejně. Otevřeně jsem jí řekl, že kvůli jejímu miláčkovi nehodlám křivě přísahat. Začala vyvádět jak šílená, přičemž nešetřila šťavnatýma nadávkama, ale já jí rezolutně sebral klíčky od auta a suše oznámil: ‚Zavezu auto do garáže a ty si jdi zatím domů uvařit silný kafe. Až se uklidníš, zaskoč ke mně, mám pro tebe překvapení. Že oním překvapením je Forestier, jsem se jí nezmínil ani slovem. Jen ať si ho vychutná sama! Odjel jsem tedy do garáže na Koňským trhu, ale vzhledem k dopravní zácpě mi to trvalo trochu déle než obvykle. Mohl jsem být pryč tak asi dvacet minut. Když jsem se vrátil, dveře do krámu zamčený nebyly, to byla moje vina. To, co jsem ale uviděl za nima, mi vyrazilo dech. Na zemi v kaluži krve ležel Forestier s rukama roztaženýma a s dvěma kulkama v zádech. Bylo po něm. Běžel jsem k telefonu, ale ten byl pohřbenej někde v tý spoušti, co nadělal Forestier. Byl jsem příliš rozrušenej, než abych měl trpělivost ho lovit, a tak jsem uháněl k budce na křižovatce. Právě jsem se chystal zvednout sluchátko a zavolat policii, když jsem zpozoroval, jak z taxíku, kterej zastavil opodál, vystupuje slečna Börnigová. Její společník zaplatil, načež si to spolu namířili přímo k antikvariátu. Slečna Börnigová držela v náručí kočku. Vylezl jsem z budky a zvědavě je sledoval, protože mě přirozeně zajímalo, proč jdou zrovna ke mně. Souviselo to snad nějak se smrtí Lumierové nebo dokonce s Forestierovou vraždou? Pojednou slečna Börnigová zděšeně vyrazila z krámu a utíkala k domu mé staré. Zazvonila a nato vešla dovnitř. Teď Sophii vyžvaní, že je Forestier v pánu, a já jsem ztracenej, napadlo mě. A zároveň jsem si uvědomil, že ta zpropadená fotka ještě pořád vězí v kapse kazajky. Musel jsem ji dostat za každou cenu! V okně svýho bytu jsem zahlídl stín muže, který slečnu Börnigovou doprovázel. Vnikl jsem tedy nepozorovaně do krámu a zhasnul světlo, aby mě nepoznal. Pak jste se, pane Kersten, najednou objevil na schodech. Posvítil jsem vám baterkou do očí a rychle zmizel.“

„Promiňte,“ přerušil jsem ho, „ale proč jste se vlastně chtěl tak rychle a nepozorovaně ztratit? Vždyť v antikvariátě jste byl doma vy. Ten vetřelec ve vašem bytě jsem byl naopak já! Mohl jste se mi přece jako majitel představit, Forestiera identifikovat a policie by posléze vaši výpověď zaprotokolovala. Místo toho jste zbaběle prchl.“

„No jo, měl jsem strach, přiznávám,“ utrhl se na mě. „Strach z vás, neznal jsem vás přece, a taky strach ze setkání se slečnou Börnigovou a Sophii, která, jak jsem očekával, se co nevidět ukáže. Zašel jsem do espresa a horečnatě uvažoval, co mám dělat. Samozřejmě, mohl jsem vyčkat, až do antikvariátu dorazí policie, klidně se pak vrátit domů a vypovědět: Odvezl jsem auto do garáže a pak si zašel na večeři. O tom, co se tu mezitím přihodilo panu Forestierovi, nic nevím. Ale pro svou výpověď jsem bohužel neměl svědky, pane Kersten! Cestou jsem s nikým nemluvil, a jelikož jsem Sophii Forestierovu přítomnost v krámě zatajil, ta potvora by mi hodila na krk vraždy dvě. Určitě by vyslepičila, že jsem byl ve vile ještě po Forestierovi. Policie by mě podrobila křížovýmu výslechu… Ne, do takovejch nepříjemností jsem neměl chuť ani sílu. Zašel jsem za jednou dobrou známou a přes noc zůstal u ní. Druhý den ráno jsem zavolal doktoru Ludererovi. Řekl mi, že se musím ohlásit na policii a dokázat svý alibi, a ještě další věci, které teď nejsou důležité. Taky mi prozradil, že jste to byl vy, kdo mrtvou Lumierovou objevil, a že se s vámi a jedním mužem od policie setkal na místě činu v antikvariátě. Tak jsem se dověděl vaše jméno, pane Kersten.“

„Bohužel,“ povzdechl jsem si odevzdaně.

„Musel jsem do banky vyzvednout si peníze, což mi zabralo nějaký čas. Pak jsem se rozhodl, že zajdu za svou bejvalou ženou, ale včas jsem zahlídl, že k ní jdete vy. Nezbylo mi než počkat. Přiznávám, že jste se pro mě stával čím dál zajímavější osobou. Když jste od Sophie odešel, vyčkal jsem ještě asi čtvrthodinu a pak zazvonil. Sophie otevřela a ztuhla jak Lotova žena. Vytřeštěnýma očima na mě zírala jako na nějaký strašidlo. Pak se najednou vzpamatovala a vrhla se na mě jak tygřice. Snažil jsem se ji uklidnit a vysvětloval jí, že jsem Forestiera nezastřelil. Po mých slovech zesinala jak mrtvola, zalapala po dechu, zasténala Johannes! a bez vlády se sesula k zemi. Snažil jsem se jí nahmátnout puls, ale marně. Měla to za sebou. Srdce jí nejspíš vypovědělo službu. – A teď se, pane Kersten, vžijte do mý situace! Sophie byla mou jedinou svědkyní, která mohla dosvědčit, že jsem před jejíma očima nasedl do auta a odjel na Koňský trh. Nemohl jsem jí už nijak pomoct, a tak jsem zavřel dveře a pádil pryč. Zítra na komisařství se leccos vysvětlí… Protože v žádným případě nehodlám platit za vraždu, kterou jsem nespáchal, provedl jsem několik pátrání na vlastní pěst. Zítra v deset uvedu na komisařství jméno Forestierova vraha. Tak to by bylo pro magnetofon zatím všechno.“

„Proč až zítra? Proč ne hned teď?“

„Nejsem nastydlej a nemám chuť strávit celou noc v nevytopený cele nebo u výslechu. Vy budete tak laskav a tenhle pásek zítra ráno předáte kriminálnímu radovi Hartungovi. Ať si to přehraje dřív, než vyslechne mě, slečnu Börnigovou a ještě někoho…“

„Jen ještě jednu otázku, pane Schertele. Uvědomujete si, že tak, jak vám Forestier vylíčil průběh událostí v salónu paní Lumierové, se historka sourozenců Börnigových o údajném vloupání do vily, které mělo za následek tragickou smrt jejich tety, zbortila jak domeček z karet?“

Odkašlal si a pak na mě zlostně vyjel: „Opakuju jen to, co mi Forestier řekl. Možná že lhal… Bohužel je mrtvej a Lumierová a má bejvalá žena taky. Já žiju a můžu předložit jen jeden jedinej důkaz – dva klíče od vily. Proč dala Corinna Börnigová Forestierovi klíče a s jakým úmyslem – to už bude muset vysvětlit sama.“

Zvedl se, nasadil si klobouk, zapnul plášť a šálu pevně ovinul kolem krku. Hodiny ukazovaly 22.35. Doprovodil jsem ho k domovním dveřím a odemkl je. Schertel mi pokynul na rozloučenou a vyšel na chodník. Skleněnou výplní ve dveřích jsem pozoroval, jak se po pár krocích zastavil a naslouchal. Zřejmě se chtěl ubezpečit, že se vracím po schodech nahoru. Vzal jsem je úprkem a vtrhl do koupelny. Potmě jsem opatrně otevřel okno a vykoukl ven. Byl odtud dobrý výhled na křižovatku. Třeba budu mít štěstí…

A měl. Vzápětí jsem Schertela zahlédl, jak spěšně zahnul doleva. Dostal jsem na něho vztek. Nejen kvůli tomu, že mě zahrnul snůškou polopravd a lží, ale hlavně proto, že se do té špíny snažil namočit Corinnu. V minutě jsem se rozhodl. Rázem jsem byl opět dole a sprintem vyrazil ke křižovatce. Odtud jsem běžel poklusem, až jsem Schertela spatřil asi dvacet metrů před sebou. Po ulici tím směrem šli další dva lidi, a tak jsem se držel v odstupu za nimi. Schertel se co chvíli ostražitě rozhlížel, což mě přimělo trochu zpomalit. Na hlavní ulici mi zmizel v davu lidí. Ať jsem namáhal zrak sebevíc, už jsem ho nespatřil. Proud chodců ho beznadějně pohltil. Na přechodu svítila červená. Čekal jsem a posléze rozmrzele přešel na druhou stranu ulice.

A pak jsem ho zahlédl znovu. Seděl v modrém fordu, který právě opouštěl stanoviště taxi a vzápětí se zařadil do proudu ostatních aut. Na stanovišti stály ještě další tři vozy. Přistoupil jsem k jednomu z řidičů a začal si vymýšlet, že mám s jedním jeho kolegou na dnešek domluvenou jízdu, protože mi má svědčit v jisté ryze soukromé záležitosti, ale že mi bohužel právě před chvilkou odjel v tom modrém fordu. A já ani neznám jeho jméno. Šofér si mě nedůvěřivě prohlížel, ale když jsem mu vtiskl do dlaně pětimarku, stal se sdílnějším. Jeho kolega se prý jmenuje Kramer, a jestli ho tak nutně potřebuju, ať si na něj tády počkám, až se vrátí.

Sedl jsem si tedy na lavičku a čekal. Ostatní taxíky mezitím odjely. Jestli budu mít smůlu a ten Kramer bude nabírat nové zákazníky cestou, můžu tu taky mrznout až do rána, pomyslel jsem si neradostně. Měl jsem však štěstí. Za necelou půlhodinku byl modrý ford zpátky a na moji otázku „Vy jste pan Kramer?“ šofér opáčil: „Jo. Voč de?“

Domluvili jsme se raz dva. Nemýlil jsem se, jeho poslední zákazník měl opravdu plnovous a kolem krku omotanou silnou vlněnou šálu. Vysvětloval jsem mu, že jsme se s mým přítelem minuli, že je silně nachlazen, a jestli by byl pan Kramer tak moc laskav a zavezl mě na místo, kde můj kamarád vystoupil. Bez řečí přikývl a já nastoupil. V duchu jsem si nadával, že jsem ve spěchu nechal doma plášť s pistolí.

Osvětlené město zůstalo brzy za námi. Krajina se zvlnila a daleko před námi se pod klenbou oblohy poseté hvězdami tyčila silueta Taunusu. Na příští křižovatce jsme odbočili do kopce. Zhruba v jeho půli jsme narazili na čerpací stanici a opuštěné parkoviště. Tady prý ten muž s šálou vystoupil a dál pokračoval pěšky po cestě vpravo, informoval mě řidič. Zaplatil jsem a vystoupil. Modrý ford vzápětí odfrčel.

Zalomcoval mnou poryv studeného větru a jeho chlad mi pronikl až na kůži. Přitáhl jsem si sako těsně k tělu a vyhrnul si límec. Vpravo šikmo dolů vedly dvě úzké asfaltové cesty. Vydal jsem se po jedné z nich a zanedlouho došel k osadě prosklených bungalovů, podobných si jako vejce vejci a orámovaných bariérou zastřiženého živého plotu. Svit měsíce kouzlil roztodivné černobílé obrazce na přilehlých terasách.

Byl jsem si téměř jist, že se Schertel skrývá v některém z bungalovů, ale v žádném z nich jsem nezahlédl sebemenší záblesk světla. Do jisté míry tomu bránily i stažené žaluzie na oknech. Postával jsem tak už dobrých pět minut, promrzlý na kost, a začal jsem se zabývat myšlenkou, že to vzdám. Od benzínky si zavolám taxi a vrátím se domů…

Pak jsem si najednou všiml, že cesta, po níž jsem přišel, ústí k široké vozovce. Popošel jsem několik metrů. Malé i větší terasovité bungalovy tu stály nalepené na sebe jak krabičky od sirek až k vrcholu kopce. V rohu protější ulice se cosi zalesklo. Přistoupil jsem blíž a zjistil, že je to zpětné zrcátko mopedu zastrčeného do okrasného keře. Moped měl frankfurtskou značku. Na řídítkách se houpala ochranná přílba. Tak přece jen se v této samotě nalézá živá duše! Po pár krocích podél kamenné zídky jsem narazil na zahradní vrátka. Bylo odemknuto. Vešel jsem dovnitř. Od vrátek k bílému bungalovu vedla úzká cestička posypaná drobným štěrkem a lemovaná záhonem růží. Po obou stranách byl vysázen anglický trávník ve tvaru jakéhosi čtyřúhelníku. Štěrk mi zaskřípal pod nohama. Našlapoval jsem co možná ještě opatrněji. K bungalovu mi zbývalo necelých pět metrů. Vtom jsem se zarazil. Pod dveřmi prosvítal pruh světla. Přeskočil jsem záhon růží po levé straně a kradl se k živému plotu, který mi sahal až k hrudi. Rozhodl jsem se přiblížit k bungalovu zezadu. Hradba živého plotu ležela ve stínu. Aniž jsem dveře spustil z očí, sunul jsem se podél živého plotu, který mi kryl záda, pomalu vpřed.

Náhle jsem šlápl na cosi měkkého – nějaký chlap tiše zaklel, v mžiku se vymrštil v celé své výšce a pevně mě sevřel rukama. Držel mě jak v kleštích. Jen s námahou se mi podařilo vyprostit pravou ruku a prudce mu vrazit pěst do břicha. Přes tlustou koženou bundu můj úder sotva pocítil; ustoupil o krok, vší silou mě udeřil do tváře a vzápětí mi pravačkou umístil na bradu hák. Zajiskřilo se mi před očima, až jsem se zapotácel, čehož ten znalec boxu okamžitě využil a dalším chvatem se mě pokusil srazit k zemi. Dříve než se mu však podařilo vyřídit mě k.o., zachytil jsem jeho levačku, pevně ji sevřel, sehnul jsem se, roztočil ho jak vrtuli, ohnul si ho přes záda a nasadil mu páku. Vida, jak mi přišly vhod někdejší tréninky juda. Můj protivník klesl na kolena, byl vyřízen.

Oba jsme chvíli lapali po dechu. Pak jsem na něj uhodil: „Kdo jste a co tu děláte?“

Zasténal a pokoušel se vyprostit z mého sevření. Uvolnil jsem stisk ruky, aby mohl vstát. Nebyl zas o tolik vyšší než já. Obličej měl zbrunátnělý námahou, vlasy ostříhané na ježka. Pravačkou si opatrně ohmatával levé rameno, chtěl se zřejmě ujistit, jestli jsem mu ho nevykloubil. „To samý bych se chtěl zeptat já vás a mám k tomu určitě větší oprávnění než vy,“ zavrčel. „Jestli mě hodláte oddělat, budu křičet. A vy z toho budete mít pěknou polízanici.“

Ujistil jsem ho, že o žádné další nepříjemnosti nestojím, stačí, jaké mi způsobil on, a že nejsem ani gangster, ani pobuda a může se mi bez obav svěřit.

Protože se choval mírumilovně, konečně jsem ho pustil. Zalovil v kapse bundy a podal mi nějaký průkaz. „Máte baterku?“ zeptal jsem se. Přikývl a ochotně mi posvítil. Muž v kožené bundě se jmenoval Joppich a byl zaměstnancem detektivní kanceláře Saturn.

„Není to lehkej džob,“ stěžoval si. „Už tu hlídkuju pár hodin a pak sem jako duch vlezete vy a zakopnete zrovna o mě. Hm,“ zkoumavě si mě prohlížel, „na zloděje opravdu nevypadáte. Tak oč vám tedy jde?“ masíroval si pěsti a měřil si mě podezíravým pohledem.

Vypadal neškodně. Měl zřejmě strach jen z toho, abych mu nezmařil jeho kšeft. Měli bychom se dohodnout.

Zamumlal jsem své jméno a na oplátku vytáhl průkaz Veritasu. Zběžně si ho prohlédl a znovu spustil o svém trudném údělu. Ať si prý nemyslím, že se honí za nějakým zamilovaným párečkem, aby sehnal usvědčující důkazy pro žalobu o rozvod. To vůbec ne.

„V bungalovu se skrývá vrah!“ sdělil mi tajemně. Co nevidět tu bude policie, aby toho chlapa „zatkla“. Použil právě tohoto výrazu a vůbec se snažil mluvit úředně. Nakonec mě znovu vyzval, abych mu svou přítomnost na tomto vskutku nebezpečném místě zdůvodnil. Sotva prý mám asi v úmyslu tahat nějaké rozumy z vraha.

„Nejen pro detektivy jsou vrazi žádoucí,“ ušklíbl jsem se.

„Jestli vás zajímá jen to, jestli je dotyčnej Franz Schertel v bungalovu, pak vás můžu ujistit, že je,“ řekl Joppich, ale hned se rychle opravil: „… tedy, že tam znovu je, byl totiž asi dvě hodiny pryč. Bungalov patří jeho přítelkyni, striptérce z Casina de Paris. Je to atraktivní blonďatá sexbomba, jezdí renaultem a dnes svého Franze opustila v 19 hodin. Mám zjištěno, kde má ve Frankfurtu byt, číslo jejího vozu a získal jsem i její fotku,“ chvástal se. A pak z něj velkoryse vypadlo, že když už prý tu jsem, mohl bych mu pomoct Schertela ohlídat, aby mu náhodou nefouknul. Koneckonců je to i má morální povinnost, mínil nezištně. Ten chlap má docela smysl pro humor, pomyslel jsem si pobaveně, a nahlas pravil:

„To, že by sem měla každou chvíli dorazit policie, je nesmysl. Ale jestli jste už slečně Börnigové oznámil, kde se Schertel skrývá, bude to ona, kdo sem co nevidět přikvačí, aby si s ním vyřídila účty. Možná že nebude sama – ale určitě s ní nepřijede policie.“

Zíral na mě jak v Jiříkově vidění. „Odkud víte, pro koho pracuju? Snad vás ta slečna neposlala, abyste mé šmíroval?“

Prozradil jsem mu, že Corinnu Börnigovou sleduje policie a že o úmyslech této dívky toho vím zřejmě trochu víc než on.

Zdálo se, že jsem udeřil hřebík na hlavičku. „No to je mi pěknej kšeft, tak ona si mě najme zákaznice, po který pasou policajti,“ rozhořčil se spravedlivě. „Měl jsem prásknout do bot, jen co se ta prohnaná ženská objevila. Ale co teď? Podepsal jsem už smlouvu.“ Stál tu jak hromádka neštěstí. Přišlo mi ho líto. Pro něj to znamenalo konec slávy, vidina ovací či palcových titulků v novinách ve stylu „Odvážný soukromý detektiv dopadl nebezpečného vraha“ byla fuč. Zbytečně se namáhal a ztrácel čas.

Jak se mi svěřil, slečnu Börnigovou informoval už před několika hodinami. Přikázala mu prý, aby Schertela nespustil z očí, ona že si zatím něco rychle vyřídí. „Schertel opustil svůj úkryt ve 20.45. (To souhlasí, pomyslel jsem si.) Šmírovat ho tak, aby mě nezpozoroval, dost dobře nešlo, a tak jsem si to s mopedem zamířil nazdařbůh přímo k benzínové pumpě. A měl jsem štěstí. Na Schertela už tam čekal taxík a vyrazili směrem k městu. Pověsil jsem se jim na paty, ale brzy jsem odpadl. Nezbylo mi než se vrátit k benzínce a zavolat odtud svý zákaznici. Řekla mi, ať jí dám hned vědět, až se Schertel vrátí, a nevzdaluju se od bungalovu. Udělal jsem, jak mi nařídila. Schertel do bungalovu dorazil asi před půldruhou hodinou.“

Ale kde jen Corinna vězí, proč si dává tak na čas? Přijal jsem Joppichův návrh a odplížil se střežit bungalov zezadu. Jakmile mu bude něco nápadné, měl mě hvízdnutím upozornit.

Joppich se krčil za živým plotem, zatímco já se přikradl k široké nezastřešené terase na zadní straně bungalovu. Vedla na ni dvě velká okna se staženými žaluziemi, před nimiž byla mříž. Protáhl jsem tyčkami ruku a opatrně přejížděl po dřevěné liště. Roleta napravo od dveří byla uvolněná. Lehce jsem pod ni vsunul ruku a dotkl se dlaní okenního skla. Okno bylo vyklápěcí. Vyndal jsem svůj kapesní nožík a zajel čepelí do štěrbiny mezi spárami. Zcela hravě se mi podařilo okno nadzvednout asi o tři centimetry. Lehl jsem si na břicho a pozorné naslouchal. Po chvilce jsem zaslechl reprodukovanou hudbu z přední místnosti. Dveře byly zavřené.

Na kamenných dlaždicích jsem brzy pocítil chlad. Vstal jsem a poskakoval na špičkách, abych se trochu zahřál. Měl jsem hlad, bolela mě čelist, začínal jsem celé to bláznivé noční dobrodružství proklínat. Pustil jsem se do něj jen proto, abych se mohl zítra ráno na komisařství vytasit s trumfem: Už vím, kde se Schertel skrývá. V každém případě – hlavně tedy, jestliže na něho budeme čekat marně.

Podíval jsem se na hodinky. Už bylo skoro půl jedné… Počkám ještě půl hodiny – ani o minutu déle! Pak ať si ten superman z detektivní kanceláře poradí sám. Nakonec je to jeho džob.

Vtom jsem uslyšel Joppichovo tiché varovné hvízdnutí. Plížil jsem se podél bungalovu zpět. Ulici osvítily reflektory a vzápětí zhasly. Motor ztichl. Bouchly dveře od auta a hned poté zavrzaly na štěrku kroky. K bungalovu se blížilo několik osob. A opět se rozhostilo ticho.

Zaujal jsem znovu své místo na terase. Uvelebil jsem se na hromádce suchého listí a nadzvihl roletu. Dlouhou chvíli bylo ticho. A pak se v pokoji rozsvítilo. Zaslechl jsem útržky slov. Pomalu jsem roletu spustil, stáhl ruku zpět, přiložil ucho k mříži a naslouchal jak ostříž.

Bylo slyšet Schertelův chraplavý hlas: „Nic od vás nechci! Ani od vás, ani od vaší sestry. Vesluju teď ve člunu sám a snažím se přistát u břehu se zdravou kůží.“

Ozvalo se šoupání židlí a vzápětí nasládlý hlas doktora Luderera: „Chtěl bych výslovně zdůraznit, že jsem zde pouze z donucení. Z toho se budete zodpovídat, pane Börnigu! Pan Schertel je podezřelý z vraždy, ale dosud neuznal za vhodné prokázat svoji nevinu a obstarat si svého právního zástupce. Místo toho si nalepil plnovous! Já sice zastupuji vaše zájmy, pane Börnigu, nicméně konfrontovat mě s mužem, kterého hledá policie – to jste zašel příliš daleko… A to ani nemluvím o své odborné integritě.“

„Žádné strachy, doktore. Jsme tu proto, abychom si jen něco vysvětlili.“ To byl Börnigův hlas. Uměl jsem si živě představit, jak se jeho vyholený ksicht tváří.

„Jsme tády, protože jste podělanej strachy, Börnigu!“ posmíval se Schertel. „Podělanej z toho, že se vám já, kterýho máte za Forestierova vraha, vykašlu na naši úmluvu. A taky jo, protože už stejně dávno neplatí! Jak můžu Forestierovi vysolit z mýho podílu těch padesát táců, když je tuhej? A pokud jde o to ostatní z naší dohody, to je pasé zrovna tak. Ne proto, že bych byl Forestiera vodprásknul, ale právě naopak. A pro vaši klidnou mysl, pane doktore. Brzo bych si byl dovolil použít vašich služeb, ale bohužel to nejde. Nemůžete přeci zastupovat dvě strany! Škoda,“ rozkašlal se, ale tentokrát to znělo trochu nuceně.

Zaplavil mě hnus. Takže to ubohý prase Forestier mělo být odškodněno padesáti tisíci markami… Jestlipak o tom štěstí vůbec věděl? Nebo mu to snad bylo málo? Či si s ním naopak Schertel pohrával jak kočka s myší?

„Ty jseš ale lump, Heinzi!“ vytrhl mě z mých úvah Corinnin křik. „Padesát tisíc pro Forestiera – o tom slyším poprvé! Jakou sumu jsi potom slíbil chudince tetě, že neposlechla Forestiera ani mě?“

„Drž zobák, ty slepice! Ty ses do celý tý věci připletla jen díky svým bláznivým nápadům. Tobě je do toho starou bélu! Natropila jsi už beztak víc škody než užitku!“ osopil se na ni nevlastní bratříček. „A že teď tu svou všetečnou papuli budeš muset držet, ti garantuju, jinak máš hezkých pár měsíců v chládku jistých. A to ještě budeš mluvit o velkým štěstí, sestřičko.“

„Ty sprosťáku jeden!“ supěla Corinna.

„Držet zobák? Tak to je právě velkej omyl,“ přisadil si Schertel. „Ona ho držet nebude, zrovna tak jako já se nebudu držet naší úmluvy. Na to jste asi zapomněl, milej zlatej. Vaše láskyplná sestřička, která si ze zjevně erotických důvodů obraz geniálního Forestiera vyfotila, bude muset svou výpověď dosvědčit před policií. A to platí i pro vás, pane doktore, protože my oba jsme byli s tím bláznivým Guntropem v 16 hodin ve vile. I když já tam šel jen z nutnosti, nemám pravdu, pane Börnigu? Vy jste zůstal pěkně za bukem. O událostech v salónu Lumierové bohužel nemůžu a ani nebudu dál mlčet, protože přímo souvisejí s vraždou Forestiera. Nehodlám za někoho strkat hlavu do oprátky. Jo, kdyby žila má bejvalá žena, to by bylo něco jinýho! Ta jediná mi mohla dosvědčit alibi na dobu Forestierovy smrti.“

„Ale milý pane Schertele, jestliže jste Forestiera nezastřelil a policie vám nemůže dokázat opak – tak oč vám tedy jde? Svůj podíl máte jistý,“ ozval se nasládle znovu doktor Luderer.

„A kdo střílel dvakrát na mě?“ dotírala Corinna. „Když jste to nebyl vy, Schertele, tak kdo tedy?“

„Tuhle bombu si nechám na pozdějc,“ šklebil se Schertel přemáhaje nový příval kašle. „Ale pokud jde o vás, pane Börnig, motiv osoby, která Forestiera oddělala, je natolik zajímavej, že se dostane na přetřes fůra věcí, který zrovna vaší věhlasný galérii neudělají velkou čest. Má pověst jako komitenta bude sice taky pošramocená, ale ohledně toho údajnýho padělku si meju ruce. Podvody mi nikdo přišít nemůže.“

„Chci zpátky své klíče od vily,“ prohlásila Corinna.

„Tak daleko ještě nejsme,“ odbyl ji její nevlastní bratr.

Schertel se očividně bavil.

„Pokud se mé osoby týče, je vše jasné,“ vmísil se do hovoru doktor Luderer. „Mohu zde toliko konstatovat, že v 16 hodin byla v salónu paní Lumierové všemi zúčastněnými stranami podepsána mnou řádně koncipovaná kupní smlouva na obraz nizozemského malíře van Gogha, který znalecké posudky označily jako originál. Uvědomte si laskavě, pane Schertele, že se až nyní z vašich úst dovídám o údajné falzifikaci tohoto mistrovského díla.“

Jestli ten slizoun blufuje, tak docela přesvědčivě, pomyslel jsem si.

„Buďte bez obav, doktore. Můj obchodní partner Schertel je hříšník, který si potrpí na spravedlnost,“ prohlásil Börnig.

„Chci mít jasno,“ dožadovala se opět Corinna. „Chci vědět, kdo zastřelil Forestiera. Chci se to dovědět tády a to hned!“

„Jak trapné v případě, že by to byl někdo z nás, že?“ posmíval se Schertel.

Tíživé napětí v místnosti se přeneslo i na mě.

„Vyprošuji si jménem pana Börniga i jménem svým vaše invektivy, pane Schertele,“ ozval se rozhořčeně právní zástupce.

Corinna doktoru Ludererovi něco rozčileně špitala. I když stáli těsně u okna, pochytil jsem jen několik slov a památka vaší drahé tety… ne… musíte se sama rozhodnout… co se loupeže týče…“ Ale to už se opět vzdálili.“

„Můj milý Schertele, ani na okamžik jsem si opravdu nemyslel, že byste vy Forestiera… To bych tu přece nebyl,“ snažil se Börnig o smířlivý tón. „Dvě vraždy – chudák moje teta. Forestier už kvůli svému hanebnému činu nemůže být povolán k odpovědnosti. Vy však, jak se nám tu snažíte naznačit, jeho vraha znáte, a přesto ho kryjete svým mlčením. A on si tak v klidu běhá na svobodě dál. Vám je snad jedno, kdo bude jeho příští obětí?“

Schertel se hlasitě rozesmál, ale prudký příval kašle ho přerušil. Jeho nachlazení přerostlo ve zřetelnou bronchitidu.

„Ten ubožák neví vůbec nic,“ vzbouřila se Corinna. „Nemá ani potuchy, kdo na mě vystřelil, ani kdo zabil Forestiera. Chce se jen dělat zajímavým a mě přitlačit ke zdi, protože jsem Forestierovi dala klíče od vily. U něho se ale nenašly, takže je musíte mít jedině vy, Schertele.“

Schertel samozřejmě popřel, že by klíče měl, a tvrdil, že je má vrah. Jestliže tedy mně předtím říkal pravdu, tak teď lhal.

„Ty jsi ale hlavička otevřená, sestřičko,“ pochválil Corinnu Börnig.

„Mluvím jen za sebe, ne za tebe. To bys už měl konečně pochopit,“ odbyla ho prudce.

„Je mi zima,“ ozval se nasupeně Schertel. „Jsem nastydlej a určitě mám horečku. Vaše návštěva, vážení, mi sice byla nesmírným potěšením, ale teď už bych vás rád vyprovodil.“

Luderer se znovu nechal slyšet, že pro něj je Schertel jasným vrahem, kterého hledá policie, a on sám nevidí pražádný důvod, proč by nesplnil svou povinnost spolkového občana a nepodal na něj udání. Koneckonců vždyť je právním zástupcem a jako takový zastupuje právo. „Dostali jste mě do ožehavé situace, pánově!“

Börnig Schertela zapřísahal, aby se už konečně umoudřil, ale ten mu tvrdošíjně oponoval, že sedí ve člunu sám a k tomu jako podezřelý z vraždy. Pak však najednou obrátil a milostivě prohlásil, že je tedy ochoten sdělit jim jistá fakta, která hodlá uvést na policii, ale jen za podmínky, že slečna Börnigová i v zájmu svého bratra na policii odvolá, že obraz, který fotografovala, je totožný s van Goghem ze salónu její tety. Že se prostě zmýlila. Rovněž její bratr, když si fotku prohlédl, dospěl ke stejnému názoru. „Viděl jste přece ten obraz u vaší tety, pane Börnigu? Jaká smůla, že ho lupiči ukradli!“ Záchvat kašle ho opět přerušil, Schertel chvilku zápasil s dechem a posléze sípavě dokončil: „Přiznání omylu Guntropa jistě potěší. A policajti obraz v salónu neviděli, znají jen tu fotku. Tak co?“

„Já věděl, že se přece jen dohodneme, milý Schertele,“ radoval se Börnig a nejspíš svého obchodního partnera přátelsky poplácával po ramenou. „Vy, pane doktore, napíšete formální vysvětlení, abych tak řekl, jistý druh kompromisu či lépe řečeno jakousi džentlmenskou dohodu. Vašemu požadavku velice rádi vyhovíme, drahý Schertele, a vy zase na oplátku uděláte radost mé sestře a prozradíte jí Forestierova vraha. Ona se už vynasnaží, aby na policii vycinkala jeho jméno… Doufejme, že mezitím upláchnul za hranice. A co kriminální policii povíte nebo nepovíte vy – o tom bude dobré se ještě poradit a zvážit naše oboustranné zájmy. Vrahův motiv snad nebude tak složitý, abychom se nedokázali vyhnout skandálu s tím zpropadeným obrazem. Ostatně v této věci má doktor Luderer už značné zkušenosti.“

„Kaše se nikdy nejí tak horká, jak se uvaří,“ sípal Schertel.

Börnig se nuceně zasmál.

Schertel je znovu upozornil, že má zimnici, a navrhl, aby se šli posadit do přední místnosti, kde jsou elektrická kamna a taky psací stroj.

Bylo slyšet kroky a cinkání skleniček. „Až po vás, slečno Börnigová,“ zaslechl jsem nasládlý hlas doktora Luderera. Světlo v pokoji zhaslo. Obklopila mě opět tma a ticho.

Masíroval jsem si přeleželou pravou nohu a uvažoval, co se asi v přední místnosti odehrává. Každý z nich na ty druhé něco ví, a zároveň má strach, že oni toho na něj vědí ještě víc. Snaží se vymezit hranice vzájemného mlčení. Taková je morálka všech darebáků. Ale co Corinna? Do čeho se to vlastně namočila? To, co snad zamýšlela zpočátku nevědomky a později proti vůli svého bratra, už stálo životy tří lidí. Kdo tedy zastřelil Forestiera? Nějaký najatý vrah – možná ten, co přepadl v garáži i mě? Nebo… Nit myšlenek se přetrhla.

Rozhodl jsem se, že se radši nenápadně vzdálím, protože jsem stejné jako Joppich pramálo toužil po tom připlést se do cesty chlapům od kriminálky, kteří pásli po Corinně. I když bylo samozřejmě otázkou, jestli ji sledovali až k bungalovu.

Proplížil jsem se opatrně zahradou, přehoupl se přes zídku na horní část pozemku, zahnul doleva a prodral se živým plotem a křovím na pěšinku, jež vedla k vozovce. Pár skoků a octl jsem se na další pěšině, která mě dovedla až k asfaltové cestě a odtud na parkoviště a k benzínovému čerpadlu. Cestou jsem se konečně zahřál. Telefonem jsem si zavolal taxi. V autě jsem únavou usnul.

Když jsem ke druhé v noci dorazil domů, zahnal jsem hlad kusem salámu a krajíčkem chleba, ustlal si na gauči, oblékl pyžamo a zachumlal se pod deku. Inka se blaženě stočila do klubíčka k mým nohám. Ještě jsem si stačil nařídit na ráno budíka.

V osm hodin mi paní Seidelbastová hlásila návštěvu pana Meyera a lakonicky dodala, že k snídani bude pouze sýr. Není to její vina, že jsem v noci spořádal celý salám. Uklidnil jsem ji, že mně i panu Meyerovi sýr docela postačí a salám že ještě dnes koupím nový.

„A nezapomeňte na tu poplašnou pistoli,“ připomněla mi.

Meyer byl v dobré náladě. „Dnes v noci naši lidi, co sledujou Corinnu Börnigovou, objevili Schertelův úkryt. V jednom bungalovu za městem směrem na Taunus. Börnigová u něj byla se svým bratrem a advokátem na návštěvě. Starý Jupp našim nařídil, aby se nehnuli z místa, a jakmile Schertel opustí bungalov, nespustili ho z očí. Ten chlapík nám už neupláchne! Vás Hartung očekává za dvě hodiny. Do tý doby máme pro sebe dost času.“

Původně jsem měl v úmyslu zasvětit Meyera do svého nočního dobrodružství, ale pak jsem si to rozmyslel. Jestliže Schertel dodrží slovo a přijde v deset na komisařství, vytasím se se svými trumfy v pravý čas. Nevzrušeně jsem Meyera vyslechl, zívl a zašel do kuchyně pro podnos se snídaní. Inka byla skokem za mnou, paní Seidelbastová už pro ni měla připravenou ranní polívčičku.

„Chlap bez ženský to nemá lehký,“ litoval mě Meyer a pomáhal mi prostřít stůl.

„Nebyl jsem vždycky sám, to přeci víte,“ odbyl jsem ho mrzutě. Meyer mou poznámku taktně přešel a s chutí se pustil do snídaně. Po druhém šálku kávy mě mé předsevzetí opustilo.

„Až sklidíme ze stolu, něco vám předvedu. To budete koukat,“ prohlásil jsem.

S úklidem stolu jsme byli hotovi raz dva. Přinesl jsem magnetofon, přetočil nahraný pásek a stiskl tlačítko.

Nejdřív se ozval můj hlas: „Doufám, že proti tomu nic nenamítáte, pane Schertele? Zítra nebo pozítří se stejně dostavíte na policii…“

Vrchní kriminální asistent na mě nechápavě civěl s pootevřenou pusou.

Nechal jsem ho být a vytratil se s podnosem do kuchyně. Když jsem se, s Inkou v patách, vracel, přivítal mě Schertelův hlas: „… jsem obchodník a svý účty jsem vždycky do puntíku splatil, ale nejsem ochotnej platit za vraždu!“

„Člověče,“ zasténal Meyer. „Schertel byl u vás, a vy jste nic…“

„Jen klid. Poslouchejte dál,“ nabádal jsem ho šeptem, posadil jsem se rovněž ke stolu a zesílil zvuk. Schertel byl opravdu mazaný. Ani slovem se nezmínil o své účasti při podepsání smlouvy ve vile v 16 hodin, ani zmínka nepadla o jeho kšeftech s Börnigovou galérií či o těch padesáti tisících pro Forestiera. Corinna Börnigová informovala nejdřív Forestiera a Schertel obvinil svou bývalou ženu, že svého miláčka poštvala proti němu…

Schertel byl skutečně „ze všeho venku“, jak sám doslova tvrdil. Jeho výpověď trvala skoro hodinu.

Vypnul jsem magnetofon. Meyer zaraženě o čemsi přemýšlel. Posléze mě tiše vyzval: „A teď spusťte vy…“

„První, a to značně nepříjemné překvapení jsem zažil hned včera po svém návratu z Düsseldorfu. Kriminálního radu jsem už o tom informoval.“ Vzpomněl jsem si na pistoli v kapse svého pláště, došel pro ni a položil ji před Meyera na stůl.

V krátkosti jsem mu vylíčil svou příhodu v garáži a pak přešel k Schertelově návštěvě u mě. O svém nočním dobrodružství jsem však znovu pomlčel.

Meyer se na mé vyčítavě podíval: „Tak vy jste si tu s tím darebákem klidně popíjel gin, a přitom ani ne hodinu předtím jste mi brečel do telefonu a blábolil něco o útěše a pomoci. To je teda bezva.“ Prohlížel si pistoli, čichl k ní, vyzkoušel zásobník a zabručel: „Je nabitá, měl jste štěstí, chlape.“

„Byl jsem přesvědčený, že jednám správně. To, co Schertel namluvil na pásek, přece něco dokazuje.“ O Schertelově pohrůžce, že pokud o jeho návštěvě uvědomím policii, obviní Corinnu ze spoluúčasti na vraždě, jsem se prvé nezmínil. A i teď jsem mlčel, aby si snad Meyer nemyslel, že jsem se se Schertelem sešel jen kvůli tomu.

„To, co nažvanil na pásek, může opakovat kdykoli,“ zpražil mě Meyer. „Může blufovat, jak a kdy ho napadne, třeba i před policií. Před soudem pak všechno odvolá a bude kecat zase něco docela jinýho.“

„Před soudem – někdy za měsíc dva? Dnešek je rozhodující! Jestli se Schertel v deset neukáže, vytáhneme ho z bungalovu třeba násilím a s pouty na rukou.“

„To bude vaše jediný štěstí. Ale připravte se na to, že si vás starej Jupp pěkně podá. Na to vemte jed. Vaší povinností bylo nás informovat!“

Dostal jsem vztek. „Nic nebylo mou povinností. Vůbec nic! Jedině v případě, kdyby byl Schertel vrah, bych si musel dělat výčitky. Protože jenom Forestierův vrah a nikdo jiný na mě mohl poštvat toho chlapa v masce a pouze kočce vděčím za to, že mě neodprásknul jak zajíce. Schertel by si se mnou přece nedomlouval rande, kdyby mě chtěl předtím nechat oddělat. Nemá ani tušení, že tu fotku teď mám já, a proto ani nemůže mít s tím maskovaných chlapíkem v garáži nic společného. To je přece jasné!“

„Prima. Takže Schertel nemůže být vrahem proto, protože se dušuje, že jím není. To je skvělá logika,“ posmíval se mi Meyer. „Zatraceně, jen Schertel měl přeci důvod Forestiera zabít! A on nám chce přitom prozradit jméno vraha. Cha cha, jsem moc zvědavej, co z něj vypadne. To je opravdu ořech k rozlousknutí…“

Na pár minut jsme se oba odmlčeli, pak jsem stočil řeč na doktora Klagemanna.

„Ten jeho obchod ve skutečnosti patří Börnigovi,“ zasvěcoval mě Meyer. „Klagemann je pouze nastrčená figurka, která ho formálně vede. O tom ale ví jen pár finančních odborníků. Klagemann se kdysi zapletl do jistý choulostivý aféry – šlo o prodej kradených gotických plastik. Jeho advokátem byl Luderer. Nahlídli jsme do spisů už kvůli tomu, že u něj pracuje slečna Börnigová. Klagemann popřel, že by o tý fotce s někým mluvil. Jakmile to začne smrdět, drží všichni lumpové svorně při sobě, protože jedou ve stejný věci. Politika z nich dělá obchodní partnery.“

Vybavil jsem si rozhovor v bungalovu, jehož jsem se stal tajným svědkem, a dal jsem mu, co se týče jejich obchodní morálky, v duchu za pravdu.

„Se svými zážitky u Guntropa počkám až na Hartunga, abyste nemusel poslouchat všechno dvakrát. Nechcete se podívat do garáže? Leží tam klobouk i maska toho chlápka,“ zeptal jsem se Meyera.

Byl pro.

V garáži jsem zvedl ze země špinavý klobouk s maskou a Meyerovi názorně předvedl, jak se vše zběhlo.

Když jsme se vrátili do pokoje, vložil jsem doličné předměty do sáčku. Pak jsem se porozhlédl po láhvi ginu. Byla skoro prázdná. Rozlil jsem zbytek do dvou sklenek, přátelsky se usmál a navrhl: „Nejsem sice ještě tak starý, ale starší než vy určitě. A kromě toho nás spojují společné zážitky. Což abychom si připili na tykání, Alfonsi? Já jsem Hans.“

Šklebil se souhlasně na celé kolo, a tak jsme si připili na přátelství.

„V každém případě bych ti na hrob položil obrovskej věnec,“ ujišťoval mě, „ale na ten podraz se Schertelem,“ kroutil povážlivě hlavou, „na ten musím nejdřív zapomenout. Mohl jsem se přeci zase schovat do almary?“ Odmlčel se a zamyšleně si prohlížel šatník. Položil jsem mu na klín Inků, abych ho trochu rozptýlil. Začal ji bezmyšlenkovitě hladit, až její hedvábná srst praskala.

Pak mě požádal, abych mu znovu přehrál zhruba poslední třetinu pásku, a tentokrát si dělal poznámky. „Ne, Schertel opravdu nemá nezvratný alibi. A přitom si je tak jistej, že sám pomalu začínám věřit, že toho Forestierova vraha zná. Ale copak je možný, aby o tom ten dotyčnej neměl tušení a nevěděl, že ho Schertel může kdykoli prásknout? To mi nejde do hlavy. Nebo prostě hraje jenom habaďůru, i když s takovou by se daleko nedostal, to by ho stejně nezbavovalo podezření. Jedině zatčení a doznání Forestierova vraha může prokázat Schertelovu nevinu.“

Meyerovo hlasité rozjímání přerušil zvonek. Do desáté chybělo jen pár minut.

Meyer sešel dolů a otevřel policistovi. Vložil jsem úzké pouzdro s magnetofonem a papírový sáček do aktovky. Meyer se vrátil už v plášti a vzal ze stolu pistoli.

V předsíni stála paní Seidelbastová v natáčkách a vyděšeně zírala na policistu u dveří. Předal jsem Meyerovi aktovku a rovněž si oblékl baloňák.

„Prokristovyrány!“ zaječela paní Seidelbastová, když se vzpamatovala z prvního šoku. „Co jste proved, pane Kersten?“

Meyer hbité zastrčil pistoli do kapsy. Letmo jsem paní Seidelbastovou objal a ujišťoval ji, že jsem bezúhonný občan a s policií si vyrážím jen na krátkou projížďku. Nevěřila mi samozřejmě ani slovo, odmítavě vztáhla ruce před sebe a couvala zpět ke kuchyni.

„A co bude s kočkou, když budete sedět ve vězení?“ láteřila.

Zachránil mě policista. Zasalutoval a řízně prohlásil: „Nic proti tomuto muži nemáme. Můžete být klidná, milostivá paní.“

Když jsem kriminálnímu radovi stručně vylíčil co a jak, spustil hromy a blesky. Snad jsem prý opravdu nevěřil, že se Schertel na komisařství ukáže? Sedl jsem mu pěkně na lep, neboť přesně takového hlupáka, který by mu v případě nutnosti dosvědčil jeho dobrý úmysl přiznat se dobrovolně, hledal. Použil starý osvědčený trik. Přede mnou si hrál na vševěda, později všechno zatluče, bude se ohánět svou nevinou a v tichosti vyčkávat, jaký usvědčující materiál proti němu kriminální policie předloží.

Kdyby si Hartung poslechl magnetofonový záznam, mluvil by určitě jinak. Na to však nebyl čas. Nařídil Meyerovi, aby se vysílačkou spojil s komisařem Lässigem, který Schertela sledoval. Po chvíli se Meyer vrátil se zprávou, že Lässig zatím nic nového nemá, Schertel prý dosud neopustil bungalov.

„Byl velice nastydlý, možná že má horečku a zůstal v posteli,“ poznamenal jsem nesměle.

Hartung mě sjel zdrcujícím pohledem a Meyerovi řekl, aby Lässig na chudáčka nemocného zazvonil a co nejzdvořileji mu nabídl, že ho na komisařství odveze.

Meyer se opět vzdálil.

Seděl jsem jak na trní. Starý Jupp žmoulající jako obvykle v ústech doutník na mě zavrčel: „Toho chlapa s podrápaným ksichtem jsme dnes ráno dopadli na Hlavním nádraží. Aspoň něco! Pak vám ho představíme. Doufejme, že mu ten klobouk padne.“

Meyer vtrhl dovnitř jak velká voda: „Šéfe, může Lässig vyrazit dveře? Schertel neotvírá!“

„Ať do bungalovu vnikne násilím a Schertela zatkne! Bez zatykače. Na mou zodpovědnost!“ zavelel Hartung. Trůnil majestátně za svým psacím stolem a čekal na Lässigovo hlášení. Já byl v tu chvíli pro něj vzduch…

Netrvalo dlouho a Meyer byl zpět, bledý jak stěna: „Schertel leží v kuchyni bungalovu s kulkou v hlavě!“

Starý Jupp vydal nezbytné rozkazy a chystal se na cestu. Přiskočil jsem, abych mu pomohl do pláště, a on se na mě osopil: „Vy pojedete se mnou, cestou mi vylíčíte, jak jste včera pochodil u Guntropa.“

Během jízdy jsem se ho snažil podrobně zasvětit do své návštěvy u podivínského multimilionáře, i když jsem si v duchu říkal, že by v dané situaci bylo asi mnohem užitečnější, kdybych mu vyprávěl obsah rozhovoru, který jsem dnešní noci vyslechl u bungalovu.

„Takže se vám Guntropa podařilo přesvědčit, že koupil padělek,“ konstatoval Hartung. „Bude podvodníky žalovat?“

„O trestním oznámení neuvažuje. Má totiž větší strach z veřejné ostudy,“ odpověděl jsem. „Naletět padělatelům jako nějaký začátečník, to se přece takovému slavnému znalci umění nemůže stát! Ten starý sup šel dokonce tak daleko, že mi nabídl vyplácet po dobu jednoho roku pět set marek měsíčně jen za to, že se ani v soukromí, ani na veřejnosti nezmíním o tom, že zámecký pán z Hohenfelsu vlastní falešného van Gogha.“

Hartung si zamyšleně masíroval kolenní čéšky. „Kdybyste byl tu nabídku přijal, tak byste se mi o ní asi nezmiňoval, že?“

„Taky si myslím.“ Samozřejmě že jsem ji velkoryse odmítl, a navíc ho slavnostně ujistil, že o té politováníhodné záležitosti pomlčím. On mi na oplátku obřadně potřásl pravicí a prohlásil: „Stejně vás nespustím z očí, mladý muži.‘“

„Coby ne, šéfe, takovej pracháč si klidně může dovolit vyhodit pár stovek tisíc kvůli svejm bláznivejm halucinacím,“ procedil Meyer posměšně skrz zuby.

Asi půl kilometru za benzínovou stanicí jsme zahnuli doprava na vedlejší silnici, která se ve strmých serpentinách kroutila až k bungalovům. Na kraji lesa jsme spatřili zaparkovaný služební vůz komisaře Lässiga. Zastavili jsme přímo proti bungalovu vedle policejního auta mordparty. Lässig už nám přicházel vstříc a podával hlášení. Byl to štíhlý muž tak asi kolem čtyřicítky. Měl na sobě kožený plášť a tmavou sportovní čepici. Vypadal unaveně a nevyspale.

Po cestičce posypané drobným štěrkem jsme zamířili k otevřeným dveřím bungalovu. Hartung, Lässig a Meyer vešli do kuchyně, všichni ostatní museli počkat venku. Připadal jsem si opět přebytečný. Loudal jsem se po zahradě a lámal si hlavu, kdo mohl Schertela zastřelit, ale k žádnému kloudnému výsledku jsem nedospěl. Kriminální rada o Schertelových nočních návštěvnících věděl. Lässig ho informoval o jejich příjezdu i odjezdu. Ale ani sourozenci Börnigovi, ani doktor Luderer to přece nemohli udělat! Jak by to taky některý z nich provedl v přítomnosti dalších dvou svědků? Nebo se snad domluvili všichni tři? Ne, to se mi zdálo málo pravděpodobné. Corinna a Heinz Börnigovi nebyli spojenci… Byl to někdo neznámý – ten, kdo zabil i Forestiera a najal si toho maskovaného rváče. Podle všeho musel vědět, že ho chce Schertel prásknout, jak se vyjádřil Meyer. Ale kdy a jak se k bungalovu dostal, že ho komisař Lässig, který se odsud celou noc nehnul, nezpozoroval?

Vracel jsem se zvolna zpět.

Hartunga s Meyerem jsem zastihl v předsíni. „Vypadá to na sebevraždu,“ oznámil mi kriminální rada a jeho oči nevěstily nic dobrého.

„Jo, vypadá to tak,“ hlesl Meyer jako ozvěna.

Z kuchyně vyšel doktor, a aniž mě uznal za hodna pohledu, pošeptal cosi Hartungovi. Podařilo se mi udělat krok vpřed a nakouknout do kuchyně. Tam už byli chlapi z mordparty v plné práci. Dva se sklonili nad mrtvolou.

„Automatický mauser ráže 7,65 mm. S tlumičem zvuku,“ hlásili jako jeden muž. Pod pravou botou jsem ucítil něco ostrého. Zvedl jsem nohu, abych se podíval. Cosi se mi přichytilo na podrážku.

„Pojď sem, Hansi,“ zavolal mě Meyer. „Tak tentokrát jsi nebyl na místě činu první, co?“

Rychle jsem tu věc odloupl. Byla to plechová vroubkovaná zátka od nějaké láhve. Nevěděl jsem co s ní, a tak jsem ji strčil do kapsy bundy.

„Musím nutně mluvit s kriminálním radou,“ řekl jsem.

Alfons mě odbyl, že starý Jupp teď neví co dřív a že udělám nejlíp, když počkám v autě, až ten mumraj trochu opadne.

„Ale já s ním potřebuju mluvit hned,“ trval jsem na svém, „a ty musíš být u toho, Alfonsi. Já jsem tády totiž dneska v noci byl. Seděl jsem na terase a všelicos vyslechl.“

„Člověče, a to říkáš až teď?“

Z Hartungova hlasu čišel chlad, když se mě zeptal: „Pročpak jste mi, pane Kerstene, zamlčel, že jste Schertela sledoval? Co jste tím zamýšlel?“

„Ani ve snu by mě nenapadlo, že si něco udělá. Kdyby byl v deset přišel na komisařství, jak slíbil, a vy jste ho vyslechl, mohl jsem na něj vybalit přímo, co jsem se v noci dověděl. Cestou sem jste se mě vyptával na Guntropa a…“

Kriminální rada prohlásil, že mi nevěří ani slovo, že jsem pro něj jen starost navíc a že ho už ze mě zas rozbolel žlučník.

„Nekryl jsem přece žádného vraha, protože Schertel Forestiera nezastřelil,“ ohradil jsem se dotčeně. „A mám u vás taky něco k dobru, pane kriminální rado. Kdyby nebylo kočky, tak jsem to už měl asi sám za sebou. V tom případě by mi má snaha vám pomoct přišla setsakramentsky draho!“

„Jistě, je to nepochybně odvážné zvíře tahle kočka. Pěkně za ni slečně Corinne poděkujte,“ zabručel Hartung už o tón smířlivěji. „Máte snad v zásobě ještě nějaké další překvapení, vážený pane sociologu a detektive amatére v jedné osobě? Meyere, dobře si pana Kerstena prohlédněte. Podle něj budou autoři detektivek nejspíš psát své příští slavné romány!“

„Jo. Včera se opravdu překonával. Nejdřív ten vejlet do Düsseldorfu, pak to nečekaný přivítání v garáži, nato musel poslouchat Schertelovo krafání a pak si chudák ještě nechal dobrovolně prohánět bubínky o půlnoci v tý kose na verandě,“ šklebil se Meyer. „Ze Schertelovy sebevraždy teď musí být dočista na větvi, šéfe.“

„Možná se vám o tom posezení na terase jen zdálo, pane Kerstene,“ vyjel na mě Hartung znovu. „Včera v noci byl úplněk. Nejste náhodou náměsíčník?“

Vešli jsme do velkého pokoje s dvěma okny do zahrady. Meyer vytáhl žaluzie.

„Nic se mi nezdálo ani nejsem náměsíčnej. Seděl jsem venku na terase na hromadě listí a tády to okno,“ přistoupil jsem k levému oknu, „jsem dokonce několik centimetrů vysunul, protože na něm nedoléhá žaluzie a zezdola je možné prostrčit celou ruku,“ ubezpečil jsem ho.

Meyer se o tom okamžitě přesvědčil. „Souhlasí, šéfe.“

„Tak už kruci konečně vyklopte, o čem se ti čtyři bavili,“ vyštěkl Hartung zoufale.

A tak jsem začal stručně vyjmenovávat to nejdůležitější. Zmínil jsem se především o Forestierově podílu padesáti tisíc marek…, o Corinnině požadavku, aby Schertel řekl jméno Forestierova vraha a vrátil jí oba klíče od vily…, o tom, jak se Schertel zdráhal a vyhrožoval, že obchodní praktiky Börnigovy galérie vybalí na světlo boží…, o jeho ochotě ke kompromisu za předpokladu, že Corinna svou výpověď o fotografii obrazu vezme zpět…, a konečně o návrhu jejího nevlastního bratra potvrdit oboustranné závazky písemně… „Za tím účelem odešli do předního pokoje, kde měl být údajně psací stroj…“

Kriminální rada stál u okna a pozorně mě poslouchal. Meyer se hbitě vzdálil.

„Souhlasí, šéfe,“ hlásil vzápětí přičinlivě. „Vpředu je malej útulnej pokojík, na jehož stěnách visí fotografie tý nahotinky. Docela ujde. A je tam i psací stroj, má sundanej kryt.“

„Pokud jde o možný kompromis těch čtyř, nabízejí se tři možnosti,“ obrátil se Hartung na Meyera. „Nu, co vy na to, pane vrchní kriminální asistente?“

„Za prvý: Luderer tu podvodnou smlouvu podepsal, ostatní ji podepsali a spokojeně si potřásli rukama. Za druhý: Na smlouvě se nedohodli a rozmrzele se rozešli. Za třetí: Ti tři přinutili Schertela k sebevraždě.“

„Správně. A ti tři jsou ještě na světě a my si s nimi o tom můžeme popovídat. Silný nános střelného prachu v bezprostředním okolí místa zasaženého kulkou svědčí o tom, že rána byla vypálena ze vzdálenosti dvou až deseti centimetrů. Na mauseru se našly pouze Schertelovy otisky prstů. A taky musíme zjistit, jestli pil pivo. Na kuchyňském stole stála do půlky plná láhev piva a v dřezu čistě vypláchnutá sklenička. Je to zvláštní… Schertel byl přece nastydlý…,“ hladil si Hartung zamyšlené pleš.

„Stejně mi pořád nejde na rozum, proč by spáchal sebevraždu,“ řekl jsem, „V případě, že se všichni dohodli, neměl důvod, a jestli Corinna Börnigová odmítla přistoupit na jeho požadavek a on přesto trval na svém a nezvané hosty vypoklonkoval – aniž jim pochopitelně Forestierova vraha prozradil –, ani pak nevidím důvod, proč by si měl vpálit kulku do hlavy. A že by ho k tomu ti tři násilím donutili, pokládám už vůbec za nepravděpodobné! Příliš si navzájem protiřečili.“

„Forestierův vrah, cha, cha!“ rozchechtal se Hartung tak, jak jsem ho dosud neviděl: odulé tváře mu nabobtnalý, ústa roztáhl jak žába, nad inteligentníma malýma očkama se střídavě zvedala a klesala střecha hustého obočí, jež mu na plešce nad čelem prohloubila tři křivolaké vrásky.

„Proč se asi Schertel zdráhal vydat jeho jméno všanc bez předchozí protislužby svých partnerů? Protože mu nedůvěřovali a on by s důkazem musel počkat, až by o osobě vraha nebylo pochyb. Nijakých pochyb – takže ani sám Schertel si nebyl tak docela jistý!“

Starý Jupp mě popadl za rameno a zatřásl se mnou. „Přihořívá, pane Kerstene, ale pořád ještě nehoří!“ A služebním tónem přikázal Meyerovi: „Oficiální verze pro tisk, pane kolego, zní: Sebevražda. Ta novinářská smečka tu bude jistě co nevidět. I když nepředpokládám, že se tu dlouho zdrží. Sebevrazi tolik neletí. Takových, co si v našem krásném městě denně sáhnou na život, je spousta. Máte pravdu, pane Kerstene, pro nás však je a zůstane tento případ vraždou, které musíme přijít na kloub. I přes všechnu vrahovu mazanost. Tímto vás tedy zavazuji mlčením.“

Pak starý Jupp nařídil Meyerovi, aby mě odvedl do auta, kde jsem měl počkat, kdyby mě náhodou ještě potřebovali. Meyer měl přivést komisaře Lässiga.

Uvelebil jsem se na zadním sedadle. Řidič mě vůbec nevzal na vědomí. Nakoukl jsem mu přes rameno, byl začtený do nějakého komiksu, vzrušením si špičkou jazyka přejížděl rty a nevěděl o světě. Co bych taky mohl od takového primitiva čekat.

Mezitím dorazili novináři a opravdu jich byla jen hrstka. Policisté obklíčili ulici a pozemek a tvářili se důležitě. Nečekal jsem snad ani půlhodinu a Hartung s Meyerem byli tu. Sebevražda vskutku není pro lovce senzací příliš atraktivní sousto… Dva chlapi odnášeli na nosítkách Schertelovu mrtvolu, přikrytou plachtou.

Během zpáteční jízdy na komisařství seděl kriminální rada mlčky, zahloubán do sebe, a ani Meyerovi nebylo do řeči.

„Co vlastně Schertel slečně Börnigové odpověděl, když po něm chtěla klíče od vily?“ zeptal se mě pojednou Hartung.

„Tvrdil, že je nemá. Forestierův vrah je prý musel u mrtvého najít a nejspíš je šlohnout. Ale na magnetofonovém pásku Schertel naopak přiznává, že mu Forestier klíče dal.“

„A Forestier je dostal od Börnigové,“ doplnil mě Meyer. „Jenže v bungalovu jsem po klíčích pátral marně.“

„Vyjdeme-li tedy z předpokladu, že byl Schertel zavražděn, jaký nám z toho plyne závěr – no, pane vrchní kriminální asistente?“ vybídl kriminální rada Meyera.

„Že vrah vzal klíče proto, abychom Schertela nemohli obvinit z účasti na událostech ve vile,“ měl Meyer pohotovou odpověď.

„Chyba lávky, pane vrchní asistente!“ zpražil ho starý Jupp. „Jste vedle jak ta jedle. Schertela určitě neposlali na onen svět kvůli nějakým klíčům. Že vrah odcizil své oběti klíče, dokazuje pouze to, že věděl, že jsou od vily v Parkstrasse 5. Poznal je a vzal. Co tím sledoval, to se můžeme toliko domnívat. Kdyby měl Schertel v kapse jiné klíče, určitě bychom je u něj našli. Z toho tedy vyplývá, že vraha musíme hledat jen mezi těmi osobami, které klíče od vily znají.“

„To jsou Corinna a Heinz Börnigovi. Doktora Luderera můžeme vyloučit,“ prohlásil Meyer a Hartung souhlasně přikývl.

„A jak by to ten dotyčný provedl?“ vmísil jsem se do hovoru. „Komisař Lässig by ho přece musel vidět! Vrah jistě netušil, že je Schertel sledován, a neplížil se proto jako nějaký Indián v prérii…“

„Meyere, vysvětlete to panu výzkumníkovi, prosím vás,“ sykl Hartung.

„Od tři čtvrtě na dvě, potom co noční návštěva z bungalovu vypadla a odjela, nepovažoval Lässig za nutné lítat po zahradě sem a tam jako hlídací pes. Mimochodem, vás taky nezpozoroval, což byla jeho první chyba. Noc byla dost chladná a taky měl za to, že Schertel už spí. Služební auto stálo stranou, zádí hluboko v křoví. Držel službu už 24 hodin a ve voze byl sám. On se pochopitelně dušuje, že ani oka nezamhouřil a že by nějaký zvonění, otevírání nebo bouchnutí dveří v žádným případě nemohl přeslechnout. Navíc prý si nechal otevřený okýnko.“

„Jednoduše si hodil chrupku,“ láteřil Hartung. „Jenže mu to ani nemůžu zazlívat! Byl přetažený a já ho neměl kým vystřídat. Všichni chlapi od kriminálky jsou přetížení a nevědí, kam dřív skočit. Kriminalita prudce stoupá, nevíme, kde nám hlava stojí. Abychom to všechno stihli, musel by mít frankfurtský policejní sbor o pár stovek lidí víc. Jo, tak to u nás vypadá, pane Kerstene,“ povzdechl si. „Vrah se ani nemusel plížit jako Apač. Nechal své auto klidně stát na parkovišti a zamířil k bungalovům stejnou cestou jako vy. Zvonit nepotřeboval, protože klíč měl. Tiše vklouzl do domku a právě tak tiše a nepozorovaně ho zase opustil.“

Na komisařství jsem se uvelebil v křesle v koutě sekretariátu. Sekretářky bušily do strojů a nebraly mě na vědomí. Po chvilce vešel Alfons a vyzval mě, abych ho následoval. Zavedl mě do místnosti, kde byli přítomni kriminální rada Hartung, nějaký těžký atlet v uniformě a chlap s podrápaným obličejem a zafačovaným pravým okem. Uprostřed stál stůl, na němž ležel papírový sáček a pistole s tlumičem zvuku. Meyer vyjmul ze sáčku uválený klobouk a nasadil ho tomu chlápkovi se škrábancem na tváři na hlavu. Seděl mu jako ulitý.

„Poznáváte v této tragické osobě onoho mírumilovného občana, který si jaksi nerozuměl s vaší kočkou?“ obrátil se na mě starý Jupp.

„Ano, to je on,“ přisvědčil jsem.

Chlap se vzpouzel a vztekal a dožadoval se advokáta, na něhož má prý jakožto občan tohoto státu právo. Vymyslel si báchorku, že se na balkóně jeho bytu včera v noci honily kočky, a když na ně vlítl s koštětem, aby je rozehnal, kocour mu skočil na krk a takhle ho zřídil. Jak prý chci až teď dokázat, že byl v mé garáži a poškrábala ho zrovna moje kočka? Nějaký klobouk? To je přece k smíchu, takový pasuje na každou druhou hlavu. A tuhle pistoli vidí dneska ponejprv, koneckonců nevlastní ani zbrojní pas, tak jak by mohl mít pistoli? A nakonec prohlásil, že bez advokáta už neřekne ani slovo.

„Odveďte ho!“ zařval Hartung a odešel do sekretariátu.

„Teď si v klidu poslechnu magnetofon. Nepřeju si, aby mě někdo rušil!“ prohlásil rezolutně. Ta poslední věta byla určena zejména oběma sekretářkám, které poslušně sklopily hlavy.

Tak jsem znovu skoro hodinu poslouchal Schertelův hlas. Hlas ze záhrobí. Poslední věta – stop.

„Vzal to vskutku zevrubně,“ řekl Hartung. „A proč vlastně? Už jste na to přišel, Meyere?“

„Myslím, že jo, šéfe. Schertel přece netušil, že už ho z vraždy Lumierové nepodezříváme. Rozhovor Corinny Börnigové s panem Kerstenem a především její přiznání, že Forestiera den před vraždou informovala o falešným obrazu, visícím ve vile její tety, nás přivedly k novým úvahám. Obvinila snad Forestiera z vraždy, aby kryla Schertela? Ale proč? Pro to nebyl důvod. Forestier naopak měl důvod starou paní usmrtit. Jeho obraz Lumierová na základě pochybný kupní smlouvy prodala jako údajný originál van Gogha. Schertel byl po 17. hodině ve vile ještě jednou a my víme, že v té době už byla Lumierová po smrti. Schertel ale nevěděl, že ho právě proto nepodezříváme. Měl strach, jestli ho náhodou někdo ze sousedů neviděl a jak by v tom případě dokázal, že našel starou paní už mrtvou? Neměl alibi ani pro dobu smrti Lumierové, ani pro dobu vraždy Forestiera, protože jeho jediní svědci byli mrtví. Proto se zašil v bungalovu a připadal si jak ztroskotanec ve člunu. Chtěl jít na komisařství a vypovídat, ale ne jako podezřelej z vraždy. Proto to nastrojil tak, že si nejdřív vylil srdce panu Kerstenovi, o němž se dověděl, že s náma spolupracuje, a jeho prostřednictvím nás chtěl přesvědčit o svý nevině. Při tý příležitosti se ale od pana Kerstena dověděl, že ho kriminální policie vlastně vůbec nepodezírá, že má naopak důkazy o tom, že vrahem Lumierové je Forestier. To se ví, že na sebe dostal pořádnej vztek.“

„Jeho lstivost mu ale nebyla k ničemu,“ pokračoval kriminální rada. „Byl ochotný tvrdit, že telefonní šňůru přestřihl Forestier, a podat o tom důkazy. Chtěl nám nakukat, že nešlo o pouhé zabití, ale o promyšlenou vraždu. Věřil totiž, že když nám prozradí oba vrahy, jemu samému se už kvůli tomu padělku nemůže tolik stát.“

„A ten, kdo zastřelil Forestiera, má na svědomí i Schertela. To jsou vaše slova, šéfe.“

„Nesmysl. To by ani nebylo možné,“ vyjel na něj Hartung. „Mám na sebe vztek, že mi to nedošlo dřív. Chválabohu v tomto bodě už mám jasno. Forestierův vrah nám utéct nemůže, ale zato vrah či vražedkyně Schertela si teď někde sedí v teple a cítí se v bezpečí jak v bankovním sejfu.“ Odmlčel se, razantně zamáčkl zbytek doutníku v popelníku a tvářil se přitom, jako by právě zneškodnil jedovatého škorpiona. Pak se zašklebil na mě a řekl: „No tak mi ještě jednou zevrubně vyličte, jak doběhli Guntropa, pane Kerstene.“

Vylovil jsem svůj poznámkový blok, do něhož jsem si okamžitě po audienci naštěstí udělal pár poznámek, a spustil: „Annette Lumierová údajně tvrdila, že její matka, Francouzka, pracovala jako hospodyně u doktora Gacheta ve vesnici Auvers-sur-Cise. U tohoto doktora bydlel v roce 1890 dva měsíce van Gogh. Byl duševně chorý, ale maloval s o to větší posedlostí. Obraz s kyticí květin na stole a dívkou u okna prý tajně věnoval její matce. Koncem července 1890 se van Gogh zastřelil. Její matka dárek střežila jak oko v hlavě a v roce 1908 ho odkázala jí, Annettě Lumierové, pozdější dvorní herečce. Lumierová musela svou poslední roli sehrát opravdu věrohodné, neboť Friedrich Guntrop byl o její váženosti a o původu van Goghova obrazu absolutně přesvědčen. Byl to rafinovaný podvod, pojištěný odbornou expertizou, v němž šlo o 400 000 marek! Jak dojemná a působivá musela být scéna odehrávající se v salónu někdejší slavné herečky, která se v důsledku nouze s těžkým srdcem loučí s mistrovským dílem slavného van Gogha, pocházející z pozůstalosti její zesnulé matky… Franz Schertel k podpisu kupní smlouvy doložil pouze papíry, nic víc… A velký Guntrop slepě nalítl bez ohledu na to, jestli přitom pociťoval nějakou auru či ne.“

„Takže tím je to vyřízeno,“ prohlásil Hartung. „Případ Annetty Lumierové je vyřešen. Smrt staré paní zavinil Forestier, malíř závislý na drogách a navíc vyhecovaný svou milenkou, které šlo pravděpodobně hlavně o provizi z pohádkového obnosu. Jestli se Schertel Forestierovi včas zmínil o jeho odměně ve výši 50 000 marek, to se můžeme už jen dohadovat… Mrtví si svá tajemství odnášejí do hrobu. Ani Guntrop by nám neřekl víc než vám. Zřejmě se rozhodl do budoucna předstírat, že je přesvědčen o pravosti obrazu. Koneckonců od toho tu jsou expertizy… A pak, je to jeho soukromá záležitost, jakým způsobem a za jakých okolností obraz získal a kolik za něj zaplatil. Corinna Börnigová by nám mohla Schertelovu výpověď na pásku toliko potvrdit a svého nevlastního bratra buď obvinit, nebo taky ne. Ale pravděpodobně by nám teď každou výpověď odepřela. Její osobní vztah k nevlastnímu bratrovi i k tetě je dost záhadný.“ Starý Jupp zvedl sluchátko a chtěl nějakého doktora Müllera. Když dostal spojení, zeptal se: „Už máte výsledky pitvy, doktore?“, poznamenal si cosi na papír, poděkoval za informaci a zavěsil. „Pitva prokázala, že Schertel si piva ani nelokl! Krátce před smrtí, mezi půl třetí a třetí hodinou ranní, snědl pouze dvě housky se šunkou.“

„Promiňte, šéfe, ale co když si nalil a jen si líznul. Třeba se mu pivo zdálo moc studený, a tak skleničku zase vylil, vypláchnul a postavil do dřezu.“

„A pak si vzal z lednice dvě housky se šunkou, snědl je a vpálil si kulku do hlavy? Kdepak, Meyere. Kdyby si byl otevřel láhev, musel by na ní i na sklenici zanechat otisky prstů.“

„Otisky prstů se nenašly, to je fakt,“ připustil Meyer.

„A ve sklenici nezbyla ani slza! Mohli bychom samozřejmě předpokládat, že Schertel skleničku pečlivě vypláchl a dokonce ji zvenčí otřel utěrkou. Ano, předpokládat bychom mohli leccos… Sebevrazi mívají zvláštní nápady… Po přítomnosti další osoby v kuchyni chybí sebemenší stopa. Zkrátka, vypadá to na sebevraždu jednoho velice pořádkumilovného člověka, který po sobě stírá i vlastní otisky prstů… Jenže takový puntičkář, který by pulírovat láhev od piva jako boty, neexistuje!“ prohlásil Hartung a zvedl se. „To bude šichta. Meyere. Alibi sourozenců Börnigových a doktora Luderera na dobu od 1.45 do 3.00 prověřím osobně. Vám je váš úkol na dnešní odpoledne a večer taky jasný. A co se pana Kerstena týče,“ vrhl po mně zběžný pohled. „Jestli máte chuť a peníze, můžete Meyera doprovázet. Na něho samotného by taková striptýzová tanečnice byla asi příliš tučné sousto. No však se ještě uvidíme. Stejně jako Guntrop vás nespustím z očí, pane výzkumníku,“ spiklenecky na mě mrkl a ušklíbl se.

Vrátil jsem mu obálku s fotografií a zdvořile se zeptal, jestli mohu doktora Klagemanna obrazně řečeno mírně vytahat za uši a dostat z něj, komu o té fotce co vyžvanil. Hartung mě varoval, abych si s tím dobrosrdečným mužem ještě kdy pálil prsty. Meyer prý si s ním už popovídá a sepíše protokol.

„Škoda,“ zalitoval jsem.

Alfons mé šel vyprovodit. „Tak dnes večer v osm, Hansi. Nahoď tmavý kvádro, hladce se ohol a vyglancuj boty. Já se pro tebe stavím. Tak zatím,“ rozloučil se se mnou.

Zašel jsem do nejbližšího automatu a k obědu si dal guláš s makaróny. Makaróny byly tvrdé jak tkaničky od bot a vodová omáčka připomínala vývar z maggi. Domů jsem se loudal pěšky. Svítilo sluníčko, ale lidé, které jsem míjel, byli bledí a uspěchaní a já sám utahaný jak kotě. Cestou jsem koupil šišku salámu, čtvrt kila rybího salátu, láhev ginu a sáček pepře.

Paní Seidelbastová nebyla doma. Inka se se mnou mazlivě přivítala. Za odměnu dostala rybí salát. Natáhl jsem se na gauč, zavřel oči a odpočíval. Hlavou se mi honily nejrůznější myšlenky, ale vzpomínka na Corinnu potlačila všechny ostatní. Znovu jsem ji mlhavě viděl před sebou, jak sedí u stolu v mém pokoji a snaží se mi něco nakukat. Poslal ji za mnou její nevlastní bratr a ona ho poslechla, protože byla sama zvědavá, co jsem se od Sophie Schertelové dověděl. Hlavně o Forestierovi, o ní, o Corinně, a snad i o klíčích od vily. Ale paní Sophie svého Johannese nezradila a věřila, že je v bezpečí daleko v Paříži. Corinně zmrzl úsměv na rtech a ve fialkových očích se jí usadilo zlé světýlko. Vytáhla zpod pláště mauser a zamířila na mě… Ale ne, to je přeci Schertel. na nějž míří ústí hlavně…! Otevřel jsem oči – byl jsem v pokoji sám. Spolkl jsem prášek na spaní a vzápětí usnul, jako když mě do vody hodí.

Seděli jsme s Alfonsem v exkluzivním nočním baru Casino de Paris v Kaiserstrasse. Umělecká produkce na malém pódiu začala asi před hodinou. Tančilo se, ale zábava ještě nebyla v plném proudu. Hosty by spočítal na prstech. Animírky znuděně posedávaly u baru. V lokále svítila tlumená světla, zvukovou kulisu vytvářela decentní reprodukovaná hudba a spoře oděná zpěvačka, vyluzující do mikrofonu srdceryvné slaďáky. Jakási černovláska, ležérně se opírající o barový pult, významně mrkala svými dlouhými umělými řasami na Alfonse. Znal ji, jmenovala se Elfriede, ale nechala si říkat Carmen.

Čekali jsme na Yvettu. Velká fotografie Yvetty v rouše Evině, jež visela nad schodištěm, jí dělala žádoucí reklamu. Striptýzová umělkyně mnohoslibných tvarů však měla své kvality teprve předvést.

„Přicházívá pravidelně v půl desátý,“ zasvěceně mě informoval Alfons. „Zamíří rovnou k baru a hodí do sebe dvojitou čistou whisky.“

„A před každým vystoupením do sebe kopne ještě jednu,“ přidružila se k nám Carmen. „Bez whisky je totiž Yvette v hajzlu. Nejdřív si musí trochu rozproudit krevní oběh. Teprve o půlnoci dostane ten správnej šmrnc…“

Povečeřeli jsme s Alfonsem už u mě doma. Při obložené míse a několika sklenkách piva mi vyprávěl, jak starý Jupp navštívil sourozence Börnigovy a doktora Luderera. Nikdo z nich nepopíral, že byl včera v noci u Schertela v bungalovu. Pan obchodník je pak svým černým mercedesem odvezl domů, nejdřív vysadil Corinnu a pak Luderera. Oba tvrdili, že si šli okamžitě lehnout. Totéž údajně udělal i Heinz Börnig, poté co zavezl svůj vůz do garáže.

„Ale nikdo z nich na to nemá svědka. Corinna žije sama, Ludererova žena s dcerou odcestovaly a hospodyně si šla lehnout. Börnigův šofér a hospodyně spali rovněž. Corinna vlastní BMW coupé, Luderer opela. Oba se tedy teoreticky mohli k Schertelovi vrátit. Börnig si hned poté pospíšil stěžovat na komisařství našemu nejvyššímu šéfovi, svýmu starýmu spoluhráči z golfu, že ho Hartung nepřímo vyslýchal, a ten starýho Juppa zle sjel. Jak si prý mohl dovolit zahájit vyšetřování, jako by šlo o vraždu? Pro podobnou teorii podle něj neexistuje sebemenší důkaz! Případ se má uzavřít jako sebevražda a hotovo. Golf je velice zdravej a prospěšnej sport, nemyslíš?“

Alfons pro změnu poctil svou návštěvou doktora Klagemanna. Ten pochopitelně, jak tvrdil, o ničem neví, o mé návštěvě ani o fotografii obrazu údajně s nikým nemluvil. „Nakonec starej Jupp zmáčknul Luderera a ten posléze přece jen změknul. Vytasil se s kopií kupní smlouvy i s kopiemi znaleckých posudků. A hádej, kdo sepsal ten nejvěrohodnější posudek?“ šklebil se Alfons pobaveně.

Byla taneční přestávka. Pár mužů se vrhlo k barovému pultu a nudící se dámy rázem ožily. Carmen se ležérně protáhla a vlnila se směrem k nám. „Můžu vám dělat společnost, pánově?“ nabízela se nenuceně. Alfons ji s díky odmítl a vysvětloval, že jsme přišli jen proto, abychom si promluvili s Yvettou. „Ale drink vám objednat můžu,“ uvolil se galantně.

„Dejte mi raděj devět padesát na ruku, pane Meyer. Vyhlídla jsem si ve kšeftě kouzelný šaty. Stojej osmdesát. Dnešní noc si na ně musím vydělat, víte! Ale hlad mám, to zas jo. Můžu si teda něco dát?“

Alfons přikývl: „Ty peníze vám dám pozdějc.“ Carmen houkla na barmana: „Freddy, dvakrát Prince of Wales!“

„V kuchyni pak slupne jeden sendvič a mně nechá připsat na účet celý plato,“ povzdechl si Alfons.

„Takovej kšeft se vyplatí,“ řekl jsem. „Během noci dostane hlad ještě mockrát a nechá se pozvat ještě na spoustu drinků.“

„Je to její džob, Plansi. Chtěla být původně tanečnicí, ale nějak jí to nevyšlo. Dočista odkecaná ale ještě není, s každým zas nejde. Kdykoli sem musím služebně, přisedne si ke mně ke stolu a mele a mele, a ani nečeká, že jí budu odpovídat. Můžu se tak klidné soustředit na práci a přitom nejsem nápadnej.“

„To jo,“ připustil jsem. „Ale za pár let už ji nikdo nepozve ani k tomu stolu.“

Carmen pomalu upíjela drink, hihňala se a rozjařeně objala Alfonse kolem krku. Po chvilce nás opět opustila.

Pohrával jsem si brčkem s kostkou ledu a chvilkami usrkával. Náladu jsem měl spíš pod psa.

Yvette byla přesná jak hodiny. Přišla zadním vchodem a zamířila ke své stoličce po levé straně barového pultu. Barman jí bez řečí nalil sklenku čisté whisky. Popelavé blond vlasy měla vysoko vytupírované a přes nahá ramena přehozený mývali kožich. Vyprázdnila sklenku na ex, opřela se lokty o pult a dost hlasitě se zeptala: „Tak jak jdou dneska kšefty, Freddy?“ Zezadu k ní připlula Carmen a něco jí šeptala. Yvette po nás vrhla krátký pohled.

Alfons usoudil, že nadešel náš čas, a pomalu se zvedl.

„Zlom vaz,“ zabručel jsem a lokl si Prince of Wales. Schertelova smrt ji, jak se zdá, moc nevzala, pomyslel jsem si… Carmen je navzájem představila a Alfons Yvettě políbil světácky ruku. Přitáhla si ho kravatou k sobě, cosi mu špitla, pak se svezla ze stoličky a zmizela ve dveřích vedoucích k šatnám.

Alfons se vrátil v obličeji celý rudý. „Po módní přehlídce je nám k dispozici. Musíme mít ještě chvilku strpení. O Schertelově smrti už samozřejmě ví, ale potřebuju z ní vytáhnout nějaký podrobnosti. Starej Jupp si to představuje moc jednoduše, a to ani nemluvím o tom, kolik tu dneska vyklopím. Jen výdaje splivnou přes dvacet marek.“

„Nějak to zvládnem,“ utěšoval jsem ho, „dostal jsem odměnu. A kdypak se mi hned tak zase naskytne příležitost pokochat se velkým uměním. Ale Yvette by se měla tvářit víc tragicky, nemyslíš?“

„Při tomhle džobu si přece smutek nemůže moc dovolit. Ledaže by k uctění památky svýho milovanýho Franzliho nosila celej tejden černý spodní prádlo.“

Světla v sále se ještě o tón ztlumila. Reflektory vrhaly kužele světla na malé pódium, na němž se objevil konferenciér v bílém smokinku. Z magnetofonu zazněl tuš.

Konferenciér se naučenými frázemi začal přítomným hostům omlouvat, že se přihodila taková nepříjemnost, neboť modely k módní přehlídce bohužel zatím nedošly, ředitelka je z toho zoufalá a ředitel velice rozzloben. Vážení hosté se konečně o tom mohou z reproduktoru sami přesvědčit. A skutečně jsme slyšeli, jak direktor s direktorkou na sebe ječí, až on nakonec rozhodl, že módní přehlídka se musí konat stůj co stůj, jak to půjde – včetně poslední manekýny.

A přehlídka už začínala. „Manekýny“ jedna po druhé vtančily na pódium. Číslo jedna měla kolem prsou a boků omotaný bohatě zdobený tyl, číslo dvě předváděla úsporné bikiny, číslo tři „nahoře bez“ si lehce přidržovala průsvitný župánek, který jí neustále sklouzával z ramen, další tři zdobily pouhé klobouky. Konferenciér sršel vtipem při zevrubném popisu pomyslných modelů, zacházeje místy až k nevkusným detailům. Nešlo o přehlídku modelů, ale ženských těl.

Vyvrcholením show byla Yvette. Tak jak ji pánbůh stvořil, v každé ruce obrovský vějíř z pavího peří, se svíjela v rytmu hudby tak, že jí vějíře zakrývaly pohupující se ňadra a viníci se podbřišek opravdu jen na zlomek vteřiny. Její obličej byla maska naprosté lhostejnosti, která jako by říkala: Všichni mi můžete… Barevný efekt dotvářely rychle se měnící světelné kužele reflektorů, které zářily hned rudě, hned zase modře či oslnivě bíle. Konferenciér se snažil obecenstvo přesvědčit, že Yvette předvádí exkluzivní večerní róbu od Diora a rádoby s humorem komentoval jednotlivé části drahého modelu.

Reflektory zhasly, celou tu slávu zakončil tuš. Sálem se rozlehl mohutný aplaus, povykování a pískot. Nenasytné zraky diváků, přesněji řečeno jejich mužské části, toužily po repete. Zaplatili a teď si chtěli užít, ať to stojí co to stojí. Animírky si konečně přišly na své, neboť hosté se dostávali do onoho správného varu, který se v nočních podnicích rozproudí vždy až v pozdější hodinu. Reprodukovaná hudba vyluzovala tango Modré moře a zpěvačka cituplně kvílela do mikrofonu.

Z barové stoličky se svalil první opilec a hbití číšníci ho okamžitě vynesli ven. Dopil jsem druhého Prince of Wales, ale do nálady se pořád ne a ne dostat. Navíc jsem pocítil nepříjemný tlak v žaludku.

„Mám hlad,“ pronesl jsem.

Alfons se upřímně vyděsil. „Neblázni, člověče. Tady si k jídlu nic nedávej, jestli nechceš přijít na mizinu!“

To zas takový hlad nemám, přesvědčoval jsem sám sebe. Zábava zdejšího osazenstva mi ke zvracení úplně stačí.

Yvette dodržela svůj slib a přisedla si k nám. Měla přiléhavé růžové sametové šaty s úzkými ramínky a s hlubokým dekoltem vpředu i vzadu.

Alfons nás představil a já jí vysekl poklonu: „To vaše číslo je fantastické, tak krásné peří jsem ještě neviděl.“

„Za takovej kompliment mi hned můžete zaplatit jednu čistou whisky. Už ji mám objednanou.“ Číšník tu byl cobydup. Yvette vyprázdnila sklenku jedním douškem.

Bavili jsme se nezávazně, ale Alfons záhy s obdivuhodnou obratností stočil hovor na Schertela, kterého, jak pravil, dobře znal. „Vy jste si byli taky blízcí, že? Často mi o vás vyprávěl. Ta jeho sebevražda ve vašem bungalovu mi pořád nejde na rozum. Myslíte si, že mohla nějak souviset se smrtí jeho bejvalý ženy?“

Yvette do sebe obrátila další whisky na můj účet a vyjela: „Už toho mám všeho opravdu až po krk. Dneska mě otravovali policajti a teď ještě začínejte vy. No, ale když jste byli s Franzlim kámoši…“

Měla už v hlavě, ale kupodivu mluvila celkem souvisle.

„Tak vy si myslíte, že to udělal kvůli tomu, že jeho bejvalá odešla na věčnost? Taková pitomost. Ta pro něj neznamenala víc než levnou pracovní sílu. Vzal si ji jenom proto, aby si moh otevřít krám. Jo Franzli byl mazanej jak liška. První počinek měl s nějakou madonou, kterou šlohnul v jednom vesnickým kostele. Zíráte, co? Pak přišel na fígle s obrazama. Vedlo se mu skvěle. Už před pár roky jsme spolu něco měli, ale nic vážnýho. Pak se mi nějak ztratil z očí. Pozdějc jsem se seznámila s jedním obchodníkem, kterej dělal do umění, a u něj jsem se s Franzlim potkala znova.“

„U Heinze Börniga?“ zeptal se Alfons.

„Ach, šotečka znáte taky? To je formát, co? Tehdá se mi vedlo dost mizerně. Zúčastnila jsem se nějaký přehlídky, celej den jsem musela stát jak socha na podstavci, od hlavy až k patě osvětlená reflektorama. A ten chlípník na mě civěl, div mu oči nevypadly z důlků, a dělal mi nechutný návrhy. A pak si mě odtamtud odved. Börnig to byl, kdo přišel na ten nápad s vějířema, a já se napakovala. Bungalov mi taky sehnal on, a za jak výhodnou cenu, to byste koukali. Když jsou holt známosti.“

„Takže u Börniga jste se opět setkala s Franzlim…“

„Jo, on se zrovna rozved a já už měla Börniga taky dost. Víte, on je ten typ, u kterýho člověk nikdy neví, na čem dovopravdy je. S chudákem Franzlim někdy jednal jako s nějakou onucí. Tak jsme se dali s Franzlim znova dohromady. Mám byt ještě ve Frankfurtu. Börnig se už pak u mě neukázal a Franzli hodně cestoval, od jedný dražby k druhý. Kupoval obrazy, a čím byly starší, tím na nich víc vydělal. Nebylo nám spolu zle. A najednou spáchá tohle! Ten bungalov zas prodám, už bych v něm nemohla bejt… Víte, on si mě chtěl vzít a pak že spolu z Frankfurtu vypadnem pryč. Měl pořád strach ze svý bejvalý starý… Musela ho děsně nenávidět…“ V koutku úst jí zacukalo. „Byl z toho úplně vedle, když se mu zničehonic před očima složila k zemi. Ale vlastně měla krásnou smrt, že jo? Furt si dělal výčitky, že prej ji vyděsil a ona že byla slabá na srdce. Navíc mu v krámě někdo zastřelil kamaráda a Franzli se začal ve svým bytě bát, a tak se nastěhoval do mýho bungalovu. Potřeboval klid po všech těch nervákách. A jak tak v klidu o všem přemejšlel, najednou mu došlo, proč se ho jeho bejvalá tak vyděsila. A pak si už výčitky přestal dělat. Vždyť ona ho chtěla odprásknout!“ Yvette kývla na číšníka a vztyčeným palcem u ruky si objednala další sklenku.

„Objednejte rovnou tři prosím, třikrát čistou whisky. Dávám rundu,“ řekl jsem a poznamenal: „Jenže když chce někdo někoho zabít, tak to přece ještě neznamená, že to taky udělá. Když měl Schertel ze své bývalé ženy takový strach, tak proč ji tedy šel ještě navštívit?“

„Vy máte otázky jako nějakej fízl! To tady Meyeříček je o moc milejší než vy… Ale pro mě za mě, když už jste tak zvědavej. Protože jedině jeho bejvalá stará mu mohla dosvědčit, že v době, kdy toho malíře zavraždili, odjel Franzli se svým auťákem do garáže. Jenže ona byla přesvědčená, že je Franzli mrtvej, a tak když ho najednou uviděla před sebou živýho, klepla ji z toho šoku pepka.“

To pro nás s Alfonsem nebylo nic nového. To samé přece Schertel vykládal i mně.

„Večír u mě v bungalovu se Franzlimu konečně rozsvítilo. Ona ho chtěla oddělat a taky se o to pokusila. Ne ze vzteku, dobře si to všechno promyslela. Kdyby nebyla v pánu, šla by teď do lapáku.“

Číšník před nás postavil tři sklenky s čistou whisky. „Proč by měla jít Sophie Schertelová bručet?“ zeptal se Alfons už trochu netrpělivě.

„Ale co, má to za sebou a o mrtvejch jen dobře, né? Jenže s Franzlim to pěkně zamávalo. Vždyť měl z pekla štěstí, že si toho malíře spletla s ním. Taková náhoda, a jen proto, že měl na sobě Franzliho domácí kazajku. Pěknou, prošívanou, podšitou hedvábím. Dala jsem mu ji k narozeninám. Ta ženská chtěla odprásknout Franzliho, a místo toho to naprala do svýho amanta. Smůla, co? Proto se tak vyděsila, když se Franzli, o kterým si myslela, že se ho navždycky zbavila, najednou před ní objevil živej, z masa a kostí… Ach bože, už na to nechci myslet! Proč jenom potom proved tohle… zatraceně, proč? Nic mu přeci nechybělo, byl zdravej a měl mé.“ Přepadl ji žal, několik sekund seděla jako tělo bez duše, pak se napřímila, urovnala si šaty i účes, koketně se usmála a sáhla po skleničce.

Z reproduktoru se linul sentimentální šlágr z Love Story, od vedlejšího stolu zazníval hlasitý smích a škádlení dvou děvčat, která sváděla jakéhosi tlusťocha, jemuž se už pupek sotva vešel do kalhot. Vypadal komicky.

Sophie Schertelová! To jméno mi bušilo v hlavě jako rány perlíkem. Sophie Schertelová zastřelila Forestiera, kterého tolik zbožňovala. Jaký to krutý omyl osudu! A jeho život zaplatila životem svým.

Alfons seděl v předklonu, pohled upřený na květiny ve váze. Polykal naprázdno, rozechvělýma rukama žmoulal kravatu.

Pozvedl jsem sklenku a pravil: „Na to, abychom byli den ode dne chytřejší!“

S Yvettou jsme skončili. Řekla nám, co jsme chtěli vědět, a o něčem jiném nebylo třeba se bavit. Alfonsovi ale nedalo, aby se ještě nezeptal, jestli Schertel vlastnil pistoli a jestli o ní jeho exmanželka věděla.

I tahle Yvettina odpověď byla pro nás novinkou: „Jasně, měl pistoli ještě z války a měl ji schovanou ve svým krámě v šuplíku pod pultem. Schertelová o ní pochopitelně věděla a taky s ní uměla zacházet. V prvních letech jejich manželství bejvala v krámě často sama, vím to od Franzliho.“

Yvettin tlak vlivem whisky rapidně stoupl, nevybíravými slovy proklínala „zpropadenou vražedkyni“ a zlořečila i svému milovanému Franzlimu, že jí, „svý snoubence“ nezanechal ani dopis na rozloučenou. Natož pak nějakou závěť! Vzal si život, aniž se s ní rozloučil, a ona ani netuší proč. Jediný mužský, který jí kdy slíbil, že si ji vezme…

Alfons jí dobromyslně poradil, ať to znovu zkusí s Börnigem…

„Ani nápad.“ zasyčela. „Z toho se vyklubal pěknej prasák. Nejdřív mě zahrnoval darama a pak svejma chlípnejma choutkama…“ Chystala se zřejmě popsat nám je detailněji, ale naštěstí se přiblížil čas jejího dalšího vystoupení.

Rozloučila se s námi už opět v lepší náladě. „Teď přijde moje parádní číslo!“ smála se. „Sedím na židli, svlíkám se jak had z kůže a svršky odhazuju do obecenstva. Ale umělecky! Tak zatím, pánově.“ Ano, prodávala se dobře a draho. Toho si byla vědoma nejen ona, ale i sám ředitel.

Zaplatili jsme, ani na Carmen Alfons nezapomněl. Večer se nám sice prodražil, ale v jednom jsme byli opět chytřejší. A to za to stálo. Na čerstvém vzduchu jsme se trochu vzpamatovali. U obrubníku těsně před námi zabrzdil mercedes kabriolet a šlapka za volantem na nás vyzývavě zatroubila. Vypadala jako nějaká hollywoodská hvězda na dovolené. Nevěnovali jsme jí nejmenší pozornost, a tak zase dupla na plyn.

„Strašidlo jedno,“ zabručel jsem.

Alfons mě táhl za sebou proudem nočních flamendrů ke stánku s občerstvením. Vystáli jsme frontu na frankfurtskou klobásu, kterou jsme zapili vychlazenou kolou. Pak jsme si stopli taxíka. „Koňský trh!“ udal Alfons směr.

Od šoféra nás dělila neprůstřelná skleněná tabule.

„Co to má znamenat?“ zeptal jsem se Alfonse nechápavě. „Snad mě nechceš táhnout do dalšího nočního pajzlu?“

„Co tě nemá, člověče! Jenom potřebuju mít jistotu, a tu nezískám nikde jinde než v Schertelově domě.“

„Tak si to sjedem znova,“ navrhl jsem mu. „Schertelová číhá ve tmě nad točitými schody, v krámě svítí jen lampa nad vchodem. Forestier je k ní otočený zády a na sobě má Schertelovu domácí kazajku. Schertelová nemá důvod pochybovat o tom, že to je její bývalý muž, chlap, který ji připravil o majetek a je jediným svědkem Forestierova nešťastného činu. Vpálí domnělému Schertelovi dvě kulky do zad, prchne zadním schodištěm do dvora a zmizí ve svém bytě…“ Tady jsem se zarazil. „Ale dveře k zadnímu schodišti byly přece zavřené! Sám jsem se o tom přesvědčil, když jsem pátral nahoře v Schertelově bytě… Jak se tedy Sophie Schertelová mohla dostat dovnitř a pak zase ven?“

„Po rozvodu Schertel dům koupil a zařídil si v něm byt. Ale nejen on, i Schertelová předtím často používala zadní vchod. Každej zámek má náhradní klíč – a ten pravděpodobně vlastnila ona. Jeho chybou a zároveň smůlou bylo, že si nedal vyměnit zámek. Nejspíš už zapomněl, že jeho bejvalá žena ten klíč má,“ vysvětloval Alfons.

„Dobrá, předpokládejme, že to tak bylo,“ připustil jsem, „i když se mi tomu nechce moc věřit. Tak dál… Corinna Börnigová později letí k Sophii Schertelové a zvěstuje jí, že Franz Schertel leží mrtvý v krámě. Někdo ho zavraždil… Vražedkyně tedy ví, že Corinna a nějaký cizí muž vraždu objevili, že Corinna poběží zpátky do antikvariátu a co nevidět tam dorazí i policie. Corinniny přítomnosti si netroufá využít k tomu, aby se jí taky zbavila, protože předpokládá, že Corinnin společník ví, kam šla. Tak aspoň Corinnu zapřísáhne, aby se před policií ani slovem nezmínila o Forestierovi. Je v Paříži, brzy se vrátí atd… Corinna teď pro ni zůstává jedinou svědkyní Forestierovy návštěvy v Parkstrasse 5. Vždyť mu sama dala od vily klíče! Není to tak dlouho, co se Schertelová už jednou pokusila Corinnu sprovodit ze světa. Se Schertelovým mercedesem přece odjela do Parkstrasse – přičemž předtím musela nějak využít příležitosti a vzít jeho pistoli ze stolu – a tam spatřila Corinnu u okna. Rázem jí bylo vše jasné. Na rondelu parkovalo policejní auto, salón Lumierové byl osvětlen – její mrtvola už tedy byla objevena. Je nabíledni, že budou vyslýchat i Corinnu – a to se nesmí stát! Vystřelí na ni, ale netrefí… Brzy poté, co od ní Corinna odejde, se u ní znenadání ohlásí doktor Luderer. Schertelová smrt už pro ni není novinkou, ale dozví se další podrobnosti: že na místo činu mezitím dorazil nějaký muž od kriminálky a Luderer se zmíní i o mé maličkosti a titulu, kterým jsi mě představil. A taky to, že se Corinna do krámu ještě nevrátila. Schertelová, jež musela mít už nervy nadranc, se znovu vypraví po zadním schodišti a nepozorovaně ještě jednou vnikne do Schertelová bytu. Přikrčí se nad schodištěm a vyslechne tvoji první otázku, kterou jsi položil Corinně, a její povídačku o maskovaných chlapech v autě. Tuji samozřejmě nevěříš. Schertelová je hrůzou bez sebe, že dřív či později Corinna prozradí, že byl Forestier u její tety, aby ji na základě fotky přesvědčil o tom, že údajný van Goghův obraz je padělek. Ty zamíříš k telefonu, Corinna zůstává sama v koženém křesle. Schertelová využije první příležitosti a vystřelí na ni. Prchá pak stejnou cestou, ale má v sobě ještě tolik duchapřítomnosti, že odhodí pistoli do koše na odpadky. Všechno se to odehraje během několika sekund…“ A tády jsem se znovu zarazil… „Ty okamžitě po výstřelu letíš po schodech nahoru, skokem jsi v bytě. Nikde nikdo, dveře jsou otevřené. Jak jsi sám tvrdil, nikoho jsi neviděl ani neslyšel. Trváš pořád na tom, že skočila ze schodů rovnou do dvora? Na kamennou dlažbu skoro z třímetrové výšky? Vždyť by si, člověče, musela zpřelámat obě nohy!“

„Pálí ti to, Hansi. Máš pravdu, něco tu nehraje. Takže my teď ze všeho nejdřív zajdem do bytu Schertelové a pořádně si to tam omrknem. Mám nápad…“

Byli jsme na místě. Alfons zaplatil, šofér mu dal stvrzenku a otevřeným okýnkem si nás nedůvěřivě měřil. Koženou bundu měl rozepnutou a v její levé náprsní kapse jsme zahlédli revolver.

Před domovními dveřmi jsem Alfonse zadržel: „Taky mě něco napadlo. V době, kdy se Börnig důvěrně stýkal s tou nahatou krasotinkou a sehnal pro ni za babku bungalov, určitě musel mít od toho milostného hnízdečka klíč, který mu nejspíš po jejich rozchodu zůstal.“

„To je dost pravděpodobný. Starej Jupp podniknul kdeco, ale domovní prohlídku u vysoce váženého pana obchodníka ještě neudělal. A kdyby ji i nakrásně provedl a klíč našel, musel by nejdřív Börnigovi dokázat, že se s pomocí toho klíče dostal včera v noci do bungalovu a Schertela zastřelil! To je beznadějný!“

V přízemí bydlel domovník. Alfons na něj zazvonil. Domovník se za hodnou chvíli přišoural ke dveřím a začal nás zpovídat, kdo jsme a co tu pohledáváme uprostřed noci. Jeho hlas zněl výhrůžně a vůbec bych se nedivil, kdyby v ruce třímal odjištěnou pistoli. Teprve slovo „kriminální policie“ ho přimělo otevřít. Obezřetně si nechal ukázat odznak a poté nás s nevelkým nadšením vpustil dovnitř. Šoural se před námi chodbou a my ho mlčky následovali. U otevřených dveří jeho bytu nás přimrazil hlasitý výkřik: „Ruce vzhůru, nebo střelím!“ Vzápětí třeskla rána.

„Co blázníš, stará!“ zařval domovník jménem Hellfritz.

„To je kriminálka.“

„Ach bože, to se dneska dějou věci,“ vzdychal. „Hotová Sodoma a Gomora. Ale pánové jsou od fochu a na vraždy zvyklí každej den, že jo?“

„Co den, každou hodinu! A ani okem nemrknem,“ ujistil ho Alfons a požádal ho o klíč od bytu mrtvé paní Schertelové.

Pan Hellfritz vzal svazek klíčů a spiklenecky řekl: „Pan kriminální rada dnes odpoledne nic nevobjevil, a tak se tam máte s vaším kolegou asi ještě trochu porozhlídnout, že jo? Ale je už krapet pozdě, nemyslíte?“

„Dostanem noční příplatek,“ odbyl ho Alfons a pošeptal mi: „Tak starej Jupp si přivstal – a já blázen si myslel, že ho překvapíme. No co se dá dělat!“

Domovník za námi práskl dveřmi. Byl asi rád, že nás má z krku.

Vystoupili jsme po schodech k bytu. Trochu se mi podlamovala kolena. Prince of Wales zřejmě vykonal své.

Byl to třípokojový byt s kuchyní a koupelnou. Zasunovacími dveřmi jsme vešli do místnosti, která bezpochyby patřila Forestierovi. Na stěnách visely nezarámované obrazy krajin. Vonělo to tu čerstvou barvou. Na polici ležely svazky barevných reprodukcí starých mistrů. Odděleně byla sbírka Gauguinových reprodukcí. Z obývacího pokoje vedly dveře do kuchyně a úzké předsíně a z ní se pak přišlo do ložnice. Alfons otevřel dveře a rozsvítil. Stálo tu široké dvoulůžko, skříň a toaletka. Pootevřenými, pestře pomalovanými dveřmi jsme nahlédli do vykachlíkované koupelny. Vrátili jsme se do předsíně, na jejímž konci visel závěs. Alfons ho roztáhl a my spatřili úzké schody, které vedly kamsi nahoru. Alfons rozsvítil baterku a šplhal po schodech jako první. Octli jsme se v rozlehlé podkrovní světnici. Jediným okénkem na protější straně sem dopadal pruh měsíčního světla. Alfons svítil baterkou po stěnách, až objevil vypínač. Stiskl ho.

„Vždyť jsem si to myslel,“ zajásal. „Podkrovní světnice, která slouží jako ateliér. Stěny jsou zděný, dřevěný podkrovní trámy jsou zakrytý stropem.“ Uprostřed ateliéru stál prázdný malířský stojan a kulatý stůl. Na něm ležela paleta, olejové barvy v tubách a malé a velké láhve se světlou či tmavou tekutinou. Na paletě se povalovaly štětce a hadry, potřísněné zaschlými barevnými skvrnami. Na kraji stolku se leskl skleněný popelník a v něm byl rozdrcený nedopalek doutníku.

Alfons se nad ním sklonil. „No jasně, starej Jupp! Nikdo jinej nezamáčkne špačka doutníku tak drasticky jak on.“ Posléze se vytasil s nápadem: „Odsud musí být přístup na půdy všech domů v ulici. Za války byly protipožární zdi probouraný. Jestliže se Schertelová do bytu nad antikvariátem nedostala po zadním schodišti, pak jí zbývala jedině cesta přes tyhle půdy.“

„To je ale dost nepravděpodobné,“ zapochyboval jsem. „Tenhle dům má přece tři patra a Schertelův jen dvě. A druhé poschodí je navíc neobydlené. Schertelovi zřejmě sloužilo jako skladiště. Schertelová by tedy musela seskočit z půdy do druhého patra, aby se dostala do bytu pod ním. Protože zadní schodiště končí před dveřmi do Schertelová bytu v prvním patře!“

„K čertu, taky že seskočila! To je jasný jak facka, člověče. A jasný je i to, že ze Schertelová bytu vedou do druhýho patra tajný dveře. Přeci nebyl Schertel padlej na hlavu, aby lezl ze dvora do svýho skladiště po žebříku!“ Alfons klel až běda, ale mně milostivě navrhl, že jestli chci, můžu se jít domů vyhajat do peřin. On se však nehodlá před starým Juppem ztrapnit a musí se stůj co stůj dostat do Schertelová bytu stejnou cestou jako vražedkyně.

O stěny stály opřeny obrazy v pozlacených rámech, o nichž by laik sotva zapochyboval, že to nejsou malby starých mistrů. U některých byly na mnoha místech vrstvy barev jakoby seškrábané břitvou. Na dlouhé šňůře viselo vlhké šedivé plátno. Na polici stály sklenice s barevnými pilulkami a mističky s olejovitou tekutinou. Ano, Forestier kopíroval staré mistry s veškerou důkladností a se zřejmou náruživostí. A kde vlastně existuje hranice mezi pouhou napodobeninou a zřejmým padělkem…?

Stojan přikrytý prostěradlem byl odsunut do kouta. Vedle něj stálo opřeno o sebe několik dokončených, ale dosud nezarámovaných obrazů. Sklonil jsem se, abych si je prohlédl zblízka. Byla tu barvami hýřící, impresionisticky laděná krajina a před ní malý obrázek – něčí portrét. Nevěřil jsem svým očím! Svýma fialkovýma očima se na mé usmívala Corinna a za ní se v zrcadle odrážel obličej Forestiera… Seděla mu snad Corinna modelem? A věděla o tom Sophie Schertelová? Že by to tedy byla žárlivost, která ji dohnala k tomu, že na Corinnu dvakrát vystřelila?

„Už mám ty dveře!“ zaslechl jsem Alfonsovo halekání, a tak jsem obraz rychle postavil zpět a spěchal za ním.

Dveře byly asi dva kroky od okna, nízké a natřené bíle jako stěna. Na hřebíku vedle nich visely dva klíče. Jeden se hodil ke dveřím. Alfons je odemkl, otevřel a oba klíče vzal ssebou. Sklonili jsme hlavy, pokrčili se v kolenou a tápali vpřed. Světelný kužel baterky přejížděl černé podkrovní trámy. Přirazil jsem za sebou dveře. Vzduch tu byl těžký, že by se dal krájet. Asi po třech metrech jsme narazili na zbytky protipožární zdi, na níž se už nacházela půda sousedního domu. U zdi stálo několik věder písku a zrezivělý rýč. Přelezli jsme tlusté fošny a běželi pořád kupředu. Brzy nato jsme uviděli dřevěné schody, které směřovaly dolů.

„A jsme na půdě Schertelová domu!“ zajásal Alfons.

V jednom rohu jsme objevili čtvercovou železnou záklopku – vchod do druhého patra. Druhý klíč se hodil přesně. Slezli jsme po železném žebříku a octli se ve velké místnosti, jejíž dvě okna vedla do dvora. Silně to tu páchlo plísní. Na podlaze se válely svázané časopisy, opodál obrazy naskládané na sebe a za nimi hromada starého nábytku, naházeného bez ladu a skladu přes sebe. Na dvou stolcích byly nakupeny tlusté knihy vázané v kůži. Na všem ležela silná vrstva prachu. Alfons přecházel sem a tam a něco si pro sebe mumlal. Pak se najednou sehnul, požádal mě, abych mu posvítil, a nadzvedl jakýsi úzký hliníkový žebřík. Jeho kolmé kolejnice byly připevněny pohyblivým kloubem k dřevěnému poklopu. Alfons žebřík trochu povytáhl, čímž se poklop nehlučně otevřel, přidržován dvěma postranními čepy, a pod ním se objevil čtvercový otvor. Alfons přitiskl horní okraj žebříku k otvoru, zatáhl za první příčku a žebřík se v kolejnicích pomalu sunul dolů.

„Dobře vymyšleno,“ prohodil Alfons uznale. „Pro Schertelovou nebylo tak těžký žebřík zase vytáhnout a vikýř přiklopit.“ Posvítil do otvoru. „No vida, kuchyň…“

Za pár sekund jsme stáli u elektrického sporáku. Alfons rozsvítil. Ze stropu na nás jako obrovské černé oko shlížel temný čtvercový otvor. „Určitě jde dokonale uzavřít, proto jsem ho tehdy přehlídnul,“ vzdychl Alfons. Mezi skříňkou na nádobí a stěnou byl závěs a za ním schovaný sklápěcí žebřík. Tomu, kdo se potřeboval dostat nahoru, ho stačilo jen přistavit, nadzvednout poklop a vyšplhat po žebříku.

Na kuchyňském stole jsme na malém talířku opět spatřili zamáčknutý oharek doutníku. „Takže nás starej Jupp zase předběhl,“ prohlásil Alfons nevrle. „A všude po sobě zanechal stopy. To bych si já nemohl nikdy dovolit.“ Čichl k oharku: „Ještě smrdí čmoudem!“

Prošli jsme bytem k točitým schodům. Stiskl jsem vypínač. Zadívali jsme se dolů do krámu. Na podlaze jsme rozeznali křídou obkreslené obrysy postavy: Tam ležel Forestier s dvěma kulkami v zádech.

„Takže je všechno jasný,“ řekl Alfons. „V případě Forestierovy vraždy už neexistujou bílá místa. Z lásky a strachu o něj se musela Schertelová dočista pomátnout na rozumu. Kdyby jí byl Schertel před svým odjezdem do garáže prozradil, že Forestier nikam neodletěl, ale v zuboženým stavu dřepí u něj v krámě, byl by Forestier dneska naživu a mohli bychom ho obvinit nanejvýš z jeho čachrů. Ale ne z vraždy.“

„Jak to? Copak on tu starou paní neuškrtil?“

„Ne. V tomhle případě šlo o ublížení na těle se smrtelným následkem, ne o vraždu. Pojďme do pokoje, vysvětlím ti to.“

Trápila mě žízeň a taky Alfons přiznal, že Prince of Wales a čistá whisky spalují jak oheň. V chladničce jsem objevil láhev pomerančového džusu a ve skříňce na nádobí dvě skleničky. Posadili jsme se a lačně pili.

„Pokud jde o smrt Lumierové,“ začal Alfons, „v pitevním nálezu se praví, že… Jazylka nebyla zlomená, takže tlak na krk nemohl být tak silný… ‚ Forestier tedy pravděpodobně Lumierovou popadl za krk a třásl s ní jak s žokem. V takovým případě může nastat smrt náhlou křečí vagusu, to jest nervu, kterej vede z mozku k srdci. Doktoři to poznají podle typickýho krvácení pod očními víčky. V soudní zprávě se mimo jiný konstatuje, že ‚k smrti došlo v důsledku použití násilí‘. Forestier tedy neměl v úmyslu tu starou ženskou zavraždit. Koneckonců už jí taky bylo osmdesát a on byl nepříčetnej. Možná že by našel shovívavého soudce.“

Poseděli jsme slabou čtvrthodinku a pak jsme nastoupili zpáteční cestu. Zhasli jsme v bytě a otvorem ve stropě prolezli do druhého patra. Otvor jsme zas pečlivě uzavřeli, po železném žebříku vyšplhali na půdu a za necelé dvě minuty jsme už stáli opět v ateliéru a setřásali prach z kalhot.

Alfons zamířil ke dveřím. Když byl až na schodech, houkl jsem za ním: „Kruci, rozvázala se mi tkanička… Hned jsem za tebou!“ Hbitě jsem rozsvítil, skočil ke stojanu a popadl Corinnin portrét. Sroloval jsem plátno a strčil ho pod sako… Štěstí že Forestier nezvolil větší formát, pomyslel jsem si a pospíchal za Alfonsem.

Klíče jsme vrátili panu Hellfritzovi. Bylo na něm vidět, že srší zvědavostí, ale zeptat se si netroufal.

Před domem jsme počkali na prázdný taxík. Alfons bydlel na sídlišti v jedné z těch supermoderních králíkáren. Vystupoval jsem dřív než on. „Dík žes se mnou šel,“ loučil se Alfons. „Někdy ti to oplatím a vyrazím s tebou pro změnu na ty tvoje výzvědy. Stejnak máš legrační profesi.“

„To není profese… já žiju v poměrech,“ odpověděl jsem. „A bohužel, většina lidí naší společnosti žije v poměrech, které nemůže změnit. Dvě vraždy, čtyři mrtví – to jsou samé záporné jevy. Ale nejde ani tak o ty jevy jako o jejich řešení. Jeden zfalšuje obraz, druhý za něj vysolí čtyři sta tisíc marek, gentleman-grázl chodí hrát s panem policejním prezidentem golf a nevlastní sestra toho grázla je do všeho namočená, má překrásné fialkové oči a kouzelný úsměv, ale mlčí jak ryba… a naše slavná policie má k dispozici jen výpověď údajného sebevraha na magnetofonovém pásku.“

Semlel jsem asi páté přes deváté, protože mě Alfons s očividnou starostlivostí prosil, ať si to tak neberu a dobře se vyspím. Než jsem stačil odemknout domovní dveře, byl taxík pryč.

Inka se ke mně radostně měla. Vzal jsem ji do náruče, pomazlil se s ní a jemně ji položil na gauč. Na stole jsem rozvinul Corinnin obraz. Podpírala si bradu pravou rukou a upřené se na mě dívala se záhadným, posměšným výrazem v očích. Kočičích očích… Ten pohled jsem nesnesl. Vzal jsem noviny s palcovým titulkem Vražda v Parkstrasse a zakryl jí jimi obličej.

Usnul jsem skoro okamžitě a tentokrát mě netrápily žádné divoké sny.

Následující den se nedělo nic mimořádného, takže jsem se mohl v klidu věnovat své práci. Pokračoval jsem v anketě, jíž se mělo zjistit, které domácí zvíře je u našich občanů nejoblíbenější. Andulka to s převahou vyhrála nad psem, a sice proto, že za ptáka se neplatí daně. Taky jsem se dotazoval na nejoblíbenější toaletní mýdlo. Jistá továrna na výrobu mýdel chtěla totiž po Veritasu vědět, jaká je na trhu poptávka po jejím novém výběrovém mýdle s vřídelním účinkem. Náš psycholog nám v oběžníku doporučoval, abychom se ve své anketě zaměřili nejprve na hygienu jako takovou a teprve poté se konkrétně ptali na dané koupelové mýdlo. Na našem trhuje přehršel mýdel či pěn, a tak jsem na závěr své zprávy poznamenal, že podle mého názoru je zcela lhostejné, jaký je výrobek kvality, rozhodující je obal. Mýdlo v lákavém obalu, na jehož přední i zadní straně je barevná fotografie rozkošného boubelatého kojence smějícího se ve vaně a svírajícího v ručkách mýdlo dané značky, půjde nepochybně vždy na odbyt.

Meyer o sobě nedával vědět. Byl jsem skoro rád.

Přesto mě pronásledovaly trudné myšlenky. Uvažoval jsem o své životní situaci a shledával ji značně mizernou. Měl jsem pocit, že stojím na vedlejší koleji. Už dlouho. Je na čase, abych přestoupil. Ale kam a jak? Hlava mi třeštila, takže jsem si opět musel vzít prášek na spaní.

Druhý den ráno v půl osmé mě volala paní Seidelbastová k telefonu. „Není to žena,“ oznámila mi s lítostí v hlase.

Zvedl jsem sluchátko a uslyšel Heinze Börniga. Nanejvýš zdvořile se mi omlouval, že mě ruší tak časně. Velice rád by prý se mnou hovořil v „čistě soukromé záležitosti“, a jestli bych byl proto tak laskav a mohl ho dnes dopoledne navštívit. Bohužel je silně nachlazen a musí zůstat doma, což má alespoň tu výhodu, že má čas se věnovat soukromým záležitostem. Samozřejmě že pro mě pošle svůj vůz, v případě že budu ochoten přijmout jeho pozvání. Mluvil chraptivým hlasem – skoro jako Schertel – a několikrát byl nucen si odkašlat.

„Dnes dopoledne… Promiňte, musím se podívat do svého diáře, jak jsem na tom,“ řekl jsem, abych získal čas, položil jsem sluchátko a pomalu počítal do dvaceti. Pak jsem sluchátko opět zvedl a pravil, že dnes dopoledne náhodou nemám nic tak důležitého na práci. „Vyhovovalo by vám to v deset hodin, pane Börnigu?“

Nadšeně souhlasil. Jeho vůz prý mě bude očekávat ve tři čtvrtě na deset před domem. Ujišťoval mě, že je mi velice zavázán, a já zase jeho, že naopak pro mě je velikou ctí a potěšením přijmout jeho pozvání. Po vzájemných komplimentech jsme se rozloučili.

Börnig byl zdvořilost sama – až moc. Co mi asi chce? vrtalo mi hlavou. Ani jeho nachlazení mu zřejmě nebránilo bez prodlení dosáhnout toho, co si umanul. Vytočil jsem číslo komisařství a žádal Meyera.

„Nazdar, jak se vědě?“ ozval se Alfons.

V krátkosti jsem mu vypověděl, kdo si přeje se mnou v „čistě soukromé záležitosti“ mluvit bez ohledu na nachlazení, které nejspíš chytil od Schertela.

„Že by mu zavolal Guntrop? V tom případě by samozřejmě tvý jméno padlo.“

„Ne,“ odporoval jsem. „Guntropovi jsem dal své slovo, že o té boudě, kterou na něj ušili podvodníci v Parkstrasse, budu mlčet jak hrob a on mi zase na oplátku slíbil, že se nikomu nezmíní ani o té fotografii, ani o mně, abych z toho neměl nějaké oplétačky. Nepřipadalo mi, že by mě nějak dával do souvislosti se synovcem Lumierové a falešným obrazem. To, že byla stará paní zavražděná, ho sice šokovalo, ale pak usoudil, že svou vinu zaplatila životem a že tu zřejmé zasáhla vyšší spravedlnost.“

„Nech Börniga, ať mluví, tak nejspíš brzy poznáš, oč mu jde. Ale bacha, Hansi! Ani slovo o tom, že byl u tebe Schertel a o tvých výzvědech u bungalovu. A pak mi hned brnkni, musím informovat starýho Juppa. Jel si znovu omrknout bungalov krásný Yvetty. Kluci z daktyloskopie se tam totiž marně pídili po nějakým otvíráku na láhve, aby mohli sejmout otisky. Nenašli ani žádný kleště nebo něco podobnýho, čím si mohl Schertel to pivo otevřít. Zubama to asi sotva svedl. No uvidíme. Takže v deset zlom vaz, Hansi!“

Něco jako výstražný signál mi zazvonilo v šedé kůře mozkové a ten pocit byl tím dotěrnější, čím víc jsem si snažil vybavit bungalov, mrtvého Schertela v kuchyni, láhev piva… a čím víc jsem uvažoval o pohřešovaném otvíráku. Byl to však jen zlomek sekundy. Ať jsem si lámal hlavu sebevíc, na nic kloudného jsem nepřišel. Jakási nejistota však ve mně zůstala, ještě když jsem se oblékal a šel se do kuchyně nasnídat. Inka mě věrně následovala.

Paní Seidelbastová mě vynášela do nebes za ten sáček pepře a vedla dlouhý monolog o nejúčinnějších metodách sebeobrany. Žádná poplašná pistole nebo ochranný sprej, ale hodit útočníkovi plnou hrst pepře přímo do obličeje a pak mu uštědřit kopanec do onoho místa! Paní Seidelbastová nadšením celá zářila. Hned si na pepř ušila kožený pytlík a strčila ho do kapsy kabátu. Rozhodla se, že se po příštím večerním kávovém dýchánku, na němž se pravidelně scházela se svými přítelkyněmi, bude schválně dlouho procházet po zahradě… Začal jsem ji vážně podezírat, že doufá, že ji někdo opravdu přepadne.

Znovu na mě vyzvídala, proč mě vezli policejním autem, a tak abych se jí zbavil, namluvil jsem jí, že jsem se stal nechtěně svědkem jistého kriminálního případu a někdy, až bude víc času, jí o tom budu vyprávět. Ta blondýnka je bohužel do toho případu taky zapletená. Paní Seidelbastová se zřejmě s mým vysvětlením prozatím spokojila, protože se už dál nevyptávala. A musím přiznat, že mě nechávala na pokoji pokaždé, když viděla, že mi není právě do smíchu. A to mi podle ní asi nebylo právě teď, když jsem se sám od sebe zmínil o té blonďaté dívce.

Dnešní ráno jsem opravdu nebyl ve své kůži. Nebylo mi do řeči, mechanicky jsem polykal sousta a nepřítomně zíral před sebe.

Paní Seidelbastová několikrát významně vzdychla a posléze se zeptala: „A co bude s kočkou, pane Kersten? Já nevím, ale s váma se poslední dobou něco děje.“

„Buďte bez obav, paní Seidelbastová. Inků v nejbližších dnech odnesu, jestli si mezitím pro ni nikdo nepřijde. A se mnou je všechno v pořádku, pokud pominu ten fakt, že v téhle zemi mají zelenou jen lidi s ostrými lokty a ten, kdo je nemá, musí chtě nechtě hrát druhé housle… Měl bych se zřejmě pokusit se jimi taky trochu ohánět, nebo… Už jednou jsem se snažil a nebyl jsem koneckonců tak neúspěšný. Koupil jsem si pěkné auto a projekt rodinného domku byl už taky hotový… A pak se najednou v jednom okamžiku všechno zbortilo jak domeček z karet. Neměl jsem nic… nikoho… a málem jsem se z toho zbláznil.“

„Zase s tím Začínáte?“ kárala mě bytná mateřsky. „Musíte se snažit na to zapomenout. Jednou to taky přebolí, uvidíte. Chce to jen čas. Vždyť já vás přeci znám.“

Ano, znala mě od té doby. Její muž byl tehdy na služební cestě. Po svém návratu domů si přečetl v novinách, že jsem řídil opilý, a okamžitě se ohlásil u prokurátora. Pan Erwin Seidelbast, obchodní zástupce firmy vyrábějící čisticí prostředky na auta, byl totiž jediným očitým svědkem oné neblahé události. Zastavil se svým vozem na místě nehody a pomohl mi vyvléct Ruth z rozbitého auta. Beatu náraz vyhodil ven a ležela bez známek života vedle v trávě. A moje žena na tom byla stejně. Byl jsem v šoku – řval jsem zoufalstvím, bezmocně plakal, držel se za hlavu, točil se zběsile dokola jako zbavený rozumu a zuřivě se bránil muži, který se mě snažil odvést pryč z toho hrůzného místa. Kufr byl jak rozšlápnutá plechovka, věci rozházené kolem… Pan Seidelbast mezi nimi objevil bachratou láhev courvoisieru. Těsně před odjezdem jsem ji strčil do kufru. Otevřel plnou láhev a přidržel mi ji u úst. Pil jsem náruživě, jako by v tom koňaku byla má spása. Na nic nemyslet, jen se zbavit té příšerné bolesti hlavy… Prázdnou láhev pan Seidelbast odhodil do křoví a mě dovlekl k odpočívadlu. Tam jsem se zhroutil… Otřes mozku ochromil činnost malých šedých buněk a já ztratil vědomí.

Posléze dorazil policejní vůz se sanitkou a položili mě na nosítka. Pan Seidelbast byl na cestě služebně a nemohl ztrácet čas. Všechno, co viděl a slyšel, vypověděl dopravní policii. To, že auto dostalo na mokré dálnici smyk, který ho katapultoval přes louku, až v plné rychlosti narazilo do nedaleké břízy. Řidič že to přežil, ale utrpěl šok. Žena a dítě byly na místě mrtvy. Zapomněl jen na jednu maličkost, že v trávě leží prázdná láhev od koňaku, kterou jsem v zoufalství vypil na ex.

Teprve po jeho odjezdu zjistili, že jsem namol. Když jsem přišel k sobě a byl schopen ze sebe vypravit pár slov, vzpomínal jsem si pouze na několik sekund před nárazem. To, co bylo před a po něm, leželo v temnotách. Nicméně vysoké procento alkoholu v mé krvi byla tvrdá realita. Takže závěr byl jasný: Řidič řídil ve vysokém stupni opilosti. Prokurátor vznesl obžalobu, že smrt byla způsobena z nedbalosti pod vlivem alkoholu.

Pan Seidelbast se vrátil domů až za několik dní. Hned jak si přečetl tu zprávu v novinách, vzpomněl si na láhev courvoisieru. A tak dodatečně uvedl do protokolu, že láhev, z které mi dal napít až po onom neštěstí, osobně zahodil do křoví. A tam ji taky našli. Tím obžaloba padla.

Byl jsem převezen do psychiatrické léčebny, kde mě manželé Seidelbastovi navštívili. Tou dobou jsem se už cítil trochu líp, paměť se mi pomalu vracela a pozvolna jsem si začal uvědomovat, co se vlastně stalo.

Seidelbastovi měli ve svém bytě jeden pokoj volný, a tak mi nabídli, abych se k nim nastěhoval. Pan Seidelbast zemřel před půldruhým rokem na infarkt. Jeho profese se na něm podepsala. Věčnému konkurenčnímu boji nakonec podlehl.

Přemýšlel jsem, proč jsem vlastně včera dospěl k názoru, že bych měl přestoupit z vedlejší koleje a proč jsem před chvílí zase něco žvanil o ostrých loktech… Jak jsem na to vůbec přišel? Znovu se mi v duchu vybavil Corinnin portrét a její záhadný úsměv… Co vyjadřoval? Naději? Pochybnost? Plátno jsem připíchl napínáčkem na tapetu… A dnes v deset budu mít to potěšení usednout proti jejímu nevlastnímu bratrovi, kterého sama nazvala lumpem, tváří v tvář.

„V poslední době jsem zažil několik nepříjemných věcí, které mě vyděsily a dočista vyvedly z míry,“ řekl jsem. „Však jste si toho sama všimla.“

„Tak teď už na to nemyslete a pořádně se napijte kávy,“ chlácholila mě paní Seidelbastová a dolila mi šálek. A pak znovu převedla řeč na Corinninu siamskou kočku. „Inka je pěkně rozmazlená. K rybímu salátu ani nečuchla. Dnes jí zase koupím mletý.“

Chtěl jsem dát bytné deset marek. V pravé kapse bundy jsem měl nějaké drobné. Sáhl jsem do kapsy a vylovil všechno, co cinkalo.

„Dvanáct marek sedmdesát pět feniků,“ napočítala paní Seidelbastová. „A o tohle tády si tak akorát můžete roztrhnout podšívku!“ Vyhrábla malou vroubkovanou plechovou korunku a přidržela mi ji před očima.

V tom okamžiku se mi v hlavě rozsvítilo. „Zátka – na tu jsem, já hlupák úplně zapomněl,“ vykřikl jsem. Myšlenky stíhaly jedna druhou. Zátka od piva, které stálo na stole v kuchyni bungalovu. Ta věc, na kterou jsem šlápl a která se mi přilepila na podrážku… Láhev kdosi otevřel v kuchyni a zátka se odkutálela až ke dveřím… Zvláštní ale je, že se nikde nenašel otvírák. Buď si ho tedy vrah nechal u sebe, nebo láhev otevřel nějak jinak, třeba o zámek u dveří, nebo o hranu kuchyňského sporáku či o nějaký ostrý předmět. K tomuto závěru musí nakonec kriminálka chtě nechtě taky dospět!

Paní Seidelbastová si zvědavé prohlížela malou lesklou věc ve své dlani. „Máte pravdu. Je to zátka od flašky. Pivo chutná nejlíp z flašky, z piksly má šmak po kovu. Proto taky kupuju jen lahvový.“ Položila zátku na desku stolu a ukázala na čtyři malé vrypy. „Ale něco takovýho jsem ještě neviděla. To musel bejt nějakej zvláštní otvírák – Co je vám, pane Kersten?“

„Láhev piva, rychle!“ vykřikl jsem, skokem byl u kredence a vytáhl zásuvku. Zběsile jsem se v ní přehraboval, až jsem konečně nahmátl otvírák. Paní Seidelbastová vyndala z chladničky orosenou láhev piva a nohou přibouchla dvířka. Vytrhl jsem jí nedočkavé láhev z ruky a otvírákem uvolnil uzávěr. Pozorně jsem si ho prohlížel: na plechu zůstala jemná puklina, nic víc. Položil jsem oba uzávěry vedle sebe a porovnával je: na jednom byla puklina – na druhém čtyři vrypy na okraji.

„Existují ještě jiné otvíráky na láhve než tenhle?“ zeptal jsem se bytné.

„Proč by neexistovaly? Třeba u Eskymáků nebo v Austrálii – nebo v Siamsku!“ odsekla naštvaně.

Byla očividně rozzlobená, protože jsem jí při překotném otvírání láhve postříkal pivem nablýskané linoleum.

Civěl jsem na obě zátky a myslel na tři osoby. Jeden nebo jedna z těch tří musí nepochybně vlastnit velice neobvyklý otvírák, kterým té noci otevřel či otevřela onu láhev v bungalovu…

Strčil jsem oba uzávěry do kapsy, vesele obejmul uraženou paní Seidelbastovou a omlouval se jí za tu podlahu. „Nemějte mi to za zlé, milá paní Seidelbastová, ale napadla mé taková bláznivá myšlenka. Vaše speciální přání, abych si vypil alespoň jednu skleničku, když už jsem tu láhev otevřel, samozřejmě s radostí splním!“

Dvacet minut před desátou jsem si oblékl plášť, sešel před dům a čekal. Netrvalo dlouho a auto bylo tu – bledě modrý ford mustang. Šofér v tmavomodré uniformě vyskočil z vozu a otevřel mi dveře tak uctivě, jako bych byl nějaký prominent. Zabořil jsem se do měkkého vypolstrovaného sedadla.

Pan Börnig obýval jednu z těch luxusních rozlehlých vil, u nichž se na cenu pozemku nehledí. Obklopovala ji pečlivě udržovaná zahrada. Příjezdová cesta byla asfaltová a končila u venkovního schodiště, vedle nějž se skvěla fontána s mramorovými sochami. Nádrž na vodu však byla prázdná.

Mustang zastavil, řidič oběhl předek vozu, otevřel mi dveře a zlomil se v pase ještě uctivěji než prvé. Vylezl jsem a nedbale zabručel: „Můžete jet.“ Před otevřeným portálem mě už očekával sluha v černých kalhotách, černobílé proužkované vestě a v bílých rukavicích a v uctivé vzdálenosti mě doprovázel, zatímco jsem celý nesvůj stoupal po schodech.

„Pan Börnig nechá prosit.“

V hale upoutaly mou pozornost plastiky ve tvaru roztodivných geometrických obrazců a obrazy, o nichž snad alespoň jejich autoři věděli, co mají představovat. Sluha mi odebral plášť a zmizel za jedněmi dveřmi. Zanedlouho se opět vynořil a ještě jednou mi zdvořile oznámil, že mě pan Börnig očekává.

Börnig seděl za psacím stolem, a aniž použil obvyklého triku a snažil se přečíst alespoň ještě pár řádků, aby tak dal návštěvě najevo svoji zaneprázdněnost, okamžitě se zvedl a vykročil mi vstříc. Stiskl mi ruku, prohodil pár zdvořilostních frází na uvítanou a nabídl mi místo u konferenčního stolku. Jeho šedý oblek byl na první pohled skvělé dílo šité na míru u prvotřídního krejčího. Na levé klopě měl úzkou smuteční pásku. Mluvil chraptivým hlasem a jeho úsměv a slova byly nadmíru zdvořilé a přívětivé. Otevřel dózu s cigaretami a doutníky a dával mi vybrat. Jako nekuřák jsem poděkoval a Börnig zalitoval, že ani on si vzhledem k svému nachlazení nemůže toto potěšení dovolit. Poznamenal, že jsme se už jednou setkali, i když jen krátce, ale s jeho sestrou Corinnou jsme se zřejmě poznali blíže, protože se mi dokonce svěřila s jistými věcmi. On mě pozval proto, že by si rád se mnou vyjasnil některé delikátní záležitosti, neboť co pro mě bylo asi jen náhodnou souhrou několika nepříjemných událostí, znamená pro něj a jeho sestru mnohem více, zvláště nyní po sebevraždě pana Schertela. Rozkašlal se a gestem ruky se mi omlouval.

„Apeloval jsem na Schertelovo svědomí a radil mu, aby se k svému zločinnému skutku přiznal. Podezříval jsem ho totiž, že toho bláznivého Forestiera navedl, aby mou tetu zavraždil. Doufal jsem, že se přizná sám, protože jsem mu nemohl nic dokázat. A kriminální policie také ne. Forestier je mrtev… Schertel všechno popřel. Po mé bezúspěšné návštěvě se zřejmě rozhodl zbavit odpovědnosti tím, že si vezme život. Tím však některé skutečnosti zůstaly neobjasněny, což je pro mě velice nepříjemné, neboť jsme byli – i když ne moc blízcí – obchodní partneři. Stále kolují různé fámy a domněnky v souvislosti s násilnou smrtí mé nešťastné tety. I vy jste byl v podezření, jestli se nemýlím!“

Ta Schertelova smrt mu přišla náramně vhod, pomyslel jsem si. Teď na něj může svalit co se dá: padělání obrazu, osnování vraždy Lumierové a snad i zavraždění Forestiera…

„Byl jsem na místě činu v Parkstrasse jako první a s vaší sestrou jsme také první objevili mrtvého Forestiera,“ řekl jsem. „To byla náhoda – v tom máte pravdu. Ale myslíte si, že to, že mě slečna Corinna později navštívila a že mě v garáži přepadl maskovaný chlap a chtěl po mně jistou fotografii, byla taky náhoda…?“

Börnig svraštil čelo, až se mu udělaly vrásky, pravou ruku zaťal v pěst a rozčileně spustil: „To byla Schertelova práce. Byl schopen všeho. Kdo jiný než on mohl mít zájem na té fotografii? Má sestra ten olej v Schertelově krámě vyfotografovala proto, že se domnívala, že je kopií obrazu, který visel nad krbem v salónu naší tety. Stará paní však byla přesvědčená, že vlastní originál van Gogha. Corinna porovnala fotku s tetiným obrazem a zarazilo ji, když ji teta ujišťovala, že od tohoto van Gogha kopie neexistuje a ani nemůže, protože byl vždy ve vlastnictví rodiny, nikdy nebyl nikam ani nikomu zapůjčen. Je to malířův dárek její matce, která v roce 1890 pracovala jako hospodyně u jistého doktora, u nějž umělec bydlel. I mně připadá ta historka fantastická, ale obraz skutečně, pokud se pamatuju, odjakživa visel v ložnici tety Annetty. Teprve nedávno se rozhodla, že ho pověsí nad krb. Věděl jsem, že to není pravý van Gogh, v těchto věcech se přece vyznám, ale neměl jsem to srdce onu iluzi mé tetě vzít. Vždyť už jí bylo skoro osmdesát… Corinna zavolala Schertelovi a chtěla po něm vědět, co je ten olej v jeho krámě zač. Zaskočila ho tím, obával se, aby jeho nekalé kšefty nevyšly najevo. Ve skutečnosti totiž pro něj Forestier maloval padělky starých mistrů, které pak Schertel prostřednictvím někoho dalšího nabízel jako originály! O těchto jeho podvodných machinacích jsem se bohužel dověděl až včera – jeho sebevražda rozčeřila stojaté vody. Schertel Corinně tvrdil, že onen olej je kopie van Gogha, a slíbil jí, že obratem zjistí, ve které galérii visí originál, a pak že tetu Annettu osobně navštíví. Téhož dne, prý z Schertelova příkazu, se však u tety Annetty ohlásil i Forestier. Ach, kéž by ho byla nepřijala! Forestier byl nervově labilní člověk, silně závislý na drogách. Chuděru mou tetu uškrtil a ve snaze simulovat loupežnou vraždu sebral obraz nad krbem a tetiny šperky, přeřízl telefonní šňůru a nepozorovaně se z vily vytratil. Poté nejspíš došlo mezi ním a Schertelem k hádce. Buď Schertel zastřelil svého komplice sám, nebo si na to najal někoho dalšího.“

V tomhle bodě jste, pane obchodníku, vedle, pomyslel jsem si škodolibě.

„Pouze fotografie a má sestra mu ještě stály v cestě, a tak se pokusil zabít i Corinnu. Sám jste toho byl svědkem! Proč měl ale spadeno taky na vás a poštval na vás toho gangstera. Fotografii má přece kriminální policie, pokud je mi známo.“

„To rovněž nechápu,“ poznamenal jsem. „Ale řada lidí jistě velice uvítá, že už Schertel nemůže mluvit.“

„Je to hrozné…,“ vzdychl útrpně, špičky prstů opřel o sebe a odmlčel se, protože sluha právě přivážel malý pojízdný bar: půltuctu lahví, skleničky, misku s kostkami ledu a stříbrné kleště.

Musel jsem se hodně ovládat, abych byl s to ty nehorázné Börnigovy výmysly, kdy se snažil z jednoho obrazu udělat dva, přijmout s kamennou tváří. Já jsem pro něj nic neznamenal, snad jen to, že jsem byl náhodou ve hře, byl jsem pro něj pouhý outsider, který cosi málo ví, a to ještě jen z doslechu. Mohl tedy hrát svou roli s absolutní jistotou. Všichni, kdo by jeho scénář mohli poopravit, byli mrtví. Kdyby se kriminální policie znovu zajímala o události, které se odehrály po 16. hodině ve vile, bude se vší určitostí tvrdit, že neměl sebemenší tušení, že jeho teta měla v úmyslu údajný originál van Gogha prodat… Doktor Luderer byl vázán diskrétností a Guntrop se nechtěl společensky znemožnit. A jestli jeho teta nějakého zájemce pro svůj obraz přece jen našla, on nemá tušení, kdo by to mohl být…

„Můžete jít, Karl. Obsloužíme se sami,“ propustil milostivě sluhu a zeptal se mě, co budu pít. Koňak? Whisky? Nebo snad dám přednost suchému martini či pernodu?

Ani nevím, jak se mi vloudilo na jazyk: „Kdybych mohl nejdřív poprosit o sklenici piva. Bez přípravy můj žaludek nesnese nic tvrdšího.“

„Pivo? Lahvinku chlazeného piva? Ale samozřejmě! S největší radostí vás sám obsloužím!“ plný ochoty se pružným krokem vzdálil. Vzápětí byl zpět a v ruce vítězoslavně třímal láhev. „Doufám, že nebude příliš studené, je z chladničky.“ Vzal z barového stolku skleničku, postavil ji přede mě, s úsměvem manekýna sáhl do kapsy a vytáhl stříbrný ukrajovač doutníků! Všechno se to zběhlo velice rychle. Přitlačil nástroj na uzávěr láhve, otočil jím, trhl rukou a zátka se uvolnila.

Levou rukou mi nalil pivo do skleničky, postavil láhev na stůl, posadil se a přehodil nohu přes nohu. „Na zdraví, pane Kerstene,“ popřál mi, vyňal zátku z otvíráku a strčil ho zpátky do kapsy. Plechovou zátku hodil do popelníku.

Pomalu jsem upíjel a zamyšleně přejížděl skleničkou po stole. Srdce jsem cítil až někde v hrdle a útroby měl křečovitě stažené, jako bych dostal ránu elektrickým proudem. V mozku se mi rozsvítil varovný signál: Klid, Hansi, ovládni se, nesmí mít sebemenší podezření!

Malá plechová zátka, na níž čtyři pazoury ukrajovače na doutník zanechaly své neomylné stopy, ležela v popelníku, kde musela zůstat, dokud se mi ji nepodaří nepozorovaně vyměnit za zátku z láhve paní Seidelbastové. Pak budu mít corpus delicti u sebe a budu moct kriminálnímu radovi předložit dvě zátky se čtyřmi stejnými vrypy. Byl jsem si teď skoro jistý, že láhev piva v kuchyni bungalovu neotevřel té inkriminované noci nikdo jiný než Heinz Börnig. To on zastřelil Schertela!

Sáhl jsem do pravé kapsy saka a prsty ohmatával dvě vroubkované plechové korunky, až jsem rozpoznal lehkou puklinu na jedné z nich…

Börnig přede mě postavil skleničku s pernodem. „Budiž vám požehnáno!“ usmíval se a oči mu svítily jak kocourovi. Zvedl jsem skleničku a sotva v ní smočil rty.

Pojednou se ke mně Börnig naklonil a zeptal se jakoby mimochodem: „Vy znáte pana Joppicha?“

Přisvědčil jsem.

„Má sestra si ho najala, aby vypátral Schertela, když se to neschopné kriminálce nepodařilo. A pan Joppich se jí zmínil o tom, že prý se s vámi setkal v zahradě bungalovu. Téže noci, kdy jsem – kdy jsme chtěli Schertela přimět k doznání. Joppich Corinně naznačil, že jste měl zřejmě v úmyslu za Schertelem zajít, a protože vám neotevřel, chystal jste se zaklepat na okno. V případě, že jste se tedy poté, co jsme my – má sestra, doktor Luderer a já – opustili bungalov, se Schertelem ještě sešel, jste poslední, kdo ho viděl živého… Rád bych věděl, jestli jste s ním té noci opravdu mluvil. Snažte se mě pochopit, pane Kerstene. Jestliže jste stejně jako Joppich chtěl pouze zjistit, kde se Schertel skrývá, je má otázka pochopitelně bezpředmětná. V opačném případě vás však prosím, abyste se vyjádřil. Můj soukromý zájem na vaší odpovědi jistě chápete? Ani vaše neobvyklé povolání vás jistě nenutí, abyste pracoval i v noci a plížil se za mužem, kterého hledá policie, jenž nepřímo zavinil smrt mé tety a s největší pravděpodobností zastřelil i Forestiera. Samozřejmě že všechno zůstane jen mezi námi.“ Dopil pernod a jeho přátelský úsměv byl tentam.

Pochopil jsem, že má strach. Joppich vyžvanil mé jméno i to, kde na mě narazil. To ostatní si Börnig samozřejmě přibájil, aby měl návnadu pro svou udičku. Potřeboval jen zjistit, jak dlouho jsem tu noc pobyl v zahradě a jestli jsem náhodou neviděl, že se k Schertelovi posléze jeden z návštěvníků vrátil. „A v případě, že ano, jestli jsem to oznámil policii…“ Má strach – proto tahle komedie! Kriminální rada si jeho alibi ověřil a Börnig, ačkoliv pro ně neměl svědky, se cítil jako ryba ve vodě. Ale jen do té doby, než se Joppich zmínil o dalším muži v zahradě… Börnig potřeboval mít jistotu, ubezpečit se o tom, že ho kriminálka opravdu nepodezřívá a věří tomu, že Schertel spáchal sebevraždu… Můj mozek pracoval na plné obrátky. Věděl jsem, že ho musím za každou cenu upokojit a něco si rychle vymyslet. Musí se opět cítit zcela bezpečný. Koneckonců pro mě je důležitá hlavně ta zátka. Tu musím vyměnit stůj co stůj!

„Vaše otázka, vážený pane Börnigu, je vskutku zcela bezpředmětná,“ lhal jsem suverénně. „To, že jsem se oné noci náhodou octl u bungalovu, nemělo vůbec nic společného se Schertelem, ale s majitelkou bungalovu. Jistou Yvettou, kterou pochopitelně asi nebudete znát. Chtěl jsem ji překvapit svou návštěvou nebo lépe, čekal jsem, až přijde domů. Pracuje totiž jako tanečnice v nočním baru Casino de Paris, a tak se vracívá velice pozdě. K mému údivu jsem u bungalovu narazil na toho Joppicha a dověděl se od něj, že v bungalovu je Schertel. Týž Schertel, po kterém pátrá policie! Protože jsem, jak se říká přišel s křížkem po funuse, nepřiznal jsem samozřejmě Joppichovi, jak se věci mají. Yvettu jsem už dlouho neviděl, a tak mě jen napadlo, že by neškodilo trochu se s ní pobavit. Noc byla vlahá a já si připadal nějak opuštěný… však to jistě taky znáte… Pak najednou před bungalovem zastavilo auto. Vaše auto, jestli se nemýlím, že? Prodral jsem se rychle houštím a prchal pryč. U bungalovu jsem už neměl co pohledávat. Od benzínové pumpy jsem si zavolal taxíka a po jedné byl doma.“

Byl to kolosální výmysl a s napětím jsem čekal, jestli mi ho zbaští.

Usmál se, z očí mu zmizel onen číhavý, napjatý výraz. Stal se z něj opět laskavý a přívětivý hostitel. Dolil obě skleničky pernodem a pravil: „Milý pane Kerstene, ať už vás k tomu nočnímu výletu vedlo cokoli, dejme tomu že ona žena, o níž jste se zmínil – i když ta se v tomto ročním období, jak je mi čirou náhodou známo, vyskytuje spíše ve svém bytě ve městě –, podstatný pro mě je ten fakt, že jste se Schertelem nemluvil. Jisté věci před jeho smrtí zůstanou tedy neobjasněny, protože se s nimi nikomu nesvěřil. Avšak vy jste nepovažoval za svoji povinnost oznámit kriminální policii, kde se hledaný Schertel skrývá?“

„Ne, já už nechci mít s touhle plejádou vražd nic společného. A taky jsem to před několika dny kriminálnímu radovi Hartungovi jasně řekl. Měl jsem si sbalit kufry už dávno, aspoň bych byl ušetřen jeho nekonečných otázek. Vždyť on mi ani nechtěl věřit, že paní Schertelovou jsem navštívil taky jen čistě pracovně!“

Börnig se potměšile uculoval a byl toho názoru, že ve své nynější profesi se asi sotva dočkám nějakého pracovního vzestupu. Jeho sestra si mě prý velice váží a i on by rád pro mě něco udělal. Kdyby se mi náhodou zachtělo změny, mohu se prý u něj kdykoli ohlásit.

Poděkoval jsem a skromně podotkl, že na místo v tak věhlasné galérii bych si byl nikdy netroufal ani pomyslet. Velice si samozřejmě takového ocenění své osoby vážím a budu o jeho laskavé nabídce uvažovat. „Na vaše zdraví, pane Börnigu, i vaší ctěné slečny sestry.“

Byl to inteligentní, bezcharakterní vrah bez jakýchkoli výčitek svědomí a vůbec si zřejmě nedokázal představit, že bych oné noci mohl přece jen jistou osobu spatřit a poznat, a přitom si své mlčení nedal pořádně zaplatit. Spolkl mi mou historku i s navijákem a já pro něj přestal být tím pádem nebezpečnou osobou. Malý zbytek nedůvěry však v ném přece jen asi doutnal, a tak si mě pro jistotu chtěl zavázat dobrým místem. Teď šlo o to na chvilku ho nějak odlákat a vyměnit zátky v popelníku. Abych získal čas, začal jsem vzletnými frázemi hovořit o obchodu s uměním, zmínil jsem se, že by náš výzkumný ústav chtěl provést reprezentativní anketu na toto téma, a vychvaloval jeho poslední katalog.

„Byl věnován impresionistům, ale ti už mezitím přestali být v kursu,“ podotkl Börnig. „Nijak mě to nepřekvapilo, víceméně jsem to předpokládal a zařídil se podle toho. Moje příští dražba bude nanejvýš rozmanitá. Dobrý chod mé galérie vyžaduje podnikavost a schopný, sehraný kolektiv lidí, kteří rozumí obchodu. Zejména vysokoškoláci se mi vyplatí, jsou chytřejší a rychleji se zapracovávají.“ Sáhl pod stůl a podal mi časopis o umění. „Vezměte si ho, odborné znalosti nejsou nikdy na škodu.“ Otevřel jsem časopis. Několik tučně vytištěných vět v článku nazvaném Impresionismus se slabou poptávkou svědčilo o prozíravosti Börnigových obchodnických znalostí a zkušeností tak Fragonard předstihl svého krajana Renoira. Jeho fiasko před týdnem je označováno za počátek konce impresionistické éry… Cena Fragonardova obrazu je rekordem dražby!

Börnig se znovu shýbl, chtěl mi zřejmě ještě něco ukázat. Má pravá ruka bleskurychle zmizela v kapse a nahmátla zátku s puklinou! Palcem a ukazováčkem jsem ji stiskl tak pevně, až to zabolelo… Ale Börnig se už opět narovnal.

„Je to velice zajímavé,“ prohlásil jsem. „Důkladně vše prostuduje – pohyb cen na trhu i kursy akcií.“

Usmál se a upřeně se na mě zadíval: „Tržní ceny určujeme my obchodníci, ale máme bohužel často značně protichůdné názory, které nám mnohdy znemožní se mezi sebou dohodnout. Tím dochází ke značným výkyvům v kursu.“ Börnig se pomalu zvedl. „Vaše návštěva byla pro mě zdrojem poučení i potěšení, milý pane Kerstene.“

Potěšení mu vyzařovalo z tváře, ale mně bylo dočista fuk.

Fascinovala mě zátka v popelníku a nedokázal jsem myslet na nic jiného. Neochotně jsem vstal, opáčil něco v tom smyslu, že je na mně, abych mu co nejsrdečněji poděkoval, a uchopil jsem časopis do levé ruky.

Börnig šel k psacímu stolu a stiskl tlačítko zvonku, přičemž se ke mně na okamžik otočil zády. To byla ta chvilka, na kterou jsem po celou dobu čekal. Necelou vteřinu jsem potřeboval k tomu, abych zátky vyměnil, a indicie zmizela v mé kapse. V popelníku se teď leskla zátka s puklinou.

Ve dveřích se objevil sluha. Börnig mi stiskl ruku o poznání déle než při mém příchodu. „Na brzkou shledanou, pane Kerstene. Řekněte prosím mému šoférovi, kam vás má zavézt.“

Pokývl hlavou na rozloučenou a na tváři vyloudil komisní úsměv. Byl to úsměv vraha…

Když jsem sluhu následoval, podlamovala se pode mnou trochu kolena. Šoférovi jsem udal ulici nedaleko policejního komisařství. Jakmile jsem vystoupil z vozu, okamžitě jsem běžel k nejbližší telefonní budce a vytočil Hartungovo číslo.

„Tak jste z té jámy lvové šťastně vyvázl, pane Kerstene. Všechno v pořádku?“ staral se Hartung.

„Dokonce moc, pane kriminální rado. Musím s vámi nutně mluvit, během pěti minut můžu být u vás,“ vyhrkl jsem nadšeně.

„Nač takový kvalt, člověče! Chtěl bych vás pozvat na oběd. Hodí se vám to ve 12.30 v Rimini ve Weserstrasse nahoře? Tam budete mít příležitost ulevit svému srdci. Tak platí?“

Přijal jsem jeho pozvání trochu překvapeně.

Nepředpokládal jsem, že by mohl Börnig dodatečně pojmout podezření. V popelníku sice ležela zcela jiná zátka, ale kde by ho napadlo kontrolovat, jestli je to opravdu ta se čtyřmi vrypy? Zašel jsem do tabáku a koupil balíček s deseti brazilskými doutníky a při té příležitosti se prodavače zeptal, jestli nemá ukrajovač doutníků spolu s otvírákem na láhve. Zavrtěl hlavou a nevrle mě odbyl, že takový ještě neviděl. Půjde zřejmě o nějaký zvláštní suvenýr, který on nevede.

Měl jsem dost času, a tak jsem postupně zašel asi do pěti obchodů s domácími potřebami a nechal si ukázat všechny druhy otvíráků na láhve, které byly v současné době na trhu. Bylo jich dost, ale lišily se pouze tvarem rukojeti nebo ji vůbec neměly, a stály proto o dva groše méně. Všude jsem ukazoval zátku se čtyřmi malými vrypy a žádal takový zvláštní otvírák, který by byl navíc spojen s ukrajovačem doutníků. Prodavači krčili jeden po druhém rameny a měli za to, že půjde zřejmě o nějaký zahraniční výrobek, který se na náš trh nedováží. Nejspíš to bude propagační suvenýr nějaké firmy, která vyrábí nápoje nebo doutníky. Tedy ne běžný spotřební výrobek. Je možné, že u něj jsou ještě vývrtka, nůžtičky nebo dokonce kompas. Bohužel nemohou sloužit.

Rozlehlá jídelna originální italské restaurace Rimini byla přecpaná spoustou malých stolků a číšníci a muž za výčepním pultem vyhlíželi jako praví Italové. Bylo tu rušno a hlučno, prostorem se táhla ostrá vůně smaženého masa a tomatové omáčky a sotva by se tu našlo jediné místečko volné. Vedoucí restaurace, jehož oblek byl skoro tak černý jako jeho napomádované vlasy, se mi uklonil a ukázal ke schodišti vedoucímu do prvního patra. Na tváři měl reklamní úsměv a páchl trochu česnekem.

Hořejší prostor byla rozlehlá galérie. U jednoho ze zadních stolků jsem zahlédl Hartunga. Vypadal světácky, i když tentokrát nežmoulal v ústech svůj obligátní doutník. Podali jsme si ruce a já mu předal balíček doutníků. „Doufám, že vám budou chutnat, pane kriminální rado. Jsou prý zdravotní.“

Překvapeně se na mě podíval a poděkoval. „To je od vás milá pozornost, pane Kerstene.“ Položil doutníky na stůl a pravil: „Rozhodl jsem se vás pozvat na oběd na rozloučenou. Poznali jsme se opravdu za zvláštních okolností, a že jsem vám nenasadil pouta hned na místě činu, vděčíte jen mému dobrému čichu. Však mě taky Meyer kvůli tomu zpočátku považoval za úplně senilního… Způsobil jste mi nemálo starostí a vy sám zažil řadu nepříjemných překvapení. Porušil jsem kvůli vám mnohokrát služební předpisy a zasvětil vás do věcí, které se vás vůbec netýkaly. Doufal jsem totiž, že vám slečna Börnigová poví víc než mně, starýmu kořenoví. A nakonec jste se osvědčil i jako Meyerův asistent, když jste s ním vymetal půdy. Dnes konečně můžeme za vším udělat tečku. Smrt Lumierové je z lékařského i kriminalistického hlediska objasněna, ve Forestierově případu už pachatelku nemůžeme povolat k odpovědnosti a u Schertela šlo o sebevraždu. Těch 400 000 si mezi sebou rozdělí sourozenci Börnigovi jako šťastní dědicové – a nebo taky ne, v případě, že jejich teta odkázala svůj majetek nějakému útulku koček, nebo kdyby se Guntrop přece jen ještě ozval… A taky my dva se už asi sotva uvidíme… Za pár týdnů odcházím do důchodu.“

„Schertel nespáchal sebevraždu, pane kriminální rado,“ dostal jsem se konečně ke slovu. „Chtěl jsem s vámi nutně mluvit, protože –“

„Doufám, že ne tak nutně, abychom se kvůli tomu zřekli naší italské hostiny?“ přerušil mě starý Jupp. „Vrah nám snad neuteče, co říkáte?“

„Ne, to tedy neuteče. Je si jistý jak v bankovním sejfu, jak jste se ráčil sám vyjádřit.“

„Pak tu tedy o nějaké naléhavosti nemůže být ani řeči,“ prohlásil Hartung rezolutně, kývl na číšníka a objednal dvakrát cannelloni s masovou nádivkou a láhev šampaňského. „To je paštika z těstovin,“ poučoval mě, velebil přednosti italské kuchyně, vyjmenovával nejrůznější koření, bájil o lahodných salátech a o tomatové omáčce se vyjádřil jako o elixíru života. Starý Jupp byl vskutku labužník!

Číšník nám naservíroval lákavě vonící cannelloni, nalil do sklenek šumivé šampaňské a láhev postavil do vědýrka s vodou.

„Tak na zdraví a na naději, protože kdo obojí ztratí, přestane ho těšit život!“ pronesl Hartung přípitek.

Postavili jsme sklenky téměř současně. „Pan Börnig dává přednost jinému přípitku,“ opáčil jsem. „Budiž nám po všech stránkách požehnáno!“

Starý Jupp se zlomyslně ušklíbl. „Copak tím má vážený pan obchodník asi na mysli? Vždyť co jemu bylo a je požehnáním, znamená pro jiné pravý opak. V naší zemi se k miliónu nikdo poctivě nedopracuje!“

Jedli jsme mlčky, s opravdovým požitkem.

Číšník odnesl prázdné talíře, Hartung vyjmul z krabičky doutník, trochu nedůvěřivě k němu přičichl, sáhl do kapsy, vytáhl malý nástroj a odřízl jím špičku doutníku. Připálil jsem mu a jen tak mimochodem poznamenal, že Börnig používá taky takovou věcičku, ale má u ní navíc i otvírák na láhve.

Starý Jupp vyfoukl oblak šedého dýmu, tvářil se spokojeně a blahosklonně mě vyzval, ať tedy konečně vyklopím, co mám na srdci. Že poslouchá…

Během deseti minut věděl všechno. Vedle jeho skleničky ležely dvě zátky se čtyřmi malými vrypy.

„Byla to moje chyba,“ připustil jsem sebekriticky. „Kdybych vám byl tu zátku hned ukázal, místo abych ji v roztržitosti strčil do kapsy, byly by vám jistě ty čtyři vrypy nápadné. Ten zvláštní otvírák, jak už jsem řekl, vlastní Börnig. Můžete vraha okamžitě zatknout.“

Hartung vzrušeně vybafl: „Kaše se nikdy nejí tak horká, jak se uvaří, pane Kerstene. Nemohl bych to bohužel nikdy udělat, dokud bych neměl jistotu. Neměl bych právo Börnigovi nařídit, aby obrátil kapsy naruby, nebo ho dokonce nechat prohledat. S malým darebákem nejsou problémy, ale Börnig patří mezi ty velké. Okamžitě by zavolal svému advokátovi, ještě by se mi vysmál a na nejvyšších místech si stěžoval na mé chování. Nemohl bych mu přece vmést do očí: V pravé kapse máte zvláštní ukrajovač doutníků. Tak ven s ním! Samozřejmě že by moje ruka byla rychlejší než jeho, ale nikdy bych si to nemohl dovolit, pokud bych si nebyl úplně jistý, že tu věc v kapse opravdu má. Ale to je samé kdyby… Teď tu jistotu tedy máme a můžeme se do té kaše pustit! Jste můj svědek, pane Kerstene. Takže dnešní oběd ještě nebyl na rozloučenou. Ale byl výtečný, že?“.

Přikývl jsem.

„Teď můžeme Börniga sbalit! Jakmile budu mít ten jeho otvírák v ruce, mám právo ho držet ve vazbě 24 hodin, ne déle. Během té doby musím vyšetřujícímu soudci předložit corpus delicti: výsledek domovní prohlídky, zatykač, váš rozhovor se Sophii Schertelovou, magnetofonový pásek, rozhovor, který jste vyslechl u bungalovu – to všechno teď nabude na významu a osvětlí pozadí případu a motiv vraha.“

Obličej mu plál radostnou předtuchou. Pravou rukou si přejížděl po pleši a zářil jak sluníčko. „V koši na odpadky ležely dvě zátky a vzpomínám si jasně, že byly hladké. A ve spíži jsme přitom našli jen jednu prázdnou láhev. Proto jsem byl přesvědčený, že jedna z těch zátek je od té láhve, co stála v kuchyni. Pochopitelně, uzávěr láhve je možné uvolnit i jinak, třeba otvírákem na konzervy. Sám jsem si to doma vyzkoušel. Schertel by tedy ani nemusel mít standardní otvírák. Takže první z těch vašich dvou zátek je důkazem mého mylného úsudku a druhá nám pomůže usvědčit vraha.“ Hartung pozvedl sklenku: „Tak tedy na vaše štěstí, pane Kerstene, že vás pan obchodník ráčil pozvat k sobě na návštěvu, a připijme i na Joppicha z detektivní kanceláře Saturn, protože on to byl, kdo krásné Corinně pověděl o vaší noční procházce kolem bungalovu. Pochopitelně že to Corinna ještě zatepla vyzvonila svému bratříčkovi.“

„Nevěřím, že šel Joppich za Corinnou. Myslím, že to pověděl přímo Börnigovi. Určité myslel na svůj podíl a byl přesvědčený o tom, že sděluje hodnotnou informaci.“

„Snad se slečny Börnigové nezastáváte?“

„Ne. Pouze jí nerozumím, tak je to. A tak rád bych…“

„Budete se jí tedy muset na to zeptat,“ odbyl mě Hartung příkře. „Börnigovi se Schertelem šlo o 400 000 marek, té staré herečce v Parkstrasse o mnohem méně, i když několik tisícovek jí z toho jistě taky káplo. Ale o co šlo Corinně? Jen o to, aby chránila Forestiera? Před Börnigem a Schertelem, kteří chtěli jeho talentu či přímo mánie napodobovat staré mistry dál zneužívat? Pak by to ale znamenalo, že ho musela milovat, ne?“

„To tedy nemusela!“ vybuchl jsem prudce, i když jsem mu v duchu dával bohužel za pravdu… Forestier ji přece maloval. Ten obraz v jeho ateliéru… je její portrét! A na tom falešném van Goghovi je taky ona… To poznání bolelo. Rozhodl jsem se ale, že o tom obrazu v mém pokoji starému Juppovi nepovím.

„Chtěla Forestiera jen využít proti svému bratrovi. V bungalovu mu přece vmetla do očí, že je lump.“

Hartung vydatně zabafal a jeho tvář zahalil hustý mrak dýmu. „Máme ještě čas, pane Kerstene. S vonícím doutníkem přece nepůjdu do toho smradu na ulici, dokouřím si ho pěkně v klidu tády. Víte, já chápu váš soukromý zájem o Börnigovu nevlastní sestru a chtěl bych vám pomoct. Ptejte se, rád vám povím, co budu vědět. Ale myslím, že vás zklamu.“

„Proč nejdřív pracovala u Schertela a pak u Klagemanna?“ položil jsem mu hned první otázku, která mi vrtala hlavou. „Börnig jí přece mohl nabídnout mnohem lépe placené místo ve své galérii.“

„Tak poslouchejte. Už starý Börnig obchodoval s obrazy, i když se z něj boháč nikdy nestal. Jeho první žena zemřela při narození Corinny. V roce 1953 se oženil podruhé, se ženou, která měla nemanželského sedmnáctiletého syna Heinze. Starý Börnig ho adoptoval. Annette Lumierová b\la Börnigova starší neprovdaná sestra. Přistěhovala se do Frankfurtu, vzala si malou Corinnu k sobě a vychovávala ji. Starý Börnig v roce 1955 za záhadných okolností zemřel a obchod odkázal své ženě, která jeho vedením pověřila svého syna Heinze. Ten využil konjunktury, obchod s uměním rozšířil a zvelebil, založil galérii a během deseti let měl v kapse první milión. Mezitím se oženil, jeho žena ho však záhy opustila, a tak se po roce rozvedl. Několikrát už byla proti němu vznesena žaloba, ale pokaždé chyběly usvědčující důkazy. Jeho matka zemřela v roce 1961 a zanechala mu celý majetek zděděný po manželovi. Corinna z toho vyšla téměř naprázdno a byla zcela závislá na svém nevlastním bratrovi. Börnig koupil dům – ne tu vilu, kde jste ho dnes navštívil –, ve kterém bydleli spolu. Existuje jistá policejní zpráva, kterou samozřejmě vyslídil přičinlivý Meyer, v níž se uvádí, že se jedné noci Corinna Börnigová, oblečená pouze v noční košili, přes kterou měla přehozený plášť, objevila na nejbližší policejní stanici celá vystrašená a žádala ochranu před svým bratrem… Vyšetřování ustrnulo na bodě mrazu, protože se dívka styděla vyprávět podrobnosti.“

„To prase!“ zasyčel jsem.

„Jo, prase,“ souhlasil se mnou Hartung. „Corinna se vrátila zpátky k tetě, která jí později, to už mělo děvče po maturitě a za sebou několik semestrů dějin umění, dala přistavět mansardu. Börnig mezitím získal pro vedení svého vzkvétajícího obchodu Klagemanna, u kterého směla Corinna po roce práce u Schertela nastoupit jako prodavačka. Annette Lumierová byla skoro bez prostředků a Börnig toho využíval. Vypátrali jsme, že ten chlap, kterého kočka tak hezky zřídila, byl spolu s Klagemannem před časem obviněn z krádeže a přechovávání uměleckých dél. Klagemann už v předběžném vyšetřování svalil všechno na svého komplice, který se přiznal a odbručel si rok. Trochu jsme si ho vzali do parády – koneckonců takové ozbrojené přepadení přece není žádná legrace – a on nám vyžvanil, že ho Klagemann za tu službičku‘ slušně odškodnil. Zkrátka dnes už víme, že Lumierová ve svém salóně prodávala gotické sochy a jiné cenné starožitnosti údajně ze soukromého rodinného vlastnictví, které ve skutečnosti pocházely z krádeží. Börnig ,zboží‘ obstarával prostřednictvím Klagemanna a po výnosných prodejích nebyl skoupý. Umělecká díla prodávaná v zatuchlém království staré herečky zejména bohatým cizincům byla díky Klagemannovým ,věrohodným‘ expertizám vykazována jako originály! Gangster v masopustní masce přiznal však i to, že se na kšeftech své tety podílela rovněž Corinna!“

„Tomu nevěřím!“ skočil jsem mu do řeči. „Vším je vinen Klagemann. Ten…“

„Jo, Klagemann,“ rozesmál se starý Jupp. „Ten vás pěkně napálil. Od doktora Luderera jsem získal fotokopie všech expertiz údajného van Goghova obrazu. A ukázalo se, že oba odborné posudky zahraničních kunsthistoriků byly padělky. Jen jeden posudek byl pravý, ten podepsaný Klagemannem. Při domovní prohlídce jsem se v jeho krámě důkladně porozhlídnul. I do sklepa jsem zašel. Není pochyb o tom, že se Klagemann na obchodu s falešným obrazem podílel. Vám sehrál divadýlko a pak hbitě varoval Börniga. Ten ,dobráček‘ teď už dvě hodiny dřepí ve vyšetřovací vazbě a tentokrát z toho nevyvázne se zdravou kůží.“

„Když si vzpomenu na ten jeho nelíčený údiv, když jsem mu ukázal fotku…“

„No a teď pokud jde o Forestiera,“ pokračoval Hartung. „O jeho nezištném a bezelstném napodobování starých mistrů vám už něco pověděla paní Schertelová. Zfalšovaný van Gogh je v tomto směru zvláštní případ, protože prodej takového obrazu Börnig organizoval prostřednictvím své tety poprvé. Podle všeho se to mělo odehrát bez vědomí Schertela. Ten se postaral jen o padělání signatury a jeho podíl na tomto kšeftu jistě neměl být příliš vysoký.“

„Ano, ale mrtvá Lumierová svírala v ruce lístek se Schertelovým telefonním číslem a Corinna přitom tvrdila, že její teta Schertela neznala…“

„To je docela možné – až do hodiny před svou smrtí… Po Corinnině telefonátu Schertel okamžitě zavolal Börnigovi a varoval ho před Corinnou a Forestierem. Börnig zašel za svou tetou a ta mu rozčileně vyčetla, že obraz je padělek, Corinna že má fotografii, která to dokazuje. A ona s tím nechce mít nic společného. Ke všemu prý v 17 hodin přijde Forestier a bude uplatňovat své právo. Börnig se odvolával na věrohodné expertizy a nakonec starou paní ubezpečil, že Corinniny obavy jsou sice míněny dobře, ale jsou naprostý nesmysl. Rozhodující jsou přece odborné posudky, a ne nějaká pochybná fotka. Navíc dosáhl i toho, aby byla kupní smlouva uzavřena už o hodinu dřív. Tetiny pochybnosti byly rozptýleny, a tak byla schopná sehrát svou roli. Börnig poté informoval Schertela, ten ale zůstal nedůvěřivý, obával se komplikací a chtěl být proto přítomen podepsání smlouvy. Börnig všechno promptně zorganizoval. Guntrop sedí na vějičku a padělek koupil. Všechno proběhlo podle plánu. Schertel dal Lumierové své telefonní číslo, aby mu v případě, kdyby Forestier moc zuřil, ihned zavolala.“

„Co myslíte, že by se stalo, kdyby se bývalo Lumierové podařilo Schertelovi zavolat?“

„Schertel by si byl nejspíš Forestiera vyžádal k telefonu a slíbil mu těch 50 000 marek, na kterých se dohodli s Börnigem jako na odškodném za mlčení. Kdyby je odmítl, tak by mu asi pohrozil, že ho udá jako padělatele. A jak by mohl Forestier dokázat, že signaturu Vincent nepřimaloval sám? Za tím padělkem musí vězet ještě něco jiného, protože zatím pořád nemůžu přijít na důvod, proč vlastně byla Corinna proti jeho prodeji. Börnig pochopitelně od své tety věděl, že Corinna dala Forestierovi klíče od vily, aby se mohl nepozorované dostat dovnitř. Schertel měl pravdu v tom, že ty klíče by se jí mohly stát osudnými, pokud by nedala přednost mlčení a báchorce o loupežné vraždě. Tak jako tak nikdo ze zúčastněných už nežil. Kromě Schertela!“

„A proč se ti čtyři tedy v bungalovu nedohodli?“

„Schertel byl ochoten jít na policii a vypovídat, ale Corinna odmítla prohlásit svou první výpověď ohledné fotografie za omyl, jak po ní Schertel požadoval. Za takovou lež jí ani on, ani její nevlastní bratr nestáli. Svou sestru Börnig zabít nechtěl, a tak mu nezbývalo než oddělat Schertela. A Börnig to taky byl, kdo na vás poštval toho maskovaného rváče. Ten chlap to vyklopil, když mu byl Börnig jako podezřelý z vraždy předveden ke konfrontaci. Jestliže dojde k procesu, v němž bude Heinz Börnig obžalován z vraždy, bude muset i Corinna porušit své mlčení. Jak dalece ale bude brán na její výpověď jako nevlastní sestry zřetel, už záleží na benevolenci soudce… Tak pane Kerstene, vzal jsem to zeširoka, ale jednak jsem chtěl v klidu dokouřit doutník a pak mi taky záleží na tom, abyste měl ohledně Corinny Börnigové konečně jasno. Od dětství byla neustále odstrkovaná a podceňovaná svým nevlastním starším bratrem, později se stala alespoň důvěrnicí své tety při prodeji kradených starožitností a až teď se v případě falzifikátu van Gogha konečně dostala ke slovu. Ten nehorázný podfuk však stál životy čtyř osob a málem i její vlastní.“

„Proč vlastně po Schertelovi tolik chtěla, aby prozradil jméno Forestierova vraha? Domnívala se snad, že by jím mohl být její nevlastní bratr…?“

„Tady jsem na pochybách. Při té noční návštěvě v bungalovu zřejmě přikládala přítomnosti svého bratra velký význam, ale obezřetný Börnig si s sebou přivedl advokáta. Kdyby ho opravdu podezírala, zachovala by se přece jinak. Možná že chtěla Schertela jen vyprovokovat? Jestli bude vypovídat, vyjde jistě mnohé najevo. Je vám ještě něco nejasného, pane Kerstene?“ Hartung naposled mohutně zabafal, nedopalek doutníku mu už málem připálil konečky prstů. Přitáhl si popelník a nedopalek svým razantním způsobem zamáčkl a rozdrtil.

„Ten případ je mi teď tak jasný, jako bych ani nebyl jeho bezprostředním účastníkem,“ odpověděl jsem s lehkou ironií.

Starý Jupp se opřel lokty o stůl a upřeně se mi zadíval do očí. „Tuším, že jste v poslední době dospěl k překvapivým závěrům. Už dlouho jste nevěděl, co se sebou, že?“

V duchu jsem mu opět dal za pravdu.

„Přiznávám, že je to tak, pane kriminální rado. I když vaše otázka chutná zatraceně hořce. Budu muset popřemýšlet, kde je vlastně moje místo. A to není vůbec snadné, věřte mi.“

„V jistých situacích je třeba myslet adekvátním způsobem. Není to právě jednoduché, to uznávám. Vzhledem k své profesi musím tuto společnost chránit, a přitom se plácám v jejím bahně. A čím jsem starší, tím prohnilejší mi připadá. To je zase moje osobní trauma. Ani já neumím myslet jinak. Pro některé chytráky platí pravý opak. Hlásají totiž, že děsivě vysoká kriminalita je symptomem naší společnosti. Ale to není pravda, je jejím důsledkem!“ Starý Jupp vzdychl a pravil: „A teď mě, pane Kerstene, budete muset doprovodit na komisařství, kde sepíšeme krátký protokol.“ Strčil obě zátky do kapsy, vyrovnal účet a číšník se s námi rozloučil originální italštinou: „Gracias. A rivederci.“

O dva týdny později se jednou navečer u mě znenadání objevila Corinna.

Zaslechl jsem klepání a zvolal „Vstupte!“ v domnění, že to je paní Seidelbastová. Ve dveřích však stála Corinna a nesměle se usmívala.

Vyskočil jsem a zíral na ni jako na přízrak. Tiše za sebou zavřela a řekla: „Ano… jsem to já.“

Inka se jí zlehka otírala o nohy a já ze sebe konečně vypravil: „Přišla jste si pro kočku, že? Už jsme si na sebe docela dobře zvykli.“

Vzala Inků do náruče a zlehka přitiskla tvář k její hnědé hlavičce.

Pomohl jsem Corinne z pláště a pověsil ho na věšák v předsíni. Vyzval jsem ji, aby se posadila ke stolu, a zeptal se, jestli jí mohu něco nabídnout. Zavrtěla hlavou. Inka se stočila do klubíčka na jejím klíně.

„Nepřišla jsem jenom kvůli Ince,“ řekla a usmála se. „Od té doby, co můj bratr sedí ve vyšetřovací vazbě, se cítím volná, i když jsem se nejdřív musela se vším, co se stalo, vyrovnat. Nebylo to lehké, protože jsem dlouho byla neustále pod tlakem svého nevlastního bratra.“

Posadil jsem se proti ní, díval se na ni a poslouchal. Vypadala kouzelně a její slova zněla přesvědčivě.

„Jak to?“ zeptal jsem se.

„Protože jsem Forestierovi prozradila, že jeho obraz visí jako údajný originál van Gogha v salónu mé tety, a dala mu klíče od vily, můj bratr mě obviňoval, že jsem smrt tety Annetty zavinila já… Přitom mi zamlčel spoustu věcí… O tom padělku jsem nesměla nikomu říct ani slovo, snažil se mě ze všeho vyloučit… Ale já jsem chtěla mít jasno a dovědět se podrobnosti o událostech toho nešťastného dne, a proto jsem ho donutila, aby jel se mnou za Schertelem, jehož úkryt vypátral ten soukromý detektiv.“

„Prozradil vám alespoň trochu víc těsně před jízdou do bungalovu?“

„Něco ano. Přiznal, že padělek byl v 16 hodin prodán Friedrichu Guntropovi – pochopitelně ne v přítomnosti mého bratra. Prodeji byli kromě Guntropa přítomni jen Luderer a Schertel, kteří údajné jednali z pověření tety Annetty a předložili expertizy. Snažil se prý přede mnou všechno zatajit jen proto, abych ještě dodatečně nevyvolala nějaký skandál, který by pošpinil důstojnou památku naší milované tety… Docela dobře se z toho vyvlíknul! Nikdy by mě ostatně ani nenapadlo, že by teta Annette mohla ten obraz přece jen prodat, věřila jsem, že jsem ji přesvědčila a že jí i Forestier dosvědčil, že jde o padělek. Až později jsem se dověděla, jak se všechno zběhlo. Guntrop poukázal 400 000 marek na konto doktora Luderera, který byl zplnomocněn spravovat jmění tety Annetty. Po její smrti Luderer neváhal a celou sumu převedl na konto mého bratra, přestože univerzální dědičkou tety Annetty jsem já. Tak, teď tedy víte vše. Ach, jak ráda bych na všechno Zapomněla!“

„Špinavé peníze,“ prohlásil jsem rozhořčeně.

„Nejsou o nic špinavější než jiné. Ale můžete být klidný, vy moralisto. Oklamaný Guntrop si je vyžádal zpátky.“

„Opravdu?“ nevěřil jsem svým uším. „Těch 400 000 marek je pro něj tedy přece jen důležitějších než veřejné přiznání své blamáže?“

„Asi pochopil, že by se to časem stejně provalilo. Opravdu se snažím na všechnu tu špínu zapomenout, to je nejlepší způsob jak skoncovat s minulostí. Tak už se mě prosím vás na nic nevyptávejte.“

„To není nejlepší, ale nejpohodlnější způsob – a já to nepřipustím.“ Šel jsem k psacímu stolu, rozsvítil lampu a natočil ji tak, aby světlo dopadalo přímo na obraz vedle poličky s knihami.

Corinna se otočila. Inka jí seskočila z klína a přikrčila se pod stolem.

Díval jsem se na obraz. Corinna na plátně se na mě záhadně usmívala, zatímco živá Corinna stála tiše za mými zády. Její obličej byl bledý a vážný.

„Ano, seděla jsem mu modelem,“ zašeptala, „ale ne pro obraz ve van Goghově stylu.“

„Věděla Sophie Schertelová, že vás maloval?“

„To nevím, ale obávám se, že tušila…“

„Toho van Gogha Forestier maloval na zakázku pro Heinze Börniga!“

„O tom nic nevím,“ bránila se rozčileně.

„Před časem jste, nevím z jakého důvodu, zašla do Schertelová krámu, spatřila obraz a v dívce u okna poznala sebe!“

„Byla to čirá náhoda. Stál spolu s ostatními obrazy opřený o stěnu a byl zakrytý plátnem, které sklouzlo. Pod nějakou záminkou jsem k Schertelovi ten samý den zašla ještě jednou, vzala s sebou fotoaparát a obraz potají vyfotila. Kdyby Forestier v té dívce nezobrazil mě, považovala bych obraz za vynikající kopii van Gogha. Chtěla jsem se ho jen zeptat, proč mi ten obraz zatajil a dal ho Schertelovi. Nic víc.“

Posadili jsme se opět ke stolu. Přinesl jsem láhev ginu a nalil dvě skleničky. Corinna uchopila svou sklenku a se zavřenýma očima ji naráz vyprázdnila.

„A co vám na to Forestier odpověděl?“ zeptal jsem se po chvíli.

„V následujících dnech jsem ho bohužel neviděla.“

„Zato jste znovu spatřila obraz, který jste vyfotografovala, a sice nad krbem v salónu vaší tety…“

„Ano. Vždycky jsem své tetě přitakávala, ale tentokrát ne… Snažila jsem se ji přesvědčit, že obraz je padělek. Věděla jsem to přece zcela jistě! Okamžitě jsem napsala Forestierovi a sešli jsme se ve městě. O tom, že by byl obraz namaloval na zakázku pro mého bratra, se nezmínil. Podezříval naopak Schertela, že zfalšoval signaturu… Prosím vás znovu, abyste mě ušetřil dalších otázek. Už o tom opravdu…“

Zavrtěl jsem prudce hlavou. „Annette Lumierová, váš nevlastní bratr, Forestier, Schertel… Chcete opravdu dělat, jako by se nic nestalo? Buď jste věděla, jaké intriky za tím organizovaným prodejem uměleckých děl v salónu vaší tety vězí, nebo jste naivní jak nemluvně. To druhé však pokládám za nepravděpodobné. Stará paní se svým způsobem na oněch kšeftech podílela a vy jste Börnigovi a Klagemannovi rovněž napomáhala. Jen v tom posledním případě jste se chtěla od nich distancovat, protože tentokrát nešlo jen o nějakou ukradenou madonu, ale o falzifikát obrazu, který se vás osobně dotýkal! Ale váš fikaný bratříček se takového sousta nehodlal vzdát a slíbil milované tetě spoustu peněz, jestliže se prodej obrazu uskuteční. Vy byste určitě taky nepřišla zkrátka… Bohužel všechno dopadlo trochu jinak… Váš nevlastní bratr teď dřepí ve vyšetřovací vazbě a čeká ho soud za vraždu. A vy se tváříte jako by se nechumelilo a jedinou vaší starostí je na všechno co nejrychlejc zapomenout. Můžete mi laskavě prozradit, proč jste vlastně za mnou přišla? Pro kočku jste si přece mohla poslat…“

Nezdálo se, že by se byla urazila za to, co jsem jí vmetl do tváře, ani se mi nepokusila nic vyvracet.

Uhnula pouze očima, když pomalu, zdůrazňujíc každé slovo, pravila: „Přišla jsem, abych vám vyjádřila svou vděčnost.“ Zalovila v kabelce a usmívala se přitom právě tak záhadně jako na obraze. Dvěma prsty vytáhla kovově lesklý předmět a položila ho přede mě na stůl. „Ony jsou totiž dva, pane Kerstene. Malé reklamní suvenýry pro bratříčka a sestřičku… Já sice nekouřím doutníky ani nepiju pivo, ale ta věc mi patří.“

Jedním skokem jsem byl u ní, popadl ji za ramena a křičel: „Tak to vy jste zastřelila Schertela! Panebože to jste byla tedy vy!“ Nebránila se, i když jsem s ní třásl jak s hadrovým panákem a bez sebe zlostí a zoufalstvím supěl: „Proč jsem se to musel dovědět jako první? Proč právě já? Mluvte! Co po mně vlastně chcete?“

Vzepřela se, prudce mě od sebe odstrčila, až sama ztratila rovnováhu a narazila na stěnu. Obličej jí plál rozčilením. „Tohle si tedy o mně myslíte! Škoda,“ pronesla tvrdě. „Buďte bez obav, Schertela zabil můj nevlastní bratr. Vím to. Vám jsem chtěla jen poděkovat, že jste zjistil, že Heinz Börnig tu věc vlastní, a oznámil jste to kriminálnímu radovi. Dověděla jsem se to od Luderera a taky to, že se při domovní prohlídce mého bratra našly oba klíče od vily, které vzal Schertelovi. Budu vypovídat, jak se klíče od vily v Parkstrasse 5 do rukou Schertelovi dostaly a proč Börnig Schertela zastřelil… Vypovím všechno, nic nezamlčím! Od té doby, co jsem se dověděla, že Forestier mou tetu nezavraždil, že zemřela shodou nešťastných okolností, zbavila jsem se velkého trápení. Jak často jsem musela od svého bratra vyslechnout: Smrt tety Annetty máš na svědomí ty, tys na ni poštvala Forestiera. Ty a nikdo jiný! – Teď to tomu padouchovi všechno vrátím!“

Sáhla po kabelce, přilákala kočku a vzala ji do náruče.

Musela jste Johannese Forestiera asi velmi milovat, dralo se mi z úst, ale nevydal jsem ze sebe ani hlásku.

„Můj plášť,“ přikázala a zlověstně po mně blýskla svýma fialkovýma očima. V tom okamžiku nebyla ani trochu žádoucí. Přinesl jsem plášť a přehodil jí ho přes ramena. Žalostně mňoukající kočku si přitiskla pevně k sobě. Nebylo už nic, co by zůstávalo ještě hádankou – kromě Corinny samotné… Na lavici svědků se snad znovu setkáme…

Šel jsem napřed a odemkl domovní dveře. Aniž mi věnovala jediný pohled, vykročila do tmy.

Tak jsme se rozešli.