Karel Michal

Krok stranou

I

– Nechceš si udělat výlet, zeptal se starý.

Já jsem nechtěl. Docela určitě jsem nechtěl, protože jsem slíbil Karlovi, že mu budu týden opatrovat kocoura, a taky jsem měl večer v Meteoru schůzku s jednou slečnou, na které mi dost záleží. A taky pršelo. Ale nemohl jsem říct ne, protože starý se určitě neptal jen tak, a já už věděl, že si ten výlet přece jen udělám. Tak jsem řekl, že jo, a ptal jsem se kam, protože starý má rád, když se projevuje zájem. Konec konců, proč bych mu neudělal radost, aby si myslel, že má okolo sebe schopné spolupracovníky. Ne snad že bych šplhal, protože kdybych šplhal, tak bych ve svých letech neseděl na své šarži, ale proto, že mám starého docela rád. Je to slušný člověk, přestože je můj náčelník, chová se docela normálně a neblbne. Je to asi taky tím, že už je dost starý, ale já bych se ani v jeho létech nesmířil s tím, jmenovat se Girardoux, kapitán Girardoux. Člověk si chtě nechtě představí mušketýra s fousama, a je trapné, že starý nevypadá ani tak jako mušketýr, ale spíš jako prasátko. Takové růžové pro štěstí, mírně obnošené. A přitom není Francouz, ale Taliján, pokud má vůbec nějakou rozumnou národnost. Totiž jeho dědeček sem přišel z Itálie. Měl v Košířích boudu s talijánskou zmrzlinou. Aby to vypadalo věrohodně, dal si k té zmrzlině umělecké jméno Bardoletti, a po něm jeho syn, tedy starého táta, ale ve skutečnosti se jmenoval Girardoux a nikdo mu to neodpáře. Starý nemohl už od mlada zmrzlinu ani vidět. Jeho táta chtěl, aby převzal firmu, totiž tu boudu, a žádné jiné zaměstnání mu nechtěl dovolit, tak starý zůstal na vojně a pak šel k policii, ještě před válkou, protože zmrzlinu odmítal prodávat, a jinak neměl na vybranou. Za války byl na kriminálce. Ve dvaačtyřicátém ho zavřeli, protože pomáhal lidem z všelijakých srabů, a seděl až do konce války. On o tom nikdy nemluví, ale myslím, že seděl dost ošklivě.

Musím říct, že s mým vztahem ke starému je to trošičku divná věc. Já mu původně dost dlouho nemohl přijít na chuť. Já mu totiž, abych se přiznal, ze začátku nevěřil. Taky není divu. Když jsem přešel od armády k bezpečnosti, jsou to asi čtyři roky, tak jsem byl na sebe trochu narostlý, jako snad každý mladý člověk, a myslel jsem, že jsem sežral veškerou dosažitelnou revolučnost. V tomhle stavu byl pro mě starý jakési dočasně nutné zlo. Připadal mi divný, omrzelý, bez nadšení, prostě jako vyhaslá kamna. Vadil mi na něm i ten pomačkaný kabát. Zdálo se mi, že ho nosí jako nepříliš pohodlnou kůži, kterou na rozkaz oblékl a kterou by stejně bez zájmu na rozkaz vyměnil za jinou. Takový ukořistěný velitel, jak jsme říkali u baterie.

Kromě toho mi vadil celý jeho způsob vyjadřování. Z vojny jsem byl zvyklý, že lidé mluví tak zvaně politicky, jako by určitý způsob vyjadřování byl stvrzenkou na určitý způsob myšlení. Neshledával jsem v tom půvab, ale myslel jsem, že se to musí, protože je to v zájmu věci. Starý to nedělal. Ani jednou jsem ho, myslím, neslyšel říct uvědomělost, třídní vědomí, politická nutnost. Jako by neznal cosi, čemu se říkává oficiální argument. Když musel něco odůvodnit, říkal „je to rozumné“ nebo „není to rozumné“, a dost. Kromě toho se každou chvíli poškleboval a vrčel, a to mě obzvlášť uráželo. Když jsme totiž my, kterým je dneska okolo třiceti, začali po revoluci rozeznávat, kde je asi pravda a kde není, bylo to pro nás po létech války něco tak nového, že jsme si o tom navykli mluvit křečovitě vážně. Jako bychom to všechno byli v bolestech porodili a ještě na vlastních bedrech odnosili.

Jednoduše, starý mi obecně pil krev. Nebýt disciplíny, málem jsem v něm viděl nedobitou kontru. Snad proto jsem si taky začal všímat, kdy se ušklebuje a kdy ne, a vůbec co vlastně dělá, jak jedná a jaký je kolem něho vzduch. A pomaloučku mi začalo být divné, že ty svoje ironické grimasy nedělá nikdy, když doopravdy o něco jde. Že se ušklebuje jen tehdy, když se jenom dělá, jako by o něco šlo, když se kolem docela jednoduché věci vytváří hubou mýtus. To už se mi zamlouval líp. Uvědomil jsem si taky, že doopravdy dělá, co se má po zdravém rozumu dělat, a že vlastně, pokud se to tak dá říct, politicky nemluví, ale politicky jedná. Já totiž, promiňte, neznám političtější jednání, než dělat všechno po zdravém rozumu s jasným vědomím, komu to jednání prospívá a kam tedy v důsledcích povede.

Nebylo to samozřejmě tak úplně jednoduché. I pak jsem starému ještě docela nevěřil. Byl příliš samozřejmý, takže mi po mém tehdejším rozumu nepřipadal dost kladný. Sám u sebe bych takovou exemplární kladnost nikdo nehledal, ale kolem sebe si člověk kladného typa vždycky tak trochu představoval buď jako hotovou snůšku deklarativních pravd, která má na každou situaci poučku, nebo jako trochu nešikovného, křečovitého svatého, který to hrozně poctivě myslí, jenomže se neumí souvisle vymáčknout, protože ta kladnost je u něho jaksi doprovázena sníženým intelektem. Já nevím, kde jsme všichni tyhle představy vzali, ale bylo to už tak.

Docházelo mi to tedy dost pomalu. Ale došlo mi to. Když mi potom za nějaký čas právě starý podepisoval jako ručitel přihlášku do strany, tak už jsem taky věděl, že jeho samotného přijali do strany v koncentráku. Jenomže jsem to nevěděl od něho.

Já bych o tom tolik nemluvil, protože starý v celé téhle historce nemá zas tak moc co dělat, jenomže člověk se tomu nevyhne. Každý z nás, myslím, potřebuje někoho, kdo mu tak trochu osobně, lidsky ztělesňuje to všechno, co člověk pokládá za správnou a dobrou věc. A snad to taky bude tím, že jsem brzy ztratil tátu, a něco z té prázdnoty ve mně zůstalo. Já třeba vím, že už si musím sám utírat nos a že nemůžu čekat, že mi někdo přinese z pouti perníkového husara, ale pomoct si od toho nemůžu. Mladého koně, pokud vím, taky zapřahají vedle starého, aby se naučil tahat, protože asi nemá cenu mu to vysvětlovat, dokud nevidí, jak to dělá ten starší kůň, a nemůže to tak trošku dělat jako on. Třeba i s vědomím, že ten vůz, který pak potáhne sám, bude už trošičku jiný.

Jenomže tohle všechno bych starému, dá rozum, nikdy neřekl. Tak jsem se zeptal, kam ten výlet, a on, že do Děčína.

– Soudruhu kapitáne, povídám, – můžu si vzít s sebou kocoura?

– Aby ses tam sám nebál? povídá starý.

– Ne, aby se nebál ten kocour. Já ho mám týden hlídat.

Starý nakrčil rypáček a říká:

– Tak ho nech tady, já mu budu dávat kůžičky od buřtů!

Takový je to slušný člověk. Jiný na jeho místě by začal řvát „soudruhu podporučíku, proveďte“, a tak, a kdyby tu byl Vilda Bachtík, začal by jistě vykládat, že kocour nám nesmí být překážkou na cestě k našim velkým cílům. Velké cíle jsou chvályhodná věc. Kocour musí ovšem taky žrát, jenže to vím já a zaplaťpánbůh taky starý, ale neví to Bachtík, nebo alespoň dělá, že to neví. Ale já si myslím, že to opravdu neví. To jsou už takoví lidé, kteří mají se vším kšeft ve velkém, myslím s cíli, ideály, vzory, a podobně, a potom jim to jaksi překáží v občanském myšlení. Já mám totiž takovou utkvělou představu, že velká huba a velké cíle se nemusí vždycky vzájemně podmiňovat. Lidé se prý dělí všelijak, ale pro mne je měřítkem zdravého občanského rozumu situace, kdy někdo z nás je v docela normální společnosti a musí jít telefonovat ve služební věci. Jsou takoví, kteří se podívají na hodinky, povstanou, prohlásí, že musejí vyřídit nutnou služební záležitost, o které nemohou blíže hovořit, která však nestrpí odkladu, a odplujou za obdivného šumu veřejnosti. A pak jsou takoví, kteří se omluví a řeknou, že se jdou vyčurat. Já si o sobě myslím, že patřím k těm druhým, ale Bachtík patří docela určitě k těm prvním. A jednou při tom ještě na mě mrkl a prohlásil ‚Však víš‘, takže bych ho byl s velikou chutí kopl. Kdybych to byl udělal, určitě by pak povídal na příslušných místech, že musíme tvořit jeden pevně semknutý kolektiv, abychom mohli odolávat náporům vnitřního nepřítele, ale soudruh podporučík Blahynka netvoří, ježto ho kopl dozadu. – On mluví vždycky slušně, aby si nepohoršil.

Tak když byl odbytý ten kocour, vytáhl starý ze stolu fascikl, z fasciklu lejstro a povídá přečti si to, to jsou ty hodinky.

Totiž s hodinkami je to asi takhle: v poslední době se tu objevovalo dost hodinek ze západního Německa. Bez dovozního povolení. Tudíž bez cla. Tudíž pašovaných. Soudě dle střívek, jsou asi takové kvality, že se prodávají v Německu na jarmarku, ale mají moc pěknou embaláž, a tak na to leckdo naletí, zvlášť když lidé neobyčejně rádi kupujou pašované a kradené věci, protože si myslí, jak si nepomohli. Na kradeném si vždycky pomohl jen překupník a na pašovaném jen pašerák, ale tohle je zřejmě nad lidské chápání a každý si myslí, že mu zlí policajti nepřejou výdělek na charitativním pašerákovi.

Ty hodinky měly faktickou cenu tak asi padesát korun, a prodávaly se za tři sta padesát až pět set, aby si tedy lidé pomohli. Bylo jich moc, a s deseti lapli chlapa v pasáži Koruna, jenže chlap prohlásil, že je koupil od jiného chlapa v pasáži Praha po třech stech, a to bylo asi pravda, protože víc neřekl a šel si to odsedět jako muž. A hodinky se kupovaly dál, a když se kupovaly, tak je musel taky někdo prodávat. A pašovat, to dá rozum, jenže kdo, to se nevědělo. Všichni postižení shodně vypověděli, že je koupili od neznámého pána. To bylo ostatně pravděpodobné, protože známému by se nikdo takovéhle hodinky prodat neodvážil.

Já jsem měl svého času ty hodinky přidělené jako případ, a vlastně jsem je nikdy nepřestal mít, jenže ono to chcíplo, jak už jsem řekl, a skončilo to zostřením celního dozoru. Udělali jsme tehdy dost velký rozruch na všech odděleních, která mají co dělat s říční plavbou.

A teď nám psali z Děčína, že vytáhli z vody chlapa. Chlap byl utopený, v kapsách měl asi desatery hodinky, a to zrovna ty, které nás tolik zajímaly. Vytáhli ho předevčírem, a ten přípis poslali těsně na to, takže byl velice stručný. Ostatně smrt, ať už to byla vražda nebo něco jiného, vyšetřuje Děčín. Nás, konkrétně naše oddělení, zajímají především ty hodinky.

Mně ovšem nebylo dost jasné, proč bych měl v tomhle stadiu věci jezdit do Děčína. Myslel jsem, že by bylo lepší počkat, co se z toho vyvine a co se Děčín dozví, a taky jsem to starému řekl, protože jsem věděl, že to nebude brát jako výmluvu. Taky to tak nevzal.

– Koukej, povídá, – třeba máš taky kus pravdy, ale jen tam jeď. Ono to nebude na škodu. Děčín půjde po mrtvole, ty po hodinkách. Nitka k nitce, a chudý má košilku.

To byla pravda. Tak jsem jel.

Toho utopeného v Děčíně jsem pochopitelně neznal. Nebyl zrovna ve stavu vhodném k seznámení, protože už byl utopený hezky dlouho. Asi tři neděle, podle pánů soudních lékařů. Neměl u sebe skoro nic. Kapesník, celuloidovou krabičku na cigarety, v ní ještě krabičku od partyzánek, sirky a kudlu. Šaty slušné, konfekční. Věk asi 35 let, světlé vlasy. Ruce, pokud se dalo zjistit, svědčily o fyzické práci. Předpokládalo se, že to bude někdo od plavby, ale nikoho zrovna nepohřešovali, a zjišťovat, kdo má zrovna volno nebo dovolenou, kdo odešel nebo koho vyhodili, to byla dost úmorná práce, protože se ostatně nevědělo, jestli je, vlastně byl ten člověk opravdu od plavby.

To vypadalo zase na usnutí, hlavně proto, že nic nenasvědčovalo násilnému činu. Na těle nebyly shledány žádné známky násilí, mohla to být sebevražda, a krom toho po čtrnácti dnech v Labi se dá dost těžko dokázat alkohol, takže není nikde psáno, že ten občan nespadl do Labe sám, když byl jako slíva, a tašku s penězi a dokumenty, kterou mívají lidé obvykle při sobě, a kterou u něj nenašli, někde nevytrousil. A stejně není psáno, že se musel utopit zrovna v Děčíně a že ho voda nepřinesla bůhví odkud. Našil ho v přístavu chyceného o nějaký řetěz.

Na tom není nic divného, a záhadného ještě míň. Totožnost skoro každé mrtvolky se časem objasní, protože po delší nepřítomnosti každý někde a někomu chybí, ten ohlásí zmizení, dá se to dohromady, a je to. Chvíli to ovšem trvá, a není možné obrátit celou republiku vzhůru nohama jen proto, že z řeky vytáhli někoho, kdo se asi utopil sám a koho nikdo nezná. Taková věc chce svůj čas.

Jenomže hodinky zůstaly hodinkami, a tak bylo třeba jít po linii hodinek, protože nebylo možné jít po linii mrtvoly, jak by řekl Vilda Bachtík. Hodinky byly známého druhu, z Labe mírně narezavělé, nůž taky, sirky byly už úplně rozmočené, krabička na cigarety byla taková ta s nastrkovacím víčkem, jak se všude dostane za korunu padesát, a kapesník byl prostě kapesník, obyčejný a bez značky z prádelny. Děčínští to všechno pěkně rozebrali, napsali, popsali a uložili. A upozornili mě taky, že na krabičce od partyzánk, která byla v té celuloidová, je rozpitá mazanina tužkou. Normálně by se to bylo za tu dobu dokonale rozmočilo, ale takhle náhodou papír a celuloid jaksi přilehly k sobě a písmo bylo dost čitelné. Vypadalo to jako

Buděj nám sob n 7st.

Protože jsem neměl zrovna nic chytřejšího na práci, začal jsem se domnívat. To já rád.

Buděj znamená Budějovice, to je daleko nejpravděpodobnější, nám je náměstí. – O Budějovicích toho moc nevím. Byl jsem tam jednou, před pěti lety. Na náměstí je podloubí a v nádražní restauraci mi ukradli rukavice. – To st znamená asi stanice, tedy sedm stanic, čili poznámka se týká nějakého dopravního spojení, které bylo krátce před smrtí pro nebožtíka důležité. Sedm stanic od Budějovic může být, pravda, leccos. Ovšem kdyby se to nám, to náměstí, týkalo toho lecčehos, tak by si byl nebožtík poznamenal Bud –7 st – nám. a ne takhle, čili to něco bylo sedm stanic z náměstí v Budějovicích. Z náměstí jezdí zřejmě autobus, ne vlak, protože nádraží by se tam nevešlo. Sob n znamená asi sobotu a neděli, tudíž ono něco, co nebožtíka zajímalo, je zřejmě vzdáleno sedm stanic z budějovického náměstí autobusem, který jezdí v sobotu a v neděli, pravděpodobně autobusem výletním. To poslední je už dost pustý dohad, protože autobus může jezdit každý den, a poznámka sob n může znamenat, že pouze v sobotu nebo v neděli byla návštěva na onom místě pro nebožtíka aktuální. Tak jsem to vymyslel, a byl jsem na sebe velice pyšný, jak jsem chytrý.

Necítím se nijak zvlášť povolán k tomu, abych stanovil stupnici intelektuálních hodnot, ale logiku pokládám za vrcholný moment lidského ducha. Ostatní taky není k zahození, ale logika vede. Je to s podivem, protože malovalo se už v Cromagnonu, ale myslet se patrně začalo daleko později, jelikož dodnes se to úplně nevžilo.

Vzal jsem si jízdní řád autobusů. Z Budějovic se v sobotu nebo v neděli zvláštní výletní autobusy nevypravují. Kdyby se jednalo o mimořádnou jízdu, patrně by si byl nebožtík nějak zvlášť vyznačil, o kterou sobotu a neděli se jedná. Ovšem, jsou některé zastávky, používané jen v sobotu nebo v neděli kvůli výletníkům. – To už jsem bádal v jízdním řádu jako mraveneček po všech tratích, které přicházejí v úvahu. – Sedmá od náměstí – pouze v sobotu a v neděli – Ciprburk hrad. Jinak je sedmá Ciprburk osada, ale tam staví autobus i ve všední den. Tak tedy Ciprburk hrad.

Podle všech pravidel hry bych se byl měl neprodleně vypravit po stopě na Ciprburk hrad, a to vlakem, letadlem, koňmo i na trakaři, jak říká pan Čapek. Jenže já už si hezkých pár let nehraju na Indiány, a tak jsem se pěkně vrátil do Prahy, abych o tom porozprávěl se starým.

II

U starého byl, když jsem tam vlezl, zrovna Vilda Bachtík. Zřejmě mu vykládal rozumy, protože starý kýval hlavou a tvářil se znechuceně. Postavím se do pozoru a povídám:

– Soudruhu kapitáne, dovolte mi podat hlášení!

Já opravdu neznám slušnější způsob, jak vyjádřit svou nechuť nad něčí přítomností, než je předpisový ksicht. Slušný člověk se totiž sebere a vypadne, protože vidí, že o něco jde. Já neříkám, že Bachtík není slušný, ale zůstal dřepět dál, jako by mi udílel audienci. Starý to vyčíhl, a říká mu:

– Tak to by pro dnešek stačilo, soudruhu poručíku, a zatím v tom pokračujte, jak jste začal, načež Vildovi nezbylo než říct – dovolte mi odejít.

Pak jsem vyložil starému, oč se v Děčíně jedná a co mě kolem toho napadlo. To už jsem si nepřipadal tak chytrý. Došlo mi totiž, že z náměstí v Budějovicích jezdí taky trolejbus, a ačkoliv jsem to v podstatě nepředpokládal, neměl jsem zjištěno, jestli má či nemá někde na trati takové příležitostné zastávky. Ale už bylo pozdě, a tak nezbylo než čekat, že starý řekne – kostkované čepice račte odložit v předsíni. To říká s oblibou, kdykoliv je někdo velice deduktivní a něco mu při tom uteče.

Neřekl to. Tak jsem ten trolejbus vyklopil sám. Starý to přešel.

– Já bych moc rád, povídá, – kdybys teď už nikam nejezdil. Ten kocour je totiž neřád, a chodí mi za skříň. Ale snad by přece jen mělo fazonu se tam podívat.

– Za skříň? – zeptal jsem se pitomě. Starý zafuněl.

– Na ten Ciprburk, nebo jak se to jmenuje. Já si od toho sice moc neslibuju, protože je to hodně vyfantazírované, ale zkusit se to musí, protože ničeho jiného se zatím nemůžeme chytit.

Tak tedy Ciprburk.

– Musíš tam sám. Tahat do toho místního okrskáře, jestli tam nějaký je, to by nemělo smysl, protože vlastně nevíme, co bychom od něho mohli chtít. Máš fotografie z Děčína?

Ukázal jsem mu je.

– Ty si nejspíš budeš muset nechat pro sebe, řekl, když se na ně podíval, – podle těch těžko někdo někoho pozná, a ještě by si mysleli, že hauzíruješ se strašidlem. Jednoduše, podívej se okolo sebe, jestli tam náhodou něco netluče do očí, a když ne, tak se za den za dva vrať, a budeme čekat. Jet tam můžeš jako lufťák.

– Mezi týdnem tam moc lufťáků asi nejezdí, povídám, – protože je tam jenom ta příležitostná zastávka, a v neděli a v sobotu je tam zas asi plno národa.

– Tak ti seženeme papír, že jsi od ministerstva kultury, třebas od stavební správy, aby tě všude pustili. Přijď si sem zítra ráno, a pak hned můžeš jet.

Poděkoval jsem mu a říkám, že toho kocoura si hned odnesu a vrátím ho majiteli.

– Buď tak laskav, vykřikoval starý, – a příště mi sem nasaď paviána. Pavián, to je moje!

Ráno v sedm jsem se u starého hlásil. Dostal jsem papír, kterým ministerstvo kultury, stavební odbor památkové péče, sděluje všem zájemcům, že s. Vojtěch Blahynka je jako stavební technik pověřen inspekcí technického stavu památkových objektů a historických budov.

Do Budějovic jsem se dostal k polednímu. Rukavice jsem tentokrát s sebou neměl. Autobus z náměstí byl skoro prázdný, až na pár ženských, které patrně byly v Budějovicích nakoupit, a v osadě Ciprburku jsem vystupoval sám. Celý Ciprburk, to je asi padesát baráčků, rozhozených po stranách silnice. Je z nich cítit nuda, jaká vždycky padne na člověka z města, když se dostane dál než do Modřan.

Autobus odjel, a já jsem se rozhlídl. Na chodníčku před tabulí Jednoty – hostinec, řeznictví, smíšené zboží, telefon – stál ušňupaný děda ve vestě. Držel v ruce prut a docela zbytečně pouštěl hrůzu na jedinou husu, která ťapala ze dvorka.

– Prosím pěkně, povídám, – kudy se dostanu na hrad?

Děda udělal kšc na husu, a říká moudře:

– Na hrad, na hrad teďka nikdo nechodí. Teď tam výletníci nejsou, víme!

To, co chceme, aby se o nás rozkřiklo, je nejlepší vyklopit hned. Dědeček to poví babičce, za chvíli to ví celá vesnice, a je pokoj. Tak říkám:

– Já vím, dědo, ale já inšpicíruju hrady!

Děda změkl a trochu se polekal, jak už je zvykem, když někdo narazí na jakýkoliv revizní orgán. Zřejmě v duchu zabádal, jestli nemají doma nějaký zatajený hrad.

– Jo, hrady?

– Hrady, jo, ale jenom ty větší, ne ty na zahrádce, co u nich stojí trpajzlík. Tak co, kudy se dostanu na Ciprburk?

– Zpátky po silnici musíte, říká děda, – jak jste přijel autobusem, a za druhým ohybem odbočuje cesta doprava. Je tam šipka.

Odbočovala. Šipka tam taky byla. A taky tam byl kopeček, a to už je horší, protože já do kopečka nerad. Nevidím v tom nic zlého, že jsem pohodlný. Někteří lidé shledávají obzvláštní ctnost v tom, že si různými rafinovanými a pokud možno drahými způsoby přivozují nepohodlí. Já ne.

Hrad byl až úplně na vršku, jako naschvál. V průčelí byla zeď, v ní brána. Zabouchl jsem. Nic. Kdybych byl o nějakých dvacet let mladší nebo kdybych byl romantik, připadal bych si jako posel, nesoucí na hrad důležitou zprávu. Takhle jsem si připadal spíš jako blbec, protože ten hrad byl proti mně strašně velký a starý. Posel má zabušit na bránu jílcem kordu. Já kord nenosím, tak jsem do ní kopal. Marně.

Představa, že bych musel zpátky do vsi a tam sehnat někoho s klíči, pokud je někdo má, a pak nezbytně funět znovu na kopec, mě rozlítostnila natolik, že jsem docela nedůstojně kopal a řval. Mělo to jakýsi úspěch.

– Nechte si to jo, ozvalo se nevýslovně sprostým hlasem za zdí.

– Otevřete, řval jsem.

– Ani mi nenapadne, děl sprostý hlas, – jděte si okolo! Máte tam dveře.

Okolo napravo se jít nedalo, protože tam bylo naházené všelijaké kamení. Okolo nalevo to šlo, byla tam stezka. Za rohem byla zeď pobořená a částečně nahrazená drátěným pletivem. Na kusu prozatím ještě nezbořené zdi visela tabulka se lvíčkem – Hrad Ciprburk a u zdi rostlo všelijaké bejlí. Stezka se na té straně rozšiřovala ve větší plácek, do kterého vedla z druhé strany sjízdná cesta. Pletivem bylo vidět do jakéhosi nádvoří, nebo co to bylo, a tam stál hubený chlap v manšestrové čepici u špalku a štípal dříví. Když jsem přišel blíž, zvedl hlavu.

– Co řvete, co, to se dělá?

Nechal jsem to bez poznámky a otevřel jsem si rám, vypletený ostnatým drátem, který tu zřejmě nahrazoval branku. Muž v čepici zasekl sekeru do špalku a šel ke mně s nepřátelským výrazem.

– Do brány se nekope, hlásal, – kdyby do ní kopal každý, co by z ní zbylo?

Asi dost, byla pevná. Ale nejlepší obrana je jak známo útok, ne debata. Začal jsem být sveřepý.

– Proč tam nemáte šipku?

– Proč bychom ji tam měli mít, opáčil muž v čepici, – a vůbec, co je vám do toho?

– Tohle, řekl jsem, a vytáhl jsem s gustem ministerský glejt. Ale člověk v čepici mi zkazil efekt.

– Přečtěte mi to, povídá, – já nemám brejle.

– Tak si pro ně dojděte, řekl jsem, protože mi bylo trochu proti mysli předčítat někomu papír o svých důstojenstvích. Muž v čepici mi papír sebral a odnášel si ho do domečku v rohu nádvoří. Za chvíli se vrátil a strkal mi ho složený zpátky.

– To musíte do Budějic, prohlásil.

– Proč bych musel, na to já.

– Protože tady nikdo není.

Tím byla zřejmě věc pro něho skončena a vracel se k svému špalku. Do takovéhle situace jsem se dostat nechtěl. Nemělo by smysl vnutit se na Ciprburk násilím a s každým se tu poštěkat, protože pak bych si mohl prohlédnout hladomornu, jestli tu nějakou mají, a táhnout domů.

– Podívejte se, říkám, – nezlobte se, že jsem vám kopal do vrat, ale já vážně nevěděl, jak se sem dostanu. A – pardon – já jsem Blahynka.

– Žáček, řekl s viditelnou nechutí.

– Vy jste správce, zvídám.

– Ne, já tady jen bydlím. Správce je pan Kunc, nebo pan doktor Vegricht. Ten je v Budějicích, nejlepší, kdybyste za ním zajel.

Nechápal jsem, proč je pan doktor Vegricht v Budějicích, zatím co Ciprburk je tady, ale muž v čepici mi to objasnil.

– On toho má pan doktor víc, všechny hrady tady okolo, a sem jezdí jenom občas. Přímo tady na Ciprburku je správcem pan Kunc.

– A kde je pan Kunc?

– Pan Kunc je normálně tady, on tady bydlí, ale teď tu zrovna není.

– A kdy přijede?

– To já nevím, ale snad večer.

– Prosím vás, říkám, – já bych tady na pana Kunce počkal.

Pan Žáček vysvětloval, že není jisté, že se pan Kunc opravdu do večera vrátí, a že by snad bylo lepší přijít zítra, ale já jsem si sedl na kamenný patník, vytáhl jsem cigarety a nabídl jsem mu. Vzal si. Taky jsem mu zapálil. Je to vyzkoušené. Cigareta je cesta k lidskému srdci. Dejte někomu těch dvacet halířů, které taková cigareta stojí, a hodí vám je na hlavu, ale přímo kuřivem lze korumpovat většinu lidí.

– Neseďte tady, pane inženýre, roztál promptně Žáček, – zamažete si šaty.

– Já nejsem inženýr, pane Žáček, kecám bodře, – já jsem jenom docela obyčejný člověk, protože kdybych byl inženýr, seděl bych v Praze a nelezl bych po sklepích, protože bych měl dva tisíce.

Nelogické žvásty jsou v tomto kraji ve velké oblibě, pročež pan Žáček ještě více zlidštěl.

– Jo, a co mám povídat já, pense mám pár krejcarů, a jsme na to se starou dva!

– Aspoň tady máte zadarmo byt, ne?

– To jo, ale stará tady uklízí, a má za to jen dvě stě padesát korun. Tak musím stejně chodit dělat do lesa. Jo, to víte, pane, to není legrace!

Souhlasil jsem, že to teda legrace není, načež mi pan Žáček nabídl, abych si šel sednout k nim, že pan Kunc určitě brzo přijede a všechno mi ukáže.

Uvedl mě do nízkého domečku, sundal čepici a ukázal holou leb. V čepici vypadal tak na padesát, ale s tou holou hlavou bylo vidět, že je mu hodně k šedesátce a možná i přes.

– Máme tady vlhko, řekl, – kdyby se s tlm dalo něco dělat.

Nedalo by se. Tak daleko jsem zas nechtěl zacházet. Porozprávět s lidmi v dobrém, to jsem sice potřeboval, ale něco jim slibovat by bylo sprosté.

– To je těžká věc, říkám chytře, – zdivo je určitě staré, a takový masiv vedle táhne vlhkost. Kromě toho to máte přilepené do rohu, přijde vám sem málo slunce. Máte tu sklepy?

– Sklepy, to jo, ale placama je v nich voda. To bude asi od té vody.

Jak řekl voda, dostal jsem žízeň. Ovšem ne na tu vodu, co je placama ve sklepích.

– Pane Žáček, prosím vás, já nerad obtěžuju, ale nemohl bych se něčeho napit?

– Ale jo, řekl ochotně pan Žáček, – stará v sobotu a v neděli prodává pro výletnici, ale pivo teď nejni, zejtra pojedu s vozíkem do vsi, tak jenom grenadýna.

Souhlasil jsem.

– Stará, zařval strašlivě pan Žáček. Z vedlejší místnosti vyšla babka s drdolem.

– Stará, děl pan Žáček, – to je pán ze stavební správy, čeká na pana Kunce. Udělej mu grenadýnu, má žízeň I

Představil jsem se, a babka mi podala sepranou ruku, kterou napřed utřela do zástěry. Grenadýnu přinesla za chvíli v půllitru. Pokud vím, je grenadýna dvojího druhu. Jedna je už hotová v lahvích, druhá se míchá na místě z vody a takového toho. Tohle byla ta druhá, a takového toho v ní bylo moc málo.

– Děkuju, povídám, – a co jsem dlužen?

– Dvě koruny, řekl pan Žáček. Ani se nezačervenal. Ten půllitr byl špinavý. Ale pro splnění daného úkolu musí každý z nás nasadit všechny síly, nehledíce na osobní blaho, jak říká Vilda Bachtík. I s tím špatným přechodníkem.

III

Když jsem tu ohavnost dopil, šel jsem se podívat okolo. Nebyl velký, celý ten hrad, a vypadal nejspíš jako škatule. Byla to vlastně jedna budova, přední frontou obrácená k cestě, kterou jsem přišel. V předním pravém rohu věžička kulatá, v zadním levém rohu věžička hranatá. Vzadu se táhlo křídlo pobořených nízkých budov, z nichž zbýval ve slušném stavu jedině domeček pana Žáčka těsně u hlavní budovy, která spolu s ním uzavírala zadní nádvoří ze dvou stran. Zbylé dvě strany tvořila pobořená, drátem nastavovaná zeď. Kousek dál kolem na kopečku byly zbytky nějakých hradeb, které zřejmě kdosi delší dobu rozpouštěl v čaji.

Hlavní budova byla jednopatrová, z kamene, s omlácenou omítkou. Nad hlavní branou, na kterou jsem před chvílí marně tloukl, něco heraldického na zadních tlapách drželo v hubě něco jiného, okolo byly všelijaké ty francle a nahoře helma. To všechno vyvedené v pískovci.

Celá budova i s okolím působila dost smutně, a pan Kunc nejel. Teď, na místě, mi připadalo trochu nejasné, co tu vlastně budu dělat. Zabiju tady den, dva, poslechnu si vyprávění o vnějším a vnitřním opevnění, o valené klenbě a o nutnosti opravit střechu, aby neshnily trámy, budu říkat mhm a aha, protože tomu vůbec nerozumím, a kromě toho mi není jasné, kde budu spát, budu-li vůbec spát, a co budu jíst. Snad mi něco uvaří paní Žáčkové a hezky mě při tom natáhne, ta dobrá stařenka.

Byl to skutečně nesmysl sem jezdit, a měl jsem se starému vzpouzet. Ale já jsem ještě nikdy nebyl na žádném hradě ex officio. Dělej co dělej, v každém z nás je zcela nevykořenitelný kus kluka. Na kopečku je hrad, na hradě sedí v kryptě pan správce a měří pašované hodinky na žejdlíky. Toť.

Vzal jsem si aktovku a kabát, zjistil u pana Žáčka, že poslední autobus do Budějovic projíždí za půl hodiny, a capal jsem zase s kopečka dolů, kudy jsem přišel. Bylo mi jasné, že je to dost zorané, protože zítra ráno, až znovu přijdu, bude už všechno pěkně schované, jestli je vůbec co schovávat. Nocleh mi ale Žáček nenabídl, a od budovy klíče neměl, protože tam prý jsou sbírky a klíče má pan Kunc.

Byl jsem asi v polovině kopce, když jsem zaslechl seshora od hradu střílet motorku, jak se dere na kopeček. Někdo jel zřejmě druhou cestou. Nevěděl jsem, má-li nezvěstný pan Kunc motorku, ale stejně bylo zajímavé, kdo jezdí večer na Ciprburk a co tam hledá. Nedalo mi to.

Když jsem se vydrápal nahoru, věšel právě Žáček na branku řetěz s visacím zámkem.

– Vy jste slyšel motorku? Pan Kunc přijel.

Zadní dveře do budovy byly otevřené.

– Pan Kunc bydlí nalevo ve věži, křičel za mnou Žáček.

Za dveřmi začínal jakýsi průjezd, který procházel celou šíří budovy. Na druhém konci byla zatracená přední brána, zatarasená trámem, napravo i nalevo byly schody a nějaké dveře. V průjezdě jsem se málem přerazil o motorku, protože tam byla tma. Posvítil jsem si na ni sirkou. Byla to stará Jawa s ručním řazením.

Šel jsem nalevo po schodech. V prvním patře se táhla dlaždicová chodba zase po celé šíři. Nahoru vedly užší schody, zřejmě do věže. Vidět tam bylo dost slušně, protože do zdí u schodů byla proražená úzká okýnka. Nahoře na konci schodů byly masívní tmavé dveře s ozdobnou klikou.

Zaťukal jsem.

– Jo, ozvalo se zevnitř.

Byla to poměrně velká místnost, a byla skoro prázdná. Proti dveřím stál těžký vyřezávaný psací stůl, u něj renesanční křeslo, při stěně obrovská almara a v rohu jako siroteček rozkládací postel s prošívanou dekou. V protějším rohu zíval strašlivý krb. Na krbu stál lihový vařič, na vařiči hrníček, nad hrníčkem stál pan Kunc a držel v ruce čtyři buřty.

Mohlo mu být tak mezi pětadvaceti a třiceti léty, spíš míň než víc, měl semišovou bundu, zacákané světlé kalhoty, a zubil se jako kulíšek.

Postavil jsem aktovku na zem a přes ni hodil kabát.

– To nedělejte, řekl pan Kunc, upustil buřty do hrníčku, vzal můj kabát, položil ho přes stůl a přistrčil mi křeslo. Sám si sedl na roh stolu a zapálil si jednu z mých cigaret.

– Předpokládám, šklebil se, – že jste onen muž přes krovy!

– Přes krovy, prosím, upřesnil jsem, – přes krypty, hladomorny a tajné chodby, jakož i padací mosty.

– Padací most už nemáme, drahně tomu let, napitvořil správce grimasu účinné lítosti, – husiti zabrali, prosím, a s ostatním jsme na tom taky bídně, jsme chudý hrad. Povídal mi starý Žáček, že tu máme inšpektora. Já myslel, že přijdete až ráno, a moc jsem se na to těšil, protože jsem už od septimy žádného inšpektora neviděl.

Začínal jsem se dobře bavit.

– Tak se radujte, říkám, – to jsem opravdu já. Mám to psané na papíře, jestli chcete vidět.

– Papír nechci vidět, papíry jsou mi ohavné. Viděl to Žáček, a to bohatě postačí.

– Strašlivě mě sepsul, ten váš Žáček, protože jsem kopal do vrat.

– Ono se to nesmí, to se mu nedivte. Nevzdělance poznáš rázem, bez ohledu kope do vrat, parafrázoval pan Kunc. – Pro starého Žáčka to musel být otřesný zážitek. On býval dole v Markétě četníkem, a pořád na to nemůže zapomenout. Mimochodem, vy jste asi nevečeřel. Máme buřty. Já dva, vy dva.

Z psacího stolu vytáhl talíře, hořčici a půl bochníku chleba.

– Je tvrdý, omlouval se, – já už tu dva dny nebyl. Pročpak jste se neohlásil předem?

– Nechtěl jsem. Určitě byste sehnali chvojí a školní dítka by vyla pozdravné písně na počest revizního orgánu.

– Překvapovačka? zeptal se s pochopením pan Kunc.

– Překvapovačka, souhlasil jsem, a šťáva z buřtů mi tekla po prstech. Po večeři byl čaj.

– Kampak já vás uložím, staral se ciprburský správce, když jsme dopili. – Tady je jenom jedna postel, jak račte vidět, a Žáčkovi vás vnutit nemůžu. Víte co? Dole v patře je jedna pěkně zařízená místnost k očumování, je tam taky empirové kanapíčko, tak kdybyste nebyl moc těžký…

Otevřel skříň a hodil mi tři chlupaté deky.

– Povlaky mám bohužel jen svoje, druhé jsou v prádle, tak se budete muset spokojit s tímhle. Záchod je dole na dvoře, voda taky. Ráno vám ji Žáčková ohřeje na holení, řeknu jí, aby postavila dvojitou dávku.

Rozsvítil u stropu velkou petrolejovou lampu a z kouta vzal stájovou lucernu.

– Tu vám nechám dole.

Vedl mě se svazkem klíčů chodbou a otevřel jedny z řady dveří. Byly tam nablýskané parkety a nějaký nábytek. Na křehkém kanapíčku vypadaly ty erární deky skoro svatokrádežně.

– No jo, ale co já vám dám pod hlavu?

Rozhlédl se se zvednutou lucernou po tom přepychu a pak mi hodil z jednoho křesla brokátový polštář.

– Dobrou noc. Kdybyste šel v noci na dvůr, tak si vemte lucernu. Mohl by se probudit Žáček, a vidět někoho bez světla, poblázní mi štěkotem půl okresu.

Ještě naposled se na mě vycenil, a pak jsem slyšel, jak tápe po schodech nahoru. Udělal na mě nejlepší dojem. Byla v něm na první pohled spousta přirozené dobromyslnosti a veselosti, jakou mají lidé, kteří si s ničím nedělají příliš těžkou hlavu. Jenom mi nešlo na rozum, jak se mu během dvoudenní nepřítomnosti, když on jediný má klíče, dostala do porcelánové vázy na psacím stole kytice květin. Dva dny staré určitě nebyly a s sebou je nepřinesl, protože dva nebo tři plátky ležely kolem vázy na stolní desce. Taky mi jaksi nedocházelo, pro koho byly určené ty druhé dva buřty, které jsem dostal já, když nikdo nemohl počítat s mou přítomností k večeři. Právě jsem se svou obvyklou bystrostí dospěl k úsudku, že buřty byly zřejmě určeny pro někoho jiného, když jsem zrovna krásně usnul. Nechal jsem si to na zítřek.

IV

Podle všech pravidel hry by se mělo první noci přihodit něco dramatického. Buď by měly dole řinčet řetězy, nebo by se měla mihnout komnatou matná postava, nějaké to kvílení se zaúpěním, nebo tak, a ráno by se našel na bráně můj služební průkaz, připíchnutý halapartnou. A ono nic. Život je přece jen hrozná próza.

Kanapíčko bylo pohodlné, i když trochu krátké, a ráno mě vzbudil pan Kunc teprve tehdy, když mi zakroutil palcem u nohy. Je to ohavný pocit.

– Neračte se zlobit, ale vaří se kafe a voda na holení.

Oholil jsem se dole na roubení studně. Žáček byl zřejmě v práci, protože vodu neúčtoval. Pak mě Kunc pozval do věže, nalil mi do šálku kávu a ze stolu vytáhl láhev rumu.

– Rád kafe se šutrem?

Já rád, a zapálil jsem si k němu cigaretu. Kunc taky.

– Kdybyste chtěl, tak jsou támhle ve škatuli keksy, ale já po ránu nic nežeru, až tak v deset hodin. K obědu bude buď hovězí guláš nebo koňský guláš, jestli se vám to neekluje. Obojí ve vlastní šťávě, zaletované v pikšle.

– Přece vás nebudu vyjídat, zajdu si do vesnice.

– O nic nejde, řekl správce, – ale sám tam nechoďte, babka chodí nakupovat každý den. Dejte jí peníze a řekněte, co byste chtěl. Ale obědvat budete stejně se mnou. Taková konzerva je pro jednoho moc.

Shodli jsme se na koňském guláši. Většina lidí to sice nerada, ale já jejich odpor nesdílím. Koně mi byli vždycky sympatičtí. Mají takový moudrý pohled.

Čekal jsem, jestli si Kunc naleje ještě druhou dávku vylepšeného kafe. Nenalil. Nabídl mi, ale sám si nevzal. Škoda. S lidmi, které je možné utáhnout na flašku, je vždycky lepší pořízení. Na krovy a hladomorny se zřejmě nijak nehnal, jednal se mnou jako se soukromou návštěvou, a já proti tomu nic nenamítal. To bylo právě to, co jsem potřeboval.

– Neotravujete se tady, sondoval jsem v rámci konverzace.

Podrbal se ve světlých vlasech.

– Víte, ani ne. Přes sobotu a přes neděli sem courají výpravy, to chodím a vykládám rozumy, a musím dávat pozor, aby nám někdo neukradl vycpané divoké prase a aby chlapeček nespadl do studny, která je osmnáct a půl metru hluboká, ve skále tesaná. Mezi týdnem pak musím do Budějovic na úřad, a jinak mám radost, že je svatý pokoj. Někdy je tu večer otrava, to je pravda, ale svatý klid, člověče, svatý klid.

– Jako kastelán zrovna nevypadáte.

– Kvůli vám si budu lepit fousy z koudele! Já tu mimochodem nejsem dlouho. Přede mnou tu byl starý Žáček, ale on byl velice prakticky založený, vybíral dvě koruny za osobu jako příplatek na světlo při prohlídce podzemních žalářů, blbě vykládal a taky tu ta jeho baba lajdácky uklízela, tak sem dali mě. Ale pohlednice a sódavasr, na to má pořád monopol, to jsem mu nechal, mě to nebaví.

– A kolik za to, položil jsem oblíbenou otázku.

– Šest stovek.

– A sakra! A to vám stačí?

– Jo. – Mimochodem, doufám, že jste v noci nepostrádal strašidla. My tu totiž žádné nemáme. Já jsem se po okolí po nějakých přeptával, ale nikdo o žádných neví, a v Sedláčkovi taky nejsou. Tak si občas při výkladu nějaká vymýšlím, aby měli lidi radost.

Tohle byl jasně únikový manévr. Konec konců, někteří lidé o sobě neradi mluví, a nevidím v tom nic špatného.

– Já vás do ničeho neženu, řekl Kunc a vzal klíče, – ale jestli se chcete před polednem jít podívat po objektu, tak pojďte. Můžeme začít dole.

Dole nebylo povětšině nic.

– Hrad byl založen ve čtrnáctém století, a sloužil k ochraně zemských hranic, zamlel Kunc, – z té doby pocházejí zbytky původního opevnění a kulatá věž v průčelí hlavní budovy.

Ostatní části hradu byly postupně dostavovány, hlavně ve století patnáctém, kdy však v husitských revolučních bojích hrad vyhořel, třebaže o něj nebylo bojováno, protože byl zapálen odcházející královskou posádkou. V následujících stoletích hrad zpustl, tehdy vzalo za své vnější opevnění s padacím mostem a vodním příkopem, které se tyčívalo nad krajinou jako symbol feudální zpupnosti, založené na…

– Milost, nejsem školní výprava!

– Tak jo. Pak to opravili v šestnáctém století, totiž pokud se dalo, protože většinu si rozebrali sedláčci po trakařích. To tady postavili tu druhou věž a přistavěli vzadu hospodářské křídlo, co tam bydlí Žáček. Opevnění už nespravovali. Bylo to v soukromých rukou, patřilo to nějakému mamertovi, který měl ve znaku medvěda s ovcí v hubě, co je nad vratama. V osmnáctém století vymřel po meči, a pak to pustlo až do roku osmadvacet, kdy se to jakž takž opravilo. Ty méble a kňoury a šaršouny, co uvidíte nahoře, to sem dovezli před pár léty, aby se měli lidé na co koukat. Tadyhle dole – otevřel jedny dveře – byla strážnice, je tu u zdi stojan na halapartny, – tadyhle – otevřel druhé dveře – byly vrchnostenské kanceláře, a tadyhle se leze dolů do sklepa, ale to musíme mít lucernu.

– Bude příplatek dvě koruny za světlo?

– Nebude, ale budou gumové boty, protože vás zavedu i tam, kde to jinak není přístupné. Bylo by třeba podepřít pořádně klenby, nebo se nám tam dolů jednou propadne celý Žáčkův brloh.

Oboje schody vedly ze dvou stran do prvního patra. Na zdech visely parohy, kuše a vycpané hlavy.

– Tohleto jsou parohy knížete Colloreda, ukázal Kunc, – které si opatřil v roce sedmnáct set dvacet poblíž Krumlova. Největší parohy v tomhle kraji.

Náramné parohy.

– Velké možnosti – velké parohy, řekl Kunc s pochopením nad mým oceňujícím pohledem. – Na takových sbírkách pracovaly, prosím, celé generace.

Další byl lovecký pokoj.

– Tak tohle je ta divoká svině.

Byla notně ohavná. Další byl empirový salón.

– Tady jste spal, to znáte. Kdybyste byl snad jednou slavný, nazveme to po vás a budeme to ukazovat se zvláštním výkladem.

Zbývaly ještě dvoje dveře.

– Tak támhlety dveře, halasil Kunc, – tam jsou rytírny, a tady do další místnosti nikoho nevodíme, protože…

Dveře se otevřely a z místnosti, do které nikoho nevodíme, vyšla nesporně hezká nazrzlá dáma, něco málo přes třicet. Zarazila se, jako by se chtěla vrátit, ale pak vykročila směrem k nám.

–… protože se tam instaluje obrazová galerie, dokončil Kunc, ukázal na mě a řekl: – To je soudruh Blahynka z ministerstva kultury.

– Landová, představila se zrzka a podala mi ruku. Nebylo jí asi dvakrát příjemné, že se tu setkala s někým cizím, ale nedávala to na sobě znát. Ovládala se, to bylo jasné na první pohled. Některé ženy velmi dobře vědí, co činí, a zejména proč to činí, od výběru odstínu látky až po výběr mužů. Já si takových žen velice považuju, a i když se z nich většinou vyklubou cílevědomí sobci, jsou mi v lecčems milejší než jinak určitě hrozně hodná Amála, která se chodí chichotat ke kolotoči. Člověk aspoň ví, s kým má co dělat. Nevýhoda ovšem je, že si v přítomnosti takového kusu vždycky začnu uvědomovat, že mám špinavé nehty nebo že jsem už dlouho nebyl u holiče, ačkoliv to jinak v životě vůbec nehraje roli.

Situace si teď žádala vysvětlení. Ciprburský správce řachtal klíči jako ministrant zvonkem a nevypadal dvakrát duchaplně.

– Totiž, soukal, – já jsem vám o tom neřekl, protože jsem na to nevzpomněl, ale tady paní Landová pracuje na instalaci naší obrazárny. K našemu personálu, totiž stálému personálu, nepatří, pracuje na smlouvu jako restaurátorka. Poslal ji sem doktor Vegricht, a v téhle místnosti občas provizorně přespává. Jinak bydlí v Budějovicích, povětšině.

– Povětšině mám do Budějovic dost daleko, utřela ho smluvní restaurátorka. – Kdybych měla jezdit každý den půl druhé hodiny do Budějovic a zase zpátky, tak bych toho moc neudělala. Jak je trochu tma, už se nedá pracovat, tak přespávám tady. Doktor Vegricht to povolil, ale zapomněl, že tu pan Kunc často není. Proto mi taky pan Kunc dal druhé klíče, jinak se to nedá dělat, jenže doktor Vegricht o tom neví. On je velice úzkostlivý pán, totiž. – Předpokládám, že se mu o tom neopominete zmínit, usmála se.

Usmál jsem se taky. Co mám dělat.

– Víte, abych řekl pravdu, povídám, – mně na tom ani nezáleží. Já jsem stavební technik a starám se jen o svůj píseček. Špionáž pro doktora Vegrichta neprovozuji. Vůbec ho neznám. Stačí?

– Poznáte ho, řekla pani Landová a nadzvedla levé obočí. – Má klobouček se štětkou.

– Šel nadlesní za Bětkou, měl klobouček se štětkou, uvtípl se nemístně Kunc, kterému zřejmě otrnulo. – Je to jinak slušný člověk, ale velice akurátní. Stará škola, víte, a já bych měl kvůli takové maličkosti tuze nerad nějakou nepříjemnost.

Zabrblal jsem něco v tom smyslu, že nepříjemnosti působit nikomu nehodlám a lidi nežeru, načež paní Landová řekla:

– Opravdu? Sláva bohu, a nadzvedla pro změnu pravé obočí.

Ta hra s obočími mě už začínala mrzet, i když to jinak nevypadalo špatně. Suverénní lidé jsou hrozní lidé. Zatvářil jsem se v rozpacích velice dobrotivě, a podvědomě jsem čekal, kdy mi vypadnou z gatí pouta na ruce a bude ostuda.

– Já totiž, dovolíte, bych se teď podíval do sklepa, povídám.

Kunc se podíval na hodinky. Já jsem se na ně podíval taky, totiž na ty jeho. Nebyly to ty pašované.

– To bychom pak obědvali velice pozdě. Babka už tu bude s nákupem, tak abychom začali ohřívat. – Budete obědvat s námi? – otočil se k paní Landové.

Nazrzlá kráska se omlouvala, že chce ještě před obědem stihnout kus práce, ale já jsem chtěl mít všechny pěkně pohromadě.

– Čas k jídlu, čas k dílu, řekl jsem bodře, a připadal jsem si jako pantáta Bezoušek. – Jinak bych si myslel, že si mě ošklivíte jakožto představitele centrální instituce.

– Představitele centrálních institucí si nijak neošklivíme, zněla odpověď, provázená gymnastikou obočí, – nýbrž vzhlížíme k nim s dětinnou úctou a obdivem.

– Račte nás poctít při tabuli, uzavřel cvičné utkání Kunc a sklouzl se jako uličník po dlaždicích směrem ke schodům.

Nahoře vyklepl koninu z plechovky do kastrůlku a sháněl nejrůznější ingredience.

– Jděte radši od toho, řekla se zjevnou nedůvěrou paní Landová, – vy strávíte všechno, ale já jsem jen křehká žena.

Zatím co se oba motali okolo nebožtíka koně, díval jsem se oknem na krajinku. To okno bylo skleněné, pochopitelně, a tak jsem tam v otevřeném křídle viděl, jak za mnou paní Landová nad kastrolem drcla do Kunce ramenem a udělala na něj úzké kočičí oči. Takové ty jednoznačné.

Situace byla tedy jasná. Kunc byl hezký kluk, a jak včera řekl, večery tady byly nudné. Takový už je světa běh, a jak říkává můj starý, kdo s nikým nespí, je podezřelý.

Podle tohoto klíče tu nebylo podezřelých, a já jsem mohl jít domů. Ostatně i jinak mi nic jiného nezbývalo. Byl jsem pevně rozhodnut, že to zítra zabalím. Neshledával jsem prozatím nic, co by nasvědčovalo nezákonné činnosti. Bylo ovšem naproti tomu jasné, že kdyby se tu něco dělo, nikdo mi to nebude věšet na nos. Schovávačka tu byla dobrá, nemluvě o tom, že mladý a ne hloupý člověk, jako je Kunc, se jen tak pro nic a za nic nezahrabe za šest stovek do takové díry, pakliže k tomu nemá zvláštní důvod.

Pakliže ovšem ten důvod není prostě v tom, že mu na penězích příliš nezáleží, že si chce prostě žít po svém a dvakrát se nestará, co bude zítra. Ono to nejjednodušší bývá často pravda. Vzdor svému povolání nejsem nijak disponován vidět okolo sebe samé padouchy. Zubař si taky nemyslí o každém, že mu smrdí z huby, leda by to byl zubař pesimista. V mezích zákona má každý právo žít, jak se mu líbí. Jsou už takoví lidé, kteří postrádají jakékoliv ctižádosti a nechtějí víc než žít příjemně a po svém, a k tomu nepotřebují při troše inteligence mnoho. Je jiná otázka, jestli takový život je užitečný z hlediska společnosti, ale trestné to docela určitě není. A hlásat morálku sociální užitečnosti lidského života, na to nezbývá bezpečnostním orgánům čas. Naše práce je tam, kde dochází k překročení poměrně širokých mezí, které stanoví zákon. Přece nemohu já, podporučík Blahynka Vojtěch, chodit od člověka k člověku a říkat pane, má váš život smysl?

Je ostatně pochybné, je-li částečná pasivita zase tak docela škodlivá. Nejvíc pitomostí v historii napáchali agilní lidé. Kdo si svých bližních moc nevšímá, většinou moc nohou nepošlape. Ničím sice nehne k lepšímu, ale je méně vystaven tragickému riziku omylu.

Buď jak buď, Kuncovi se na Ciprburku asi dobře žilo, zejména také s paní Landovou, a nebylo na mně, abych ho za to soudil. A přiznávám, že bych se toho ani docela neodvážil, protože vůči každému muži, když spí s hezkou ženou, se kterou my jsme dosud néspali, i když se o to nijak nesnažíme, cítíme v nitru podvědomou řevnivost, a rozhodně se nepatří navlékat na to morálku. Ono je občas zdrávo si tyhle věci uvědomit.

Mezitím co jsem dumal, uvařili ti dva oběd. Dalo se to jíst, a bylo to docela příjemné posezení, i když paní Landová nad tím stolovala jako při recepci, a Kunc a já jsme se museli chtě nechtě přizpůsobit. Konverzace byla typicky stolní. Zrzavá dáma mluvila spisovně. Kdo rozpráví spisovně, je buď učitel nebo pitomec, aniž bych tímto srovnáním chtěl urazit učitelský stav, u jehož příslušníků se jedná o chorobu z povolání. U paní Landové mi to připadalo, jako když pes očuchává jiného, cizího psa a obchází ho s napjatýma nohama, protože ještě neví, co si o něm myslet. A i když nevypadala jako pes, ale spíš jako perská kočka, převzal jsem roli tlustého štěněte, které se při této proceduře převalí na znamení mírumilovnosti na hřbet a hrabe nohama. Byla uznalá a přestala mě trápit s výtvarným uměním, na kterém mě utloukala s dokonalou profesionální jistotou.

Když ta ceremonie skončila, vytáhl jsem láhev koňaku. Přinesla mi ji paní Žáčková na mou žádost ze vsi. Jednak jsem musel Kuncovi nějak oplatit pohostinství; jednak, přiznávám se, jsem se nevzdával naděje, že přece jen rozváže. Koňak byl dobrý. Zřejmě ani účinlivé paní Žáčkové se nepodařilo odcucat slámkou a dolít vodou. Omluvil jsem láhev tím, že je třeba se zahřát, než vypuknou ty sklepy.

Já snesu dost. Kunc zřejmě taky. Paní Landová splnila mou naději tím, že nepištěla, že ona není pití zvyklá, a držela se o hlavu za námi bez zjevných následků.

Rozhovor začal mít jakousi šťávu. Paní Landová stáhla vlajku a začala mluvit, jak jí zobák narost. Narostl jí dost ostrý. Kdykoliv se Kunc začal odborně šířit o svém hradě, dostal to, až z něj chlupy lítaly. Evidentně tomu rozuměla líp než on.

– Vy jste historik, zeptal jsem se ho, ačkoliv mi bylo jasné, že není.

– Né-é. Komerčák. Šest semestrů.

– Vyhodili vás?

– Šel jsem sám. Nekvetla mi pšenice. Pro hubu.

– Pro hubu na hubu, správče, pronesla jedovatě paní Landová.

– Ty mi máš nejmíň co vyčítat, ošil se Kunc neuváženě, načež začal blekotat – totiž – pardon –

– Totiž, retovala jeho přítelkyně, – jestli vám to nevadí, my si s Vaškem tykáme. Situace se ze začátku vyvinula tak neblaze, že bylo jaksi trapné jít s tím před vámi ven, ale když tu my dva sedáme celé večery, nemůžeme si přece říkat rukulíbám.

S tím jsem souhlasil. Lidé, kteří k sobě mají tak řečené intimní vztahy, si vykají jen ve špatných překladech z angličtiny. Vykání jsem velmi družně prohlásil za přežitek.

– Jestli chcete, můžete si tykat taky, řekla paní Landová.

– S vámi?

– Se mnou ne, ale s Vaškem. Mně račte nadále vykat, ale říkejte mi Věro. Když mi říkáte paní Landová, připadám si, jako bych měla jít umýt okna.

Tím se nálada ještě o cosi uvolnila a Kunc, který už byl drobátko pod párou, mi právě začal doporučovat celkovou přestavbu Ciprburku s tobogánem v kulaté věži, aby byla psina, když jsem uslyšel zdola motor auta. Šel jsem k oknu. Dole zastavil zelený Tudor, a paní Žáčková utíkala otvírat zátaras.

– Někdo jede, hlásím dovnitř, – zelené auto, a leze z něj pán.

– Jéžišmarjá, lekl se Kunc, – to je doktor Vegricht!

Zatím co s paní Landovou uklízeli sklenice a celý ten čunčík, který vznikne i u docela slušných lidí, když sedí dvě hodiny pohromadě a kouří, pozoroval jsem oknem, jak příchozí míří po krátkém rozhovoru s paní Žáčkovou ke vchodu do budovy.

– Má klobouček se štětkou, neodpustil jsem si poznamenat.

Kunc vyčaroval ze skříně jakýsi plán, já vytáhl tužku a tvářili jsme se velice zaujatě. Naše společnice, které zřejmě hrozilo nejmenší nebezpečí, seděla v křesle a kouřila. Za chvíli se ozvalo zaklepání. Kunc řekl ochraptěle dále, a vstoupil doktor Vegricht. Klobouček se štětkou si nesl v ruce, a pod druhou paží svíral strnulým pohybem žlutou aktovku jako čáku gardového granátníka.

V

První dojem byl: vrchnostenský správce z dobrého domu. Já jsem takové viděl už jen ve filmu, ale tohle byl opravdu výstavní kousek. Kromě posmívaného kloboučku měl kamizolu zelenou s knoflíky z parohů, nevím, jestli vlastních, naleštěné hnědé střevíce a přepečlivě vyžehlené šedé gabardénové kalhotky. K tomu bílou košili, ale opravdu bílou, ne takovou, co byla bílá předevčírem, a tmavohnědou kravatu. Nejsem tvůrce módních katalogů, abych si tak všímal, ale u tohohle člověka vystupovalo jeho oblečení do popředí víc než všechno ostatní, a bylo vidět, jak si ho převelice hledí. Teprve druhým pohledem bylo možno zjistit, že má šedivý knírek, který vypadá, jako by ho ukládal na noc do skleničky, a vlásky téže odrůdy. Celý byl poněkud kapesní, leč úhledný.

Pokročil ke mně. Nedá se říct přišel, ale pokročil, s vědomím, že pokračuje, a předem instruován, kterak pokročovati k revizním orgánům. Čekal jsem, jestli se zahlásí. Nezahlásil. Představil se a pozdravil.

– Čest práci!

No budiž. Ale nevypadal zrovna na to, že si doma v koupelně zpívá Rudý prapor. Pak řekl s dovolením, a pozdravil Kunce a paní Landovou týmiž slovy. Kunc cosi zahuhňal, aby z něho nebyl cítit koňak, a jeho přítelkyně řekla dobrý den. Oba byli proti milému doktorovi ve zřetelné výhodě, protože se mě už nebáli.

– Slyšel jsem dole, že tu máme revizi, děl doktor. – Zajel jsem sem pouze náhodou, objíždím často svěřené mi objekty, ale soudruh Kunc mě měl zpravit telefonicky hned po vašem příchodu.

Otočil se káravým pohledem na svého podřízeného, který nebyl zrovna ve formě. Snažil se totiž usilovně dýchat na druhou stranu.

Nemohl jsem ho v tom nechat.

– Soudruh Kunc by to byl udělal, ale nepřál jsem si to. Můj úkol je rázu čistě technického, a soudruh Kunc mi byl ve všem nápomocen. Právě mne seznamuje s plány, než provedeme prohlídku sklepů a krovů.

– Prozatím jste shledal všechno v pořádku? – zeptal se doktor úzkostlivě.

– V naprostém pořádku, ujišťoval jsem ho, – pokud je to při tak staré budově možné.

Ambulantní purkrabí se tím poněkud uklidnil, neopomněl však dodat, že on sám se pravidelnými prohlídkami přesvědčuje o technickém stavu budov, ačkoliv to není jeho nejvlastnějším oborem, a nárokuje hned u nadřízených institucí nutné opravy, ovšem při nedostatku finančních prostředků…

Zcela bez zlého úmyslu jsem podotkl:

– Jistě, jistě.

Polekal se velice, že řekl snad něco nepatřičného, a dodal, že je si ovšem třeba v plné míře uvědomit, že veškeré kulturní instituce a zejména historické památky jsou pouhou nadstavbou, a tudíž také prostředky na ně určené jsou poměrné, byť i ovšem značné.

Přikývl jsem souhlasně, a řekl jsem vážně:

– A naopak zase, že.

Tím jsem ho přivedl z míry tak, že se zapletl do svých šplechtů a nechal toho. To naopak, to je osvědčená metoda, zkuste to taky. I ta nejkrásnější fráze se pak začne sama požírat od ohonu, a je pokoj. Je ovšem třeba tvářit se smrtelně vážně, aby to zabralo. Já už to tak dělám leta, aby mě lidé neumluvili k smrti.

Ačkoliv se tím purkbrabí ocitl mimo ring, obával jsem se, že ho zase brzy napadne něco nadmíru konstruktivního, a vyzval jsem Kunce k prohlídce sklepů. Paní Landová se uklidila ke své práci. Doktor Vegricht doprovázel Kunce a mě až ke dveřím do sklepa. Dál nemohl, protože byly jen dvoje gumové boty, ale při sebemenším popudu z mé strany by se byl jistě vrhl vpřed, ačkoliv by tím jeho duše nevýslovně trpěla, neboť by si ucákal kalhotky.

Dole byla tma a mokro, klenba se místy bortila a dost z ní teklo. Raději jsem mlčel, aby mi nekáplo do huby. Kunc taky. Když jsme přišli na konec, napřáhl Kunc lucernu proti vlhké zdi, a povídá:

– Tam dál je krypta, a v ní předci. Je to tady přepažené tou zdí. Příchod tam byl z hranaté věže, tam byla v přízemí kaple.

Tak přece jen krypta.

– Dá se jít dovnitř? zeptal jsem se.

Kunc zavrtěl hlavou.

– Kdepak. Tam je to taky zazděné. Kazilo se to a šel odtamtud smrad.

Na zpáteční cestě se mihlo před námi něco vlhkého a chlupatého. Nebylo to příjemné.

– Co tu krysy žerou?

– Předky, odpověděl lakonicky Kunc.

Když jsme přišli do trochu přijatelnějších podmínek, chytil jsem ho za loket.

– Řekni tomu svému doktorovi, aby mě odvezl do Budějovic. Aspoň se ho tady zbavíte.

Odměnil mne vlhkým pohledem. Buď to byla vděčnost, nebo koňak. Nejspíš obojí.

– Od moru, krupobití a pedantů ochraňuj nás ó Pane. Líbí se ti doktor?

– Strašně. Vidět ho prasečkář z Chicaga, tak ho odveze na svůj skotský hrad na Floridě. Čím byl dřív?

– Profesorem na gymnasiu. Učil dějepis.

No vida, to mě překvapilo. Typoval jsem ho na bývalého právního zástupce u Švarcenberka. Inu, lidé nejsou skoro nikdy to, na co vypadají. To jsme jen tak zkažení z knížek, že si to myslíme.

Doktor Vegricht poskakoval nahoře v úzkostném očekávání, zda budu spokojen jeho sklepy. Uklidnil jsem ho, ale cosi ho ještě tížilo.

– Já totiž, račte prominout, soudruhu, ale neznám vás osobně. Kdybyste byl tak laskav, vaše pověření.

Podal jsem mu lejstro. Požádal ještě o občanský průkaz a porovnal si to. Měl jsem jaksi dojem, že to snad nedělá ani tak z pochybností, jsem-li pravý, jako spíš proto, aby mu nikdo nemohl vytýkat nedostatek bdělosti. Oba dokumenty mi pak s mnoha omluvami vrátil.

– To víte, cenné sbírky by mohly přilákat nežádoucí pozornost.

Nebyl jsem zrovna toho názoru, že by se příslušníci galerky pídili po hradech a kradli brň. Je to špatný artikl. Ale on to musel vědět líp. Prohlásil jsem, že všem velice děkuji za milé přijetí, že prozatím vysonduji v Praze možnost opravdu nutných oprav sklepní klenby, a pak bych se teprve vrátil vypracovat příslušný projekt. Prohlídku krovů jsem odmítl, protože Kunc prohlásil, že jsou sice v dobrém stavu, ale že jsou tam netopejři, což doktor potvrdil.

Tím, že mne může zavézt do Budějovic, byl doktor potěšen, ba co dím poctěn. Omluvil se jen, že zajde dolů vyřídit se Žáčkovou jakési záležitosti ohledně poplatků za úklid, pak připraví vůz a bude mi k službám.

Zašel jsem nahoru pro své věci. Kunc šel se mnou a zaklepal na dveře obrazárny.

– Věro, inspektor nás opouští!

Vyšla se se mnou rozloučit, a Kunc vyjádřil naději, že zase brzy přijedu. Ještě se schodů za mnou volal:

– Zapomněl sis flašku!

Nechal jsem ji. Ať jim slouží ke zdraví. – Když jsem už seděl v autě vedle doktora Vegrichta, viděl jsem, jak ti dva stojí v okně věže a mávají mi. Zamával jsem jim taky.

Doktor řídil sám. Navlékl si k tomu účelu hnědé vepřové rukavičky a jel tuze opatrně, nejvýš čtyřicítkou. Myslel jsem, že vyrostu. Táhli jsme se do Budějovic skoro hodinu.

– Jen jestli to stihnu, staral jsem se.

Podíval se na hodinky, vysypal dobu odjezdu vlaku. To tedy stihnu královsky, jen jestli má přesný čas. Říkal, že ano.

Taky jsem to stihl. Cestou mi bylo vyslechnout výklad o hradech vůbec a o specifických problémech jihočeských hradů obzvláště, s přihlédnutím k tomu, jak tyto hrady mimořádně vzkvétají pod obezřetnou správou doktora Vegrichta. Celkem jsem o tom nepochyboval. Ještě víc by mě ovšem zajímalo, i když jsem se ho na to jaksi nechtěl ptát, jsou-li mu dobrým pomocníkem v jeho práci ty pašované hodinky, co je nosí na ruce.

VI

Doma v pelechu jsem si to celé znovu srovnával. Mně vůbec nejlepší věci napadají v pelechu, a kdybych se tam zdržoval trvale, určitě bych udivoval svou bystrostí.

Nebýt těch hodinek, kterých jsem si všiml až na poslední chvíli, byla vlastně celá návštěva na Ciprburku zbytečná. Z té poznámky, která se původně našla na krabičce od cigaret, a po které jsem šel na popud starého tak trochu na blind, se samo o sobě dalo usuzovat pramálo, a na Ciprburku jsem také nic podezřelého nenašel. Teprve teď se mi nabízely jakési souvislosti, ale zase mi to nehrálo dohromady. Není sporu, že Ciprburk s těmi návštěvami výletníků a prakticky nevyčerpatelným množstvím schovávaček by byl ideální mezistanicí v celém řetězovém obchodu, i když to vypadá poněkud romanticky. Nelze ovšem vylučovat možnosti, protože jsou romantické, jelikož pro pachatele je rozhodující užitečnost, a ne dejme tomu literární pravděpodobnost, a k té užitečnosti, jak jsem řekl, by tady předpoklady byly.

Přechovávačem a řekněme jakými dispečerem hodinek by teoreticky mohl být kdokoliv z lidí, se kterými jsem se tam setkal. To znamená Žáček, eventuálně i se svou ženou, Kunc, paní Landová, případně oba dohromady, a konečně doktor Vegricht, proti kterému se zakládalo jakési technické podezření, a v tom případě pravděpodobně ve srozumění s jedním nebo několika dříve zmíněnými. Případně všichni dohromady, ale to by bylo příliš dokonalé, než aby to mohlo být pravda, nemluvě o tom, že doktor Vegricht dosadil na Ciprburk Kunce, což by jistě neudělal, kdyby byl předtím spřažen se Žáčkem. Ovšem, jak jsem řekl, podezření proti doktoru Vegrichtovi zůstává čistě technické, protože je dost nepravděpodobné, že by někdo tak okatě nosil důkaz své nezákonné činnosti. To je asi tak, jako kdyby člověk, který obchoduje na černo municí, chodil po Václaváku ověšený kulometnými pásy jako mongolský lupič.

Jelikož z faktů, které jsem měl prozatím k dispozici, se víc vydolovat nedalo, rozhodl jsem se, že se podívám blíž na jednotlivé v úvahu přicházející osoby.

Tak za prvé Žáček. Jak říkal Kunc, je to bývalý četník. To mohlo na leccos ukazovat, ale také nemuselo. Bývalí četníci už jenom z toho prostého důvodu, že se nedosloužili předpokládané pense, jisté nepřekypují oddaností k současnému zřízení. Ale tady se jednalo, alespoň prozatím, o záležitost čistě kriminální, a z hlediska takové řekněme elementární poctivosti bývali četníci vybíráni dost přísně. Chci tím říct, že by bylo trochu přemrštěné si představovat, že strážmistr se závodčím číhali za bukem s bajonety v zubech a vrhali se na kolemjdoucí s pokřikem Jménem zákona, vydejte nám šrajtofli. Na druhé straně ovšem panská služba křiví, a mnoho lidí odkládá poctivost současně s kabátem, zejména když určitá znalost zákonů a kriminální praxe svádí ke zneužití. A takový četník si kolikrát jako místní suverén vykládal zákony po svém.

Nepředpokládám, že by byl Žáček někdy trestán, a jiný materiál o něm asi nebude. Je to prostě chlap hamižná, a jeho baba není lepší.

Na ostatní už se budu moci informovat snáz. To se ovšem musí opatrně. Jednak proto, že by nebylo dobře je poplašit, protože nikdy nevíte, kdo se s kým zná, a jednak proto, že lidé mají s odpuštěním měkké huby. Pak to jde z ouška do ouška, šušky šušky, zajímala se o něj bezpečnost, a to kolikrát samo o sobě stačí existenčně poškodit nevinného člověka.

Rozhodl jsem se, že se po tom podívám zítra, a s tím rozhodnutím jsem blaženě usnul. Není nad vlastní postel.

Ráno jsem se hlásil u starého. Starému nebylo dobře. Držel se za břicho a říkal áchich. Zrovna jako veliký zlý pes v té pohádce, který sežral dort. Bylo mi ho moc líto. O moje úvahy projevil jen velice povadlý zájem, a není se celkem co divit.

– Tak to napiš, povídá, – a dej to ke spisům. Tady máš hlášení z Bubenče, někdo tam prodává po domech vařiče, co nefungujou, tak se na to běž podívat. – A řekni službě, ať mi přinese živočišné uhlí.

Tohle byla pro mě čára přes rozpočet. Starý neměl náladu na dlouhé výklady, a žádný konkrétní postup jsem mu nemohl navrhnout, ale byl jsem přece jen trochu toho názoru, že jsem v hodinkách doktora Vegrichta patrně narazil na jakousi stopu, a nechtěl jsem to jen tak nechat běžet. Ale vykládejte to někomu, koho bolí břicho, i když je to jinak rozumný člověk.

Napadlo mně, že mám ještě asi deset dní nevybrané dovolené. Ne že bych byl takový horlivec, ale když se jednou do něčeho zažeru, nerad to nechávám plavat. Řekl jsem o té dovolené starému, a on mi ji podepsal, protože taky není důvod, proč by neměl. Teď mi celá ta věc připadala dokonale v pořádku. Na Ciprburku je hezky, i když já jezdím raději na dovolenou někam k vodě, ale i tak. Voda tam je. Ve sklepech. A kdybych nakrásně ze celou dobu na nic nepřišel, nemusím aspoň někomu vysvětlovat, že si opravdu nedělám ze služebních povinností okružní cestu s Čedokem.

Starý si zase začal povídat se svým břichem a dožadoval se živočišného uhlí, a já jsem se s ním raději rozloučil.

Na chodbě jsem potkal Vildu Bachtíka.

– Odpoledne je tělesná příprava, povídá mi.

Já na to, že mám dovolenou.

– Ale to snad až od zítřka, řekl. Povídám, že už dnes, už teď, v tomhle momentě, načež on udělal hm.

Já si myslím, že mu po tom dvakrát nic není, ale on je velice starostlivý. Jednou jsem měl schůzku v jedné vinárně. Jenže slečna tehdy nějak dlouho nešla, tak jsem seděl nad lahví vína a koukal. Najednou tam vrazil Bachtík, když mě uviděl, neřekl nic, a hned zase vypadl. Druhý den si mě zavolal starý a chtěl vědět, jak je to s tím nezřízeným životem, který poslední dobou vedu. Od té‘ doby mi to trochu vrtá hlavou, protože starý ví stejně dobře jako já, že na nezřízený život mám asi tolik času jako veverka ve šlapacím kole, a tak si myslím, že to asi neměl ze sebe.

Když jsem už měl dovolenou, začal jsem si oběhávat potřebné údaje. Na děkanství ekonomické fakulty jsem se dozvěděl, že Kunc Václav přerušil studium asi před rokem, a to opravdu z vlastní iniciativy. Moc toho sice nenaštudoval, ale k tomu, aby ho nevyhodili, to postačilo. Vyhlídky na skvělou umístěnku by ovšem zrovna neměl, snad pro tu hubu. Z Prahy byl odhlášen půl roku, bydlel tady předtím u nějakých příbuzných, protože jeho rodiče už nežili. Jeho otec býval vyšším úředníkem na ministerstvu školství a zemřel už za války, matka před pěti lety. Byla to zřejmě tak zvaná slušná rodina, jak se říkalo.

Věra Landová byla členkou Svazu výtvarných umělců a absolventkou akademie. Byt a ateliér měla na Starém Městě, ale většinou se zdržovala mimo Prahu, protože pracovala venku jako restaurátorka. Jednou vystavovala vlastní tvorbu, a byl jsem dokonce tak důkladný, že jsem si sehnal katalog. Byly to takové vyšolíchané krajinky, pokud tomu rozumím. – Jinak byla už pět let rozvedená. Její bývalý manžel byl sochař a žil v Brně. Takto to byl veliký ochlasta, jak mi sdělila domovnice. Řekl jsem jí totiž, že jsem bratranec z Jevíčka.

PhDr. Jaromír Vegricht byl až do roku 1946 profesorem dějepisu a zeměpisu na reálném gymnasiu v Bubenči. Pak přešel do služeb Státní památkové správy. Trvale bytem byl v Budějovicích. Jinak byl jako odborník velice ctěn a vážen, a stvořil nějaké publikace o jihočeských hradech.

Protože zrovna on mi ležel na srdci, vydal jsem se ještě za jedním profesorem ve výslužbě, který mě kdysi učil jazyky. Předpokládal jsem právem, že se od něho mohu o bývalém působení doktora Vegrichta něco neoficiálního dovědět. Ve všech sborovnách se totiž hodně drbe.

Starý pán byl velice rád, že mě vidí, protože se otravoval. Uvařil mi čajíček, a ptal se, co že dělám. Řekl jsem, že pracuju v exportu, protože nemám zapotřebí věšet lidem všechno na nos, a on na to, že znalost jazyků se nikomu neztratí. – To tedy neztratí. Člověk má pak vždycky možnost trojjazyčně nadávat, když se mu něco nedaří. – Když jsem si ještě vyslechl povídání o nepořádné snaše, přivedl jsem řeč na to, že jsem se ve vlaku seznámil s jakýmsi profesorem Vegrichtem.

– Vegricht, zaradoval se stařík, – ten kolaborant?

A už to šlo. Dozvěděl jsem se, že milý doktor neblaze proslul tím, že držel ke konci války jakousi přednášku o německém duchu v dějinách, v důsledku čehož byl po revoluci silně potahován a opustil učitelskou dráhu. – Ale ale!

Tak to bylo asi tak všechno, co jsem potřeboval. Zabalil jsem si kufírek a druhý den jsem jel. Ne ráno, jak jsem měl původně v úmyslu, ale až před polednem, protože jsem si ještě dal zjistit, jaké jsou možnosti oprav poškozené klenby v hradních sklepích. Kdybych tam pak blekotal obzvlášť velké bludy, bylo by to třeba dost trapné. Asi natolik, jako když se někomu ve starší kriminalistické literatuře odpoutal plnofous.

VII

V Budějovicích jsem se zásobil proviantem, abych nebyl odkázán na hradní zásoby. Koninu jsem nebral, tou byl Ciprburk zamořený. To je celkem pochopitelné. Kdo má šest stovek, nemůže požírat lanýže.

Křížová cesta na kopeček byla o to horší, že bylo horko, a já byl naložený jako skauti, když táhli na odpoledne do Šárky.

Kunc ležel s rukou pod hlavou před branou v trávě. Vedle něho seděla paní Landová a kreslila si něco do skicáku, a podávali si navzájem jednu cigaretu. Uvítali mě velkým řevem. Totiž Kunc řval. Jeho partnerka byla na to příliš damenhaft. Když jsem je se sebe setřásl, vysvětlil jsem, že jsem si musel pospíšit, protože musím podat projekt ještě tenhle rok, aby nepřišly vniveč plánované prostředky.

Táhli mě nahoru, a nacpal jsem Kuncovi do skříně svoje zásoby. Přitom jsem si prohlédl její vnitřek. Neměl v ní nic podezřelého, samozřejmě. Pak jsem se šel umýt dolů ke studni. Žáček nabíral právě vodu do kýblu, a řekl roztomile:

– Vy už jste tu zas?

Podařilo se mi s ním zapříst rozhovor. Byl dost přístupný, když dostal cigaretu.

– Vy jste býval četníkem, zvídal jsem beztaktně. Loupl po mně očima.

– Jo. Za Masarykovy hrůzovlády.

Taky dobře. Když si musím vybrat ze dvou lidí, kteří se jaksi nesrovnali s poměry okolo sebe, je mi vždycky milejší sveřepý chlap jako Žáček, který s ničím nesouhlasí, ale taky nic nepředstírá, než konstruktivní plky takového doktora Vegrichta, který je zřejmě podle mých dosavadních informací povinně loyální za všech vládních forem. Nedomnívám se totiž, že by se bourala klenba nebes pro nevymáchanou hubu několika jedinců, kteří mají tak říkajíc osobité názory. To platí ovšem jenom pokud se týká slovních projevů. Činy, to už je jiná věc, tam přestává legrace, protože některé činy jsou zatraceně trestné.

Neřekl jsem tedy nic, a on si odnesl do svého domečku palmu vítězství a plný kýbl. – Buď se opravdu nebál, a pak se neměl čeho bát, nebo už vysondoval u Kunce, že jsem neškodný stavební pocmrnda.

Spal jsem zase na tom kanapíčku v empirovém salónku. Kunc spal ve věži. Kde spala paní Landová, o tom jsem nebádal. Spal jsem dobře, a také následující dva dny se mi žilo velice pěkně. Kdybych tu byl ryze služebně, měl bych až výčitky. Chvílemi jsem se pro formu zabýval klenbou a kreslil jsem si všelijaké zmaty na papír, ale většinu času jsem se povaloval venku a vykládal s Kuncem a paní Landovou o nejrůznějších bezvýznamných věcech. Odpočinek to byl náramný. Slídit po hradě by nemělo žádnou cenu. Hodinky, byly-li tu jaké, byly jistě dobře schované. Rozhodující bude sobota a neděle. Zatím jsem čekal a vysedával jsem ve dne na trávě, večer u mariáše.

V sobotu odpoledne se to začalo trousit, ačkoliv Kunc říkal, že hlavní nápor je vždycky v neděli. – Nevím, jestli jste si toho někdy všimli, ale tihle návštěvníci pamětihodností jsou všichni na jedno brdo. Jsou to dědouši, na stará kolena velice vědychtiví, kteří mají turistické hole s mnoha štítky a velice se zajímají, jak že se lila ta horká smůla na hlavy obléhatelů, potom rodiny s mnoha dětmi – Pepíčku, nedloubej se v nose a dávej pozor, co pán povídá – a konečně náhodní návštěvníci, kteří čekají na nějakou psinu. Psiny bylo dost, protože Kunc si bohatě vymýšlel, a všichni si přišli na své včetně Žáčka, který prodával pohlednice, pivo a štítky na hole.

Táhl jsem se za každou výpravou a vyhlížel jsem něco podezřelého. Návštěvníci po mně chvilku koukali, ale pak ztratili zájem, protože o mně nebyla zmínka ve výkladu. Takhle jsem absolvoval dva turnusy a nedělo se nic. Pokládal jsem za pravděpodobné, že kontraband, je-li tu jaký, jde z ručky do ručky buď při vydávání lístků, které prováděl Kunc, nebo při nákupu strašlivých Žáčkových pochutin, a konečně, jako třetí možnost, že je uložen v jakési mrtvé schránce, odkud si ho spojka v nestřeženém okamžiku vyzvedne. První dvě možnosti jsem eliminoval tím, že jsem se všem koukal velice bedlivě na ruce, a v předtuše třetí možnosti jsem chodil pořád za štrůdlem jako ovčácký pes. Nic.

Dva turnusy se odbyly, třetí už se nesešel, protože se začalo stmívat. Zbývala mi ještě neděle, a taky trapná nejistota, jestli se má něco dít zrovna tuhle neděli, a hlavně jestli se tu má vůbec něco dít. Žáčka a Kunce si i druhý den u piva a vstupenek ohlídám, ale slíděním za výpravami bych mohl přece jen vzbudit pozornost. Předpokládáme-li mrtvou schránku, bude pravděpodobně někde tam, kudy prochází prohlídka. Samojediný návštěvník, který by se coural v místech, kam se nesmí, by vzbudil podezření, ale je dost jednoduché zůstat v nějaké nepřehledné partii pozadu, vybrat si co je třeba a jít s ostatními dál jakoby nic. Rozhodl jsem se proto, že si ještě ráno, než se přihrnou výpravy, prohlédnu pokud možno všechna vhodná místa. Ten z místních lidí, který by ukládal zásilku do schránky, udělá to nejspíš v noci, ale to mi není nic platné, protože možností je spousta a nemohu v noci hlídat celý hrad.

S prohlídkou jsem začal hned po snídani. Bylo mi jasné, že pokud je někde něco uloženo, není to nijak zvlášť na očích, ale zase to nemůže být nijak příliš důkladně schované, protože ten, kdo si pro to přijde, nebude mít mnoho času na hledání nebo nějaké dlouhé manipulace.

Začal jsem místností, ve které jsem spal. Tu jsem si mohl prohlédnout poměrně podrobně, protože jsem neriskoval, že mě někdo vyruší, ale naproti tomu bylo dost nepravděpodobné, že to bude právě tam.

Nebylo tam nic. Šuplíky byly všechny prázdné, vitrína zamčená a také snadno přehledná, a k nábytku celkem nikdo nemohl, protože prostor pro publikum byl vyhrazen šňůrami. Galerie nebyla přístupná, v loveckém pokoji, který byl poměrně prázdný, jsem nenašel nic, a rytírny jsem si nechal až nakonec, protože se mi zrovna nechtělo zvedat hledí a jukat dovnitř brnění. S přístupnou částí sklepů jsem celkem nepočítal. Byla by to sice ideální schovávačka, ale jednak tam bylo pro hodinky dost vlhko, jednak se tam chodilo se světlem. To znamená, že kdyby se někdo zdržel, určitě by se našla dobrá duše, která by mohla upozorňovat – Eště tam zůstal jeden pán!

Zbývaly mi přízemní místnosti, to znamená bývalá strážnice a bývalé kanceláře. Díval jsem se pod nábytek, do krbů, za dveře, za okna a vůbec všude, kde by se dalo něco schovat. Už jsem myslel, že nic nenajdu, a byl jsem s tím celkem smířený, protože možnost něco najít byla jen a jedině možnost, zdaleka ne pravděpodobnost.

Ale náhodou jsem měl štěstí. Ve strážnici u dveří, pod stojanem na halapartny, bylo něco zastrčené až vzadu u zdi. Vytáhl jsem to ven.

Byla to taška z tvrdé černé kůže, velká asi jako poloviční aktovka, taková, jako nosili dřív inkasisti. Nebyla zamčená. Od takových starých tašek je málokdy klíč. Otevřel jsem ji.

Hodinky.

Byly tam, byly tam pěkně uvnitř, jako vajíčka v hnízdečku, nacpány jedny vedle druhých, bez řemínků a zabalené každé zvlášť do hedvábného papíru, aby nechřestily. Nevím, kolik jich bylo, ale bylo jich moc.

Tomu se říká klika.

Pěkně jsem tašku zavřel a strčil zpátky. Teď šlo už jenom o to, kdo si pro ni přijde. Tím mi odpadl dozor u vstupenek, pohlednic a piva, a stačilo se jen potloukat okolo a dávat pozor na lidi. Tak malá ta taška rozhodně nebyla, aby se dala strčit do kapsy, ale i kdyby se dala schovat do aktovky nebo ještě lépe pod plášť, nesený přes ruku, musel bych si toho všimnout. A i kdyby ne, po odchodu každého turnusu se mohu podívat, jestli je taška ještě na místě. Kdyby nebyla, daleko nebude, i kdybych měl nechat prohledat celý autobus. To ovšem nebylo zrovna to, co bychom si nejvíce přáli, protože mi šlo nejen o to, kdo si tašku odnese, ale také o to, kdo ji tam dal, a o vysledování dalších vztahů na obě strany, to znamená zpět až k pašerákovi a dále až k distributorům. Podle všech předpokladů byl Ciprburk tak asi uprostřed celé sítě jako schovávačka pro větší množství těch nešťastných hodinek, které si odtud pravděpodobně odebírala jedna nebo několik spojek po menších partiích.

Jediná nepříjemná věc byla, že jsem vlastně dobře nevěděl, jestli taška nebyla na místě už včera nebo předevčírem, tudíž jestli jim tam uložil některý z místních lidí, nebo doktor Vegricht, který k tomu měl v době, kdy jsme byli s Kuncem ve sklepě, zrovna nejlepší možnost, a který jistě také věděl, které dny Žáčková uklízí. Taky to mohl být ještě předtím nebo mezitím někdo úplně cizí, ale dlouho tam ta taška určitě nebyla, protože na ní nebyl vůbec žádný prach.

Dále mi do toho s jistotou nezapadal ten člověk, kterého vytáhli z řeky, ale tak daleko jsem zatím neuvažoval. Ten mrtvý z Děčína byl buď jedním z distributorů, nebo jedním z pašeráků, pokud by byl ovšem tak neopatrný, aby nosil část zboží u sebe. Třeba byl násilím odstraněn vlastní tlupou, protože neměl u sebe žádné dokumenty ani peníze, ale zas je divné, že mu napřed nevybrali kapsy od hodinek, které musely nutně přivést v takovém případě na stopu pachatele.

Ostatně na úvahy o tom, jak se kdo dostal do řeky, bylo ještě dost času. Právě přijel první autokar. Tentokrát to byla hromadná výprava.

Sedl jsem si na svůj patník na nádvoří a pěkně jsem si je jednoho po druhém prohlížel. To ovšem bylo spíš tak z pilnosti, protože spoluviníkem, byl-li jaký, mohl být kterýkoliv z nich. Stejně stařík v zelených brýlích a s chlebníkem, jako tlustá paní s taškou nebo dva mladí do sebe zakoukaní lidé. Podle zevnějšku člověka se nedá skoro nic usuzovat. Dnes už se zločinci nehalí do černého pláště a nevrhají na všechny strany hrozivé pohledy zpod kosmatého obočí. – Když jsem před pár léty nastupoval u nás, přidělili mě rovnou ke starému, ke Girardouxovi, a ten mi řekl:

– Tak podívejte se, mládenče, – to mi ještě vykal – když nebudete něco vědět, tak se zeptejte, a ptejte se hodně často, protože nevíte nic, ale jedno si zapamatujte do začátku: když uvidíte padoucha s knírkem, jak křiví hubu, tak si ho moc nevšímejte, protože je to určitě příručí z konfekce, a nejhorší zločin, jakého je schopný, je fixlovat na biliáru.

Když tedy vypukla prohlídka, zdržoval jsem se svědomitě na schodech do sklepa, které byly hned vedle dveří do strážnice, a dělal jsem, že měřím futro, ale jakou už mám smůlu, nikdo tašku nevynesl. Ani při druhé prohlídce, ani při další, a bylo jich sedm a já už byl z toho vlhka celý plesnivý. Po odchodu každého turnusu jsem se byl podívat, taška tam byla pořád. Žádný zájem. Když odešla poslední výprava, dokonce jsem se ze zoufalství přesvědčil, jestli je ještě plná. Byla. a to už Žáček zamykal zátaras na řetěz, protože byl večer.

To bylo hezké nadělení. Teď se mohu na ty schody odstěhovat, nebo zajít s tlapami položenými na tašce, jako lev Heřmana z Bubna.

Nepřijít k večeři jsem nemohl, to by bylo nápadné. Ale Kunc a paní Landová seděli u stolu se mnou, ti pro tu tašku nemohli, a každých pět minut jsem chodil k oknu, abych se podíval na nádvoří, co dělají Žáčkovi ve svém domečku. Svítili. Zřejmě taky seděli u večeře.

Měl jsem obavy, že se po večeři budu těžko vymlouvat od mariáše, ale vyřešila to za mě paní Landová, která se zvedla, prohlásila, že jí není dobře, a odebrala se do galerie, kde oficiálně nocovala.

Letěl jsem s nějakou výmluvou pochopitelně hned za ní, ale viděl jsem ji zahýbat v prnvím patře a slyšel jsem taky, jak za ní klaply dveře obrazárny. Klapl jsem také svýma, sešel jsem dolů a vlezl jsem na schody ke sklepu s trpkým odhodláním, že tam přečkám noc. Bylo už docela tma.

Seděl jsem asi tři čtvrtě hodiny a měl jsem navlhlý zadek a vztek, protože jsem nemohl kouřit. Pak jsem zaslechl kroky.

Byly hodně opatrné, to je pravda, ale v tom průjezdě se báječně rozléhal každý zvuk. Viděl jsem obrys postavy, ale nemohl jsem rozeznat, kdo to je. Slyšel jsem, jak někdo otvírá dveře strážnice, zase velíce obezřetně. Popolezl jsem nahoru, až ke dveřím do chodby, a schoval jsem se za jedno křídlo. Za chvíli bylo slyšet, jak se dveře strážnice zase zavírají, a ten člověk přešel těsně okolo mě.

Neměl čepici, a takovou bleskovici si není možné zmýlit.

Byl to Žáček.

VIII

Hupky hupky, vyběhl ven na nádvoří, a hned jak zalezl do svého domečku, já zase hupky hupky ze sklepa na strážnici podívat se, jak tam ta taška není.

Sáhl jsem si pod stojan. Nahmátl jsem ji. Byla tam. Vytáhl jsem ji ven.

Byla plná, hodinky v ni byly dál.

Tohle už bylo k zbláznění. Měl jsem skoro chuť ji sebrat sám a jít se udat, abych už měl konečně pokoj, ale pak jsem si řekl, že bych ani nemohl označit spoluviníky, takže bych neměl žádné polehčující okolnosti. Nenapadalo mi nic kloudného. Bylo jasné, že Žáček o té tašce ví, protože co by jinak v noci na strážnici hledal. Bylo dost nepravděpodobné, že by ji tam přechovával trvale a chodil se dívat, jestli tam ještě je, jako černý pes, když hlídá poklad.

No prostě, začínal to být hezký propletenec. To je vždycky tak, když si člověk myslí, jak to všechno nebude jednoduché a jak‘ to nepůjde jako na drátku. – Teď to tedy byl drátek, radost pohledět.

Nemělo už smysl tady tvrdnout, a konstatoval jsem to celkem s uspokojením. Každý normální tvor v noci rád spí, s výjimkou kolčav, vlkodlaků a některých intelektuálů.

Dal jsem tašku zase zpátky pod stojan a vydal jsem se nahoru. Bylo to dost trudné, protože nebylo vidět. Baterku jsem s sebou neměl. Jelikož obyčejná baterka každou chvíli zhasne, vozím s sebou takovou tu na dynamo, co se mačká a dělá bžum bžum. Protože jsem nepokládal zrovna za nejvhodnější chodit v noci po Ciprburku a dělat bžum bžum, šel jsem po tmě a tápal jsem před sebou rukama, abych do něčeho nenarazil.

Nahoru po schodech mi to docela šlo, ale v půli chodby byly daleko největší parohy knížete Colloreda, a já na ně zapomněl. Vrazil jsem do nich jen docela málo, ale hned vedle visel nějaký plechový hrnec na hlavu. Ten se rozkýval a spadl. Zařinčel strašlivě, a ještě chvíli poskakoval po dlaždicích. Přilepil jsem se na zeď a doufal jsem, že si toho snad nikdo nevšimne.

A pak to začalo. Na dvorku se rozletěly dveře, Žáček zařval Stůj, kdo tam! – a hnal se nahoru se sekerou a z věže po schodech se sypal pan Kunc v pyžamu, třímaje udatně parádní halapartnu se střapečkem. Bylo to nádherné.

Určitě jsem se mohl vymluvit, že jsem šel v noci na záchod a spletl jsem si cestu, ale to mě samozřejmě nenapadlo, a místo toho jsem vletěl celý vyjevený do nejbližších dveří.

Tady jsem to neznal. Porůznu u zdí stály nastavěné obrazy, uprostřed byl stůl se všelijakým nádobíčkem, u něj malířský stojan a na něm něco, přehozené hadrem. Na stole hořely ve svícnu čtyři svíčky, a mezi stolem a mnou stála Věra Landová. *

Držela v ruce pistoli a mířila mi na břicho.

– Jéžišmarjá, vyjekl jsem, – dejte to pryč!

Já se totiž hrozně bojím střelných zbraní, pokud si nejsem jist, že ten, kdo je drží v ruce, s nimi umí opravdu zacházet.

– Stoupněte si k oknu, řekla paní Landová, – a buďte úplně jako myška!

Pak schovala pistoli do kapsy županu a vyšla na chodbu, kde Kunc se Žáčkem halekali jako Tyroláci. Slyšel jsem, jak jim domlouvá, aby nedělali zmatek, že to určitě spadlo samo, načež Kunc se jal spílat Žáčkovi, že nedokázal za své správy ani pověsit pořádně helmy. Žáček mu pochopitelně odpověděl dost sprostě. Zdravě si vynadali a pak se zřejmě rozešli spát. Slyšel jsem aspoň, jak Kunc vztekle bouchá do schodů žerdí halapartny.

Paní Landová se vrátila dovnitř, posadila se na nějaké starožitné štokrdle a chvíli na mě koukala.

– Poslyšte, vážený příteli, řekla potom, – to jste opravdu tak nevkusný, že jste sem vlezl schválně?

Vrtěl jsem hlavou, že ne. Uznala to a pokračovala:

– Tak to by vám bylo asi nemilé, kdyby vás někdo chytil, jak tady v noci brousíte po objektu, co?

Zakýval jsem hlavou, že jo, že by mi to bylo nemilé. Zřejmě se jí líbilo se mě vyptávat. Vypadala mimochodem v tom světle svíček velice dekorativně.

– Tak si myslím, že bych se vám nezavděčila, kdybych zavolala policii.

To by se mi tedy opravdu nezavděčila, a taky jsem se tím nijak netajil. Kdyby přišla policie, totiž místní okrskář, který o mně vůbec neví, tak buď by si mě odvedli v okovech, nebo bych se musel veřejně prokázat. Obojí by mi jaksi zkazilo hru. Tyhlety důvody jsem jí pochopitelně neřekl, a omezil jsem se na horlivé tvrzení, že policie, to by opravdu nebylo to pravé.

Lidé jsou zmetci. Nám říkají policie, ale předsedovi národního výboru neříkají rychtář, aby si taky přišel na své, když jim to musí vyvracet. Za téhle situace a v roli, kterou jsem tu hrál, mi ovšem nepřipadalo právě potřebné udílet jí lekce z názvosloví.

Přehodila si jednu hezkou nohu před druhou, nabídla mi cigaretu a sama si také zapálila. Pak povídá už docela přátelsky:

– Ty vaše papíry taky asi nejsou zrovna moc pravé, že?

Jistěže nebyly, ale nemělo také smysl to rovnou přiznávat.

I když se inspekční orgány ministerstva kultury neplazí potmě po chodbách a nevrhají se střemhlav do nejbližších dveří, když někde sletí kapalín nebo jak se tomu říká.

Zahryzla se do spodního rtu a chvíli přemýšlela.

– Podívejte se, řekla potom, – já se vůbec nezajímám o to, co tu vlastně děláte. Každý dělá, jak rozumí, a já to na vás nepovím. – Ale uděláte mi jednu laskavost, ano?

Usmála se tak dovedně, že by jí většina mužů udělala jakoukoliv laskavost i za jiných okolností a bez vyhrožování revolverem a bezpečností.

– Víte, já si tady dělám určité kopie, ukázala na rozdělanou práci na stojanu. – Ty kopie mají pro mě dost cenu, protože z nich chytám techniku, ale kopie obrazů ve veřejném majetku se nesmějí dělat bez zvláštního povolení. Znáte doktora Vegrichta, jaký je, určitě by se musel dotázat deseti ministrů, takže já si je dělám jaksi na černo. O nic nejde, ale nemá se to. No, a jediné co od vás chci, je, abyste mi to vzal s sebou, až pojedete do Prahy, protože do té doby už to budu mít hotové. Vy máte všelijaké ty glejty, tak u vás to nebude tak nápadné. Jinak od vás nechci nic. V Praze si to pak vyzvednu. Pro nikoho jiného by ty kopie neměly žádnou cenu, dodala opatrně vzhledem k mé potenciální zločinnosti. – Uděláte to pro mě?

– Udělám.

– Na mou duši?

– Na mou duši.

Podala mi ruku.

– Tak, povídá, – a teď běžte spát. Nebo by si někdo mohl myslet, že ukládáte o moji počestnost.

Šel jsem spát. K ukládání o počestnost se mi nezdála vhodná doba.

Jenže ono se řekne spát, když máte v hlavě kolotoč. Převracel jsem se ze strany na stranu, až byl strach, že rozvržu očumovací kanapíčko. Ke všem nejasnostem s taškou plnou hodinek mi totiž přibyly další. Za prvé jde o to, má-li Věra Landová na tu pistoli zbrojní pas. To se dá snadno zjistit, ale myslím, že asi má, protože jinak by s ní nezacházela tak okatě.

A za druhé je divné, že se snaží ochránit před nepříjemnými následky člověka, o jehož zákonných úmyslech lze abych tak řekl úspěšně pochybovat, to jest mne.

Třebas je opravdu tak laxní, že je jí jedno, jestli si kreslím plány ciprburských opevnění, abych je pak prodal zlému nepříteli, nebo co si vlastně myslí, a už to jí zrovna neslouží ke cti. – Nebo je nejen laxní, ale také mě k něčemu potřebuje, když už se domnívá, že mě má v ruce. Ovšem, ta záležitost s kopiemi by to jaksi vysvětlovala. Dáma patrně ví, co dělá, a zdá se, že dovede každé situace znamenitě využít pro sebe.

Celá věc ovšem ukazuje, že s tou hodinkovou záležitostí bude mít sotva co společného. Kdyby totiž měla, jistě by jí při její inteligenci napadlo, že moje noční bloudění je spíše znamením čehosi pro ni nedobrého, než projevem zločinných úmyslů, kdežto její chování nasvědčuje daleko nejspíš tomu, že nemá ani ponětí o existenci nějakých nezákonných rejdů na Ciprburku, ovšem s výjimkou mých.

Celé mi to ne a nedalo spát. A tak jsem myslel, že bude skoro lepší, když se půjdu ještě jednou podívat dolů. Kdybych zase něco shodil, vymluvím se už docela určitě na tyhlety všelidské nutnosti. Navíc dám pak k lepšímu to, co uznám za vhodné povědět o prvním karambolu, a tím celé věci jaksi ulomím hrot.

Tentokrát jsem neshodil nic, přestože se tvrdí, že nepříjemnosti chodí v páru. Sešel jsem dolů do přízemí, totiž sešel, splazil jsem se, a děkoval jsem bohu, že schody jsou kamenné a ne ze dřeva. Dole jsem zahnul do průjezdu, minul dveře ke sklepu, a tápu po klice od strážnice.

Jaksi jsem ji nemohl najít, sahal jsem pořád do prázdna, a teprve pak mi došlo, že dveře budou asi otevřené. Věděl jsem docela určitě, že jsem je asi před hodinou sám zavřel, a tak se mi zdálo, že jediná rozumná věc je počkat, jestli někdo poleze ven. A zrovna jsem se chystal vycouvat, když na mě kdosi zevnitř skočil.

Nevím, jak se v té tmě mohl strefit, zřejmě to byla náhoda, ale vletěl mi rovnou na krk a začal mě škrtit. Nebýt toho, určitě jsem zařval, jak jsem se lekl. Snažil jsem se rozpáčit prsty na svém chřtánu, ale držely pevně. Byl jsem už napůl uškrcený, takže na nějaké naučené hejble nebylo ani pomyšlení.

Ten někdo funěl a držel. Vypotáceli jsme se do průjezdu, a začínalo mi být všelijak. Pak jsem vykopl před sebe kolenem, narazil jsem na něco měkkého, ozvalo se heknutí, a sevření trochu povolilo. Vytrhl jsem se a kopl jsem znovu, pěkně, špičkou a s rozmachem. Asi jsem se dobře strefil, protože jsem slyšel náraz na sklepní dveře, nedovřené křídlo s rachotem povolilo, dole bylo slyšet žuchnutí, jako když dopadne pytel, pak to žuchlo ještě asi dvakrát, jak se to převalilo se schodů, a pak bylo ticho.

To bylo moc fajn. Napřed jsem si velice starostlivě ohmatával krček a cítil jsem velkou úlevu, že už mě nikdo neškrtí. Nevěřili byste, jak taková maličkost dovede potěšit. Kdybych byl věděl, že uvnitř je někdo, kdo to se mnou nemyslí dobře, nebyl bych tam vlezl ani za živý svět. Tohle mě totiž vyplatilo už jednou, jsou to asi dva roky. Šel jsem pozdě večer domů, na schodech potkám domovnici, a ta říká:

– Pane Blahynka, já mám dojem, že na půdě někdo je, protože tam nejsou zamčené dveře. Jděte se tam prosím vás podívat, vy jste mužský!

Vůbec jsem jí nevěřil, ale nechtěl jsem uvádět svou mužnost v pochybnosti, protože taková domovnice to pak každému poví, a šel jsem. Když jsem vlezl mezi takové ty klece z latěk, kterými je půda přepažená, tak jsem si škrtl sirkou.

A v ten ráz mě někdo tak praštil do nosu, že jsem myslel, že ho mám uražený. Chlap vyletěl okolo mě, na schodech porazil domovnici, a běžel dolů. Jenže domovní dveře byly zavřené, a dole bydlí řezník s popelářem. Ten můj nos mu stejně přišel draho. Ještě že mi ho nepřerazil, protože už takhle mám do Adonise dost daleko.

Z toho pramení odvěká fáma, že když se někde něco semele, žádný policajt se tam nehrne. Ono to sice docela tak není, ale račte zároveň uznat, že mezi esenbákem a gaskonským kadetem jsou určité rozdíly, například už v počtu dětí. Statečnost je vůbec dvojího druhu. Buďto je krajně nutná, nebo je krajně zbytečná. Ideální by asi bylo, kdyby lidé vůbec neměli zapotřebí být stateční, protože situace, která k tomu nutí, je vždycky mimořádná a nese s sebou možnost tragédie. Nežijeme ve věku kohoutích pér na čepici, a než se někdo dopustí statečnosti, měl by uvážit veškeré méně okázalé možnosti, jak situaci zdárně řešit. Jenomže někdy to doopravdy nejde jinak, než se něčeho odvážit. A jednat s vědomím, že to může špatně dopadnout, a vyvážit tohle vědomí jistotou, že to jinak nejde. To je asi ta jediná opravdu potřebná statečnost. To ostatní je paskvil, hodný vozatajce Bonga. Jen si střílejte, proklatí ďáblové, já postroj tady nenechám. Udatnost pro flanc hraničí vždycky s blbostí.

Teď ale to něco, co mě škrtilo, leží dole ve sklepě, a já nevím, co s tím. Třebas je to místní upír, i když Kunc říká, že tady strašidla nejsou, ale daleko nejspíš to upír nebude, a kutálení po schodech mu asi nebylo k dobrému, protože nic neříká. I když člověka někdo škrtí, nelze ho za to npchat jen tak zajít ve sklepě. Nebylo mi sice dvakrát milé, že na sebe takhle musím upozorňovat, ale nedalo se nic dělat. Nemohu přece jít za Žáčkem nebo za Kuncem a vykládat, že jsem měl živý sen, že někdo spadl do sklepa.

Opatrnosti nikdy nezbývá. – Sirkou jsem si tentokrát škrtl už nahoře. Dole se nic nehýbalo. Škrtl jsem si druhou a scházel jsem pomalu po schodech. Pak jsem si škrtl potřetí.

Dole ležel Žáček. Jednu nohu měl zkroucenou pod sebou, a okolo hlavy kaluž krve.

IX

Byl docela určitě naživu, jak jsem zjistil, ale asi na tom nebyl nejlíp se zdravím. Převrátil jsem ho do přijatelné polohy a mazal jsem nahoru pro Kunce bez ohledu na to, jaký dělám cestou randál.

Když mi přišel otevřít, držel za zády tu svou vycházkovou halapartnu, a měl tolik vkusu, že se to ani nesnažil zamaskovat. Zřejmě se téhle noci dálo o trochu víc, než na co tady byli zvyklí. Vyprávěl jsem mu, že jsem šel v noci na záchod, a když jsem se vracel, slyšel jsem ze sklepa kravál, šel jsem se podívat a našel jsem tam Žáčka. Připojil jsem domněnku, že asi ve své osvědčené bdělosti šel prohlédnout z blíže nezjistitelných důvodů sklep a uklouzl na vlhkých schodech.

Kunc se oblékal a vyprávěl mi o aféře s helmou. Podotkl jsem, že jsem také v polospánku cosi zaslechl, ale nechtěl jsem vycházet, protože jsem slyšel hádku.

Žáčka jsme vynesli spojenými silami ze sklepa. Byl stále v bezvědomí a byl velice těžký. Na hlavě měl tržnou ránu a zřejmě měl kromě toho zlomenou nohu. – Zatímco se Kunc pokoušel rozdráždit motorku, aby jel do vsi telefonovat pro záchranku, protože tady nahoře telefon neměli, šel jsem vzbudit Žáčkovou. Byla nějak brzo vzhůru. Když se dozvěděla, oč jde, začala velice hořekovat. Nebylo taky divu.

Kunc vyjel pro pomoc, a já jsem se snažil obvázat Žáčkovi hlavu tím, co bylo zrovna po ruce. Paní Landová, která slyšela hluk motorky, sešla za chvíli dolů. Když mě viděla nad zakrvácenou obětí, podívala se na mne trochu divně, ale neřekla nic. Inu, odolná povaha.

Kunc se vrátil asi za půl hodiny, protože se nemohl dlouho dotlouct hospodského, dvacet minut za ním přijela záchranka. Když do ní Žáčka nakládali, ještě o sobě nevěděl. Jeho věrná choť jela s ním. Tvrdila tak soustavně, že nechápe, jak se to mohlo stát, až mi to začalo být divné.

Se spaním to už bylo slabší. Šli jsme všichni nahoru do věže, uvařili jsme si kávu a do ní dali zbytek Kuncova rumu. Já jsem si o celé příhodě myslel své, paní Landová taky, a co si myslel Kunc, to nikdo neví. Lehnout jsme si šli až k ránu. Spal jsem dost tvrdě, protože jsem na rozdíl ode všech ostatních nespal z večera ani minutu, a proto jsem taky vůbec nevěděl, že časně ráno odjel Kunc telefonovat doktoru Vegrichtovi, co se v noci přihodilo.

Doktor Vegricht přijel těsně po tom, co jsem se probudil. Byl velice vyděšený. Nebylo mi zrovna jasné, jakou vinu si může přičítat na tom, co se stalo, ale někteří lidé jsou už takoví, že si všechno příliš berou, a aby to neleželo jen na něm, vynadal pro jistotu taky Kuncovi, že takové věci by se tady neměly dít.

Taky si myslím. Krk mě ještě pořád bolel.

Když se dostatečně vylamentoval, odjel s prohlášením, že ještě tentýž den nebo nejpozději zítra znovu přijede. Nechápu, co si od toho mohl slibovat.

Už byl pryč, když mě napadlo, že bych se taky mohl podívat, co je s tou taškou. Sešel jsem dolů a nakoukl jsem pod stojan. Taky jsem si tam sáhl.

Byla pryč. – Tak. – Byla docela a neodvolatelně pryč.

Tady se nedalo nic zachránit. Tohle jsem zoral dokonale, a nejraději bych byl zabučel, aby snad nikdo nezůstal na pochybách. Polehčující okolností pro mě bylo jenom to, že toho všeho na mě bylo v posledních hodinách přece jen moc. Myslete si co chcete, ale já nejsem docela zvyklý nechat na sebe mířit pistolí, nechat se potmě škrtit, a nakonec házet bývalé četníky do sklepa. Mám reakce normálního člověka a myslím, že kdybych teď dokázal odhodit smítko se svých pečlivě vyžehlených kalhot, zapálit si svou oblíbenou tureckou cigaretu a lhostejným hlasem pronést něco bystrého o posledních dostizích v Epsomu, tak by to byla asi hotová mlsůtka pro psychiatra.

Protože už jsem asi nemohl nic zkazit, šel jsem se docela rozumně dospat.

Doktor Vegricht skutečně odpoledne přijel, a přivezl ve svém Tudoru, který ostatně nebyl jeho, ale úřední, z nemocnice taky paní Žáčkovou. S mou obětí to prý nebylo tak zlé. Žáček měl sice opravdu zlomenou nohu, ale tu tržnou ránu na hlavě mu sešili a už dopoledne se probral k vědomí. Jeho žena byla až na občasné pofňukávání klidná a začala shánět věci, které mu chtěla druhý den přivézt do nemocnice.

Doktor Vegricht seděl nahoře ve věži u Kunce a byl nervózní jako industriální učitelka. Prohlašoval, že schody měly být osvětlené, a chtěl na Kuncovi vědět, proč to nezařídil. Zřejmě měl strach ze zákonné odpovědnosti a takových těch věcí. Kunc se mu snažil vysvětlovat, že není důvodu, proč by měly být v noci osvětleny schody do sklepů, kde až na ty krysy nic není, a že taky Žáček neměl na těch schodech co pohledávat, a paní Landová a já jsme mu v tom vysvětlování pomáhali. Ale bylo to asi sotva co platné. Doktor Vegricht trval na tom, že o celé věci se musí podat hlášení v Praze, a že tam hned druhý den zajede osobně.

Kunc ho požádal, jestli by mu nevzal s sebou do vozu špinavé prádlo, že mu ho v Praze pere stará teta, a okamžitě se taky vytasil se škatulí od cukru, plnou posmrkaných kapesníků a takového svinstva. Doktor napřed odmítl, a to velice rezolutně. Asi se mu zdálo, že to neodpovídá vážnosti jeho mise. Nakonec se nechal umluvit. Museli jsme ovšem tu škatuli celou zabalit do čistého papíru. Prohlašoval, že jinak ji do vozu nevezme. Měl zřejmě obavy, že by z ní mohl vyskočit bacil a vrhnout se mu v nestřeženém okamžiku do týla.

Nakonec to musela zabalit paní Landová, protože ani Kunc, ani já balit neumíme. Já jsem to zalepoval lepicí páskou, a protože nikdy nevím, jestli ji mám celou olízat nebo co, tak jsem na ni za doktorovými zády plivl a rozmazal jsem to palcem, aby neviděl. Celý jsem se ublemtal, a ještě se mi na dvou místech přetrhla.

Šel jsem s doktorem až k vozu. Když se podíval na hodinky, vzal jsem ho šturmem.

– Máte hezké hodinky, pane doktore, kdepak jste je koupil?

– Žáček mi je prodal, řekl, – je to asi deset dní. – A nemyslíte, že by se mělo připojit vaše písemné vyjádření jakožto revizního orgánu, že osvětlení schodů nepokládáte za nutné?

Ujistil jsem ho, že v případě potřeby podobné prohlášení milerád vydám. Už mi s tou svou vyděšeností šel na nervy, a byl jsem moc rád, když si konečně naložil do vozu bacilonosnou škatuli a odjel.

Tu noc se nedělo nic. Nemůže se pořád něco dít.

Ráno jsme zrovna seděli u snídaně, když někdo začal na nádvoří vykřikovat sípavým hláskem:

– Pan Blahynka, pan Blahynka!

Podívám se dolů. Stál tam ten dědeček, kterého jsem potkal při svém prvním příjezdu před hospodou a který mi ukázal cestu na hrad. Velice se dožadoval, abych sešel dolů, a pak mi sdělil, že včera večer volala Praha, že mám hned ráno zavolat pana Vošahlíka.

Pan Vošahlík je krycí jméno náčelníka, tedy starého, kterého se užívá v telefonickém styku. Kdyby totiž někdo vykřikoval do telefonu na poště nebo v hospodě nebo odkud se to všude telefonuje, že chce k aparátu kapitána Girardouxe, asi by to vzbudilo pozornost. Nejsme při obléhání Arrasu.

Sebral jsem se a šel jsem do vsi. Cestou mi děda vykládal, že Ferda, tedy jako zeť, nemůže z krámu, Andulka že leží a děti jsou ve škole, tak si vždycky vzpomenou na starého dědu, když něco potřebujou. Řekl jsem jojo, protože jsem měl ještě pořád vztek sám na sebe, jak jsem to krásně zoral.

Na baráku nad tabulí Jednoty bylo napsáno Gasthaus – Hostinec. Gasthaus přetřeli před čtrnácti lety dehtem. Ten dehet za ta léta opadal. Ferda, tedy jako zeť, byl tlustý, a měl knírek jako nebožtík Vůdce. To už je zřejmě taková agrární záliba. Telefon byl v kuchyni, točilo se kličkou. Vůdcův dvojník se dozvonil do Markéty na poštu, vrazil mi sluchátko do ruky a šel do krámu, aby mu někdo neukradl násadu k biči.

Z Markéty mě spojili do Prahy, a když jsem řekl číslo, tak v tom chvíli praskalo, pak někdo řekl slyším, a spojili mi pana Vošahlíka. Tam se taky ozvalo slyším. Představil jsem se, a chtěl jsem znovu pana Vošahlíka. Ten někdo na druhém konci drátu řekl, že soudruh kapitán je nemocen, a u telefonu Bachtík. Řekl jsem, že je mi líto. Taky bylo.

Bachtík mi sdělil, že mám okamžitě přerušit dovolenou a vrátit se do Prahy. Řekl jsem, že nemůžu, a on odpověděl:

– Jaképak nemůžu!

Zřejmě se ujal velení. To byla radost. Zeptal jsem se, proč se mám vrátit. Odvětil milostivě, že v mrtvém z Děčína byl zjištěn František Mestek, strojník na vlečné lodi, posledně bytem v Děčíně. Dostal před měsícem výpověď, protože moc chlastal, a odejel udánlivě na Lipno na přehradu. Teď ho ale začala shánět nějaká slečna ohledně paternity, a zjistilo se, že si vůbec neodstěhoval z podnájmu věci a že už o něm asi tři neděle nikdo neví. Na Lipně pochopitelně nebyl. Když to slečna s bytnou ohlásily na bezpečnosti, napadla děčínské v důsledku udaného popisu souvislost a ukázali milé slečně to, co se z toho úlovku řeky dalo ukázat. Slečna svršky identifikovala. O hodinkách nevěděla nic, o do protokolu vypověděla, že on byl Franta vždycky divný.

Bachtík si přál, abych se vrátil neprodleně do Prahy a zapojil se do toho, protože jsem si to rozdělal. Nemělo smysl mu odporovat jen tak. Proto nezbylo, než mu všechno říct, totiž alespoň to, co jsem pokládal za nutné. Jak jsem to zoral, to jsem mu nepovídal. Prohlásil, že si to poznamená. On si dělá poznámky o všem, a aby mu je nikdo nepřečetl, píše je nečitelně. Pak se v nich nevyzná.

Vytáhl ze mne i jména podezřelých, a co že všichni zrovna dělají. Teprve pak moudře rozhodl, že se tedy nemusím vracet.

Na oplátku jsem ho požádal, aby mi zjistil, byl-li vydán zbrojní pas na jméno Věra Landová, že si počkám u telefonu. Pas vydán byl, a Bachtík mi chtěl udělit ještě několik moudrých napomenutí, ale já rychle zavěsil.

Děda poslouchal svědomitě za dveřmi, ale byl dost hluchý, takže z toho asi moc neměl. Zeptal se mě, jestli mám trápení s rodinou. Řekl jsem hm, načež děda, že trápení s rodinou má každý.

Já ne. Já žádnou nemám. Taky nechci mít. Mohla by být po mně.

Na kopeček jsem vylezl bez obtíží. Vzteky jsem se zřejmě zapomněl potit. U zátarasu jsem potkal Žáčkovou. Nesla si velkou tašku.

– Jedu za starým, pane inšpektor. Vezu mu pyžama a kartáček na zuby, v noci jsem mu nestačila nic dát s sebou.

Soustavně mi spílala inspektorů. Byla přesvědčena, že kdo provádí inspekci, je inspektor, a utrum. Vždycky, když to vyslovila, tak to se mnou hodilo.

Nabídl jsem jí, že pojedu s ní. Nemocné navštěvovat je skutek křesťanského milosrdenství.

Žáček ležel na pokoji sám. Nohu měl na takovém tom pádostroji se závažíčkem, ale jinak vypadal docela k světu.

– Tak co, pane Žáček, bolí nožička, bolí, povídám s pitomoučkým úsměvem.

Přisvědčil, že jako bolí. V noci mě zřejmě nepoznal.

– A jakpak jste se dostal na ty schody, tahal jsem rozumy, – to je přece nápad, chodit v noci do sklepa!

Zřejmě se už předem dohodli se ženou, protože tvrdil, že v noci něco slyšel a šel se podívat. Já na to, že je to chvályhodné, ale proč že šel bez světla. Na takové vyptávání zřejmě nebyl připravený, protože jen něco zabrblal. Patrně nebyl dvakrát fest v kramflecích, tak jsem hned na něj vyběhl, než si začne něco souvislého vymýšlet.

– Kolikpak je hodin, říkám, – aby nám neujel autobus!

Natáhl ruku a vytáhl ze stolečku velké cibule.

– Že si s tím trháte kapsu, pokouším, – a panu doktoru Vegrichtovi jste prodal takové pěkné, náramkové.

Řekl, že je zvyklý na kapesní, a ani nemrkl. Četník je četník.

– Tak proč jste si je kupoval, když je nenosíte?

Tohle už přestávala být společenská konverzace, ale proč bych nemohl být nemístně drzý i jako docela normální občan?

Podíval se na mě ošklivě a neřekl nic.

– A kdepak jste je vlastně koupil, pokračoval jsem roztomile, – takové hezké hodinky?

On na to, že je nekoupil, že mu je dal synovec. To mohlo být pravda, ale co by potom dělal ve sklepě?

– Ježíšmarjá, že jsem si teď vzpomněl, paní Žáčková, máte se stavit ve třetím patře v kanceláři ohledně nemocenského lístku, říkal to pan Kunc!

Šla.

Doufal jsem, že bude tu kancelář hezky dlouho hledat, protože pro všechny ostatní lidi je v přízemí.

X

Klaply za ní dveře, a já jsem spustil:

– Pane Žáček, ty hodinky jste nedostal od žádného synovce! Mlčte! Kde jste k nim přišel? Co? Že jste je našel? Když jste je našel, proč jste je neodevzdal? Zatajení nálezu je trestný čin! Jenže vy jste je nenašel, vy jste je vzal z té tašky, no, z té černé tašky, co jste se na ni byl večer podívat. Co o tom víte? Honem!

Zavřel oči a tvářil se naráz velice nemocně. Inu, brouček kováříček se staví v nebezpečí mrtvým a vypouští smrdutou šťávu.

– Nesimulujte, vybafl jsem, – tím si nepomůžete, to byste mohl vědět. Rychle, kde jste přišel k těm hodinkám!

– Co je vám do toho, vyskočil si, a najednou přestal být mrtvý. V duchu jsem se velice zaradoval. Lidé s máslem na hlavě si většinou vyskakují až tehdy, když už je nic lepšího nenapadá. Teď bylo třeba ho radikálně vytrumfovat.

– Co je mi do toho? Tohle, koukejte! A strčil jsem mu pod nos služební průkaz. – Tak! A nemá cenu něco zatloukat! Kdo tam dal tu tašku?

– Já o ničem nevím. Já žádnou tašku neviděl. Hodinky jsem našel, to je pravda, a neodevzdal jsem je, protože… protože by se o ně stejně nikdo nepřihlásil.

– A ták! A co jste dělal v noci na strážnici?

– Já na strážnici nebyl.

– Nelžete, já vás viděl. – Kdo vás shodil do sklepa?

– Nikdo, já tam spad sám, vždyť to víte.

– Čerta sám! Víte, kdo vás tam hodil? Já! A víte proč? Protože se od vás nenechám zaškrtit. – Člověče, vždyť to byl vražedný útok, máte vy ponětí, co to znamená?

Asi měl ponětí. Začal se vrtět.

– Jen se vrťte, máte proč! Vy jste se dopustil trestného činu, a to nese vzápětí trestní oznámení. Já ho taky podám, aby bylo jasno. Jenom si proboha nemyslete, že se vám chci nějak mstít. Potloukl jste se tak, že by to stačilo na krevní mstu do třetího kolena. Jenže to je těžké… Mlčte a nechte mě mluvit… spravedlnost není můj majetek. Vážně ne. Nemůžu s vámi o ni smlouvat jako o mandel vajec.

Bylo mi ho skoro líto. Byl to osobně protivný chlap, a určitě musel taky být protivný četník, jak jen četník může být. Jenomže jak tu tak ležel celý zelený a zafačovaný, připadal mi hrozně bezmocný a starý.

– Poslyšte, povídám mu, – vážený a milý, když už to na vás prasklo, nemá cenu takhle zatloukat. Celý život vás přece učili, že nemáte nadržovat zločincům, no tak!

– Za to, povídá Žáček, – za to, že jsem se celý život držel předpisů, jsem se dožil moc pěkného vděku. K stáru abych málem táhl po žebrotě!

A jéjej. Člověk je vždycky daleko spíš ochoten někoho litovat, když se ten někdo nezačne litovat sám.

– Odpusťte, povídám, – ale to si to drobet dramatizujete. Vy jste si jednoduše před lety, kdy jste měl možnost svobodně rozhodnout, vybral určitou cestu. Kdybyste si byl vybral jinou, možná byste měl dneska nárok na nějaký vděk, kterého se dovoláváte. Jenomže ani to by vás neoprávnilo porušit zákon.

Trochu jsem se styděl, protože jsem věděl, že se mi to dobře mluví. Před čtyřiceti léty bylo asi o chlup těžší si vybrat, než dneska. Jenomže on mi to zas ulehčil.

– Chcete mi tu snad dělat politické školení, když jste mě napřed takhle zrasoval? To jste celí vy.

– Promiňte, říkám, – já s tím nezačal.

Byl vážně starý a bezmocný, jenomže už mi ho nebylo tak líto. Nepřipadal jsem si jako spravedlnost dějin. Příčetný člověk si nikdy nepřipadá jako abstraktní pojem.

– Doufám, že chápete, že nemá nejmenšího smyslu zapírat, upozornil jsem ho, a udělal jsem takové ty rybí oči. – Nebudeme se dohadovat o zjevných faktech. Kdo tam dal tu tašku?

– Já nevím!

– Cože? – Zatvářil jsem se pro změnu výhružně.

– Já na mou duši nevím, bránil se Žáček, – ona už tam byla.

– Kdy?

– Před čtrnácti dny.

– A vy jste z ní vzal ty hodinky?

– Jo.

– Jenom jedny?

– Jo.

– Proč?

– Totiž – já jsem myslel, že na jedny se tak hned nepřijde, když budou chybět.

To měl tedy pravdu.

– Bylo vám jasné, že s těma hodinkama není všechno v pořádku?

– Bylo.

– Co jste si myslel?

– Že jsou kradené.

Hele, stará škola!

– Co jste s nimi udělal?

– Prodal jsem je panu doktorovi.

– Proč?

– Nechtěl jsem je mít u sebe.

– Co vám za ně dal?

– Tři stovky.

– Proč jste to nehlásil, to se vás nebudu ptát. Prostě jste to nehlásil. Co jste dělal potom?

– Jak to, potom?

– No, myslím, jestli jste se dál zajímal o tu tašku. Byl jste se tam podívat?

– Byl. Už tam nebyla.

– Který den jste ji tam našel poprvé?

– V neděli večer.

– Kdy jste se tam šel znovu podívat?

– V pondělí ráno.

– To už tam nebyla?

– Ne.

– Kdy jste prodal hodinky doktoru Vegrtchtovi?

– Ve středu nato.

– Proč ne dřív?

– Protože dřív nepřijel.

– A proč jste je prodal zrovna jemu?

– No, ve vesnici jsem nechtěl, a pan Kunc už svoje hodinky má, a paní Landová taky. A pan Kunc by na nové stejně neměl.

– No, a poslyšte, jak jste tu tašku vlastně našel?

Nastalo delší ticho, zřejmě se mu s tím nechtělo ven.

– Já se totiž, když výpravy odejdou, koukám, jestli někdo něco neztratil.

– Abyste to pak odevzdal, že jo. No, to už je vaše věc. A teď mi ještě řekněte, co jste dělal v neděli v noci na strážnici a kolikrát jste tam za tu noc byl.

– Byl jsem tam, prosím, dvakrát. Jednou hned po večeři, podruhé když jste tam byl vy.

– A copak jste tam pohledával?

– Já jsem se tam byl podívat, jestli tam ta taška ještě je, protože jsem chtěl vědět, kdo ji tam dal a kdo si pro ni přijde.

Bylo zbytečné ptát se proč. Zřejmě byl ochoten přistiženého vydírat, protože jiný zájem na tom mít nemohl, ale dokázat se mu to nedalo.

– Vy jste se tam chodil těch čtrnáct dní dívat každý den?

– Jo, chodil.

– A kdy jste tam zas tu tašku našel?

– V sobotu ráno.

– V pátek tam nebyla?

– Ne, v pátek ještě ne.

– A když jste tam chodil každý den, jakpak jste se tam dostal, když byl pan Kunc mezi týdnem pryč?

– Stará řekla paní Landové o klíč, že jako kvůli úklidu.

To mi asi tak stačilo, a kromě toho se do dveří vsunula paní

Žáčková a tvářila se velice nemile.

– Kancelář je v přízemí, řekla namíchnutá, – a nic mi tam nechtěli.

– To je docela pravděpodobné, přiznal jsem, – ale zato bych vám chtěl něco já. Sedněte sil

Podívala se na svého muže, ten kývl. Sedla si. Všimněte si, že po delším trvání manželství se vždycky vytvoří více méně jasná nadvláda jednoho z obou manželů. Tady to byl nepochybně Žáček.

– Tak se podívejte, říkám, – abychom se dlouho nezdržovali. Já jsem od bezpečnosti.

– Ježíšmarjá, hekla tiše.

– Jo, ježíšmarjá, pro vás určitě, protože toho máte dost na svědomí.

– My nic… začala obligátně paní Žáčková, ale její manžel ji energicky zarazil.

– Váš muž odcizil z nalezené tašky hodinky, pokračoval jsem, – ačkoliv mohl předpokládat a také předpokládal, že se jedná o předměty nezákonně získané. Věc nehlásil, hodinky si ponechal a prodal je doktoru Vegrichtovi za tři sta. Jako ten basista v říkačce gatě. Potom dával pozor, kdy se taška znovu objeví na svém místě, a když mě tam v noci zastihl, začal mě škrtit, takže jsem ho bohužel musel shodit do sklepa. Přiznal to. Myslím, že o většině toho jste věděla i vy.

Začala plakat.

– Kuš, stará, řekl věcně pan Žáček. Pak už posmrkávala docela potichu.

– Že se to nedělá, takové věci, to vám nemusím vykládat. Vy to, pane Žáčku, jaký bývalý četník víte stejně dobře jako já. Že je to trestné, to víte taky. Co jste provedli, pochopitelně nemohu a nebudu krýt a taky myslím, že si to zrovna nezasloužíte, když už to chcete vědět. Za to škrcení vám nepřitížím víc, než je nezbytně nutné, protože je to vcelku záležitost nás dvou a je to víc než dost vyřízené tím, jak jste se potloukl. Ovšem s podmínkou, že nebudete lhát. Když se na to přijde dodatečně, je zle. – Řekl jste pravdu?

– Řekl, přisvědčil a nebyl ani moc zarytý.

Když už jsem byl na odchodu, uvědomila si baba, že momentálně nehrozí kriminál, a zařvala za mnou:

– Šlechetný dobrodinče, děkujeme, děkujeme!

Fuj tajbl! Zřejmě to před lety vyčetla z Pečírkova kalendáře.

Autobus zpátky na Ciprburk mi samozřejmě ujel. Pokoušel jsem se chytit stop. Trvalo to dlouho, protože jezdily samé nové vozy. Nevíte, čím to je, že lidé s novým vozem zřídkakdy někomu zasthví? Když mě nakonec sebral fousatý fořt na motorku, bylo už hezky pozdě odpoledne.

Kunc vařil k večeři míchaná vajíčka a sdělil mi, že mám okamžitě volat z pošty pana Vošahlíka. Řekl jsem, že je to švagr a že má trápeni s bytem. Něco se musí říct, i když se lidé neptají. Kunc k tomu nedodal nic všeobecně potěšujícího, začež jsem mu byl neobyčejně vděčen. Vyhlídka na další cestu s kopečka a do kopečka činila jakýkoliv soucit zbytečným.

V Praze se mi hlásil opětně Bachtík, a velice se radoval.

– Tak se můžeš přece jen vrátit, řekl mi vítězně, – už jsme provedli zadržení.

– Koho? Cože?

– No přece pachatele! Zastavili jsme doktora Vegrichta, jak přijížděl s autem do Prahy, protože jsi nám řekl, že tam jede, a našli jsme u něj devětapadesát kusů hodinek v kožené tašce. – To je, co!

Zůstal jsem trochu paf. Nejsme sice kluci, abychom se předháněli, kdo dál doplivne, respektive kdo předvede pachatele, a pak si to vzájemně záviděli, ale tohle se prostě nedělá. To je jako kdybyste začali dělat třebas koupací vanu, a někdo vám k ní přes noc přimontoval kolečka, protože tam podle jeho názoru patří. Asi byste neměli radost. Když člověk něco rozdělá, chce to podle možnosti sám dodělat, ne pro prestiž, ale proto, že do toho asi taky nejlíp vidí. To už je tak zvykem, a bývá to respektováno. – Jestli se ovšem Bachtíkovi podařilo něco, co mně se nepovedlo a co by mi bylo uteklo, pak zvyky stranou, i když jsem zrovna neřičel radostí.

– Kde to měl, ptám se dost krotce.

– V tašce, chrčel telefon, – vždyť to povídám!

– No jo, ale kde byla ta taška?

– Ve škatuli s prádlem byla strčená, to bys neřekl, co?

To bych tedy opravdu neřekl.

– Byla zavřená?

– Ta taška?

– Ta škatule!

– Zavřená a zalepená lepicí páskou, jenže já ji otevřel. Můžeš si ji v Praze prohlédnout, máme ji pro tebe schovanou. Jsou na tom jeho otisky, jak měl prsty od lepidla, na té škatuli i na té pásce, víš, už jsme si to porovnali, aby pak nemohl říkat, že mu to někdo podstrčil. – A teď se pěkně vrať, protože je moc práce. Převezmeš tu věc ve Strojkonstruktě.

Radostem zřejmě nebylo konce. Aféru s defraudacemi ve Strojkonstruktě rozvrtal Bachtík už přede dvěma měsíci a vyslechl asi pět lidí, jenže to nebyli ti praví, tak se jim zase musel omluvit. Od té doby s tím nikdo nechtěl nic mít.

– Prosím tě pěkně, povídám ještě, – nebyla ta lepicí páska nějak porušená?

– Porušená, kdepak, halasil Bachtík, – ale byla slepovaná ze tří kusů. Asi musel být hezky nervózní. – Ve vazbě se nám zhroutil, nemluví a pláče. To známe. Ne, je to jasné, ty otisky od lepidla mluví. – Tak přijeď, nastoupíš zítra! – Cvak. Zavěsil.

Zavěsil jsem taky. Rozkaz je rozkaz. Zítra nastoupím. – Nahoru jsem nijak nespěchal. Nemělo mi co utéct.

Kunc seděl ve věži za svým županským stplem a četl si v panu Flaubertovi. Tři vajíčka a rendlíček s omastkem pro mě připravil na římsu krbu.

Naklepl jsem první vajíčko a pamětliv českých klasiků povídám: – Tak nám zavřeli doktora Vegrichta!

XI

Kunc upustil knihu do klína a vyvalil na mě udiveně modré oči, jako když otočí spací pannu.

– Cože, koho?

– Doktora Vegrichta, vysvětloval jsem trpělivě, – zavřeli. Do basy, no! Sedí, víš!

– Kde?

Nechtěl jsem to specifikovat, tak říkám:

– V Praze, v separaci.

Kunc kroutil hlavou, zřejmě se mu to nechtělo zdát. Vstal a prošel několikrát místností, přičemž se neustále divil.

– Proč ho, prosím tě, zavřeli?

– Vím já? – řekl jsem bez zájmu. – Kvůli nějakým hodinkám, nebo čemu. – Snad byly kradené, nebo pašované, co já vím? – Ale nevypadal na to, co, Inu ba ba, co se dá dělat.

Začal jsem se zabývat vařičem, abych naznačil, že rozhovor je skončen, ale Kunce to pochopitelně ještě pořád zajímalo.

– Jaké hodinky? Co?

– Ale, ani nevím. Švagr, tedy jako Vošahlík, je taky na ministerstvu, a tam už to vědí. Ani jsem se moc nevyptával, není to moje věc, ale doktor měl u sebe nějaké hodinky, vezl je schované ve voze do Prahy, a ty hodinky byly pašované. Bezpečnost prý po tom šla už dlouho, a teď ho konečně chytli. – Ty nedáváš do míchaných vajíček cibuli?

Vytáhl pytlík s cibulí ze skříně, ale pořád mu ten doktor Vegricht nějak nešel z hlavy.

– To se mi nechce věřit, vykládal ze široka, – že by se zrovna doktor takhle namočil. Třeba je to nějaký omyl.

– Sotva, povídám, – na takovéhle omyly já nevěřím. Ostatně, to je věc bezpečnosti.

– No jo, namítal Kunc, – ale co když mu to někdo podstrčil?

– Co by mu kdo podstrkoval, ty čteš detektivky, viď? Tak když už je čteš, tak bys mohl vědět, že by na tom musely být v takovém případě otisky někoho jiného, nebo v nejhorším případě žádné, ale ne jeho vlastní.

– Ony jsou na tom jeho otisky?

– No asi, panebože! Aspoň to švagr říkal.

– Na těch hodinkách?

– Ne.

– Tak třebas to bral taky do ruky, a otisky udělal při tom.

– Jak bral do ruky, ty hodinky?

– Tu škatuli.

– To je pravda, to by šlo. On prý taky ze začátku říkal, že ta škatule není jeho.

– A čí by byla, zeptal se pochybovačně Kunc. – Ty, poslyš, není to nakonec ta moje?

– Copak já vím? Když tě to tak zajímá, tak se zeptej u výslechu. Stejně tě tam asi zavolají.

Ciprburský správce šoulal v prstech cigaretu.

– Proč by mě tam volali, zvedl obočí.

– Inu, to se tak dělá, aby se zjistilo, jak se ten člověk projevoval, a vůbec jaký byl.

Kunc si zapálil.

– Já o něm nic špatného říct nemůžu. Rád jsem ho pochopitelně neměl, ale to asi nikdo, a taky to není rozhodující. Nerad bych mu zbytečně přitěžoval. – To bude nepříjemné, co tam mám povídat?

– S tím si nelam hlavu, říkám, – to už je jen formalita. Důkazy jsou proti němu, a to pak není ani třeba přiznání,

– No jo, ten se sotva přizná.

Dojedl jsem a vytřel jsem rendlík kůrkou.

– Budeš se divit, prý už se přiznal.

Kunc se na mě podíval, jako kdyby mi znenadání vyrazil z huby plamen.

– Přiznal? Jak to?

– Co je na tom divného? Asi už nemohl zapírat, prostě přiznal se. Skončená věc. Ono je prý lepší se přiznat, to je ta polehčující okolnost. To tě tak udivilo?

– Já nevím, řekl pochybovačně Kuc, – ale normálně se snad zapírá, aspoň se to tak píše. Každý se přece hájí, když mu jde o kůži, a brání se, dokud to jen jde, i kdyby se měl prát. Když už někdo takové věci dělá, tak se přece nepřizná hned, jak se na něj uhodí.

Pokrčil jsem rameny.

– Podívej se, já to znám jenom z detektivek, a tak, ale jenom trouba zapírá, když už to nemá smysl. Inteligentní člověk, jako doktor Vegricht, určitě poznal, kdy je proti němu dost důkazů, a řekl pravdu, aby si opatřil polehčující okolnost. To je snad taky nejmoudřejší.

– To je pravda, souhlasil Kunc, – ale stejně mi to celé nejde na rozum.

– Netrap si hlavičku. Horší je, že já musím ještě teď večer do Prahy. Máme se švagrem společný byt, chtěli jsme to rozdělit a vyměnit, a teď do toho něco přišlo. Chtěli jsme totiž postavit příčku, ale národní výbor to zakázal, tak tam musím jet.

– To je malér, zasmušil se Kunc, – a opravdu tam musíš?

– Musím člověče. Kdy mi jede poslední vlak?

– Za tři hodiny z Budějovic, ale to už nestihneš teď autobus. Já tě odvezu na motorce.

– To bys byl moc hodný. Já ti zaplatím benzin.

– To nemusíš, mávl Kunc rukou, – to nestojí za řeč. Ale asi se moc ve vlaku nevyspíš. Vrátíš se sem pak zas z Prahy?

– Určitě, ale až za pár dní.

Kunc udusil cigaretu v popelníku.

– Já ti dám s sebou něco k jídlu. Mám tu kus uzeného a nějaký chleba, když chvíli počkáš.

Bránil jsem se, ale Kunc se jen zubil a ukrojil mi dva pořádné krajíce.

– Ještě ti dám okurku, ale ať si ji v tašce nerozmačkáš.

Byl to hodný kluk. Člověk pro člověka málokdy něco udělá, když za to přímo něco nechce nebo neočekává, a tím spíš v maličkostech, na které se stejně za chvíli zapomene, takže odplata veškerá žádná. Snad už jsme tak zvyklí na drobné postranní myšlenky, že vždycky, když nám někdo v maličkostech vyjde vstříc, uvažujeme, proč to asi dělá a co že za to bude chtít.

Nemyslím, že by Kunc něco chtěl za své okurky a za svou slušnost ke mně po celou dobu mého pobytu na Ciprburku.

Stavební technici nemívají totiž vliv na platové zařazení hradních správců nebo na cokoliv jiného, co by se Kunce přímo týkalo. Byl to prostě osobně slušný a hodný člověk, kterému jsem byl sympatický stejně jako svým způsobem on mně. Kdybych mu byl protivný, choval by se ke mně protivně, protože byl zrovna takový jaký byl a nebyl šplhoun.

Šplhoun totiž zaujímá stanovisko k člověku podle toho, co mu zmíněný člověk může udělat dobrého nebo zlého, a tohle stanovisko se mění podle toho, jak se mění možnosti toho dotyčného člověka. Proto jsou šplhouni velice ustaraní a neveselí, jako třeba doktor Vegricht, a patrně v noci nespí a přemýšlejí, co jim kdo může nebo nemůže. Takže když to vezmeme kolem a kolem, mají šplhouni velice těžký a upocený život, protože hrůza z toho, co jim lidé mohou a nemohou, jim kazí, abych tak řekl, radost z dosažených úspěchů.

Kunc nebyl upocený. V hloubi jeho duše zřejmě sídlilo přesvědčení, že mu všichni mohou jenom jedno, a o to by se stejně asi nikdo nedral.

Zabalil mi chleba a uzené do novin a začal shánět okurky. Měl jich flašku nahoře na almaře. Musel se pro ně natahovat a měl co zvedat oběma rukama, protože byla pětilitrová a skoro plná.

Když ji měl ve vzduchu, povídám:

– Pozor, drž!

Držel.

Pak jsem mu ji vzal z rukou a postavil na stůl, protože to už měl kolem zápěstí zacvaknutá pouta.

XII

Začal pochopitelně škubat rukama.

– Neškubej se, říkám, – bude tě to bolet!

Přišel na to taky a nechal toho.

– To jsou blbé vtipy, řekl znechuceně.

– Jako vtip je to dost primitivní, přiznal jsem – Sedni si.

Sedl si a koukal, jestli se směju. Já jsem se nesmál. Jednak se nikdy nesměju vlastním vtipům, jednak jsem neměl v úmyslu z důvodů řekněme taktických dostat ho do veselé nálady, spíš naopak, a taky by bylo trochu cynické smát se za takové situace. A já, promiňte, nejsem cynický člověk. Ne snad, že bych dokázal slzet třebas nad tím, že jeden den kozlátko běhá, bečí a raduje se, – a druhý den je kozlátko na papričce. Za současného stavu věcí končí totiž kozlátka zákonitě na papričce. Nenahlížím ovšem, že by lidé zákonitě končili v kriminále. Kozlátka na papričce totiž potřebujeme mít, a taky je k tomu účelu pěstujeme. Lidi v kriminále mít nepotřebujeme. Lidé do kriminálu nepatří.

To je hrozně jednoduché a pitomoučké, strčit zlého Dětřicha u vejkém morálním zadostiučinění za katr a radovat se, jak je všechno v pořádku. – Když je někdo zašitý, tak to zdaleka není v pořádku, ani pro něj, ani pro ostatní. A taky to tím nekončí, ale teprve začíná, protože tam není proto, aby měl kdo zametat dvůr, ale proto, aby šel do sebe, když už to neudělal dřív. Jenom v krajních případech jde o opatření k izolaci nebezpečného a definitivního asociála, a ani pak to není k popukání, protože takových asociálů by mělo být míň a míň.

Kunce za definitivního asociála nepokládám, a cynismus, s dovolením, není v mých očích důkazem duševní nadřazenosti, ale zastydlé puberty.

Proto jsem si taky nemnul ruce a neříkal jsem mám tě, padouchu, nebo tak, ale sedl jsem si proti němu a nabídl mu cigaretu. Nedokázal si ji s pouty zapálit, tak jsem mu ji zapálil sám.

– Podívej se, říkám, – budeme mluvit rozumně. Uzrál k tomu čas.

Dal si šluka a přišel jaksi k sobě.

– Co to má být, povídá, – sundejte mi to dolů.

– Ani mi nenapadne, holubičko sivá! Já se tady s tebou nebudu prát, kdyby ti to třeba napadlo, nejsme ve filmu. Ty bys mi třeba roztrhl kabát, a to by ti přitížilo, víš, protože já jsem bezpečnostní orgán. – A nemusíš mi vykat, když jsi mi až do teďka tykal a já tobě taky. Vykat ti budou u výslechu, to ti budou říkat pane vyšetřovaný, pak u soudu pane obžalovaný, no a potom ti na nějaký čas vůbec přestanou říkat pane.

Trochu sezelenal. Ono je to někdy i v maličkostech nepříjemná představa.

– Tak kdopak si tu měl vyzvednout ty hodinky?

– Jaké hodinky?

– No ty, co o nich všichni víme. Co je za ně doktor Vegricht ve vazbě. Nebo tu snad byly ještě jiné?

– Copak já vím? To ví doktor Vegricht.

– Tys mu to řekl?

– Já o nich nic nevím. Vždyť on se přiznal!

– Starou belu se přiznal, na to já. – Hodinky byly v tvé škatuli s prádlem.

– Tak je tam strčil, já o ničem nevím. A když ne on, tak někdo jiný.

Usadil jsem se pohodlně.

– Takhle bychom se nikam nedostali. Povídal jsem ti před chvílí, že rozumný člověk nelže a nezapírá tam, kde jsou důkazy proti němu naprosto jasné. Nemá to smysl a nesvědčí to o dobrém vkusu. – Hodinky tam nikdo strčit nemohl, protože jsem škatuli sám zalepoval dřív, než ji dostal do ruky, a přetrhl jsem pásku tak, že to nemohl zalepit stejně, protože by si toho těžko všiml. Kromě toho jsme to celé zalepili na jeho žádost.

– Ale byly na tom jeho otisky!

– To teda jo, a taky se mi to zdálo divné, ne proto, že tam byly, ale proto, že byly od lepicí pásky, ale já jsem to tehdy celé uslintal, takže to bylo asi ještě mokré, když to bral do ruky a dával do vozu. Ostatně, hlavně by tam musely být moje otisky, a to po celé té pásce, a přes její okraje. To by nemohl nijak zfalšovat. Jestli tam jsou, to uvidíme v Praze, ale dám krk na to, že jsou. – Tak co?

Neřekl nic.

– Vezmi to rozumně. Kdyby chtěl do škatule vpašovat hodinky, tak by se nebránil, když jsi mu ji vnucoval s sebou. On sám měl víc možností je odtud dostat, když se mu zdálo, že to smrdí. Tys měl momentálně jen tuhle jednu jedinou. Kromě toho: taška s hodinkami, jak všichni víme, byla dole ve strážnici pod stojanem, a ztratila se odtud v noci, když odvezli Žáčka do nemocnice. Žáček je nevzal, to je jiná hra, jeho žena taky ne, protože jela s ním. Já taky ne. Kromě toho se tam taška před nedělí objevila teprve v sobotu, a to tu doktor Vegricht už dávno nebyl. Takže on ji tam dát nemohl. Žáček, Žáčková a já odpadáme. – Zbýváš ty a paní Landová. Když jsi to nebyl ty, byla to ona. To je jasné.

Mlčel. – Vstal jsem.

– Okamžik strpení, povídám. – Půjdu pro ni. Jistě bude ráda, až budeš proti ní svědčit. To vždycky potěší. Ale řeknu ti rovnou, že jedna věc je majetkový, řekněme celní delikt, a druhá věc je namočit nebo nechat namočit a vláčet pro zachránění vlastní kůže druhého člověka, a tím spíš ženu, která nebo řekněme se kterou, no a tak dál. Tak já pro ni jdu.

Nešel jsem ke dveřím, ale k němu, a položil jsem mu ruku na rameno.

– Byla to ona?

Podíval se na mne. Byl červený až po kořínky svých světlých vlasů. Pak narovnal ramena.

– Ne, řekl. – Nebyla.

Vrátil jsem se na svou židli. Kdybych neměl tolik důkazů právě proti němu, nebyl bych se toho nikdy odvážil, protože bych riskoval, že ho přivedu na možnost vzít na sebe něco, co neudělal, aby pomohl ženě, k níž má takový nebo onaký poměr. To je vždycky nebezpečná hra. Její spoluvina byla ovšem téměř vyloučena, a jeho vlastní vina byla tak jasná, že šlo jen o to prolomit ledy. A pak je takováhle metoda celkem spolehlivá. S výjimkou vyložených bezcharakterů udělají i takoví lidé, kteří se octli na nesprávné straně dělící čáry, zřídkakdy něco, co je naprosto neomluvitelné z hlediska předsudků, vštípených jejich třídě, čili co by nedokázali omluvit sami před sebou. Takovou věc by totiž cítili daleko hůř než samotný čin, za který budou stíháni a proti němuž se jejich svědomí zřejmě nebouřilo, takže takový morální nátlak je v jistých případech nejlepší.

– Kdybys byl řekl, že je vina na ní, a že o ničem nevíš, tak ti to stejně nepomohlo. O té škatuli, jestli si vzpomínáš, jsi začal mluvit dřív, než jsem se zmínil o tom, že se v ní hodinky našly. Byla by to od tebe zbytečná špinavost, a řekněme že je dobře, že k ní nedošlo. – Chceš kafe?

Jistěže chtěl kafe, a taky ho dostal, a já s ním. Kdyby se byl pokoušel namočit svou přítelkyni, byl bych si ho uvařil sám, a on by nedostal nic. Kafe je jenom pro slušné zločince. Musel jsem ho ovšem napájet, protože sám by se byl s pouty na rukou určitě pobryndal. Ale sundat jsem mu je přece jen nechtěl. Nejsem riskér, a krom toho jsem se potřeboval soustředit na to, abych z něho něco dostal, a ne na hlídání, kdy po mně skočí. Prozatím sice na to nevypadal, ale u lidí zahnaných do úzkých si není člověk nikdy jist.

Vysvětlil jsem mu, že to, co přiznal, mu bude připočteno k dobru, ale že to taky není ještě všechno. – Když povolí první zábrany, lidé se většinou rozpovídají sami od sebe, a není dobře jim v tom bránit. To, co řeknou, se ovšem musí brát kriticky a s rezervou, protože se pokoušejí stále ještě krýt své spoluviníky a sebe. Abych mu to rozpovídání ulehčil, začal jsem sám.

– Ty hodinky jsi myslím dostával po větších zásilkách.

Sám jsi je nepasoval, to je pochopitelné. Obstarával to pašování jeden člověk, nebo to byla skupina?

– Jeden člověk, pokud vím.

– Znal jsi ho?

– Ano.

– Jménem?

– Řekl mi jméno. Jestli bylo pravé, to nevím.

– Myslíš, že to pašoval on osobně?

– Nevím. Asi sotva, nevypadal na to.

– Poznal bys ho, kdybys ho viděl?

– To ano.

– Jak vypadal?

– Tmavé prošedivělé vlasy, brýle, zkažené zuby, asi padesát let.

– Čím byl?

– Nevím. Podle vzhledu nejspíš úředník.

– Kde ses s ním seznámil?

– Ve vlaku. Když jsem jel z Prahy do Budějovic, abych se ucházel tady o tohle nádherné místo, seděl ten člověk se mnou v kupé, a tak jsme si začali povídat. Řekl jsem mu rovnou, jak to se mnou vypadá, protože jsem to celkem říkal každému. Doufal jsem, že někdo by snad mohl vědět o něčem lepším. Bavili jsme se o všem možném, hlavně o penězích, protože o penězích se vůbec moc mluví, a já tehdy žádné neměl. Řekl jsem mu taky, že se chci dostat sem na Ciprburk, protože se tady uvolnilo místo.

Dostal mě sem vlastně doktor Vegricht, protože znával mého otce, ale dělal okolo toho moc řečí a velké milosti, a ačkoli ani zdaleka nešlo o žádnou protekci, protože takové místo celkem nikdo nechtěl, musel jsem se zapřísáhnout, že o tom nikomu nepovím. To jsem pochopitelně tomu člověku ve vlaku nevykládal, to dá rozum, ale on se velice zajímal o to, jestli to opravdu dostanu, a řekl, že kdybych to nedostal, tak by snad pro mě něco měl, a že na mě v Budějovicích počká v kavárně, abych mu to přišel říct.

Já jsem si nejdřív myslel, že je to buzerant, protože ti také vynikají velkou družností a starostlivostí, ale pak se mi na to zevnějškem jaksi nezdál, a tak jsem do té kavárny za ním skutečně zašel. To už jsem byl s doktorem dohodnutý, že na Ciprburk nastoupím. – Pořád mi sice nebylo jasné, proč se ten chlap z vlaku tak stará, ale nepokládal jsem zrovna za nutné ho odmítat. Velice mě litoval, že budu mít tak málo peněz, a jak že z toho budu těžko živ. To jsem si uvědomoval taky, ale co jsem měl dělat. Přidávat zedníkům se mi zrovna nechtělo, a jinde se o nedodělané vysokoškoláky nijak zvlášť nederou. Nemají u většiny institucí dobrý ruf.

Onen pán, který řekl, že se jmenuje Pecold, se zeptal, jestli bych si nechtěl nějaký ten krejcar přivydělat. Já proti tomu pochopitelně nebyl, a on mi rovnou vyklopil, že by potřeboval tu a tam schovat pár pašovaných hodinek. Řekl to celkem bez rizika, protože natolik už mě měl oťukaného, že věděl, že ho nepůjdu udat, a bylo jasné, že potřebuju prachy jako sůl. Zdůraznil výslovně, že ty hodinky jsou pašované, a ne kradené. Kradené bych pochopitelně neschovával.

Tohle rozlišování jsem nechal bez poznámky. Předsudky nebo jejich nedostatek jsou u každého zcela individuální. Kunc pokračoval:

– Bylo tady minimální riziko, a ten Pecold mi slíbil půl druhého tisíce měsíčně, a taky mi je platil. Prvních patnáct set mi vyplatil hned. Potom se to provádělo tak, že někdo, ponejprv on sám, ale jinak někdo ze sobotních nebo nedělních návštěvníků, koho jsem neznal, strčil tam pod stojan, jak jsem se s Pecoldem dohodl, tašku s hodinkami. Buď tuhle, nebo nějakou jinou. Bývalo to pod tím stojanem na levé straně, on je asi dva metry dlouhý. Já jsem se tam byl pokaždé podívat, a tašku jsem večer odnesl a schoval.

Tak asi ve středu nebo ve čtvrtek jsem jezdil do Budějovic, a na nádraží na záchodě byla křídou napsaná čísla. Bývalo to deset, patnáct, nejvýš dvacet. Někdy taky čísla dvě. Ta čísla jsem smazal, a tolik kusů, kolik to číslo udávalo, jsem zabalil do tmavého papíru a uložil pod ten stojan, jenže na pravou stranu, a odtamtud si je zas někdo vyzvedl. Když byla dvě čísla, udělal jsem dva balíčky. – To je všechno.

– Klapalo to?

– Klapalo. Vždycky to poslední, co mi zbývalo z obsahu tašky, jsem v ní nechal, a šlo to pryč i s ní. Nová zásilka přicházela tak jednou za tři neděle, bez avíza, ale odebírali to každý týden. Poslední zásilku jsem dostal před třemi týdny. Byla to taška, co je o ní řeč. Pak to ale nějak klapat přestalo, protože čísla na záchodě už nebyla. – Tak jsem nevěděl, co by, a dával jsem tam na pravou stranu pokaždé celou tašku. Jenže si ji nikdo nebral. – A nakonec mi povolily nervy, a poslal jsem to celé po doktorovi v té škatuli do Prahy. Příbuzní nevěděli o ničem, a myslel jsem, že bude přece jen líp, když to bude odtud. Doktor nevěděl pochopitelně taky nic. Kdyby byl věděl, tak zašel hrůzou.

– Jinak nevěděl taky nikdo nic?

– Kdepak, komu bych to povídal?

– Aspoň Věře, ne?

– Proč? Ta sem přijela až asi před měsícem a nemá s tím nic společného.

– Znal jsi ji už dřív?

– Ne, až tady.

– A teď mi ještě pověz, kam jsi to mezi týdnem schovával. Tos měl tady nahoře?

– Ne, až poslední dny tu nešťastnou tašku. Jinak to bylo v komíně. Na půdě jsou dvířka do komína, teď se netopí, v zimě skoro taky ne, ale to jsem tu ještě nebyl. – Taška byla spuštěná na špagátě, který jsem namočil do tuše, asi půl druhého metru dolů, a přes ni byl přehozený černý hadr.

To tedy pozdrav bůh. To bych byl nenašel nikdy.

– Tak víš co, řekl jsem, – já to teď napíšu a ty mi to podepíšeš, abys už měl v Praze pokoj. Budu ti to, co píšu, předříkávat větu po větě, a kdybych mluvil s cesty, tak mě zaraz. Kde máš papír?

A tak jsem si sedí a zapsal jsem s jeho souhlasem všechno, co mi řekl. Pak jsem mu odemkl pravou ruku, aby to mohl podepsat, a pak jsme seděli a kouřili.

Bylo mi jasné, že ho musím dostat do Prahy, respektive nějak do Budějovic, a z Budějovic do Prahy vlakem, a že to musím udělat sám. Kdybych šel zavolat z vesnice z hospody na naši krajskou správu do Budějovic pro vůz, musel bych Kunce vzít s sebou, a už začínalo být dost tma. Rozhodně jsem neměl chuť ho po tmě někde honit, kdyby ho snad napadlo vzít roha. To se totiž často stává, že se někdo v prvním návalu rozumu přizná, a pak si to zase rozmyslí.

Zrovna jsem tak nad tím dumal, jak že to všechno provedu, když se ozvalo zaklepání na dveře, já řekl dál, a vešla paní Landová. Když uviděla Kunce s brazolety na rukou a mě nad papírem, podívala se na mě, na něj, pak zase na mě, a říká:

– Načpak si to tady hrajete?

XIII

– Na četníky a na zloděje, povídám podle pravdy. Paní Landová se netvářila nijak chápavě.

– Nevypadáte zrovna hravě, řekla.

– My se do toho vžíváme, plaval jsem, protože mě přece jen na chvíli vyvedla z konceptu. A té chvíle využil Kunc.

– Můžu jí něco říct, zeptal se krotce.

Přišlo mi ho líto, a tak jsem kývl, že jo.

– Miláčku, řekl jí, – tenhle pán je od bezpečnosti, a já jsem tady schovával nějaké pašované krámy. A ono to prasklo, no. Nezlob se, já jsem ti to neříkal, protože jsem tě do toho nechtěl tahat. – Ono to snad nebude tak strašné.

Samozřejmě, že jsem zase provedl blbost. Takhle jsem mu vlastně umožnil, aby jí pověděl, že ji neshodil, pokud by o něčem věděla. Proti tomu se ovšem dalo předpokládat, že v tom není namočená, protože mi přímo tady už žádný článek nechyběl a pro ni v celé aféře s hodinkami už nezbývala role. Ale nač to omlouvat. Prostě jsem zase jednou propadl své vášni nevypadat jako Herodes.

Paní Landová zvedla oboči až nahoru, a říká:

– To je hezké.

Pak si mě prohlédla s pochopitelnou nechutí jako něco co pes přinesl z ulice, a optala se velice studeně a zdvořile:

– Mohla bych, prosím, vidět vaše průkazy?

Umožnil jsem jí to. Vrátila je s poznámkou – Hm.

Pak se rozhlédla, a týmž tónem se otázala:

– Dovolíte, abych usedla?

– Nedovolím, vysvětlil jsem jí zdvořile. – V mé přítomnosti musí přece každý stát na jedné noze a druhou držet ve vzduchu. A taky račte předpažit, dostanete na ruce knihu!

Došlo jí to. Bez dalších komentářů se posadila, zapálila si cigaretu, a druhou strčila zapálenou do úst Kuncovi. Pak se podívala na papíry na stole, ještě než jsem jí v tom mohl zabránit.

– Skončeno a podepsáno?

– Skončeno a podepsáno, přisvědčil jsem.

Chvíli mlčky kouřila, pak se podívala na Kunce. Ten zakýval hlavou, že je to pravda.

– Prosím vás, povídala pak, – vy dva, může mi někdo pořádně vysvětlit, oč se vlastně jedná?

Pokusil jsem se o to.

– Je to asi tak, jak vám řekl Vašek. Schovávaly se tady nějaké pašované věci, a já jsem na to přišel. Nedá se nic dělat.

– A Vašek se přiznal?

– Jo, omlouval jsem ho, – ono mu nic jiného nezbývalo.

Oklepla zamyšleně popel na zem.

– Tak to je hezké!

Mlčela hezkou chvíli. Všichni jsme mlčeli.

– Promiňte, řekla potom. – Každý koná svou povinnost, a já jsem se k vám před chvílí nezachovala hezky. Já jsem… totiž… přesvědčena, že jste slušný člověk. Rozumíte mi, nechci vám lichotit.

Podívala se na mě, a vypadala jako velmi, velmi smutná kočka. Pak se zas podívala na zem, a na mě jenom chvílemi. Mluvila pomalu, zřejmě hledala slova.

– Vaše, řekněme, přesvědčení o trestnosti jistých činů je už tak nějak dáno vaším povoláním, je určeno literou zákona. Já bych – nechci, abyste myslel, že vám nerozumím, ale snažte se rozumět mně. Jsou jisté činy, které – no prostě, za které je možno člověka paušálně odsoudit, je to člověk špatný, špinavý, ztrácí jako člověk cenu, činy proti lidem a lidské slušnosti… A na druhé straně jsou věci, které i když překračují zákon, i když se za ně – prostě, i když je nelze schvalovat, přece jaksi nezanechaly za sebou faktické škody, nestalo se, i když i tak to není v pořádku, něco, co by nějak nenávratně poškodilo člověka nebo společnost, nebo co by pachatele natolik deklasovalo… Rozumíte mi?

Rozuměl jsem jí. Usmála se nevesele.

– Já pochopitelně soudím jako žena, které se věc týká, která je v celé věci, jak sám víte, lidsky angažována, ale přesto, prosím, oceňuji váš názor z akademického hlediska, ale nebylo by snad možné, abyste – jako člověk – tedy, sdílel v tomto případě názor můj?

Musel jsem asi vypadat tak, jak vypadá unavený člověk, na kterém zaproboha chtějí, aby udělal zázrak.

Změnila směr pohledu. Teď se dívala do horního rohu místnosti.

– Nechci, abyste si myslel – prostě nenabízím vám finanční kompenzaci za vaše, řekněme, mínění, nechci vás urazit, a nenavrhuji vám kompenzaci ani dejme tomu jakoukoliv jinou, kterou bych vám snad mohla nabídnout, ale – a teď se mi podívala přímo do očí – v případě, že snad můj názor sdílíte, bude forma mé vděčnosti jistě taková, jakou uznáte sám za vhodnou, a má vděčnost tím, řekněme, nebude vyčerpána.

Pak neříkal nikdo nic. Napřed pochopitelně zrudnul Kunc, protože je velmi trapné pro muže vidět, jak žena dělá něco, co by jinak neudělala, jen aby mu pomohla. Potom jsem zrudnul já, a dodnes nevím, jestli vzteky, nebo lítostí nad tím, že nemohu vždycky darovat to, co ode mě chtějí koupit, a nakonec zrudla ona, protože viděla, že co udělala, udělala marně.

Nebylo to poprvé, co mi někdo nabídl peníze nebo postel za to, že udělám něco, co bych jinak neudělal. Řešíval jsem to doposud paušálně tím, že jsem s dotyčným, případně s dotyčnou, vyrazil dveře s poukazem na možné trestní následky. Snad bych to byl měl udělat i teď. Jenže jakýsi chytrý pán kdysi napsal, že každá minuta má vlastní zákon, a ať už to myslel jakkoliv, vybral jsem si z toho své. Usoudil jsem, že forma, kterou se nabídnutí stalo, nemění sice nic na podstatě faktu, ale má snad určitý vliv na formu odmítnutí, i když podstata je zase táž. A pak, víte, když má jeden člověk druhého natolik rád, že se pro něj takhle angažuje, je to něco, k čemu slušný tvor přistupuje s jistými ohledy. To je marné.

Když mě za pár momentů přešly různé pocity, říkám:

– Musíte mi prominout, ale já trochu pomaleji chápu, takže to, co jste říkala, mi zůstalo z posledních dvou třetin jaksi nesrozumitelné. A k těm počátečním úvahám bych rád dodal, že majetek a práva veřejnosti jsou v mých očích alespoň stejně nedotknutelná, jako majetek a práva jedince. Je to tak napsané v knížkách. I když se třeba s mým názorem neztotožníte, je v dané situaci rozhodující.

Pokrčila rameny. Krčit rameny lze všelijak. Může to vyjadřovat urážku, ironii nebo rezignaci. Tohle byl ten poslední případ. Strčil jsem podepsaný protokol do kapsy.

– Jede nám vlak, povídám Kuncovi. Nedá se, bohužel, udělat jinak, než že si půjčím tvoji motorku. Necháme ji v Budějovicích. Sedneš si za mě. Kdyby ses cestou moc šil, tak se zvrhneme a natlučeme si oba na silnici ústa, ale ty víc. Tak se chovej přiměřeně. – Jo, a, paní Landová, buďte tak hodná, sbalte si své věci taky. Já to tady totiž budu muset zamknout, protože tu už nikdo nezůstane, a klíče odevzdám v Praze. Přes noc přespíte třeba ve vesnici, a svou práci tady doděláte, až sem přijde nový správce, eventuálně až se vrátí doktor Vegricht.

Zvedla se beze slova a šla ke dveřím.

Složil jsem Kuncovi do kufírku jeho věci, pozamykal jsem jeho klíči, kde se co dalo, a přehodil jsem mu přes ramena plášť, aby nebyla vidět pouta.

Paní Landová čekala se zavazadlem v průjezdě. Vytlačil jsem motorku ven a zamkl jsem hlavní bránu. Kuncův kufřík a svoji aktovku jsem přivázal na nosič a našlápl jsem stroj. Kunc stál bezradně vedle mě.

– Sedni si dozadu a chyť se držadla, řekl jsem. – Sbohem, paní Věro.

– Sbohem, odpověděla. Nemyslím, že by to bylo platilo mně, protože pak řekla ještě jednou sbohem.

Žáčková vyšla před domek.

– Jedeme do Prahy, říkám. Kývla bez zájmu hlavou a otevřela nám branku. Zapnul jsem světlo. Vyjeli jsme.

Do Budějovic jsme se dostali zrovna včas. Motorku jsem odevzdal na stanici VBŽ na nádraží, aby ji zatím schovali. Vlak byl skoro prázdný, takže jsem nemusel dávat uprázdnit kupé.

Seděli jsme s Kuncem proti sobě u okna, kouřili a mlčeli. Dvě stanice před Prahou povídám:

– Znáš Františka Mestka?

– Neznám. Kdo je to?

Mlčeli jsme dál.

Z nádraží jsem si vzal taxík a odevzdal jsem Kunce k nám. Pak jsem šel domů, oholil jsem se a umyl, protože na spaní jsem neměl čas. V sedm hodin ráno jsem byl u Bachtíka v kanceláři.

XIV

Bachtík seděl za stolem jako lidožravý bůh. Zřejmě čekal, jestli se mu zahlásím. Ani mi nenapadlo. Na stole už měl připravený pěkně vypasený fascikl s nápisem Strojkonstrukta, pak tašku s hodinkami a tu škatuli od prádla, respektive s prádlem, protože to v ní ještě pořád bylo. Na papíře a lepicí pásce byly vzaty otisky, vedle daktyloskopická expertiza. Přesně osm z nich bylo doktora Vegrichta. Ostatní byly moje, přece je poznám. Páska pochopitelně původní, ze tří kusů slepovaná.

Ještě než Bachtík začal něco vyprávět, požádal jsem ho, abych směl doktora Vegrichta ve vazbě vyslechnout. Prohlásil, že neví, co si od toho slibuju, ale že nemá námitek, a udělil telefonický příkaz. Poděkoval jsem mu. Když jsem odcházel, položil jsem před něho Kuncem podepsané doznání, a než se začetl, byl jsem pryč.

Na pana doktora Vegrichta byl venkoncem smutný pohled.

Postrádal kravatu a tkaničky od bot, vyráželo na něm šedivé strniště a seděl na stoličce ve své zelené kacabajce jako smutný hastrmánek. Vypadal velice utrápeně. Seděl a zíral, a bylo zřejmé, že totéž prováděl celou noc. Ruce měl položené na kolenou, a celý se nějak scvrkl do sebe.

– Dobrý den, pane doktore, říkám, když za mnou zamkli dveře.

Neodpověděl a podíval se na mě prázdnýma očima. Byl evidentně úplně na hromadě. Vytáhl jsem z kapsy placatou flašku, kterou jsem k tomu účelu zakoupil, a říkám:

– Napijte se!

Zavrtěl hlavou, že ne, ale já jsem odlil plný bakelitový klobouček, a více méně jsem to do něj obrátil.

– Tak co, už je líp?

Asi nebylo. Dřív seděl a zíral, teď proti tomu zíral a seděl. Sedl jsem si taky, a zírali jsme dva. Když už mě to otrávilo, poplácal jsem ho šetrně po rameně, a říkám:

– No no, snad nebude tak zle! To se ještě všechno vysvětlí. Pěkně mi to všechno povězte, jak to bylo, já vám věřím, no!

Podíval se na mě, a pak složil hlavu do dlaní.

– Já nic nevím, naříkal tlumeně, – já nic nevím, jak se to tam dostalo, ta krabice nebyla moje, vždyť to přece víte, vy jste byl u toho.

Opakoval to asi třikrát, a ramena se mu škubala, jak plakal a naříkal. To máme všichni rádi.

– Já vím, já vám věřím, utěšoval jsem ho.

– To není nic platné, štkal milý doktor, – vám to taky nikdo neuvěří!

– Ale jo, uvěří, já jsem totiž odtud, víte.

Podíval se na mě vyjeveně, a zapomněl lkát. Vytáhl jsem mu z kapsy kapesník a vysmrkal jsem ho. Oči už si utřel sám.

– Všechno se vysvětlí, pane doktore, říkám znovu, – jen se pěkně uklidněte, a všechno mi povězte, co víte.

– Když já nevím vůbec nic, vykládal o trochu klidněji. – U Prahy mě zastavili, musel jsem vystoupit, prohledali mi vůz a z té krabice s prádlem vytáhli takovou kabelu, a v ní byly nějaké hodinky. Pak říkali aha, to je ono, no to jsou pěkné věci, vzali mě do vozu, můj vůz řídil nějaký esenbák a jeli jsme sem. A tady mi řekli, že je to jasné a že nemá smysl zapírat.

– A pročpak jste jim nevysvětlil, že to není vaše?

– Když oni na mě křičeli, začal zase nabírat. Otočil jsem do něho rychle další životabudič.

– A ubližovali vám nějak?

– Neubližovali, potahoval doktor, – ale – když – víte, já se hrozně bojím.

– Pročpak byste se bál, když vám nikdo nic nedělá?

– Já – já vím. že mi to nikdo neuvěří, ale tehdy v pětačtyřicátém mě taky sebrali, a taky mi nikdo nevěřil, a když už jsem tu teď podruhé, tak to je po všem, já už to podruhé nevydržím.

Byl zřejmě vyloženě hysterický, a nebylo mi ze začátku jasné, proč. Když se ale pak zmínil o pětačtyřicátém roce, vzpomněl jsem si, že měl o revoluci nějaké ty polízanice, a začal jsem ho sondovat. Velice opatrně, aby se mi zas nerozbrečel, a dost se mi to podařilo.

Tvrdil, že mu za války sebrali tátu, takto ajznboňáka na penzi, protože někoho schovával, odvezli ho do koncentráku a jemu samotnému nabili na gestapu hubu a pak mu řekli, že ho pustí, protože mu nemohou nic dokázat, ale že to, co bude dál s tátou, závisí na tom, jak syn osvědčí kladný poměr k říši. – To bylo ve čtyřiačtyřicátém, a když vyšel ven, tak uspořádal. protože nic lepšího nevěděl, přednášku o německém duchu v dějinách. Všichni si ho pochopitelně začali velice ošklivit a on se bál někomu něco vysvětlovat, protože mu to na gestapu zakázali.

To celé byl asi špatný vtip některého žertovného gestapáka, jaké už se za války dělaly, protože nato v lednu dostal urnu s tátovým popelem, načež se úplně sesypal. Veřejné mínění uznalo, že se v kolaborantském pacholkovi zaslouženě hnulo svědomí. – Když to v pětačtyřicátém prasklo, tak ho zas pro změnu naši sebrali na Vinohradech, kde bydlel, zavřeli do Švehlovy koleje, a tam mu patrně v revolučním kvasu nějakou strčili. Po dvou měsících přišel před očišťovací komisi, a tam po přezkoumání seznali, že tedy jako za nic nemůže. Jenomže celé ty dva měsíce odklízel jako kolaborant trosky a asi mu bylo všelijak. Potom se už nemohl vrátit k učení, protože to na něm bylo nalepené a spousta lidí ho tak viděla.

Tohle mi všechno vykládal za střídavého posmrkávání. Řekněme, že by to mohlo být pravda, ale taky by nemuselo. Ovšem: není logického důvodu, proč by se někdo, kdo se celou válku neexponoval, blamoval až na samém jejím konci, když už bylo jasné, jak to dopadne, nějakou pitomou přednáškou jen tak pro nic za nic. Kdyby na něm byla vina, nebyl by očištěn a nebyl by se mohl vrátit do státní služby. Ovšem v tom očištění mohly zase být lecjaké machinace.

Rozhodl jsem, se, že bude nejlepší se jaksi pro dokreslení podívat po materiálu z jeho tehdejší aféry, a říká-li pravdu, a obzvláště říká-li ji, co nejrychleji ho pustit ven, protože je úplně v koncích a má utkvělou představu, že mu nikdo neuvěří, a že se s ním bude špatně zacházet. Držet ho tady nemá nejmenší cenu, protože do celé téhle historie přišel jako Pilát do kréda. Je to ukrutně vystrašený člověk, který by se pro pár korun nikdy nenamočil, protože je strašně rád, že si ho nikdo nevšímá a že může pracovat. A jestli ho co nejdřív nepustíme, tak se nám tady sesype dočista a už nikdy k ničemu nebude. To by vzhledem k jeho svědomitosti a odborné úrovni bylo škoda, nemluvě o lidském hledisku.

Já sám jsem ho ovšem pustit nemohl. Strčil ho sem Bachtík, a pustit ho mohl zase jenom on. Soud by ho pustil stejně, prokurátor by se tím patrně nezabýval, ale u člověka v takovém povážlivém stavu by se každá další hodina vazby rovnala týrání, nemluvě o existenčních následcích, ať už skutečných, nebo jen vyfantazírovaných.

– Prosím vás, bědoval, – jestli je nějaká spravedlnost, pusťte mě ven! Vy nevíte, jaké to je, když člověku nikdo nevěří, jak vámi lidé pohrdají, jak na vás plivou. Já na to celá léta nezapomněl, a už se z toho podruhé neseberu.

Takovéhle nářky nejsou zrovna milé, ale někdo je řekněme psychicky odolnější, někdo méně odolný, ať jsou to vrozené nebo získané příčiny jakékoliv. Rozloučil jsem se s ním.

Rezultáty různých těch očišťovacích komisí se přechovávají v archivech, pokud je někdo před lety obratně nestopil, a zrovna ten jeho spis mi brzo našli. Byl tehdy propuštěn s omluvou, protože to bylo jasné jak houska na krámě. Kriminální asistent Bernbach, který mu to celé nakukal, a kterého později na Pankráci odsoudili a oběsili, si ten jeho případ pamatoval a uvedl do protokolu při svém výslechu, že milému doktorovi tenkrát skutečně něco takového řekl. To bylo doktorovo štěstí, protože jinak by mu na takovéhle romantické povídání nikdo nebyl skočil, a zůstalo by na něm stigma kolaboranta. Potud to bylo jasné. Vydal jsem se za Bachtíkem. Doktor Vegricht musel co nejrychleji ven.

Bachtík byl ve špatném rozpoložení a uvítal mě nelibě.

– To si nedovoluj, takovéhle partyzánštiny, hudroval, – abys dělal akce na vlastní pěst!

Bránil jsem se, že nešlo o žádnou akci na vlastní pěst, protože jsem byl případem pověřen, ale Bachtík mi nedal domluvit.

– Měl jsi dovolenou, a já jsem ti nařídil, aby ses vrátil zpátky. To je všechno.

– Já jsem se vrátil.

– No jistě, samozřejmě, ale snažil ses udělat ze mě osla a shodit mě. Tos mi mohl říct do telefonu, co jsi zjistil, a bylo by to šlo normální cestou.

– Proboha, přece ti to nemůžu vykládat do telefonu v hospodě, a taky ses mě na to neptal. A kromě toho nechápu, jakou normální cestu máš na mysli.

Ve skutečnosti mi to s tou jeho normální cestou nebylo tak nejasné. Jsou lidé, kteří bazíruji na tom, aby se nic nedělo bez jejich vědomí a svolení, a jsou velice citliví na svou dočasnou kompetenci, i když kompetence druhých jim není nijak posvátná. Ale já nebyl na kompetenci nikdy zatížený, a taky jsem ho nechtěl dráždit.

– Jakou normální cestou, brblal Bachtík, a pak vyjel:

– Rozhodně nepokládám za normální cestu přihasit si to sem mír niks dýr niks v noci s nějakým chlapem a papírem, zatím co jsi dobře věděl, že jsem už provedl zadržení viníka. Když jsi měl k tomu nějaké připomínky, taks mi to měl hlásit, a já bych byl rozhodl.

Potlačil jsem chuť ho upozornit, že v dětství jsem bonu neměl, a teď už jsem na ni trochu starý, a vysvětluju:

– Jenže doktor Vegricht není žádný viník, viník je Kunc.

– To vidím taky, urazil se, – že se ten Kunc přiznal, ale to ještě nic neznamená. Nemusel být sám.

– Tak podívej se, já na to, – doktor Vegricht nefungoval v celé té věci ani jako spojka, protože Kunc mu v mé přítomnosti a proti jeho vůli tu krabici vnutil, já jsem ji sám zabalil a přelepil páskou. Touhle páskou, vidíš, jsou na ní moje otisky prstů, ty je pochopitelně neznáš, a jeho vznikly tak, že lep nebyl ještě suchý, když ukládal krabici do auta.

– Mohli být domluvení!

– To by museli být oba rození idioti.

Uvědomil si to zřejmě také, protože neřekl nic, jen mrzutě pohazoval papíry po stole.

– Teď je třeba doktora Vegrichta zase pustit, přešel jsem k jádru věci.

– Kdopak to řekl, vyjel Bachtík dožraně.

– Já to říkám, protože za nic nemůže.

– To není nijak dokázáno.

– Technicky to dokázáno je, a psychologicky to vyplývá.

– Tak proč tolik vyvádí?

– Protože je hysterik.

– Tak mu to neuškodí, když si to trochu odvykne, prohlásil Bachtík bohorovně.

Už jsem toho začínal mít dost.

– Hysterie se nedá odvyknout, stejně jako se nedá odvyknout ischias, protože je to nervová choroba, a ne zlozvyk, a rozhodně ne trestný čin, a léčí se to klidem, a ne vazbou. To ví každá porodní bába.

– Nepoučuj mě, urazil se Bachtík, – nejsi tu od toho, abys mě poučoval!

Zřejmě se nacházel ve stavu trvalého podráždění, a bylo dost těžké s ním jednat.

– Ale Vildo, povídám, – nerozčiluj se, já se tě nechci dotknout. Tady se stal omyl, a já bych chtěl, aby se zase napravil, nic víc, abychom tomu člověku zbytečně neublížili.

– Nikdo mu neubližuje! Nic se mu neděje, a není potřeba rozhýčkávat kdejakého buržoazního elementa.

– Člověče, když je mašinfýry syn na gymnasiu profesorem, tak to není buržoazní element. A krom toho je to svědomitý člověk a odborník, který dělá cennou práci, a není proč ho zbytečně šokovat, zvlášť když už tak je šokovaný dost, protože je to nešťastný a smůlovatý chudák, který je ještě navíc svou horlivostí a vystrašenost! každému nesympatický, mně stejně jako tobě. Jenomže tady nejde o osobní chutě a nechutě, ale o spravedlnost.

– Tak ty si myslíš, naježil se zle Bachtík, – že snad nejednám v zájmu spravedlnosti, ale v zájmu svých averzí? Tak to bych si vyprosil, to je prapodivné obvinění, tohleto. Já si prostě nejsem jist, že ten člověk nebyl do celé věci zasvěcen, a myslím, že bude dobře podržet ho ve vazbě, dokud se to nevyjasní. Ono ho neubude. – A se svými obviněními vůči mně dej pozor, abys nenarazil!

– Tady není co vyjasňovat, vysvětluju zoufale, – ten člověk evidentně za nic nemůže, a ostatně je možné vyšetřovat ho na svobodě, když už tomu nevěříš. Je v takovém duševním stavu, že by ho vazba zničila.

– To je měšťácký humanismus, tohleto, ušklíbl se Bachtík. Jaksi mu to nevonělo.

– Ty si myslíš, že každý ohled k člověku je měšťácký humanismus? Měšťácký humanismus je omlouvání lumpa, a ne ohled k nevinnému. Je to člověk, je to občan, rozumíš! Ten člověk musí ven, nebo se nám tady položí, a k tomu nemáme důvod ani právo přivádět ho do takového stavu. To dává zdravý rozum a lidský cit, a taky zákon, že je třeba vidět v člověku nevinného dokud se neprokáže, že je vinen, a ne naopak, a…

– Tak dost, vyletěl Bachtík definitivně a bouchl pěstí – už jsem rozhodl, a na žádné filosofování nejsem zvědavý. Já nemám čas se se vším mazat!

– Do prdele – zařval jsem, a to jsem neměl dělat. Jednak se prý nemá mluvit sprostě, a jednak to ze mne vyletělo jako špunt z vany, a pak se vyhrnulo všechno to, co už se ve mně hezky dlouho střádalo.

– On nemá čas se mazat, sípal jsem, – ono ho to zdržuje! Ono mu to nestojí za to! Není to dost efektní, že jo? A taky se při tom musí moc myslet, a to tě asi taky zdržuje! Takhle velká rozhodnutí, to je něco pro pána! Běž do paďous i se svým napoleonským komplexem, ty tatrmane, ty…! Copak závisí na tobě, kdo má nárok na spravedlnost, a kdo snad ne? Co si myslíš, že jsi? Snad víc než lidé, co mají jiné řemeslo? A kdopak tě sem tedy posadil? Asi dějinná sudba, co? Aby ti tu netáhlo na hlavu!

Řval jsem dost silně, ačkoliv to jinak nedělám, a on vyskočil za stolem, cosi mektal a byl střídavě červený a zelený. Zrovna než jsem třískl dveřmi, tak vyhekal:

– Soudruhu podporučíku, to si zodpovíte!

A pak jsem šel domů a vlezl jsem do postele s vědomím, že jsem si určitě zas jednou neobyčejně polepšil.

XV

Ráno jsem se probudil s nepříliš veselými pocity. Znáte to. Člověk se neprobouzí najednou, ale jaksi na dvě etapy. Nejdřív si postupně uvědomuje, co se okolo něho děje, co se stalo včera a co ho čeká dnes, a teprve během druhé etapy z toho vzniká jakýsi souhrn, v důsledku něhož se pak leze z postele v té či oné náladě. A když se předešlý den spáchala nějaká pitomost, je to probuzení zlé. Asi jako po takovém zmateném flámu, kdy vzpomínáte, že jste v devět hodin večer potkali přítele z vojny a zašli s ním na kafe, pak je mlha, a v půl třetí ráno jste docela určitě rozprávěli uprostřed Václaváku s chlapem, kterého jinak vůbec neznáte, ale který o sobě prohlašoval, že je malíř pokojů, a tématem rozhovoru bylo stěhování duší z člověka, do krávy. Co bylo mezi tím, byl nepochybně růženec ostud, ale vy se pamatujete právě jen na to, že onen muž prohlašoval, že jakožto malíř pokojů má na zmíněnou migraci vlastní názor. A vy teď s hrůzou vzpomínáte, co jste asi provedli, a co z toho bude.

Tohleto – co z toho bude – mi kazilo ráno i tentokrát. Bylo jasné, že Bachtík se zle postaví na zadní nohy a že z našeho včerejšího sporu bude na příslušných místech reprodukovat právě to, co mi nebude k dobrému, a je neméně jisté, že mu bude uvěřeno, protože přijde první a nemohu popřít, že jsem na něj řval. Dohadovat se dodatečně o přesném významu vyřvaných tvrzení není právě populární, a víry to také nedocházívá.

Ne že by mi toho bylo líto. Bylo mi to jen trapné, nic víc. Je totiž hloupost litovat něčeho, k čemu nutně muselo dojít, protože v jistém směru může člověk měnit sám na sobě velice málo. Stokrát jsem si už v životě říkal, nebuď vůl, dělej to, co se ti říká, a říkej, co se od tebe očekává, a dobře se ti povede na zemi. Ale kdepak. Nějakou dobu se to vždycky daří, jenže pak, v momentě nejvyššího uspokojení nad vlastní přizpůsobivostí, se přihodí, že se žádá přizpůsobivost ještě o stupeň vyšší, povolí nervy a je po kráse.

Asi čtvrt hodiny jsem byl docela pevně odhodlán, že půjdu do civilu. Ne pro uraženou pýchu, ale prostě proto, že na to nejsem. Už jsem si dokonce vymaloval, jaké to bude hezké. Budu dělat svých osm hodin, nebudu mít pocit, že ve mně někdo vidí bubáka, nebude Bachtík, nebude tělesná příprava a po večerech si vyštuduju ekonomii, protože mě vždycky jaksi víc bavilo proč se věci dějou, než jak se dějou.

Seděl jsem přitom na pelesti, zapálil jsem si cigaretu, jednu nohu jsem si třel o druhou a měl jsem takový divně hezký a nezodpovědný pocit, jako jsem míval, když jsem se ulil ze školy. Pocit úplné a dokonalé svobody, pocit: už se stalo, a teď mi všichni vlezte na záda. Jenomže pak mě to přestalo těšit. Už se mi to nezdálo tak jednoduché.

Nevzteknout se v určitých situacích je věc sebeovládání. Totiž většinou ano. Jenomže někdy taky záležitost určité dávky morální lhostejnosti, určité dávky kapří krve. Ovšemže neméně ohavné je dělat si z vlastního nedostatku sebeovládání charakterový klenot. Svět je pramálo zvědavý na někoho, kdo po něm pobíhá s utkvělou představou, že je lešetínský kovář v spravedlivém hněvu.

Každá mince má přece rub a líc; ten nevidí jen úplný pitomec, a jen proto pokládá vše, cokoli učiní, za jediné správné a nejlepší. A právě to propastné přesvědčení o správnosti vlastního konání je zase příčinou chyby.

Prostě, jak už se v knihách píše, dospěl jsem k závěru, že věc je na pováženou. Měl jsem totiž pocit, že i při tom kraválu jsem měl kus pravdy, totiž nejen já, že v něm prostě byl kus pravdy, takže se mi nechtělo paušálně ke křížku. To, co jsem včera udělal, bylo zbytečné a taky to asi nebylo moc chytré. Jenomže lidé, kteří říkají ošklivé věci, na které se jich nikdo neptá, docela určitě musejí taky být. Pak mají malér, a dobře jim tak.

Znáte tu historku o císařových nových šatech? No pochopitelně, že znáte. – Ten spratek v okně, který neměl dostatek zdravého uvažování, aby neohrožoval pokojný život svých rodičů, mohl zavřeštět na celé kolo. – Vždyť na sobě nemá dočista, dočista nic! – a bylo to venku. Jistá duševní insuficience, způsobená ať už věkem, ať už chorobnou neschopností dát pokoj, nebo ve většině případů okamžitým duševním stavem, je zřejmě nezbytná, chceme-li říkat lidem pravdu o nich samotných. Obvykle se to totiž nedělá. Není to k dobrému. Není, a ještě dlouho nebude. Jestli myslíte, že přeháním, nebo že se lituju, jděte a zkuste to sami. Jen jděte, uvidíte.

Místo holení jsem na sebe vyplázl do zrcadla jazyk, čímž se mi všechno ještě víc zhnusilo, a šel jsem sklízet ovoce svého boje za pravdu.

Na stole už jsem měl vzkaz, že se mám ihned po příchodu dostavit k majoru Štuprovi, a služba mi to ještě zvlášť vyřizovala. Bachtík zřejmě zaúřadoval neobyčejně účinně. Major Štrupr, abyste věděli, je velice veliký náčelník. Ne že by byl zlý člověk, ale je to zrovna zase člověk jako každý jiný, a Bachtík získal známou výhodu, když první odklusal podati zprávu.

K majoru Štuprovi jsem nešel. Bylo mi jasné, že mě za to později sežere, ale ve stavu, v jakém jsem byl, bych musel povídat buď příliš mnoho, nebo příliš málo, a oboje nestojí za nic. Považuji totiž za neobyčejně trapné, když dva lidé s odlišným míněním dělají na sebe v přítomnosti znechuceného hodnostáře ty ty ty a se střídavým zdarem si vzájemně nasazují psí hlavu. Neměl jsem taky moc chuti chodit po kancelářích a vykládat, jak mi ubližujou a jak já to dobře myslel, a poskytovat tak publiku tiché uspokojení nad tím, kterak jsem se namočil a oni ne.

Ale protože jsem se přesto potřeboval ze všeho vypovídat, zašel jsem za starým do bytu.

Seděl v ušáku v kruhu milující rodiny a byl velice nemocný. Vypadal tak špatně, že mi skoro bylo líto, že ho jdu otravovat, a tak jsem hleděl konverzovat o žaludečních vředech, nebo co to měl, být moc milý a brzy vypadnout. Jenomže i když to starému netrávilo, pořád ještě mu to dobře myslelo, a tak když chvíli poslouchal moje variace na téma – teď je vám sice špatně, ale brzy vám bude líp –, řekl, abych se neošíval a rovnou vyklopil, co mám. Tak jsem to vyklopil. Totiž to, co se stalo, bez vlastních úvah. Ať si z toho vybere. Asi si vybral, protože chvíli dumal, a pak povídá:

– Jsi trouba, viď?

Přisvědčil jsem z hloubi duše.

– Inu, pokyvoval starý hlavou, – Kubata dal hlavu za blata. A co chceš dělat teď?

Naznačil jsem, že se hodlám vydat majoru Stuprovi. Starému se to nezdálo.

– To nejde. Buď by ses tam hádal, nebo bys na sebe nechal všechno strčit. – Víš co, já tam zajdu sám, to bude lepší.

– To přece nejde, vždyť je vám zle!

– Co by nešlo, utrhl se starý. – Sežeň mi taxíka! Anežko, podej mi gatě!

Nedal si to rozmluvit za žádnou cenu. Do taxíka jsem mu pomohl, ven taky. Nejradši bych se byl fackoval, že jsem za ním šel, protože mu bylo asi doopravdy moc mizerně.

Čekal jsem na něj dole v jeho kanceláři. Vrátil se asi za půl hodiny a vypadal hůř než předtím. Dopadl na židli a já už chtěl běžet pro doktora, protože jsem myslel, že každým momentem umře, tak aby někdo u toho byl. Ale neumřel. Chvíli hekal, a pak povídá:

– Už tam nemusíš chodit. Je to vyřízené.

– Děkuju, řekl jsem. Byl bych toho řekl víc, ale slušnost mi bránila.

– Neděkuj. Bachtíkovi se samozřejmě omluvíš.

Netvářil jsem se asi zrovna nadšeně, protože opakoval:

– Bachtíkovi se omluvíš. O předmětu sporu se odmítám bavit, ale Bachtík byl dočasně tvým náčelníkem, a ty ses k němu choval nepatřičně. Řval jsi na něj?

– Řval.

– Řekls mu, že je blbec a tatrman?

– Řekl.

– Tak se mu omluvíš, a řekneš mu, že blbec a tatrman není. Formu si vyber, ale řekneš to. Pošli mi ho sem, a počkej venku.

– Ale…

– Kuš, povídá starý, – nejsme verkšuc.

O čem se bavil těch deset minut s Bachtíkem, to se asi už nedovím, protože za dveřmi nebylo nic slyšet, ale když mě zavolali dovnitř, vypadal Bachtík taky nezdravě.

Prohlásil jsem, že lituji svých slov a svého tónu, kterého jsem užil v rozčilení a vůbec, jak už se to tak říká, což Bachtík kvitoval hnusným pohledem. Teprve když starý výhružně zafuněl, pravil, že se necítí dotčen, a že tím celou věc pokládá za skončenou. Neodpustil si ovšem mi vykat, ačkoli já mu tykal, ale to mě nezdrtilo.

Celou trapnost uzavřel starý vybídnutím, abych v případu pokračoval až do úplného ukončení, a hlásil veškeré výsledky soudruhu poručíku Bachtíkovi, na což on odpověděl provedu, ačkoli jsem to správně měl říct já. A nakonec, když jsme starého nakládali do taxíka, vyhlásil, že doktor Vegricht bude propuštěn dnes odpoledne, ježto dle rozhodnutí soudruha poručíka Bachtíka není důvodů k podání trestního oznámení. Pak se strašlivě zašklebil a odejel domů stonat, a já bych byl na mou duši nejraději stonal za něho, i kdyby měl třebas tanec svatého Víta. Jenomže to pochopitelně nešlo, a tak jsem si šel sednout za stůl a udělal jsem si jakousi bilanci celého případu.

Tedy: hodinky pašoval přes hranice patrně František Mestek, a nejspíš jen on sám, protože šlo jen o menší partie, a také proto, že současně s jeho smrtí se celý řetěz začal bortit. Kdo ho zabil nebo jak zahynul, není jasné.

Hlavním podnikatelem celé akce je zřejmě muž, kterého Kunc znal pode jménem Pecold. Víc o něm neznáme než popis, který Kunc podal, a víc o něm neví patrně ani Kunc sám.

Kunc ty hodinky na Ciprburku přechovával a rozděloval do menších partií, které si vybírali na smluveném místě drobní distributoři. Těch bude patrně víc, odhaduju to tak na čtyři až šest osob, které o sobě vzájemně mohly, ale také nemusely vědět. Spíš nemusely, soudě dle dobré organizace pana Pecolda v ostatních bodech. Kunce si zřejmě Pecold vybral opravdu náhodou, protože přímým stykem s distributory by příliš riskoval, a předešlý způsob mu zřejmě z nějakého důvodu nevyhovoval.

Doktor Vegricht nemá s celou věcí nic společného. Domněnku, že byl Kuncem zasvěcen, lze odmítnout jako nelogickou.

Je ovšem otázka, co s paní Landovou. Ta mi totiž do celé věci pořád nezapadala. Její chování tehdy, když na Ciprburku vypukla ta Bartolomějská noc se Žáčkem, ji zrovna nedoporučuje. Kdyby byla dělala kopie, nebyla by tak snadno sahala po zbrani a potom se ve zřejmé úlevě nesvěřovala prvnímu chlapovi, který jí v noci vleze do rány, a o jehož zákonné spolehlivosti mohla tehdy právem pochybovat. Patrně opravdu potřebovala, aby jí někdo propašoval do Prahy něco, co nechtěla vézt sama.

O svém tehdejším požadavku se poslední večer pochopitelně nezmínila, a já taky ne, protože mi nemělo co utéct a nechtěl jsem ji v dané situací poštvat proti sobě.

Pokud jde o Žáčka, to byl drobný darebák, a byl jsem s ním hotov. Sepsal jsem o jeho zločinech povídání a dál to půjde, jak má jít.

Celkově to vypadalo tak, že i když už mám o celém případu jaksi rámcově ucelený obraz, nedosáhl jsem prozatím nijak skvělých výsledků. Další pašování jsem nezarazil já, nýbrž někdo nebo něco, co připravilo o život Františka Mestka, z celé zbývající skupiny mám pod zámkem jedině Kunce, který nezná nikoho dalšího směrem nahoru ani dolů. Jeho výpověď pokládám v hlavních rysech za pravdivou, protože on sám vypadá spíš jako všechno jiné než jako rafinovaný zločinec. Ale o to rafinovanější jsou patrně ti ostatní, a ti ještě běhají venku. Budou běhat tak dlouho, dokud mě něco nenapadne, a v té době mohou napáchat ještě kupu trestných činů. To je zlé.

Je tedy třeba vysvětlit smrt Františka Mestka, najít Pecolda, při čemž jedno by mohlo být klíčem k druhému a naopak, zajistit drobné distributory, k nimž nám bude klíčem Pecold, až ho ovšem chytneme, a konečně vysvětlit chování paní Landové, které ovšem nemusí mít s celou věcí vůbec nic společného. Zbývá toho tedy ještě dost.

To první, záležitost s Mestkem, půjde stěží jen tak z oleje. Co se dalo o jeho smrti zjistit, to je zjištěno, a kdyby ještě něco zbývalo, stará se o to Děčín ve spolupráci s našimi vraždaři.

O Pecoldovi víme to, co nám pověděl Kunc. Jinak by bylo zajímavé, kdo maloval ta čísla na nádražní záchodek. K tomu účelu bude třeba nechat záchodek střežit, kdyby snad někdo hodlal ve výzdobě pokračovat. Je to nepravděpodobné, ale nelze to opominout. Naše oddělení v Budějovicích z toho bude jistě mít nesmírnou radost, a kdyby se to prožblebtlo, bude velká ostuda, protože půjde jeden hlas, že hlídáme hajzlíky, abychom zabránili grafickému vyjadřování jistých politických tendencí.

Pokud se týče pana Pecolda samotného, určitě se Pecold nejmenuje, kromě toho nevíme, odkud je, a tudíž při prověřování veškerých Pecoldů v republice bychom nepochybně našli strašnou smrt v houštinách vlastních fousů. Na drobné distributory se taky těžko dostaneme, protože bez přísunu dalšího zboží zašli asi postupně na skrčeninu. Item paní Landová nás sotva kam dovede, protože taky nevíme, kudy na ni.

Řekl jsem si, že to máme dobré, a po vzoru všech velkých kriminalistů jsem se chopil tužky. Tupým koncem jsem se dloubal v nose, ořezaným jsem maloval malá prasátka. Současně to bohužel nešlo. Pak jsem, taktéž po vzoru velkých kriminalistů, dostal nápad a začal jsem vykřikovat do telefonu, aby mi přivedl Václava Kunce.

XVI

Když přivedli zločinného Kunce a nechali nás o samotě, nabídl jsem mu, věren našemu dobrému poměru, židli a cigaretu.

– Prosím tě, popiš mi ještě jednou toho Pecolda. Ale pokud možno podrobně, dej si záležet.

Dal si záležet. Vypověděl, že pan Pecold byl střední postavy, asi 170 centimetrů, hubený, poněkud nahrbený, měl husté, místy prošedivělé tmavohnědé vlasy, brýle bez obrouček a obličej nijak zvlášť nepopsatelný až na nápadně tmavé a zkažené přední zuby, z nichž pravý horní špičák chyběl. Ruce prozrazovaly kuřáka. Nebyly zvlášť pěstované, ale fyzické práci nenasvědčovaly. Na sobě měl slušné, patrně konfekční šaty, hnědé kropenaté tvídové sako a tmavohnědé kalhoty, hnědé polobotky a khaki košili a vázanku. Přes ruku nesl zelený montgomerák. Věk asi kolem padesátky.

Pracovat s inteligentními a všímavými lidmi je radost. Nevěřili byste, jak málo si lidé obvykle povšimnou svých bližních nebo jak se v popisech pletou, a často si přitom, když dobýváme z lidí popisy takřka heverem, vzpomenu na onu proslulou historku o dívence, která se octla jak se říká v maléru. Když byla dotazována úřadem, k němuž si přišla stěžovat, kdo že onen pán byl nebo alespoň jak vypadal, odpověděla, že si nevzpomíná, ale že měl klobouk.

Tohle by se tedy Kuncovi, nemluvě ani o fyziologických pravděpodobnostech, mohlo těžko přihodit. Viděl Pecolda dvakrát, ale všiml si ho zatraceně dobře. Doufal jsem, že si všiml i toho, oč mi vlastně šlo, když jsem si ho zavolal. Zeptal jsem se:

– Poprvé ti dal peníze vlastnoručně?

– Ano.

– Jak ti je dával potom?

– Posílal poštou.

– Kdo byl na poštovní poukázce uveden jako odesílatel?

– Nikdo, bývaly jen tak v obyčejné obálce, mezi dvěma listy papíru. Adresa byla psaná strojem.

– Nebylo to moc tlusté do jedné obálky?

– Nebylo, posílal to každý měsíc na třikrát po pěti stech.

– Máš ty obálky?

– Kdepak!

– Prosím tě, vzpomeň si dobře: jaké bylo na obálce razítko?

S pochopením se zašklebil.

– Razítko nádražní pošty v Budějovicích. To mě totiž zajímalo taky.

– Na všech stejné?

– Jo.

– A teď něco jiného: ukazoval Pecold, když jel s tebou, průvodčímu vlaku normální lístek?

– Jo.

Tak to bylo asi všechno, co jsem potřeboval vědět. Chystal jsem se s Kuncem rozžehnat, ale měl zřejmě ještě něco na srdci.

– Co za to dostanu, vytlačil ze sebe.

– Doživotně galeje zostřené čtvrtletně devítiocasou kočkou. Když se zvlášť přimluvím, spokojí se soud uříznutím uší jednou provždy.

Byl to ubohý pokus o vtip, ale bylo mi trapno. Protivilo se mi totiž plísnit ho jako štěně, udělal jsi loužičku, loužičku, loužičku, a ještě mu do ní strčit nos. U někoho se to musí, jenže on o své loužičce teď už věděl sám. Byla to loužička, zatraceně jeho loužička, ale nebylo to moře.

– Ne, vážně, povídám, – moc toho nebude, protože to není tak strašlivý zločin, co jsi spáchal, a máš různé polehčující okolnosti. Něco si asi odsedíš, ale když tam budeš dělat dobrotu, tak se ti toho dost promine. A až tě pustí, víš, tak přijď za mnou. Bude patrně třeba, aby se ti pak našla nějaká pořádná práce, protože na Ciprburku už by to asi nebylo to pravé, nemluvě o tom, že kdyby tě viděl doktor Vegricht, dostal by psotník.

– Už ho pustili?

– Doktora? Jo!

Poděkoval mi, já jemu taky, a zas si ho odvedli. Tak to bychom tedy měli. Důvtipný pan Pecold patrně nechtěl nechat doručovat peníze prostřednictvím svých subjektů, protože hotové peníze jsou hotové peníze, a je s nimi vždycky svízel. Zřejmě je posílal sám, z Budějovic z nádraží, a při té příležitosti se taky vždycky zvěčňoval na záchodku. Čísla byla každý týden, jezdil tedy zřejmě každý týden do Budějovic. Že by tam sídlil trvale, to bylo nepravděpodobné, protože veškeré dosud rozprodané hodinky byly zachyceny v Praze. Je ovšem značně pravděpodobné a téměř jisté, že cestu Praha-Budějovice koná pan Pecold pravidelně při svém občanském zaměstnání, protože na této trati se s ním setkal poprvé i Kunc. Tak to by byla alespoň jakási stopa.

Teď jde o to, kdo koná pravidelné cesty z Prahy do Budějovic. Když vyloučíme ajznboňáky, protože ti ukazujou s lístkem i režijní průkaz a služebně jezdí vůbec jen na průkaz, mohl to být buď zaměstnanec některého budějovického podniku, který má v Praze reprezentaci, nebo některá centrální instituce, která má v Budějovicích nebo v okolí nějaký objekt. Není totiž vyloučeno, že pan Pecold v Budějovicích jenom přestupoval.

Hypotézu, která mi vyplynula, jsem pokládal za logickou, protože nápisy na záchodku se objevovaly uprostřed týdne, tedy v pracovní době, a k jízdám za rodinou, i kdyby byly v době náhradního volna, se vydává pokud vím na dráze taky nějaký průkaz na slevu. Zřejmě šlo tedy o služební cesty.

To už bylo o něco lepší. To máte asi tak, jako kdyby vám řekli, že ten špendlík v seně nemusíte už hledat v celých Čechách, ale jenom ve všech stodolách na Berounsku.

Co do dalšího postupu jsem se usnesl, že po dohodě s ministerstvem kultury bude na Ciprburk jako dočasný správce dosazen některý náš příslušník, kdyby se snad pan Pecold zajel osobně podívat, kde to vázne, pak že si zjistím, který že podnik nebo instituce vysílá pravidelně týden co týden do Budějovic pány Pecoldy, a nakonec že se podívám blíž na paní Landovou. Ten pecoldologický průzkum mi připadal zvlášť nezáživný a beznadějný, tak jsem ho odložil na pozdější dobu v tiché důvěře, že třebas to nakonec nebude muset být, a vydal jsem se na Staré Město za pani Landovou. Cestu jsem znal, protože už jsem tam byl jednou zpovídat domovnici.

Pani Landová byla doma. Pozdravili jsme se, jako se toreador zdraví s býkem. Zdvořile. Pozvala mě dál. Měla to uvnitř hezké, protože kout ateliéru byl oddělen jako obytná část. Zřejmě ovládala kouzelnou kombinaci moderny se starými kusy, támhle sufita, tuhle barok, široká válenda, gotický svatý na geometrické konzole, a tak. Zbastardělý interiér, ale když se to povede, je to velice k světu. Taky to stojí dost peněz.

– Pokládám za svou povinnost se vám omluvit, řekl jsem, když jsme si sedli. Podívala se na mě, jestli to myslím vážně. Shledala asi, že ano, protože pohlédla do neurčita a prohlásila, že omluvy by musely být vzájemné, a abych tedy přijal i omluvu její. Dál to nerozmazávala.

– Přišel jsem vám krom toho oznámit, říkám, – že se zas brzy budete moci vrátit ke své práci na Ciprburk, jen co bude ustanoven nový správce.

Neřekla nic.

– Kunc už se tam nevrátí, pokračuju.

– Proč?

– Sedí, povídám, – pak přijde před soud, a pak bude sedět zas. Dlouho asi ne, a pak se mu po něčem poohlédnu sám. Správcování za pár stovek není práce pro mladého člověka. Až bude po rozsudku, budete moci požádat, aby vám povolili návštěvu. Ztratím pak za vás slovo, budete-li si přát.

K mému velkému překvapení zavrtěla hlavou.

– Neztrácejte, nemělo by to cenu. Nepůjdu za ním.

– Myslíte, že by mu to pak bylo ještě víc líto?

– Nestarám se, jak by mu to bylo nebo nebylo líto. Když už o tom mluvíte, nemyslím, že bych si s ním ještě, měla co říct. Ani teď, ani potom.

Nevyjádřil jsem ani souhlas, ani podiv. Závěry, k nimž ženy docházejí, jsou, jak všichni víme, zhusta nepředpokladatelné.

Vstala, zapálila si cigaretu a několikrát prošla ateliérem.

– Nejde snad o to, že je v maléru. Naopak. To je spíš na závadu, protože nechat člověka v maléru samotného, to je trochu tvrdé, ale nedá se nic dělat. Nutit se do toho nebudu. Nevěřím mu.

– Není zlý.

– Není. Rozhodně není. Ale i kdyby byl, to se dá odpustit. Kdyby mi byl všechno řekl, dokud byl čas, snad bychom byli našli společně z toho cestu. Ale žít vedle mne, žít se mnou a neříct nic… viděl jste sám, jak to dopadlo. A čekat, co zas provede, co vyjde na povrch zítra nebo pozítří, to je víc, než si mohu mentálně dovolit. Nikdo nemůže žít s pekelným strojem, aspoň já ne. – Nevyprávěla bych vám to, ale začal jste s tím sám.

Měl jsem dojem, že musím pro Kunce něco udělat.

– V tom, že mlčel, povídám, – byl kus ohledu k vám. Kdyby se vám byl svěřil, postavil vás do pozice spoluviníka.

Zastavila se na své pouti po místnosti a podívala se na mě poněkud nepěkně.

– Neuvažuji v právnických pojmech!

– Pardon.

– Já jsem žena, pokud jste si to ještě neuvědomil, a málokterá žena odpouští nedostatek důvěry vůči své osobě, víte.

– To je tak trochu prestižní věc?

– Tak trochu. A tak trochu lidská. Měla jsem mezitím čas si to promyslet. – Promiňte.

Ze skřínky v rohu vyndala láhev koňaku a dvě skleničky.

– Napiju se, když dovolíte, protože mi jdete na nervy. Nepředpokládám, že jste se mnou přišel řešit moje intimní problémy. Povíte mi brzy, proč jste přišel? – Mimochodem, napijete se taky, nebo byste to pokládal za korupci?

Rozhodl jsem se, že to za korupci pokládat nebudu, protože ten koňak byl francouzský. Alespoň měl francouzskou vinětu. Znám sice lidi, kteří seženou někde láhev od Marie Brizzard a přechovávají v ní řezanou vínovici, ale to nebyl její styl.

– Přišel jsem proto, řekl jsem, když jsme dopili, – abych se vás zeptal, jak je to s těmi kopiemi.

– Chcete to vědět ze soukromého zájmu, nebo ze služební povinnosti? V tom případě bych se totiž předem poradila s právníkem.

– Neobtěžujte ho. Nehodlám vás kvůli tomu uhánět, není to trestné. Jde mi jen o to, abych si ověřil všechno do posledního puntíku, co se na Ciprburku stalo. Berte to jako profesionální nectnost.

– Řekněme. Co chcete vědět?

– Mohla byste mi, prosím, ukázat některé kopie, které jste dělala dřív?

Vstala a se zdi nad skřínkou na lůžkoviny sundala malý olej v tmavém rámu.

– Prosím.

Bylo to zátiší zjevně holandské školy s citrónem, cínovým talířem a sklenicí vína.

– V rohu je datum, kdy jsem kopii dokončila, moje signatura a poznámka „cop.“, upozornila mě paní Landová. – Falza nevyrábím, jestli vám o to jde. Když chcete, půjčím vám lupu, abyste to mohl přečíst.

Šlo to přečíst i bez lupy.

– Jiné exempláře, prosím, nemáte?

Přinesla mi ještě další dva obrázky, které visely na zdech.

Jedno bylo nějaká krajinka, druhé renesanční venkovan s dýmkou.

– Specializujete se na Holanďany?

– Více méně. Mám snad kopírovat Brožíka?

Vrátil jsem jí všechny tři exempláře bez poznámky.

– Spokojen?

– Jo. – Nezlobíte se?

– Ani ne, řekla s pokrčením ramen a poprvé za celý rozhovor se usmála. Trochu ironicky. – Vyšetřování všeho druhu beru trochu jako živelní pohromu, a jsem vám velice zavázána, že nepřevracíte byt naruby a nepícháte šavlí do ušáku. Ačkoliv vy nenosíte šavli, Ve vašich kruzích se spíše nosívat tvrdý klobouček, že?

– Jo. Na ochranu hlavy před úderem a jinými vlivy. A promiňte teď ještě jeden docela neúřední dotaz. Jak vyrábíte na těch svých kopiích tu popraskanou lazuru?

– Výrobní tajemství, ačkoliv to k ničemu není. Ale připadalo by mi nestylové, mít kopii staré věci tak čerstvě nalakovanou. Je to kus hračkářství.

– Předpokládejme, že by někdo vyrobil dokonalé falzum. Dalo by se zpeněžit?

– Jako falzum ne, jako kopie snad, ale to by se sotva vyplatilo. Starý a drahý originál dnes bez expertizy sotva kdo koupí, jedině nějaký strejc, a ten by dal nejvýš dvě stě, protože za tu cenu může mít Hradčana ručně malovaná, nebo vnadnou cikánku. Z tohohle by se profitovat nedalo.

Pověsila obrázky zpátky na jejich místo, a já jsem se zvedl.

– Mohu pro vás něco učinit?

– Raději už ne, odpověděla zdvořile.

Když jsem si bral klobouk – měkký, tvrdý se už dnes nenosí, – povídám ještě:

– Znáte Františka Mestka?

– Koho? Cože?

– Františka Mestka z Děčína. Jestli ho znáte, tak vám chci říct, že je to s ním zlé.

– Neznám, řekla.

– Tím líp. Sbohem.

Jestli mě neklamal zrak, byla trochu bledá, když jsem odcházel, a mimoděk zmačkala v ruce závěs, který odděloval obě poloviný ateliéru.

XVII

Vyslovení Mestkova jména byla z mé strany rána do vody. Nezeptal jsem se proto, že bych k tomu měl zvláštní důvod, ale spíš proto, že jsem neměl zvláštní důvod se nezeptat. To, jak reagovala, mě překvapilo. Myslím po stránce logické, ne technické. Když totiž najednou na někoho uhodíte v momentě, kdy není připraven, když už je uvolněný, není ve střehu, jste ve výhodě, protože vy pozorujete a očekáváte reakci, zatímco on ji teprve musí zastírat, když už v něm vznikla. Paní Landová byla při mém odchodu už zjevně uvolněná, byla ráda, že to má za sebou, a nekontrolovala se tolik. Ale o to by nešlo. Její striktní postup vůči Kuncovi byl pro mne dalším důkazem, že ona do hodinkové aféry nepatří. Ne sám sebou, ale svou jasnou spontánností. Kdyby to mělo být alibi, bylo by tak pitomoučké, že by ho při své inteligenci jistě neužila, kdežto jako rozumová reakce člověka, který o ničem neví, to bylo poněkud tvrdé, ale psychologicky plně odůvodněné.

Dáma znovu dokázala, že ví, co chce. Když jí na Kuncovi záleželo, udělala co se dalo, aby ho vysekala. Když ho nechce, vyplivne ho. Konec konců, snad je to tak správné. Udržovat poměr ze sentimentality, to je jako vystavovat mrtvolu v bytě. Obojí je velice pietní, a nakonec to stejně musí pryč, než se to začne rozkládat.

Františka Mestka nebo aspoň jeho jméno znala zřejmě z jiného pramene než od Kunce, už proto, že Kunc nejen že jí nic neřekl, ale sám to jméno neznal. A odkud ho znala ona, to je právě zajímavé. František Mestek byl pašerák. Je možné a pravděpodobné, že nepašoval jenom hodinky, a krom toho pašeráci pašují nejenom dovnitř, nýbrž také ven, na druhou stranu hranic. Možných kombinací by tady bylo dost. Špionážní motivy jsem vyloučil předem. Ne z profesionální řevnivosti, ale proto, že pro dopravu materiálů politického rázu je mnoho jiných, snadnějších cest, a také proto, že kdyby muž, pověřený kurýrní službou tohoto druhu, upozorňoval na sebe nějakými hodinkami, roztrhli by mu jeho chlebodárci ústa. To dá rozum.

Mohlo jít zase jen o čistě komerční záležitost, jenže jsem nevěděl, co je předmětem obchodu. Kopie, které jsem viděl, byly jako takové jasně označeny, takže se je jistě nikdo nepokoušel exportovat jako falza, a krom toho všechno, co mi paní Landová řekla o možnosti a nemožnosti jejich prodeje, bylo doslova pravda.

Vrhnout se na ni a žádat, aby řekla, odkud Mestka zná, to by byl nesmysl. Neřekne. Zapře. Byla by blázen. Nedostatečně potlačená reakce je snad stopa, ale ne důkaz. A i kdybychom jí jakkoliv dokázali, že Mestka zná, eventuálně kdyby to sama doznala, nejsme zase o nic dál, protože znát někoho není trestný čin, i když se náhodou utopil. Ono to všechno není tak jednoduché. Kriminalistika začala být asi problémem v té chvíli, kdy se naši předchůdci v momentálním zatemnění smyslů vzdali osvědčené pomoci kata Mydláře. Za oněch krásných časů ten, kdo se nepřiznal, byl upečen, protože se nepřiznal, a kdo se přiznal, byl taktéž upečen, protože se přiznal, a vyšetřující orgán nepřišel nikdy do rozpaků. Tehdy bylo toto krásné zaměstnání věcí zdravého žaludku, kdežto dnes je věcí zdravého rozumu, a to je někdy ouvej, ačkoliv já osobně toho nelituju.

Přikázal jsem, aby Věra Landová byla pozorována a sledována, ale nesliboval jsem si od toho mnoho. Když už jsem na ni s Mestkem uhodil, byla eo ipso facto varována, a kdybych na ni nebyl uhodil, nebyl bych se zase nic dozvěděl.

A teď už mi opravdu nezbývalo nic jiného, než začít hledat pana Pecolda. Šel jsem na to důkladně. A stejně důkladně jsem shořel. Odtelefonoval jsem sice do Budějovic žádost, aby mi zjistili, které tamní podniky mají zastoupení v Praze, ale obratem mi sdělili zpět, že téměř všechny místní podniky s výjimkou komunálních mají v Praze nějakou nadřízenou instanci a vysílají často, někdy i pravidelně své zástupce na centrální instituce. O tom jsem nepochyboval. Praha je hezké město. Trval jsem ale na zjištění stálých zastoupení, a dostal jsem jich pět. Tři z nich měla přidělen vůz a jejich zaměstnanci vlaku nikdy neužívali, čtvrté zastoupení si s Budějovicemi pouze telefonovalo a korespondovalo, a na pátém seděl jenom nějaký inženýr, zuby měl všechny, ale zato hlavu jako koleno, měřil asi metr devadesát a vážil podle toho, takže to nemohl být pan Pecold, ani při nejlepší vůli. Víc jsem z toho pokusu vydolovat nemohl.

A teď jsem zase nevěděl dál. Nenapadlo mi prostě, co bych teď mohl udělat, abych se aspoň pokusil dokázat sám sobě, že mi něco napadne. Až dosud jsem v tomhle případě vždycky mohl něco dělat dál, i když jsem kolikrát nevěděl, jak to vyjde. Ale teď už mi nic nenapadlo, a když člověku nic nenapadá, a ne a ne, i kdyby tloukl hlavou do zdi, začíná sám sebe vidět zlýma očima. Udělal jsem sice všechno, co se udělat dalo, a teď jsem mohl jenom čekat, jak to dopadne. Jenže ono v praxi nemusí nic dopadnout, to jenom v biografu musí, aby lidé neřvali, že chtějí zpátky vstupné. A když už jsem se v celé té věci tolik navyváděl a vytáhl starého z postele, tak by teď zrovna byl ten nejlepší vtip, kdybych nemohl dál.

V takových momentech má někdy člověk zrovna ten samý pocit, jako když jde po ulici, myslí na kdovíco a zapomene dělat inteligentní ksichty, a najednou je proti němu výkladní skříň se zrcadlem, a v tom zrcadle lze uvidět debilní obličej s povislou čelistí a vyvalenýma očima. To račte být vy sám, když se na okamžik nekontrolujete a vypadáte tak, jak opravdu vypadáte, a jak vás tudíž asi po většinu času vidí ostatní lidé. Každý, ale docela každý z nás má totiž ve svém nitru malý Olymp, na kterém je Jupiterem, jenže když je chytrý, nechává si to pro sebe. A to je snad důvod, že člověk fyzicky i psychicky vydrží víc než to boží zvířátko, které žádný Olymp nemá. Kůň, když je schvácený, lehne a pojde. Je jenom kůň, a má toho dost. A člověk oproti němu vydrží tak dlouho, dokud mu někdo nebo něco ten Olymp definitivně nerozbije tak, že ho už nedokáže dát dohromady, čili dokud definitivně neztratí možnost vidět se tak, jak se vidí sám, a ne tak, jak ho vidí ti druzí. A nedotknutelnost tohoto privátního Olympu nebo schopnost rekonstruovat ho rychle z trosek je to, co zovem slovem životní odolnost. Oficiálně o tom lze polemizovat, ale je to tak.

V současném okamžiku mi opravdu nezbývalo nic, než zahalit se do pláště osudu a vyčkávat, jestli se něco stane, nebo jestli se zblamuju. A protože čekat na něco takového doma je otrava, a já už měl za poslední dny tak plnou hlavu Pecolda, že bych se s nikým nedokázal bavit než zase o tom, nezbyla mi než kultura. Šel jsem do divadla. Totiž před divadlo. Bylo zavřené. Náhradní den. No samozřejmě, nikdo se přece nebude pitvořit sedm dní v týdnu, neznaje pátku ani svátku. Jeden den v týdnu má volný každý. I pánbůh. I velebný pán. I funebráci, každý. I komedianti. Jenže velebný pán a komedianti ho nemají v neděli, protože v neději je gala představení a většinou bývají i dvě, nýbrž mají místo toho volno některý jiný den v týdnu. To mohou jet domů, totiž komedianti, velebný pán bydlí na faře.

Vlezl jsem postranním vchodem do vrátnice. Tam seděl stařeček v olivově zelené uniformě a na ní měl navlečené zelené klotové rukávy. Četl noviny a vypadal, že je strašně hodný.

– Dobrý den, povídám.

– Dobrý den, řekl stařeček a zvedl hlavu od novin, – dneska se nehraje.

– To já vím, říkám, – dneska je náhradní den.

– Tak tak, poliboval si stařeček vrátný a začetl se zas do novin, – náhradní den.

Bylo mi moc líto, že jsem ho vyrušil.

– Nechcete cigaretu, pane vrátný?

– Nechci, řekl stařeček, – já kouřím fajfku, ale můžu vám dát nacpat, jestli chcete.

– Děkuju, nechci.

– A co byste jako rád?

– Já bych chtěl vědět, jestli je volno vždycky v pondělí, zeptal jsem se, aby řeč nestála.

– Jo, co jsem tady, už třicet let, každé pondělí. Jenom za války, to byla divadla zavřená, to bylo volno furt.

– A je v každém divadle v pondělí volno?

Tohle už byla vyloženě debilní otázka, ale já někdy až chorobně nedovedu ukončit rozhovor s člověkem, který je mi sympatický.

– Většinou, ale všude ne. Někdy taky jiný den.

– No jo. A nevíte, kam bych měl teď večer jít? Mně se nechce domů.

– To nevím, pane, povídá stařeček vrátný a vytáhl z kapsy zahnutou fajfku, – kdepak bych to mohl vědět, ale já chodím naproti k Rousům na kafe.

Šel jsem tedy naproti k Rousům na kafe. Proč ne. Kafe bylo mizerné, evidentně vyrobené z lógru, který se vybere z šálků po hostech, a pak se v kuchyni usuší na papíře nad kamny. To není vtip. Takové kafe pijete moc často, jenže o tom nevíte. A taky tam hráli na harmoniku, a to už mám ze všeho nejmíň rád. Jakýsi občan k tomu vyl „Vltavó, Vltavó“ a seděl přitom zrovna pod výnosem, že se ožralým ani mladistvým nesmí nalívat. Mladistvý tedy nebyl, to rozhodně ne.

– To tady máte pokaždé takový hnusný řev, zeptal jsem se vrchního, protože jsem nechápal, jak to někdo může poslouchat den co den, i když je to součástí jeho povolání.

– Pokaždé, povídá smutně vrchní, – hostům se to líbí. Já už jsem z toho tak utrápený a uřvaný, že mi nesmí doma žena ve čtvrtek pustit ani rádio, jináč dostanu šok.

– Proč zrovna ve čtvrtek?

– Ve čtvrtek je přece zavírací den, ne?

No ba, to mi nenapadlo. Vlastně taky musí být zavírací den. Tohle vysvětlení o volném dni jsem slyšel krátce za sebou už podruhé, a tak jsem si uvědomil, že je vlastně dost profesí, které mají volno jiný den než v neděli.

A pak jsem pochopitelně dostal nápad. Hle, co mi došlo: pan Pecold přece může docela snadno být zaměstnaný v Budějovicích, a do Prahy dojíždět, když má volno, protože tady může mít trvalé bydliště, a volný den může mít mezi týdnem. A ne snad?

Druhý den ráno jsem si na to sedl systematicky, protože už jsem měl aspoň trochu čeho se chytit. Říká se tomu hypotéza, a taky se tomu říká švajnfest. Švajnfest je totiž u nás, takové okřídlené slovo. Byl švec, měl čtyři děti, děti měly hlad. Švec taky. A když už ho měli tuze moc, nařídil švec nejmenšímu klukovi, aby vyblýskal stará perka, která se válela v koutě, a vystrčil je za okno. Kluk chtěl vědět proč. Blbe, říká švec, chodí tudy pan kanovník. A třeba půjde okolo zrovna dnes, a třeba se podívá k nám za okno, a řekne si hele, to je dobrý švec, u toho si nechám šít boty. A nechá si je šít, a když se mu budou líbit, nechá si šít ještě jedny, a na dvojích botách vydělám zlatku. A za tu zlatku si koupíme co? Inu, koupíme si malé prasátko. A budeme ho krmit a krmit, až bude velké prase, a pak ho zabijeme, a uděláme si švajnfest. Pepík dostane ovar, Karlík nožičky, Tonda ouško, a Venca, protože je nejmenší, dostane ocásek.

A Tonda se sebral z kouta a povídá, já chci taky ocásek. Nelze, říká švec, prase má jen jeden ocásek. A ten dostane Venca. Ten dostanu já, zařval Pepík. Já, zařval Karlík, a nacpal Pepíkovi do huby floky. A pak se všichni servali, a švec je seřezal potěhem. – Tak už víte, co je to švajnfest? A hypotéza je to samé.

Tak s panem Pecoldem to bylo zrovna tak. Ale někdy je švajnfest moc roztomilá věc. Ona vlastně valná část života je švajnfest, ale to sem nepatří. A v rámci toho švajnfestu jsem přemýšlel, čím by vlastně ten pan Pecold mohl být, aby mi do toho zapadal. A jak se mi jednotlivé možnosti nabízely, tak jsem je probíral a zamítal.

Hospodským mohl být pan Pecold sotva. Hospodští většinou sídli v místě, a není pamětníka, že by hospodský z Prahy sídlil v Budějovicích. Není to stavovské. Různá zaměstnání, která slouží na šichty přes neděli, taky odpadala, protože u takových profesí nepřipadá volno nikdy na tentýž den v týdnu, nýbrž jak to kdy na koho padne. Muselo to být něco, kde by byl konstantně dán určitý volný den, v tomto případě středa. A tak jsem se zas po delších úvahách vrátil k tomu divadlu, a poslal jsem si pro noviny.

Divadlo Budějovice. Středa, hraje se. Druhá středa, hraje se. Nehraje se v úterý. Tak to zase není ono. Když se ve středu hraje, tak to by tam pan Pecold, i kdyby tam byl opravdu zaměstnán, musel ve středu už být, a ne že by tam teprve jezdil. Ačkoliv – ačkoliv moment! V divadle se nedělá od šesti ráno, takže kdyby jel ve středu zpátky, měl by zrovna dost času, aby tam odpoledne byl. Dejme tomu, že by to byla pravda. Švajnfest, pochopitelně, ale dejme tomu. jaké by tam v tom případě mohl mít zaměstnání?

Hercem by mohl být sotva. Herci nemívají nápadně zkažené přední zuby, protože pak by mohli hrát jen záporné typy. Žádný kladný typ nemá zkažené zuby. Tudíž by asi byl něčím jiným. Čím? Kulisákem. Kulisákem ne, to by bylo vidět na rukou. Jevištním mistrem? Sotva. Něčím velkým taky ne, protože to by neriskoval takovéhle kšefty. Co je tak mezi? Pokladník, tajemník. Pokladníci v divadlech nebývají, jsou tam většinou ženské. Tajemník. Takový ten tajemník, který říká soudruh ředitel nemá čas, má uměleckou radu, a taky chodí po závodech, navštivte naše divadlo. Když nikdo nenavštíví, dostane vynadáno.

Teoreticky by to šlo. Moc to asi taky nenese, takže by si mohl přivydělávat lumpárnou. Je to zajímavé, ale lidé, kteří vydělávají úplně málo, většinou lumpárny nedělají. Jsou na malý příjem zvyklí. Kdo vydělává moc, tak je s malými výjimkami taky nedělá, protože mu nestojí za to riskovat. Nejpočetnější darebáčci se rekrutují mezi lidmi se středními příjmy, kteří buď chtějí mít víc, než mají, nebo měli víc dřív a nechtějí tomu odvyknout.

Proč bych to vlastně nezkusil.

Na ministerstvu kultury, kam jsem si zavolal, nevěděli, kdo je v Budějovicích tajemníkem. Bodejť by věděli, provozovatelem je KNV. Jenže KNV je v Budějovicích. Zavolal jsem tedy naši krajskou správu. V Budějovicích v divadle, zjistili mi, tajemníka nemají. No vidíš, troubo, nakonec je potěh. To se taky dalo čekat. Jenže součástí mého povolání je ohavná zvídavost.

– Proč nemají?

– On dal výpověď, a nového ještě nepřijali.

– Kdy dal výpověď?

– Asi před měsícem.

Ejhle! Před měsícem se přestaly objevovat nápisy na záchodku.

– Zeptejte se, jak vypadal!

Náš pracovník v Budějovicích měl na druhém aparátě ředitele tamního divadla, a tahal z něj rozum. Slyšel jsem huhňání, jak se spolu dohadovali.

– No tak, bude to, jak vypadal?

– Soudruh ředitel říká, že blbě, hlásily Budějovice s neskrývaným potěšením.

– Tak se zeptejte, jak blbě. A jestli vám řeknou, že moc, budu si na vás stěžovat.

Pomaloučku to z nich lezlo. Popsali ho. Mohl to být on, taky nemusel.

– Měl zuby?

– Měl.

– Jaké?

– Prý pěkné.

– Jak se jmenoval?

– Podhajský.

– A jak ještě?

– Vratislav.

Vyptal jsem se ještě, jestli doopravdy, protože se mi nezdálo, že by se někdo mohl sám od sebe jmenovat tak obrozenecky. Ale prý jo. Asi měl vlastenecké rodiče. Ještě mi řekli, kde trvale bydlí, bylo to kupodivu opravdu v Praze v Náprstkovo ulici, a že odešel sám od sebe, čehož ředitelství nijak zvlášť nelituje. Pak jsem ještě požádal našeho pracovníka, aby mi o něm co nejdřív sehnal materiál, přestože mi ty zuby braly všechnu naději, a zašel jsem si do Náprstkovy ulice. Bydlel v prvním patře. Měl to napsáno na dveřích, Vratislav Podhajský. Ani se za to nestyděl.

XVIII

Zazvonil jsem v tiché naději, že milý Vratislav bude doma. Taky byl. Přišel mi otevřít. Měl na sobě takový ten domácí kabátek s bordurami. Je to ohavný kus oděvu. Dřív to nosívali husaři, po nich domácí páni.

Bylo mu asi k padesáti, byl střední postavy, měl prošedivělé tmavé vlasy a ničím zvláštním nevynikal. Měl drobátko ospalé bledé oči a nažloutlý obličej s náběhem k vačnatosti, ačkoliv jinak nebyl tlustý. Docela obyčejný stárnoucí člověk. Takových obličejů vidíte za den desítky a buď si jich nevšimnete, nebo na ně zapomeňte, protože není podle čeho si je zapamatovat.

– Račte si přát, zeptal se zdvořile.

Spustil jsem jako gramofon.

– Omluvíte mě zajisté, že vás ruším ve vašem soukromí, ale přicházím za vámi jako za ostatními občany, kteří bydlí v tomto domě, abych vás seznámil s věcí, která je pro vás důležitá především ve vašem vlastním zájmu. Vy mi třeba řeknete, že zájem nemáte, ale rozmyslete si dobře, než odmítnete s konečnou platností. Nenaléháme na vás. Dnes jsme my přišli za vámi, abychom vám ušetřili cestu, ale chceme vám jenom poskytnout informace, které vás snad již zítra, až vše rozvážíte a poradíte se se svou rodinou, přivedou zpět k nám. Ovoce této návštěvy a důvěry, kterou nám zajisté po poradě se svou rodinou věnujete, bude zabezpečením pro chvíle, kdy budete na rozpacích, jak si poradit s nepříjemnostmi, které tak často vznikají okolo nás bez naší viny.

Celou tu dobu, co jsem mlel, hleděl na mě dost vytřeštěně. Bodejť ne.

– Co račte? Nerozumím, prosím.

– Rozhodnout se v okamžiku je zajisté na pováženou, brebentil jsem nadšeně, protože mě to začínalo bavit, – ale je vždycky dobře, když poznáme, co se nám nabízí, a vybereme to, co pokládáme za nejvýhodnější. Milerád, prosím, milerád s vámi jako přítel pohovořím o všech možnostech, a spolu zvolíme takovou, která by vám vyhovovala po všech stránkách. Říkám vám ale z vlastní bohaté zkušenosti, že se nevyplácí být malicherný tam, kde se jedná o vaše bezpečí, váš klid a pokojný spánek.

Zamhoural napuchlými víčky jako zhurta probuzená želva. Snažil jsem se strčit nohu mezi dveře, ale nešlo to. Držel je. Byl bych se rád dostal dovnitř, abych viděl, co tam má, ale i když se mi to nepovedlo, alespoň jsem si prohlédl jeho samotného. Ale to hlavní jsem pořád ještě neviděl.

– I vy, jako každý, musíte mít pocit jistoty, že výsledky vaší práce, váš domov a zařízení, jsou bezpečně chráněny proti každému vlivu, který by vás mohl o ně připravit, a nejen doma, ale i na cestách, rekreaci a dovolené mít s sebou to, co vám dnes nabízíme, klid a bezpečnost, kterou vám zaručuje sdružené pojištění domácností.

Vratislav zašoural trepkami.

– Bohužel, řekl znechuceně, – nehodlám se dát pojistit. Jaksi by se mi to nevyplatilo. Nemám nijak bohaté zařízení.

– Ale ovšem, chápu, povídám, – neračte se cítit dotčen. Já jen a jedině ve vašem zájmu. Kdybyste si snad přál se mnou probrat jednotlivé pojistné podmínky…

– Děkuji, ani snad ne.

– Nevadí, nevadí, prosím, nevadí, ale rozvažte, neděláte chybu?

Usmál jsem se velice přátelsky a hřejivě, a on se docela mechanicky zašklebil taky. Kromě vyloženě kamenných tváří se nikdo nevydrží tvářit jako chrlič, když se na něj druhý culí, a to jsem právě potřeboval. Ukázal pěkné, pravidelné zuby, ani stopy po kazu nebo dokonce mezeře. Odporoučel jsem se s velkými řečmi, a on byl rád, že se mě zbavil.

Já už byl rád míň. Pan bývalý tajemník má zuby jako lev, Kuncův Pecold je měl vyloženě zkažené. Samozřejmě že vím, že se zuby dají namaskovat, aby jako zkažené vypadaly, ale proč by to pro všechno na světě někdo dělal, když jede ve svůj volný den do Prahy, i kdyby měl třebas máslo na hlavě. Nota bene by se mohlo stát, že by ve vlaku potkal někoho známého, a ten by asi začal řvát – pane tajemníku, pane tajemníku, zkazil se vám chrup!

Tudíž to asi pan Pecold nebude, nemluvě o tom, že pan tajemník Podhajský má, respektive měl, dokud ho potřeboval, docela určitě průkaz na slevu, a nekupoval by si normální lístek. Ale jinak se zas ten popis skoro podobá, i když takovýchhle lidí je spousta, a ta středa, a to datum rozvázání pracovního poměru – prostě bude nejlepší, když si pana Podhajského nenápadně prohlédne Kunc a řekne, jestli je to on. Pravděpodobně to tedy nebude on, ale jistota je jistota.

Druhý den ráno jsem dal napsat obsílku, kterou se pan Vratislav Podhajský povolává na 14. hodinu na OOVB k provedení reevidence občanského průkazu, a vedle do místnosti jsem za přivřené dveře strčil Kunce, kterému jsem řekl, o co jde. Předvolání jsem antedatoval o dva dny, takže si milý pán zajisté řekne, že to v kastlíku přehlédl a naštěstí ještě včas nalezl, a přiběhne jako s keserem. Náš příslušník mu to hned ráno hodil do kastlíku, aby to našel, až bude vybírat poštu.

Taky jo. Přišel na minutu přesně. Zatímco mu jen tak pro oko porovnávali občanku s kartou a tahali z něho trochu rozum, prohlížel si ho Kunc škvírou ve dveřích, a já si zas prohlížel Kunce. Nezareagoval a zatřepal na mne rukou, že to jako není on.

– Určitě ne?

– Kdepak. Tamten byl docela jiný.

– Jak jiný?

– To se dá těžko říct, taky takový nijaký, ale prostě jiný typ. Kdybych ho viděl, tak ho poznám.

Jo, milý hochu, jenže to já bych ho napřed musel mít. Tak nic. Jak se zjistilo v občance, měl pan Podhajský s budějovickým divadlem rozvázaný pracovní poměr k datu, které udalo ředitelství, a toho času si, jak řekl, hledal zaměstnání, při kterém by nemusel jezdit mimo Prahu, protože prý mu to zdravotně nevyhovuje. V tom se mu celkem nelze divit, a je to jeho právo. O rodinu se starat nemusí, je to bezdětný vdovec, t a nějaké úspory na těch pár týdnů jistě má. Už mě nezajímal.

V kanceláři jsem našel na stole hlášení, že paní Landová nevyšla zbytek večera, v noci a celé dopoledne z domu; jenom v deset hodin dopoledne se odebrala zakoupit v protějším Pramenu zelný list v piksle a čtvrtku chleba. To mi ji přibližovalo. Já to taky rád. Platila šest korun devadesát, není nad přesnost, a vrátila se domů. Asi si maluje obrázky. Nebo si leští nehty, co já vím? Žádnou pracovní dobu nemá, tak si je musí leštit doma.

Odpoledne jsem šel do biografu. Na detektivku, abych nahlédl do oné krásné říše snů, kde kriminalisté mají oduševnělé tváře a vždycky předem vědí, co padouch učiní. Člověk se až diví, že jsou vůbec ještě nějakcí padouši, když to s nimi vždycky tak špatně dopadne. Když jsme si jako kluci hrávali na všechno možné, nikdo nechtěl být padouch. S dospělostí se zřejmě určité averze otupují. Ačkoliv zase úplně ne, jenom se mění pojmy. Málokterý padouch říká já jsem padouch, protože má k podobné formulaci zakořeněnou nechuť, ale většinou tvrdí, že každý kouká, aby byl trochu slušně živ.

Když jsem vylezl z biografu, byl večer. Normální lidé chodí večer domů, ale já mám takovou neblahou nemoc, že jak se smrkne, posedá mě lidská družnost a musím někam jít a s někým kecat, ať je to o čemkoliv, dokud se mi nezačne chtít spát. Rozhodl jsem se, že znovu navštívím paní Landovou. Asi se nebude svíjet štěstím, ale vyhodit mě docela určitě nemůže, a třebas se ještě něco dozvím. Kvůli tomu koňaku to nebylo, na mou duši ne. Nejsem takový škrob, abych byl nenahamtaný na cizí koňak. Krom toho obtěžovat lidi, kteří o člověka nestojí, bývá pramalá radost…

Službu před domem na Starém Městě jsem pustil na gulášek a řekl jsem, že zavolám, až budu odcházet. Po dobu mé návštěvy by tam byl stejně zbytečný, a proč bych mu nezpříjemnil život. Udělat pro někoho příjemnou maličkost se vždycky doporučuje. Lidé si to kolikrát pamatují, když vy už na to dávno zapomenete, a až je pak potřeba, namáhají se pro vás víc než pro kohokoliv jiného. To říká starý, a taky to dělá, a já vím na vlastní kůži, že je to pravda.

Že by mě paní Landová přivítala s nadšením, to se opravdu neodvažuji tvrdit. Neměl jsem jí to za zlé. Byl by nesmysl předpokládat, že každý uvědomělý občan řičí blahem nad stálými návštěvami bezpečnostních orgánů. Jsem dokonce toho názoru, že jistá uměřená sveřepost je známkou čistého svědomí. Normální občan si v duchu říká, – co už mě zase otravujou, – a tak je to taky v pořádku, kdežto když někdo blaženě vrní, pane revírní, jen pojďte dál, to jsou k nám hosti, a nechtěl byste se zdržet na večeřičku, stará, utři židli, přišel pan revírní, tak má přinejmenším ve sklepě v láku nasoleného zmizelého dědečka, po kterém dědil.

Byla velmi rezervovaná. Byla vždycky rezervovaná. Byla prostě rezervovaný typ. Prý je to součástí dobré výchovy. Já si tak tak docela vždycky nemyslím, ale říká se to. Nezeptala se – Co zase chcete? – ale zvedla obligátně obočí a řekla jenom:

– Ale?

Schopnost být kultivovaně sprostý je boží dar. Záviděl jsem jí ho.

– Neračte na mě štvát psy, já šel jenom okolo, a tak mi napadlo, jestli náhodou neilustrujete. Jeden můj známý je výtvarným redaktorem, a tak si myslím, že bych pro vás po všem tom trápení taky trochu mohl udělat něco dobrého.

Náhodou je to pravda. Jeden můj známý je skutečně výtvarný redaktor. Je to velký kořala. Nějakou záminku jsem si pro tu návštěvu najít musel. I když lžu docela obstojně a nijak se za to nestydím, přece jen to nerad dělám zbytečně. Už se mi totiž několikrát stalo, že jsem svoje báchorky zapomněl, zatím co moje oběť si je pamatovala do všech detailů a dělala si ze mne hec, což nepřispělo vážnosti mého stavu.

Paní Landová mne pozvala dál. Řekla, že jednou sice ilustrovala pohádku, ale že si není jistá, jestli je to dobré. Upadla při tom do rozpaků, poprvé, co jsem ji znal. I velmi sebejistí lidé mívají dotknutelné stránky. Zřejmě byla profesionálně tak svědomitá, že ve svém oboru nedovedla předstírat. Uklidnil jsem ji, že i když to není docela dobré, já tomu stejně nerozumím, a nabídl jsem, že to onomu příteli vezmu ukázat.

Ukázala mi ilustrace a říkala, že je to ode mne milé. Ať už to myslela jakkoliv, tvářila se, jako kdyby to myslela vážně, a já byl potěšen. Za současné situace byla pro mne prakticky jediným klíčem k případu, i když jsem myslel, že do něj vlastně nepatří, ale zřejmě věděla něco o Mestkovi, a chtěl jsem s ní zůstat pokud možno v dobrých stycích. A krom toho byl na ni, jak tak seděla a rozkládala o svých výtvarných možnostech, docela příjemný pohled, proč to nepřiznat. Každý normální muž se téměř za všech okolností rád podívá na hezkou ženu, a když říká, že ne, pak je farizej, nebo – no prostě nebo není normální muž.

Pro uklidnění svědomí jsem odmítl koňak pod záminkou pálení žáhy, a seděl jsem a vykládal o všem možném a skoro jsem zapomínal, že zná jméno Františka Mestka, ačkoliv jsem zase na to nezapomínal úplně. A jak jsem tak seděl a pleskal, jak už pleskají lidé, když si chtějí odpočinout a nechtějí ohrožovat ani být ohrožováni, vidím, že jedna z obou kopií, které visely na zdi, je pověšena trochu šikmo. Šel jsem a narovnal jsem ji, a přitom mi napadlo, že když je předevčírem brala, aby mi je ukázala, a pak je zas věšela zpátky, narovnávala je na zdi velice pečlivě. Ještě jsem tehdy zaregistroval, jak úzkostlivý a utříděný pořádek dovede okolo sebe udržovat, ačkoliv jinak jde jeden hlas, že kumštýři jsou s prominutím čuňata. Třeba to byla jen náhoda, třeba se mezitím utíral prach, ale třeba tady byl po mně ještě někdo, a bral ty obrázky do ruky.

Neračte totiž zapomínat, že je sice možno dát pozorovat dům, ve kterém bydlí osoba, která nás zajímá, a zjistit tak, kdy odchází a přichází, ale lze normálně těžko zjistit, kdo tuto osobu navštívil, protože do činžáku chodí během dne spousta lidí, o nichž střežením pověřený orgán nemůže vědět, jestli tam bydlí nebo ne, a i když ne, tak ke komu jdou. Musí se totiž potloukat někde před domem, a ne ležet na rohožce přede dveřmi příslušného bytu a dělat bernardýna. Je tedy možné, že tu někdo byl, a když, tak by bylo dobře vědět, kdo.

Řekl jsem, že se jdu napít vody, a šel jsem si ji natočit sám. Tekla v předsíni, a hned u vodovodu byl takový kout, oddělený plentou, kde se přechovává vařič a rozličné nádobíčko. Byly tam dva nemyté šálky od kávy. Na jednom byly stopy růže, na druhém ne. Při známé pořádnosti paní Landové tam nemohly být dlouho. V předchozí konverzaci jsem se od ní dozvěděl, že sem chodí jen velmi málo návštěv. Řekla, že si nechce udělat z bytu hospodu. Je sice mnoho lidí, kteří by si nejraději udělali z hospody byt, ale i opačné výjimky lze připustit. Šálek od růže byl patrně její, druhý byl návštěvníkův. Většina lidí pije kávu společně s návštěvou. Z druhého šálku pil patrně muž, ačkoliv ne každá žena používá růže, takže to by nebylo průkazné. Ačkoliv zase jo, protože na talířku u šálku byl oklepnutý kousek popela z doutníku. Žena nekouří nikdy doutníky, a když už, nikdy by neoklepla popel na talířek. – Tomu se, prosím, říká logický sled myšlenek.

Je pravděpodobné, a po pravdě řečeno značně pravděpodobné, že onen pán vykonal svou návštěvu s úmyslem jiným než zločinným. Ale doutníky kouří dnes už jen starší páni, a když jsem si vzpomněl na Kunce, musel jsem přiznat, že paní Landová není k těmto účelům pro starší pány asi nijak nadšena. Tudíž nezbylo, než tento motiv s největší pravděpodobností vyloučit.

Vrátil jsem se zpátky, a v konverzačním tónu večera lžu:

– Vytáhl jsem vám z vylívky špačka od cigára. Vypadal moc ošklivě, a já jsem se ho lek.

Zasmála se. Zřejmě ji to nepřekvapilo.

– Myslel jste, že je to šváb?

– Neodvažoval jsem se domněnky tak urážlivé, ale rozhodně je mu líp tam, kde je teď. Já jsem ho tam odnesl.

– To zas strýček, řekla rezignovaně. – On to seje všude. Chodím za ním s popelníkem, ale stejně ho nikdy neuhlídám.

– Já myslím, že by měl spíš kouřit dýmku, ne?

– Proč by měl kouřit dýmku? Proč by neměl třeba bagovat, když mu to působí požitek?

– Já myslel, že malíři většinou kouří dýmku.

– To je pověra. A krom toho strýček není malíř. Kumštu vůbec nerozumí. My jsme slušná rodina, s výjimkou mne. Strýček byl v exportu u Baťů, a teď je u divadla.

– Hraje?

– Jedině snad šachy. V divadle cosi zapisuje, nebo tak, dělá tam tajemníka. Ale teď už tam taky není.

– Počkejte – nejmenuje se Kalandr?

– Vy chcete taky všechno vědět, člověče! Nejmenuje se Kalandr. Třeba by se rád jmenoval Kalandr, ale jmenuje se Podhajský. Vratislav Podhajský, chudák jeden.

Bum!

XIX

Tak teď to bylo pěkně zamíchané! Paní Landová nejen že znala jméno Františka Mestka, ale znala i Podhajského, který by technicky mohl být vzhledem k cestám Praha-Budějovice a vzhledem k všeobecnému popisu totožný s Pecoldem, ale přitom to není on, protože má zuby a zejména proto, že ho Kunc jako Pecolda neidentifikoval.

Měl jsem podobný dojem, jako když rozbalujete takovou tu pitomě žertovnou zásilku, v krabici je další krabice, v ní balíček, v balíčku další balíček, tisíce papírů, a teprve v tom posledním je dlažební kámen. Nebo taky něco horšího, podle vkusu odesílatele. A já už měl teď plné ruce papírů, a pořád jsem nevěděl, jestli snad není uvnitř právě to něco horšího, čili jestli nejsem na falešné cestě.

Když člověk pořád a pořád přemýšlí o téže věci, začnou mu nakonec trochu drnkat nervy, ale představa, že někde docela svobodně a nerušeně běhá člověk, který si z narušování zákona dělá docela regulérní a dobře vedenou živnost, a který se možná dopustil i vraždy, mi byla strašně nepříjemná. Profesionálně. Lidsky taky. Tohle všechno mě velice tížilo, a přitom jsem musel sedět a konverzovat, aby to mělo hlavu a patu, a současně přemýšlet, jestli mi ještě nezbývá něco, co bych se’tady mohl dozvědět. Bylo mi totiž jasné, že sem nemohu pod různými záminkami docházet každý den. Už teď jsem věděl jedno, a to, že dozor bude muset být přece jen rozšířen na pana Vratislava Podhajského, a že o příslušné síly k tomu účelu budu muset požádat Bachtíka. Do toho se mi už předem nechtělo, ačkoliv jsem věděl, že mi je nemůže odepřít.

Na ty ilustrace, pro které jsem vlastně přišel, bych byl málem zapomněl. Paní Landová mi to verzírovaně nepřipomínala, a ještě štěstí, že jsem ke konci návštěvy zahlédl desky, ve kterých jsem zpočátku návštěvy hrabal, ležet na desce barokní komody. Jedna kresba ležela stranou, a to pokreslenou plochou na dřevě. Sebral jsem ji, a pak jsem se začal velice omlouvat, protože byla znečištěna prachem, který jsem, když jsem ji bral, setřel s nábytku. Nebylo toho mnoho, ale takový malý poprašek se za den za dva ve městě vždycky vytvoří. Hospodyně si zoufají, ale jinak to nikomu nevadí.

Rozloučil jsem se s paní Landovou za vzájemných zdvořilostí, a venku jsem povolal k výkonu služby gulášujícího strážce. Šel jsem pomaloučku domů, a pršelo. Chodím rád venku, když prší.

Nesvědčí to botám, ale zato není na ulicích tolik lidí a clona deště nějak odděluje chodce od chodce, takže si každý může přemýšlet o svém.

Desky s ilustracemi jsem dal pod kabát, aby nenavlhly, koupil jsem si ještě v hospodě cigarety a pak jsem se coural domů lehnout. Ty desky jsem si položil, na stolek, abych je někam nezašantročil, a otevřel jsem je, abych si jen tak bez valného zájmu ještě prohlédl kresby důkladněji. Ta zamazaná od prachu byla hned navrchu. Byl na ní nějaký ovčák, totiž ovčák muž, ne ovčák pes, jak podává princezně pikslu s něčím, a ta princezna měla sladce unyle připitomělý výraz. Ty ilustrace vážně nebyly moc dobré, ale to mě v tomhle momentě nezajímalo. Začal mě zajímat ten prach. Samozřejmě, že to byl docela obyčejný prach a ne třeba zlatý prach, aby to bylo pikantní, jenomže když byl na komodě prach, znamená to, že se v bytě, respektive v ateliéru, asi dva dny neutíral. Když se neutíral na komodě, neutíral se ani na obraze, čili obrazem hnul někdo cizí, protože při mém předvčerejším odchodu byl bezvadně vyrovnaný.

Cizí tam byl mezitím Podhajský. Možná ještě někdo jiný, ale on docela určitě. Strýček tajemníček se o obrázky nezajímá. Nezajímá se o ně jako o obrázky. Ale může se o ně zajímat jako o něco jiného, jinak by na ně nesahal. Ramenem nebo nějak jinak se rámu dotknout nemohl, protože visí zrovna nad velikým ušákem, a tam o něj nemůže nikdo nedopatřením zavadit.

Je až kupodivu, jak se celá historie vždycky stočila k těm kopiím. Přesto že mi po vysvětlení, kterého se mi od paní Landové dostalo, už dávno neležely v hlavě, začalo mi zase vrtat, že s nimi asi nebude všechno tak docela v pořádku. V jakém směru, to jsem nevěděl. Premisy o jejich praktické nezpeněžitelnosti doslova trvaly, ale přesto mi nenapadlo nic jiného, než že by se strýček Podhajský mohl o ně zajímat jako o obchodní artikl. Musel totiž být asi dost chytrý, i když na to nevypadal, protože jinak by ho byl pan Baťa neplatil. On prý byl sice nebožtík velký Tomáš v lecčems drobátko jednoduchý, ale tak jednoduchý zas ne, aby si do exportu nasazoval hňupy.

Až sem jsem došel, a pak jsem usnul, a usnul jsem docela klidně, protože teď už to neleželo jenom na mně, a proto mi to nebralo spaní.

Ráno jsem vyhledal pana docenta, řekněme, Ypsilona. Je to takto kunsthistorik, a nechci ho uvádět do rozpaků. Občas pro nás ve svém oboru pracuje jako expert, a nedělá to z křesťanské lásky, takže by mu to lidé záviděli.

– Pane docente Ypsilone, povídám, – dovedl byste dělat muže od plynu?

Pohlédl na mne znechuceně, co že to od něho žádám, ačkoliv jak ho znám, mám dojem, že za příslušný honorář by byl ochoten dělat třeba muže a stín.

Vysvětlil jsem, že dělat muže od plynu není těžké. Vyžaduje to montérky, tašku na hasáky a placatou čepici, a to že mu ochotně poskytneme z vlastních bohatých zásob.

– Víte, pane docente, vysvětluju, – já bych totiž moc a moc rád, kdybyste se podíval v jednom bytě, respektive ateliéru, na tři kopie, které tam visí na stěně. Já tomu tolik nerozumím, a přitom bych zase nerad postupoval oficiálními cestami, a taky bych vás tam nechtěl vnucovat jako hosta, protože majitel bytu vás třeba zná. Tak kdybyste byl tak laskav a vzal na sebe tu čepičku a ostatní maličkosti a vyzvedl si pak klíč u domovnice. Já už zařídím, aby vám ho dala, a aby v bytě nikdo nebyl.

Pan docent povídal, že je to sice poněkud neobvyklý způsob, ale že konec konců není na něm a tak dále a tak dále, a tudíž že tedy jo. Řekl jsem mu, aby druhý den ráno přišel k nám, že mu připravím to nádobíčko na převlečení, a nechal jsem na druhý den obeslat paní Landovou na jedenáctou hodinu kvůli prolongaci zbrojního pasu! Současně jsem dal na dveře připevnit připis:

Zítra mezi 11. a 12. hod. přijdu vyměnit plynoměr.

Nebudete-li doma, uložte klíč ke správci domu.

Ostatní šlo podle plánu. Pana docenta jsem přestrojil za plynoměrníka, a sám jsem se usadil za rohem v hospůdce. Řekl jsem mu, aby mi tam pak přišel sdělit, co shledal, a vyslal jsem ho za chlebem. Původně jsem mu chtěl ještě odebrat takové ty intelektuálské obřezané brejle, ale pak jsem si řekl, že dnes leckdos dělá něco, na co nevypadá, takže to nebude vadit.

Předpokládal jsem, že ho domovnice samotného do bytu nepustí a že by asi chtěla jít s ním, a vyžádal jsem si dva uniformované příslušníky, kteří půjdou jako kolem, jako zajdou do domu, a protože se hrozně nutně budou muset domovnice na něco zeptat, zajde jeden z nich místo ní s plynoměrným mužem nahoru do ateliéru, aby se to nezdržovalo.

Pojedl jsem dršťkovou polévku a pil jsem už druhé pivo, a expert se pořád ještě nevracel. Už jsem začínal mít strach, že to nevyšlo a že provedl něco neobyčejně pitomého, protože jak známo odbornost nezakládá potřebu praktické inteligence, a chtěl jsem se jít za ním podívat, jestli si snad nepustil plyn nebo tak, když se konečně ukázal ve dveřích. Vypadal velice vyjeveně a plynoměrnou čepici měl nasazenou nakřivo. Nejdřív mě samozřejmě nenašel a už by byl málem vypadl zas ven, ale zasyčel jsem na něho jako kobra, přitáhl jsem ho ke stolu a objednal jsem mu buřty. Naklonil se ke mně a říká:

– Vy jste to věděl?

Neřekl jsem nic, protože jsem taky člověk a rád vypadám chytře, ale zdůraznil jsem, že nehraje roli, co vím já, nýbrž co ví on.

– To první, zafuněl mi do ucha pan docent, nechav buřty bez povšimnutí, – to první je Hals, Dirk Hals, ne Frans, to druhé je tenhlenten, a třetí, ačkoliv bych na to nemohl přísahat, je zase onen, nebo alespoň jeho škola.

– Já vím, říkám, – ale co o tom soudíte vy?

Pohlédl na mě mírně řečeno nepříliš chápavě.

– Jak to, co o tom soudím?

– No, pomáhám mu, – je to obratně udělané, ale jak myslíte, že by se toho dalo komerčně využít, nebo tak něco, to chci vědět.

– Člověče, zařval expert na celý lokál, – a na to se mě ptáte?

– Neřvete, povídám, – a snězte si buřty, já vám je zaplatím, ale napřed mi povězte, jak jsou podle vašeho názoru takové kopie obchodně zužitkovatelné a jakou mají asi tak cenu.

– Jaké kopie, vykřikoval pan docent, – jaké kopie račte mít na mysli?

– Vážený pane, vykládám znechuceně, – dovolil jsem si vás požádat, abyste se podíval na tři kopie holandských mistrů, popsal jsem Vám, kde visí a jak se tam dostanete. Pěkně prosím, snězte si buřty a povězte mi, co o těch kopiích soudíte, pokud jste je ovšem viděl, no!

Pan docent velice zrudnul, a vyhlásil zvýšeným hlasem:

– To nejsou žádné kopie, to je pravé, pane, to je úplně pravé, jenom rámy jsou nové. Definitivně to ukáže zkouška, a tu matlaninu, která je nanesena na původní signatuře, tu sám sundám za čtvrt hodiny. – A tyhlety obrazy do soukromého majetku nepatří, takové obrazy jsou národní kulturní statek a patří do galerie, do galerie, tak!

Načež praštil obecní čepicí o stůl a dal se do buřtů se zřejmým odhodláním, že si moji propastnou pitomost připočte k honoráři.

XX

Teď bylo zas na mně, abych se divil.

– Víte to určitě, sípal jsem, a vydral jsem mu buřty z ruky.

– Nechte mě, bránil se historik umění, – když to říkám, tak je to pravda. Za toho třetího neručím, ale jeho škola je to docela určitě. A ta kaňkanina na signaturách je nedávného data.

– A poznal by to každý na první pohled?

– Každý ne. Kdyby to poznal každý, nemuseli byste si na to volat mě, řekl pan docent zlomyslně. – A teď mě nechte dojíst ty buřty, když jste mi je vnutil.

Nezůstal jsem mu jeho jedovatost dlužen a optal jsem se, kde že zůstala taška s hasáky, načež on zavřeštěl jéžišmarjá a utíkal pro ni zpátky do bytu. Než se vrátil, snědl jsem mu buřty, aby nevystydly, a srovnal jsem si to všechno drobátko v hlavě.

– Buďte tak laskav, říkám, když si zase sedl, – za předpokladu, že tyto obrazy byly až donedávna ve veřejném majetku, dalo by se někde zjistit, kde byly umístěny?

Pravil, že dalo, že jsou k tomu účelu příslušné záznamy, a tak prahl zvědět, jak se z toho veřejného majetku dostaly, že si chtěl hned vzít taxíka a jet se přesvědčit. Napřed jsem ho ovšem musel přinutit, aby se šel k nám zase převléct, protože tu jeho čepičku a ostatní krámy jsem měl převzaty proti podpisu. Zapřísáhl jsem ho, aby mi okamžitě zatelefonoval, co zjistí.

Za necelou hodinku mi volal, že zmíněné obrazy by měly být dodnes v galeriích jednotlivých státních zámků. Jeden měl být na Hluboké, ostatní někde jinde, a pan docent si žádal vědět, jak to, že tam nejsou, a kdy se tam zase vrátí. Ujistil jsem ho, že brzo, a přál jsem si ještě sdělení, zda zmíněné obrázky byly v poslední době odborně čištěny, eventuelně restaurovány, a kým.

Dalo se to předpokládat. Paní Landová. Dotazem u příslušných českých hradů a zámků jsem si ověřil, že díla jsou dosud v jejich držení a že nevědí nic o tom, že by se někam hnula.

Tím jsem tu stopu uzavřel. Kopie, respektive v tomto případě falza, visí na svých místech v zámeckých galeriích, a protože už jsou jednou expertizovány jako pravé, ukazují se vědychtivému publiku s příslušným výkladem. Tak dokonalý odborník na místo činu sotva zabloudí, aby jejich ostatně minimální nevěrohodnost přičetl něčemu jinému než příliš lakýrnickému provedení restauračních prací.

Pravé obrázky, signované navrch jako kopie, se patrně pašují ven, protože na domácím trhu jsou neprodejné, a tam se asi dost draho prodávají sběratelům, nebo taky uměnímilovným přebohatým procům, a ti se asi nijak nechlubí tím, jak je získali. Ven se zřejmě pašují, respektive pašovaly prostřednictvím nebožtíka Mestka, a ten přibíral jako vedlejší artikl, aby se nevracel nevytížený, také ty hodinky, za které toho času sedí Kunc. To je jasné.

Pro jistotu jsem si to ještě ověřil, ale žádný z objektů plenění s výjimkou Ciprburku nespadal pod správu neblahého doktora Vegrichta, takže dorozumění s ním nepřichází v úvahu.

Paní Landovou sebrali tentýž den. Z opatrnosti jsem požádal, aby jí pod záminkou nějakého administrativního půhonu na oddělení zbrojních pasů předem odebrali pistoli, takže celá akce proběhla naprosto hladce. Neočekával jsem sice, že by se protivila se zbraní v ruce, ale jistota je jistota a takové neočekávání by třeba mohlo stát lidský život. Ačkoliv morálka dějin učí, že lidský život není zrovna cenná věc, dovoluji si mít odlišný názor, nehledě na to, že kdyby někdo někoho postřelil, musel bych se pak z toho zodpovídat.

Přivedli ji ke mně. Se zdarem předstírala, že nechápe, oč jde, a snad jí to opravdu nenapadlo, protože to měla celé velice chytře vymyšlené. Kdyby se i časem na nějaké falzum přišlo, snadno by byla mohla tvrdit, že už ho jako falzum dostala do rukou a že za jeho pravost pochopitelně jako restaurátorka neručí. Eventuální důkaz by byl v každém případě sporný.

Šel jsem rovnou k věci.

– Podívejte se, prosím, nemá cenu něco předstírat nebo maskovat. Nastrkala jste do sbírek místo originálů vlastnoruční falza, originály jste označila jako kopie a snažila jste se je prostřednictvím Františka Mestka propašovat za hranice.

– No dovoltel

– Důkazy jsou tyto, tyto a tyto. Zcizené originály jsme u vás našli. O jaké delikty proti jakým paragrafům se jedná, řekne vám prokuratura. Mně se jedná jen o skutkovou podstatu věcí. – Tak co, je to pravda?

Mlčela vytrvale. Neřekla vůbec nic. a nechal jsem ji odvést, protože vina byla jasná i bez přiznání. Totiž její vlastní vina. Strýčka, je-li v tom namočený, neshodí, alespoň jsem to nepředpokládal. Byla tak zvaná tvrdá povaha, a tyhlety tvrdé povahy shodí druhého jen tehdy, když se mu chtějí pomstít. Současně mi ale připadalo víc než pravděpodobné, i když jsem to zatím nemohl dokázat, že strýček a nebožtík Mestek nějak patří dohromady. Paní Landová sama byla s Mestkem sotva v přímém spojení. Kunc ho neznal a nikdo jiný nepřicházel prozatím jako prostředník v úvahu.

Od bytové prohlídky u Vratislava Podhajského jsem si nesliboval nic. Sotva bude tak hloupý, aby měl v bytě něco nepatřičného, a krom toho jsem teď potřeboval všechno jiné než ho poplašit. Cesta od něho vede k Mestkovi, od Mestka k Pecoldovi, a někde mezi tím je nevyjasněná Mestkova smrt. Stokrát se mi nabízela možnost identity Podhajský – Pecold, a stokrát jsem ji zamítl jako lákavou, ale falešnou. Jediný, kdo znal tak zvaného Pecolda, byl Kunc, a Kunc ho v Podhajském nepoznal. Maskování nepřicházelo v úvahu. Rezultát je jasný, není to on.

Jediné, co jsem mohl a musel udělat, bylo použít sil, které jsem už nepotřeboval k střežení paní Landové, k sledování Vratislava Podhajského, a taky jsem to udělal.

Vyplatilo se mi to. Hned druhý den dopoledne mi telefonovali z nádraží, že Podhajský si kupoval na následující den lístek na rychlík do Podmokel. Pořádní lidé si vždycky kupují lístek den napřed. Protože Podmokly a Děčín jedno jsou, rozhodl jsem se, že pojedu s ním. Nemohl jsem ho ovšem sledovat sám, protože nebylo vyloučeno, že si mě pamatuje. Jeden náš příslušník si s ním sedl do kupé, a já jsem si vlezl do úplně jiného vagónu.

V cílové stanici nevystupovalo náhodou mnoho lidí, takže jsem měl možnost ho vidět, jak vychází s doprovodem v patách z nádražní budovy a nasedá na autobus. Nesl si jen aktovku, takže se dalo předpokládat, že se nehodlá v Děčíně dlouho zdržet. Do autobusu jsem za ním nemohl, tak jsem si vzal taxík.

Podezřelý strýček vystoupil – opět s doprovodem – na okraji města a zamířil k nízkému domku. Ten domek jsem znal od své poslední návštěvy. Bydlíval v něm František Mestek. Vlezl jsem do malého cukrářství a nechal jsem si uvařit kávu. Strýčkův doprovod zmizel za ohradou.

Muž s vlasteneckým jménem vypadl z domečku asi za deset minut. Měl jsem smluveno se sledujícím příslušníkem, že mi nechá vzkaz na okresním oddělení. Nechal jsem je oba klidně odjet, a zazvonil jsem u domku. Vyšla babka, zřejmě bývalá Mestkova bytná.

– Bydlíval u vás pan Mestek, že jo, povídám.

– Jo, bydlíval, řekla babka, – ale zůstal mi dlužen činži, a já za něj žádné dluhy neplatím, protože je mrtvej.

– Ale jděte, to je rána, na to já. – Tak to jsem jel sem marně. Ten pán, co tu byl před chvílí, ten ho taky hledal?

– A co je vám do toho?

– Jen tak, já ho viděl odsud vycházet, tak mi napadlo, že by o něm mohl něco vědět, kdyby už tu třeba nebydlel.

– Vždyť vám povídám, že je mrtvej, a v tom pokoji je jiný nájemník. Pan Mestek spad do Labe. Asi byl ožralej. On byl většinou ožralej, pokud byl v Děčíně, a teď už má, chudák, po smrti. Ten pán se taky divil, že je mrtvej, a pořád tomu nechtěl věřit, dokud jsem mu neřekla, že jsem sama viděla mrtvolu na obrázku, když mě na to od policie volali.

– Jinak neřekl ten pán nic, co chce?

– Neřek, a já se ho taky neptala, protože asi chtěl prachy. Tady už bylo poslední dobou hezkých pár lidí, a všichni chtěli prachy, které jim pan Mestek byl dlužný.

– Kdo tu byl, například?

– Hospodský, co je na rohu, teď je to komunál, a ten pán, co od něj pan Mestek koupil motorku, a tak.

– A někdo, koho byste neznala, tu nebyl?

– Ne, ty jsem všecky znala už dřív. Až před chvílí ten pán a teďka vy. – Vy jste příbuzný?

– Jenom vzdálený.

– A jo. Já totiž myslela, jestli byste mi nezaplatil tu činži. Dělá to dvě stě osmdesát korun.

Prohlásil jsem, že mé příbuzenství s Mestkem je skutečně tak vzdálené, že ničehož platit nehodlám, a odešel jsem zase o trochu chytřejší. Nepředpokládal jsem, že by se Mestek svěřoval se svými vedlejšími výdělky své bytné, protože bytným se lidé většinou nesvěřují, a tohle byl ten typ, kterému se obzvlášť není radno svěřovat. Ale i tak to stačilo.

Tím je dokázáno, že Podhajský Mestka znal, moje původní domněnka o jeho prostřednictví mezi Mestkem a Landovou byla správná, a Mestkovo jméno zná Landová zřejmě od něho.

Z budky jsem zatelefonoval na okresní oddělení, a tam byl vzkaz, že Podhajský se vrátil nejbližším vlakem do Prahy, jinak nikde s nikým nemluvil, jen se na nádraží naobědval. Následoval jsem jeho příkladu.

Seděl jsem zrovna nad černou kávou a přežvykoval jsem souvislosti Pecold-Podhajský. Zní to, jako kdybych se doporučoval pro svou mimořádnou svědomitost a pracovní horlivost, ale upřímně řečeno, když se kdokoliv do něčeho zažere, ať už jsou to rybičky, peníze, nějaké osobní problémy nebo práce, tak se k tomu, dokud ho to nepustí, vrací pořád a pořád jako to dobré hovádko ke svému žvanci. Čepec, bachor, kniha, slez a zpět. Tak jsem tedy seděl nad černou kávou a přežvykoval svrchuuvedené problémy a souvislosti, když se za mnou ozvala veliká rána, řinčení a salva krásných sprostot. Pochopitelně jsem se otočil. Bodrý ožrala vrazil do jídlonoše a převrhl mu podnos dílem na zem, dílem na něj samotného. Talíře se rozbily, pochopitelně, a jídlonoš sprostě nadával. Pochopitelně. Obžbrunda nad ním stál s vesele pitomoučkým úsměvem, a jeho kumpán k němu vrávoral ode dveří, aby zjistil, jestli snad někdo neubližuje jeho milému kamarádovi.

– Co se stalo, Véno?

Véna zvolil nejlepší ze všech možných taktik. Ukazoval na rozběsněného číšníka a vykřikoval s neskrývaným potěšením:

– Hele, hele, vypadly mu zuby!

V tom okamžiku to se mnou hodilo. Bylo mi už úplně jedno, jestli pikolíci nacpou Vénu za trest do kotle nebo ne. Opařil jsem si patro zbytkem kávy a uháněl jsem na okresní oddělení. Vletěl jsem k prvnímu telefonu, a mezitím co jsem se v duchu kopal, nechal jsem si spojit divadlo Budějovice.

Soudruh ředitel byl nemocen. Dal jsem si zavolat jeho byt, a vytáhl jsem ho z postele.

– Pane, řvu na něj, – nemyslete si, že jsem blázen, já jsem ten a ten a volám odtud a odtud, ale prosím vás, jaké měl ten váš zatracený tajemník, ten Podhajský, jaké měl zuby?

– Pěkné, povídá pan ředitel.

Před pár dny povídal totéž.

– Na mou duši?

– Na mou duši. Taky ho stály moc peněz, aspoň to říkal.

– A předtím je měl špatné?

– No jéžišmarjá, to se ví, jinak by si asi nenechal dělat nové, no ne?

– A kdy si je, prosím vás, nechal dělat?

– Asi přede dvěma měsíci. Pár dní před tím neměl vůbec žádné, protože je měl vytrhané, a to prskal a šišlal. Já to nemohl poslouchat, a taky to mělo vliv na komerční stránku divadla, protože s tím šišláním nikde nic neprodal. Pane, on říkal Sen noči švatojánšké, copak na to někdo půjde?

– A jenom proto jste ho neměl rád?

– Jenom proto ne, on se pořád někde coural. Je zavřený?

– Není.

– To je škoda.

Když jsem se vracel nejbližším vlakem do Prahy, pěkně, krásně pršelo a padaly rozkošné malé kroupy. V tu chvíli se mi totiž všechno zdálo velice pěkné a roztomilé.

XXI

Bylo dost nakvap. Podhajský si zřejmě ověřil, že mrtvola byla nalezena. Že cosi není v pořádku, na to ho už patrně upozornila Landová, dokud byla ještě na svobodě. Moje tehdejší zmínka o Mestkovi byla zcela jednoznačná, a Podhajský – ať už ho teď nazývám Podhajský nebo Pecold, protože identita je jasná – se musel asi značně vyplašit, když už se vydal do Děčína obhlédnout situaci. Tak totiž přímo zaopatřit důkaz proti sobě.

Ale to už je tak. Je to do jisté míry zákonité, že ani ten nejrutinovanější přestupník se nakonec nevyvaruje chyby, a ta chyba mu pak zlomí vaz. Domnívám se, že psychická odolnost člověka není přizpůsobena soustavnému klamání a skrývačkám a nepřetržitému napětí, jak že co nakonec dopadne, a přemíra takové vnitřní nejistoty svede pachatele nakonec k činu, který neodpovídá jeho dosavadnímu logickému konání. Udělá to načisto každý dřív nebo později, a právě tenhle krok stranou v jakékoliv formě je pastí, nastraženou na každého, kdo soustavně porušuje zákon, a do té pasti musí zcela nezbytně padnout. Třeba ne hned napoprvé, ale další napětí nese s sebou další ústupky logiky nervům, a nakonec to rupne dřív nebo později.

Často si vzpomínám na tu historku o starostově svini. Neznámý pachatel, jak se říká, uzmul starostovi prase. Moudrý starosta dlouho nemeškal, sezval celou obec do hospody, porozprávěl o své svini a nakonec z ničeho nic zařval:

– Na zloději hoří čepice!

Zloděj se pochopitelně lekl a sáhl si na hlavu, aby zjistil, jaké škody požár způsobil. No, a byl v tom. A tak nějak podobně pan Podhajský, ačkoliv byl jinak velký kombinátor. Když už celé jeho předivo začínalo kolem něj kiksat, a on nevěděl, co kdo ví, jestli je nebo není proti němu podezření, a jaké, povolily mu nervy a rozjel se do Děčína zjistit, co vlastně o Mestkově smrti víme nebo nevíme. Třeba, a docela pravděpodobně, si byl vědom toho, že dělá volovinu, ale už to prostě nemohl vydržet, a tak nám dal automaticky nejspolehlivější důkaz o své vině.

Z původního nijak zvlášť nepodloženého podezření proti němu bych byl při jeho obvyklé opatrnosti těžko konstruoval důkaz, a totožnost Podhajský = Pecold mi nevycházela k vůli zubům, kvůli slevě na dráhu a hlavně kvůli Kuncovi.

To byla moje chyba, a je jen a jedině štěstí, že se mi víc nevymstila. Já totiž Kuncovi věřil. Nemyslím tím nějakou elementární lidskou důvěru, tu jsem v něho naprosto neztratil, protože jeho krokem stranou nebyl nějaký metodický lapsus, ale celá účast na té aféře, jenže jsem jako kriminalista příliš uvěřil ve spontánnost jeho přiznání.

Zapomněl jsem totiž tentokrát na to, co jinak s oblibou hlásám, a sice že třídně vštípené předsudky bývají zhusta silnější než kterékoli jiné hnutí. Kunc se jako rozumný člověk přiznal, pokud se jeho samotného týkalo, zcela absolutně. Jeho morálka ho ovšem učila, že i když v prvním hnutí mysli uvedl Pecoldův popis, je nadále podle možnosti povinen krýt člověka, který nejen že mu neublížil, ale po svém mu, i když z obchodních důvodů, finančně pomohl, a vůbec se v celé věci vůči němu choval, jak se říká, solidně.

Kunc Pecolda při konfrontacích v Podhajském poznal, musel ho poznat, ale zapřel to, protože ho tak zvaně nechtěl shazovat, a já tomu uvěřil. To byl do třetice můj krok stranou. Je pochopitelné, že se ve své práci snažím vystříhat chyb, a snad se mi to tu a tam i daří, ale tady jsem udělal botu tím, že jsem zanedbal jisté psychologické momenty. Psychologie není pochopitelně všechno, jsou technické důkazy, ale posuzovat jedno bez druhého, to člověka nutně zavede. A mě to také zavedlo, a bylo by mě to málem zavedlo dokonale. Nemá se nikdy zapomínat, že každý člověk má svůj styl jednání, a od toho se sotva uchýlí.

Ten třetí protidůkaz, sleva na dráhu, byl už vysvětlitelný jakkoliv, protože první dva padly, a všechno jasně mluvilo pro totožnost Pecold – Podhajský. Třeba si milý pan tajemník zapomněl průkaz doma, nebo cokoliv jiného. To už se dozvíme od něho samotného.

Teď jsem ještě musel pana Podhajského zajistit. Nechávat ho dál na svobodě by nemělo smysl. Věděl, že po něm jdeme, nebo to mohl alespoň předpokládat, a mohl by nám všelijak překážet.

Tak jsem si dal vystavit řádný zatykač, který jsem na základě shromážděného materiálu bez obtíží dostal pro spoluúčast na celém tom pašování, a navíc pro podezření z vraždy Františka Mestka. Sebral jsem vůz a dva lidi, a jel jsem si pro Podhajského.

Nebyl doma. Věděl jsem, že mi nemůže utéct, protože náš příslušník pořád chodil s ním, a kdyby se byl vzdálil z Prahy, byl by nás o tom uvědomil. Bylo tedy pravděpodobné, že si Podhajský jenom někam odskočil, na večeři nebo tak. Vůz jsme schovali za roh a já jsem pěkně čekal před domem, až se vrátí. Netrvalo to ani deset minut, a už zahýbal od rohu. Jeho anděl strážný asi sto kroků za ním.

Nechtěl jsem dělat žádný rozruch, tak jsem mu šel naproti, a povídám:

– Prosím pěkně, já jsem od bezpečnosti, račte s námi na pár okamžiků k výslechu. Jedná se jen o nějakou maličkost, hned to bude odbyto.

Koukal na mne několik vteřin docela pitomě, a pak udělal něco, co jsem od něho nečekal. Velice nekulantně mě kopl do břicha, takže jsem kousek odletěl, a utíkal na svůj věk hodně rychle směrem ke Karlovým lázním, kudy jede tramvaj.

Tím se to zkomplikovalo. Mně to přece jen chvíli trvalo, než jsem se sebral, a on za tu chvíli už uběhl hezký kousek. Příslušník, který ho sledoval, se zastavil v patřičné vzdálenosti, když jsem Podhajského oslovil, protože nevěděl, o co jde, a ten z mých dvou lidí, který byl blíž, mě docela neprofesionálně běžel zvedat, dokud jsem na něho nezařval, aby si hleděl svého.

Mezitím už měl strýc Vratislav pěkný náskok, a zrovna jela kolem dvaadvacítka, a on si skočil do vlečňáku. Další stanice, jak známo, je až u filosofické fakulty. Řidič v našem voze startoval, ale motor jsme neměli zapnutý, protože nikdo nevěděl, proč by měl být, a tak jsem běžel, velice jsem při tom hekal, protože jsem byl kopnutý, a oba ostatní mě dost předběhli.

Když někdo začne ve městě utíkat, a vy ho honíte, je to potíž. Střílet se po něm pochopitelně nemůže a nesmí, nejsme v Arizoně, a řvát chyťte ho, to nemá žádnou cenu. To totiž každý spíš uhne ke zdi a nechá pronásledovaného proběhnout, aby snad neslízl něco nepěkného. Chytat ho, jak znám svět, asi nikdo nebude. Proto platí daně, aby nemusel.

Prostě, náš padouch nám utekl, a my jsme se s funěním zastavili na začátku takového toho zábradlíčka před podjezdem, a čekali jsme, až dojede náš vůz, v tiché naději, že nám mezitím pan obviněný někde nevyskočí z tramvaje a zase se nám neschová. A jak tak funíme, tramvaj u Křižovníků najednou zastavila, ačkoliv tam není stanice, a dopravák, který tam jinak sedává v kukani, tahá z vlečňáku ven milého strýce a hrdluje se s ním o deset korun za to, že naskočil.

Rád věřím, že by byl strýček těch deset korun s chutí zaplatil, ale ještě než se k tomu dostal, dostali jsme se tam poklusem my, a těch deset korun nám dopravní inspektorát musel odpustit. Pana Podhajského jsme si posadili do auta, a bylo mi v tom okamžiku velice líto, že mu jako úřední osoba nemohu docela soukromě vrazit pár facek, protože mě kopl velice trefně. Bohužel jsem se musel spokojit tím, že jsem na něho vrhal velmi sveřepé pohledy a utěšoval jsem se v duchu, že mu za to nakopnutí prokuratura taky něco přisolí. Současně jsem si byl ovšem vědom, že to asi nebudu moc rozmazávat, protože je to konec konců přece jen moje ostuda, a taky že když se podaří dokázat mu vraždu, nebude přisolování zapotřebí.

Podhajský Vratislav se během cesty choval zarytě. Taky s ním nikdo dvakrát nerozprávěl. Všechno má svůj čas.

Když jsme dojeli, vypil jsem si kafe jako náplast na bolístku, a pak jsem zasedl k výslechu. Byl bych šel raději domů spát, ale kdybychom ho nechali do rána odležet, určitě by si na nás vymyslel tisíce historek, které bychom mu pak museli rozmlouvat.

Pana Podhajského kopavá nálada už patrně přešla a choval se kromobyčejně rozumně. Dokonce se mi za to kopnutí omluvil. Hodinky přiznal, a uvedl i tři rozprodavače, kteří pro něho pracovali, jménem a plnou adresu. Takový charakter jako Kunc zřejmě nebyl, protože i na Kunce pověděl to, co už Kunc na sebe předtím přiznal. O obrázcích nechtěl nic vědět, a nechal jsem si to na pozdější dobu, až se důkladnou revizí paseky, kterou po sobě nechala paní Landová na svých působištích, zjistí, kolik toho vlastně chybí.

V jednom bodě byl ale vyšetřovaný velice zatvrzelý. Přiznal, že Mestek pro něho pašoval přes hranice hodinky, a že najednou se přísun zastavil, načež on sám stopnul veškeré akce. Domníval se prý, že Mestek sedí, a neposlal ani nikoho pro poslední zásilku na Ciprburk, aby nezpůsobil nějaký průšvih. Teprve tehdy, když mu paní Landová pověděla, že jsem se jí na Mestka ptal, ztratil nervy a jel do Děčína, a tam se prý velice podivil, když se dozvěděl o jeho smrti.

Na tohle jsem mu pochopitelně neskočil. Každý chytrý člověk, na kterého se valí víc věcí, přizná tu nejmenší, v tomto případě hodinky, aby vzbudil iluzi věrohodnosti, a ostatní tvrdě zapírá.

Dále tvrdil Podhajský, že paní Landová o hodinkách nevěděla, a tomu už jsem věřil víc, protože jinak by se byla Ciprburku a Kuncovi vyhnula na sto honů.

Víc se s ním prozatím nedalo dělat, protože nutit někoho k přiznání nemá cenu. Jednak se to nesmí, a jednak to u soudu stejně nestačí. Soud chce důkazy, a působí pak velice dekorativně, když obviněný při jejich nedostatku své přiznání odvolá s prohlášením, že bylo při vyšetřování vynuceno. Toho je lépe se vyvarovat.

Jelikož tedy sebou nedal ohledně Mestkovy smrti vůbec hnout a prohlašoval, že to pro něho, když se to v Děčíně dozvěděl, bylo naprosté novum, uložil jsem si ho do vazby, když podepsal, co doznal, a šel jsem si konečně lehnout. Byla už pokročilá hodina, a stejně mi nezbývalo, než začít druhý den proti němu shánět konečné důkazy a současně popohnat celou záležitost s těmi obrázky.

Hotov jsem s tím rozhodně ještě nebyl, ale přesto se mi spalo dobře, protože jsem věděl, že pan Podhajský alias Pecold mi, než se probudím, alespoň nic dalšího nenatropí, protože je tam, kam dávno patřil.

A všechno to na něho ruplo proto, že mu v rozhodujícím momentně nevydržely nervy. Když už měl podepsaný protokol, tak jsem mu to taky řekl. To byla moje pomsta za to kopnutí. Ať má vztek. Já vím, že spravedlnost je neosobní a jedná bez aspektu pomsty, ale spravedlnost taky nikdo nekope. Kopáni jsou pouze její služebníci, a kdykoliv se tak stane, veřejnost se tiše a hnusně raduje. Američani si na tom před léty založili jistou část filmového průmyslu, a asi to musí být velká legrace, protože se tomu lidi pořád ještě smějou, i když říkají, že je to jen zesměšňování buržoazní justice. To je s podivem, že se nikdo tolik nechechtá, když někdo nakopne třebas veterináře!

Lidé prostě nemohou policajtům zapomenout, že se nesmí na ulicích močit, a z toho důvodu je Jánošík trvale vděčné téma.

XXII

Druhý den jsem poslal do Děčína fotografii pana Podhajského s prosbou, aby se tam poptali, jestli ho někdo neviděl s Mestkem v době, kdy se tak přibližně octl v Labi, nebo někdy předtím. Přesné datum Mestkovy smrti se dalo totiž těžko stanovit, protože jeho bytná byla zvyklá, že je pryč, a ani se o něho moc nestarala, dokud platil. Buď byl pryč služebně, nebo se coural bůhvíkde, většinou na místech, po kterých lépe nepátrat. Stejnou zkušenost měla i ta slečna, která se s ním octla ve zmíněném stavu a která se mu chystala porodit pohrobečka, protože v té době nebyla lecjaká lidumilná zařízení ještě uzákoněna, a krom toho už by na to bylo bývalo stejně pozdě.

Prostě a jednoduše, František Mestek přicházel a odcházel, aniž se o něj kdo příliš staral, a tak den, kdy byl viděn naposled, dal se stanovit jen velmi přibližně, a mohl a také nemusel souhlasit s datem jeho smrti.

Náhodou ale měli v Děčíně s pátráním štěstí. Pan hospodský, kterému Mestek zůstal dlužen, udal, že asi v té době, kdy mohlo dojít k vraždě, vyhledal Mestka v jeho putyce – on tomu říkal restaurace – člověk, na něhož se bezvýhradně hodil popis pana Podhajského a kterého podle předložené fotografie také bezpečně poznal, takže bylo zbytečné tahat ho do Prahy ke konfrontaci. Podhajský si prý tehdy značně podroušeného Mestka z putyky vyzvedl a odešel s ním neznámo kam. Po tom datu už Mestka nikdy nikdo živého neviděl.

Předvolal jsem si Podhajského z vazby a ptal jsem se, kdy viděl Mestka naposled. Chvíli přemýšlel, pak řekl:

– Toho a toho dne.

Ten den se shodoval s datem, které udal hospodský.

– O čem jste s ním jednal?

– Vytýkal jsem mu, že příliš pije, že žije nad svůj plat a že se ještě zadlužuje, čímž nutně musí vzbudit podezření.

– A on?

– On se chvíli hádal, a pak slíbil, že toho nechá.

– Jak jste se s ním rozešel?

– Chvátal ještě do nějaké vinárny. Já s ním nešel, řekl, že tam má schůzku, ale slíbil mi, že ty exhibice přestanou.

– Chtěl jste od něho ještě něco?

– Požádal jsem ho, aby příští zásilku hodinek odevzdal na Ciprburku sám, protože jsem měl v zaměstnání potíže s uvolňováním. Ředitel mi vytýkal, že se moc courám a málo se starám o divadlo.

– Řekl jste mu, jak se na Ciprburk dostane?

– Ano, řekl, udal jsem mu i autobusové spojení. Chtěl tam v neděli jet.

– Udělal si nějaké poznámky o vašich dispozicích?

– Jo, čmáral si něco na krabičku od cigaret. Původně jsem mu to chtěl zarazit, ale pak jsem si řekl, že už je tak namazaný, že by to asi jinak zapomněl.

– Rozešel jste se s ním v dobrém?

– Ano. Nevěřil jsem sice tak docela, že svého chlastání a ostatních afér úplně nechá, ale doufal jsem, že to alespoň na čas omezí.

– Pak už jste se s ním nesetkal?

– Ne, ani jsem o něm neslyšel, až do návštěvy v Děčíně. Myslel jsem, že jste ho zavřeli.

To mi prozatím stačilo. Nechal jsem Podhajského zase odvést. Pochopitelně jsem mu nevěřil. Jeho výpověď byla dle mého názoru šikovně konstruovaný souhrn polopravd. Podhajský nebyl trouba, a přiznal to, o čem předpokládal, že to stejně vím, protože jinak bych se ho na to asi nebyl ptal, a to hlavní si nechal pro sebe.

Nepokládal jsem za zvlášť odvážnou hypotézu, že Mestek se při jeho výčitkách postavil na zadní a eventuálně ho vzhledem ke své neurovnané situaci začal taky trochu vydírat, načež Podhajský, který byl pro mne typem vyloženě chladně uvažujícího člověka, strčil ožralů do vody, kde se utopil. Snad ho ještě před tím trochu víc přiožral, aby to bylo bezpečné. Vytáhl mu tašku s dokumenty, ale nemohl mu už asi prohledat kapsy. Shodou okolností v nich Mestek měl část zásilky hodinek, kterou buď hodlal věnovat některé ze svých ne zcela počestných přítelkyň, nebo si s nimi chtěl zaobchodovat na vlastní vrub. Konec konců, odstranit Mestka, pokud by si takto počínal, by bylo jen a jen logické. Povolit jednou vyděrači znamená jen první článek v nekonečném řetěze úplatků. To Podhajský jistě věděl, a krom toho se mu asi nechtělo žít pod Damoklovým mečem měkké huby ožralý Mestka.

To vyplývalo tak logicky, jako že jedna a jedna jsou dvě. Dokázat se to zatím nedalo, aspoň ne přímo, ale jinak to bylo nasnadě. Ergo nezbývalo než přesvědčit Podhajského, aby se přiznal, ne pro důkaz, ale pro dotvrzení. Vzhledem k omezenosti prostředků k tomu účelu stávajících to vypadalo na tvrdý oříšek, protože sotva kdo se jen tak pro dobrou vůli přizná k činu, který by pro něho patrně a velmi pravděpodobně znamenal provaz. I kdyby ho totiž z úkladné vraždy vypletla obhajoba, zbývá pořád ještě vražda prostá, jelikož pak by verze obhajoby musela znít, že se Podhajský s Mestkem pohádal a v tom vzteku ho do toho Labe přistrčil. Jenomže ta vytažená šrajtofle, kterou jsme nenašli a podle všeho sotva kdy najdeme, by asi přece jen stačila na úkladnou vraždu, protože čin byl předem koncipován.

Jediná možnost byla demoralizovat vyšetřovaného natolik, že by se už pak přiznal totálně, protože by neměl vůli dál zapírat. Cestu k tomu jsem hledal v důkazech spoluviny na aféře s falšovanými obrazy. Všichni k dispozici jsoucí kunsthistorici lítali po stopách restaurátorské činnosti paní Landové a během týdne se podařilo zjistit, že někam zašantročila ještě další dva kousky. Také Holanďánky, ti se jí zřejmě dobře falšovali, a byli snadno prodejní jednak pro svůj poměrně stálý kurs, jednak vzhledem k malým rozměrům. Bude třeba zjistit, kde jsou, a pak je dostat zpátky.

S paní Landovou jsem o těchto faktech pohovořil. Totiž hovořil jsem většinou já, a ona ze zásady mlčela. Když jsem skončil, požádal jsem ji o vysvětlení, kam se ty dva chybějící kusy poděly.

Vazba jí poněkud ubrala na exteriéru, jako konec konců každému, ale zřejmě vážněji nenabourala její suverenitu. Docela rozumně mi vysvětlila, že není na hlavu padlá, aby na sebe něco povídala, a že u těch tří u ní nalezených originálů o ničem neví, a dále odmítá ručit za falza, která snad bona fide opravovala a čistila. Ty tři kousky že prý sebrala stejně jen a jen z uměleckého zájmu a rozhodně bez jakýchkoliv zištných úmyslů.

– A myslíte, že vám to pomůže, ptám se.

– Myslím, že ano, řekla, a věděla stejně dobře jako já, že je to pravda. Samozřejmě, že existuje něco jako malířský rukopis, což je posouditelné i na falzech, ale o tom mohou rozhodnout jen znalci. Vyznění znaleckého posudku, respektive jeho absolutní vyznění, by bylo při nepůvodní práci v každém případě sporné…

– No jo, nedal jsem se, – ale váš strýček, pan Podhajský, spáchal nešťastnou náhodou ve vazbě sebevraždu. On byl totiž ve vazbě, víte. A ačkoliv to už s ním bylo zlé, přece jen se ještě přiznal. Bylo to před svědky, takže nemusel protokol podepsat. Nebyl by ho totiž asi stejně mohl podepsat, protože si na obou rukou přeřezal tepny. – Tak co?

Cítil jsem, že ujíždím, že se vezu. Tohle byl dost zoufalý krok. Vyšetřovaný nám lhát může, ale my jemu ne. Nesmí se to. Pokládal jsem to vždycky za naprosto správné, protože hledání objektivní pravdy je všechno jiné než šachová partie. Ale tentokrát jsem si přesto zalhal.

Nešlo mi o to, abych usvědčil Landovou. Měl jsem k tomu jiné, zákonné možnosti. Nešlo mi ani o to, abych prokázal spoluvinu Podhajského na pašování, protože na to nebyl takový spěch. Ale měl jsem jasnou koncepci toho, co se stalo, jasnou představu, že Podhajský je vrah, a za krkem mi seděla můra, že se mi nikdy nepodaří dát průchod právu, jestli se mi to nepodaří teď. Vždycky jsem vážil možnosti pro a možnosti proti. Je moje povinnost je vážit, a je to nejspíš i moje povaha. Jenomže teď už mi nezbývalo žádné proti. Já jsem si byl naprosto jist, že Podhajský zavraždil Františka Mestka.

Snad to byla únava, ale ještě spíš podvědomá potřeba se toho všeho zbavit, a spolu strach z pohodlné neodpovědnosti. Poprvé za celý případ jsem si dovedl jednání pachatele jasně představit, viděl jsem je před sebou jako film, a proto jsem měl pocit, že musím něco udělat. Právě tohle udělat. Nechtěl jsem nikomu ublížit. Nechtěl jsem nikdy nikomu ublížit, ale tentokrát mě posedla představa, že překročit zákon je přímo moje povinnost. Cítil jsem to jako odpovědnost přímo vůči duchu zákona, vůči lidem okolo. Nemohl jsem se nikoho zeptat, co dělat dál. Nikdo by mi nebyl poradil, abych překročil zákon. Něco takového nemůže nikdo nikomu poradit. Přiznání Landové byl argument k přiznání pro Podhajského, a já myslel, že ten argument musím získat. Copak mohu nechat beztrestně běhat vraha? Nikdo by mi to nevyčetl, kdybych jednal podle předpisu. Nikdo by na mě neukázal prstem. Nikdo by to nevěděl. Jen já sám.

Někomu by se třeba zdálo, že nejde o mnoho. Jde o mnoho, o víc než o mnoho. Nad zákonem není možné mávnout rukou, a nejméně má k tomu právo člověk, kterého si společnost vydržuje, aby ten zákon hlídal. Jenže já byl přesvědčen, že se nemýlím. Když je člověk pevně přesvědčen, že se nemýlí, myslí si, že má právo podle toho jednat.

– Tak co, přeřezal si tepny, opakoval jsem znovu. Zdálo se mi v té chvíli, že existuje jaksi malá a velká spravedlnost, a že křivím malý zájem ve prospěch té druhé spravedlnosti, té velké, důležité. Jako bych seděl vedle sebe a s údivem pozoroval, co to dělám, co to dělá ten člověk, který vypadá jako já. Ale současně jsem tomu druhému člověku přiznával logiku.

– Tak co?

Byla klidná. Já nebyl. Skoro jsem záviděl té ženské před sebou. Záviděl jsem jí klid, tu sebejistotu sobce. Jí šlo vždycky jenom o vlastní kůži. Když jí šlo o druhého, neměla na mysli jeho, ale zas jen sebe. Možná to všechno není tak jednoduché, ale já to v té chvíli tak viděl.

A zrovna v tom okamžiku, kdy mi začala být skoro osobně protivná, jsem si uvědomil, že tady jde taky o ni. Že ona má vlastně taky nárok na spravedlnost, a že z toho nároku nemůžu libovolně krájet. Tím, že jsem lhal, jsem jí umenšil možnost obhajoby, a teď jsem to musel nějak srovnat. Vrátit zpátky na misku tutéž váhu, kterou jsem z ní na okamžik vzal, aby se ručičky vyrovnaly. Vidíte, člověk něco udělá, ale ten jeho čin nepřichází sám, vede za ruku jiný, ten další a další a další. K vyrovnání vah nevedla jiná cesta, než zase znovu porušit zákon. Ubrat, a pak přidat. Jeden jediný člověk nemá nikdy brát sám zákon do ruky. Jenomže já jsem byl přesvědčen, že Podhajský je vrah, já to přímo věděl, prostě – já měl jasno!

– Tak co? Proč kryjete člověka, který je mrtvý? Proč nastavujete kůži v zájmu někoho, kdo nežije a kdo přiznal vaši i svoji vinu?

– To může říct každý, ona na to.

– To sice může, to je pravda, ale kde bych asi sám od sebe sebral, že ty obrázky vám za hranice prodával on, samozřejmě prostřednictvím Františka Mestka, strojníka Labské plavby, který jeho výpověď v plném znění potvrdil? – Podívejte se, je to jasná věc. Já z vás osla nedělám, ale neračte ho taky dělat vy ze mne, protože náš poměr byl až na občasná střetnutí doposud dobrý, a musíte sama přiznat, že v Kuncově záležitosti jsem se k vám choval dost lidsky. Tím neapeluju na vaši vděčnost, ale na vaši inteligenci. Je to prohraná věc, okolnosti byly prostě proti vám, uznejte to sama. Učiníte-li teď doznání, jsem ochoten je vyložit tak, aby vyznělo jako vaše spontánní dobrá vůle, ne jako pokus přijít s křížkem po funuse. Řekněme, že to dělám proto, že mi imponoval váš první pokus Kunce z toho dostat. Je to poslední možnost, takové přiznání bych nemohl déle zadržovat. – No tak prosím, račte se rozhodnout.

Rozhodla se. Podepsala to. Přiznávám se, i když mi to třeba bude přičítáno ke zlému, že to přiznání jsem opravdu komentoval, jak jsem slíbil. Bylo to podle mého názoru v zájmu spravedlnosti, nikomu se tím neuškodilo, a nemám ve zvyku nedodržovat slovo. Sice to není v přesném souhlase s literou, ale skutečným soudcem svého jednání budu jednou zas jen a jedině já, podporučík Vojtěch Blahynka. Člověk do člověka nikdy dokonale nevidí, a spoléhat na soud jiných je příliš pohodlné.

Jediný recept, jak se vyvarovat bezesných nocí, je neudělat nic, co si člověk později sám se sebou nesrovná. Srovnat se s literou je totiž leckdys příliš lehké, a srovnat se se svými bližními – no, přijde na to.

To není individualismus, protože svědomí kolektivu je konec konců zas jen souhrn svědomí jedinců, ale je to prostě to, čemu se říká slušná hra. A nechtěl bych nic jiného, než aby ji ostatní hráli se mnou tak, jak já ji hraju s nimi, i když současně vím, že je to asi těžká věc.

Tak jak říkám, to přiznání jsem komentoval, protože jsem to pokládal za správné. Utrum. Zištné momenty odpadají, a kdo je bez viny, hoď po mně kamenem. Přísahal jsem, že budu sloužit pracujícímu lidu čestně a nezištně, a ačkoliv to zní drobet pateticky, když to sám o sobě říkám, snažím se to dělat. Ne proto, že se bojím, ale proto, že nechci mít bezesné noci. V hloubi duše, mám-li jakou, si totiž pořád myslím, že poctivých lidí je víc než těch, kteří se živí tím, že poctivost hlásají, nebo těch, kteří je imitují v naději, že se jich ostatní leknou. – Ostatně, na jedno komentované přiznání je to příliš mnoho řečí kolem.

S tím přiznáním a s tím, co se zjistilo v Děčíně, jsem znovu vyběhl na pana Podhajského. Po delším nesouvislém mektání ty obrázky přiznal. Prodal oba do západního Německa, a myslím, že je to lumpárna. Proto, že je prodal, ale hlavně proto, že zašantročil něco, na co se mohly stovky lidí s potěšením dívat, někomu, kdo v tom s největší pravděpodobností bude vidět jen finanční hodnotu, kterou si zavře do trezoru. A kvůli tomu to před těmi třemi sty a několika roky určitě nikdo nemaloval, protože s touhle perspektivou by asi nikdo nedokázal namalovat nic pořádného.

Tak dobře, obrázky už byly venku, ale toho Mestka pořád ne a ne přiznat, přestože jsem do něho hodiny a hodiny hučel a domlouval mu, aby ulehčil svému svědomí, protože stejně všechno mluví proti němu, a že nikdo jiný neměl zájem Mestka odstranit než zase a jedině on. Konečný efekt toho všeho byl, že se mi sesypal a huhňal, že zabít člověka je strašná věc, že by toho nikdy nebyl schopen, a že by taky neměl proč to dělat, protože Mestka potřeboval, že mu Mestek nevyhrožoval, že ho nevydíral, že se spolu rozešli v dobrém.

Trvalo to skoro týden.

Já už kvůli tomu málem nespal a nežral, protože jsem na to pořád myslel. Nakonec jsem se rozhodl, že to dám prokuratuře, jak to je, s vědomím, že víc nedokážu zjistit ani dokázat, že to nakonec není dodělané, protože to není plně průkazné.

Jinými slovy, je to zbabrané. A já nerad odevzdávám zbabrané věci, protože nejsem placen za to, abych babral. Prestiž je široké slovo, a i když ho ve většině významů nemám rád, není docela vždycky zavrženíhodné. Kdyby dbal stolař prestiže, neodváděl by zbabrané stoly, a tak podobně.

Tak jsem to celé uzavřel, a vůbec jsem na sebe nebyl pyšný.

Byl toho pěkný fascikl, a když se v něm leccos dokázalo, a lecčemus se s konečnou platností zamezilo, uzavřený případ podle všech pravidel to přece jen nebyl.

Odevzdal jsem to Bachtíkovi, a bylo mi úplně jedno, co si o tom myslí. Bachtík není kritérium mé práce. Já vím i bez něho, že je to nevyvedené.

Tak a všelijak jinak podobně jsem se soustavně zošklivoval sám sobě, a zrovna jsem byl v nejlepším, když pro mě přišli, že mám jít k soudruhu kapitánu Girardouxovi.

XXIII

Ták jsem šel. A měl jsem takovou radost, že už je starý zas v pořádku, že mi ani nepřišlo, co mi asi řekne.

Když jsem vlezl do jeho kanceláře, seděl tam nejen on sám, ale taky dva občané tmavší pleti, na klíně měli fialové velurové klobouky, na sobě zelené šaty, prostě dva občané cikánského původu, ačkoliv se neříká třebas občan původu tureckého, nýbrž docela prostě Turek, protože v tom, být cikán, zřejmě ještě pořád vidíme něco špatného, čím bychom mohli urazit.

Dost mě překvapilo, že starý hned v jejich přítomnosti přešel k věci, zaklepal na můj fascikl a říká:

– Kdo povídá, že Podhajský zabil Mestka?

– Já to povídám, soudruhu kapitáne, nedal jsem se, – protože je to logické.

Starý se opřel v židli, neřekl ani ano ani ne a zatvářil se vyčkávavě.

– Myslím, že nelze přijmout jinou teorii, pokračuju, – protože nikdo jiný než právě Podhajský nemohl mít na Mestkově smrti zájem. Podhajský s ním byl viděn naposledy, odešel s ním z hospody, přiznává, že s ním měl spor, a od té doby nikdo neviděl Mestka živého. Vzhledem k povaze případu to pokládám za dostačující nepřímý důkaz.

– Opravdu dostačující, kýval starý hlavou jako mandarín, – jenže nepřímý. Co když Mestek spadl do vody sám? Co potom?

– Kdyby tam byl spadl sám, vedu tvrdě svou, – byl by měl u sebe i tašku s doklady, a Podhajský by se byl zajímal už dřív, proč že se jeho hlavní spolupracovník z čista jasna vypařil. Je to typická chladnokrevně provedená vražda. Podhajský odstranil nebezpečného člověka a možná i vyděrače, odstranil ho promyšleně a šikovně a ví, že mu to těžko někdo může přímo dokázat. Proto se taky sotva kdy přizná.

– To jo, kývl starý hlavou, – to tedy všechna čest. Utříděné to máš náramně. Ale jedna maličkost ti chybí.

Neptal jsem se jaká, protože by to vypadalo, jako bych se obhajoval, a já vím, že mi těch maličkostí chybí víc. Starý to tedy řekl bez ptaní.

– Víš, ty asi nehraješ na housle.

– Nehraju na housle, povídám, – taky nehraju na cymbál, a na flíghornu taky ne, protože nemám hudební sluch.

Chtěl jsem taky říct, že kdybych uměl hrát na housle, tak bych se tím živil, ale pak jsem si to nechal pro sebe a dumal jsem, co že má nějaká muzika nebo housle s celou věcí co dělat, a nějak se mi do toho pletli ti občané cikánského původu, kteří třebas na housle hrajou, ale zase jsem honem nevěděl, co je na tom zlého. Starý pozoroval s ohavným uspokojením, jak se v tom plácám.

Když se na mně dosyta napásl, zatvářil se obzvlášť nevinně a děl:

– Sherlock Holmes hrával totiž na housle. Tak si myslím, že by ti to mohlo být k dobrému. To totiž podporuje dedukce.

– A netvař se tak zle. Ublížit mi nesmíš, jsem tvůj náčelník, a když po mně skočíš, kousnu tě do nosu.

Teď mi bylo jasné, že starý ví něco, co já nevím. Ale znal jsem ho a říkal jsem si, že jestli se to dozvěděl jen tak více méně náhodou, nebude mi to vytýkat.

– Svět je pro čisté duše plný překvapení, pokračoval starý.

– Tohleto – ukázal na staršího občana, který povstal a uklonil se – tohleto je Růžička Benedikt, a tohleto – stejný postup se opakoval s mladším občanem – tohleto je Růžička Metoděj. – Divíš se?

– Ani ne, říkám podle pravdy.

– No jo, povídá starý, – tak do třetice všeho dobrého, aby ses divil, tak tohleto je občanský průkaz Františka Mestka. Tak.

A hodil na stůl červenou knížku.

– Teď už se divíš?

– Jo, teď už se divím.

– Zaplať bůh. A čemu se vlastně divíš?

– Divím se, kde jste ten průkaz vzal.

– A nedivíš se, kde jsem vzal Benedikta s Metodějem?

Oba jmenovaní povstali.

– Tak aby ses nedivil dlouho, poslali mi je oba z Ostravy. A Mestkův průkaz s nimi. Benedikt s Metodějem tam totiž vykradli sklad, a ukradli tam sekery a pily. A když u nich provedli jakousi prohlídku, našli u nich taky Mestkův průkaz v Mestkově šrajtofli. A kde ho sebral Benedikt s Metodějem?

– Ukradli, prosím, řekl Benedikt, a Metoděj řekl – prosím ano.

– Tak tak, liboval si starý, – ukradli, a ukradli přímo majiteli, Františku Mestkovi, který ležel ožralý u Labe právě toho večera, kdy ho podle tebe zavraždil Vratislav Podhajský. Nenapadá ti nic?

– Napadá. Napadá mi, že Podhajský mohl Mestka hodit do Labe ještě potom, co mu tihle dva občané ukradli šrajtofli.

– Jo jo, mohl, jenže to by ho byl musel sledovat, a byl by se musel obou Růžičků leknout a nechat Mestka o samotě, a pak se k němu vrátit a do té řeky ho hodit, protože Mestek byl více méně bez vlády. Jenomže napřed by byl Podhajský udělal co asi?

– Napřed by mu byl vybral z kapsy hodinky.

– No jejda. A pročpak to neudělal Benedikt s Metodějem? Asi proto, že je někdo vyrušil. Kohopak jste se lekli, hoši?

– Prosím, řekl Benedikt, lekli jsme se súdruha žandára.

Starý spokojeně pokyvoval.

– Tak tak, lekli jste se súdruha žandára a utekli jste, a súdruh žandár šel k Mestkovi, postavil ho na nohy a řekl mu, aby šel chrápat domů, protože na pobřeží se nechrápe. Ono se to s každou opicí v Děčíně nebere tak na krev vážně. A Mestek šel, a súdruh žandár šel po svých, protože nemá čas se tahat s každým ožralou, protože totiž taky nebyl ve službě. Metoděj s Benediktem tam Mestka nehodili ani potom. Ty hodinky v kapse jsou jasný důkaz, že ho tam nehodil nikdo. Spadl tam sám, nejspíš si spletl cestu. Jestli ho je nebo není škoda, to není naše věc. Máš k tomu nějaké připomínky, soudruhu vyšetřující?

– Teď ne, řekl jsem.

Starý zazvonil a Benedikt s Metodějem se odporoučeli a šli za svým osudem, se kterým se zřejmě předem smířili. Když se za nimi zavřely dveře, říkám:

– Soudruhu kapitáne, připomínku. Já jsem myslím blbec.

Blbec je bagatelizovaný pojem. Když řeknete o někom, že je blbec, znamená to, že vám osobně provedl něco nepříjemného, a když to řeknete o sobě, tak to značí, že jste si zapomněl doma klíče nebo tak. Já to ale tenkrát myslel naprosto doopravdy a v plném smyslu slova. Celé moje hemzání za nějakou morálkou tohohle případu, všechno, co jsem do toho dal navíc a ze sebe, mi připadalo ubožácké a trapné jako už dávno nic. Myslel jsem to, jak se říká, dobře. Ale co to bylo platné? Tím je to horší. Byl jsem přesvědčen, že znám skutkovou podstatu, čili že vím, co se stalo. Ještě před hodinou jsem si tím byl jist. Ve skutečnosti se to ale nestalo. Já jsem ovšem jednal, jako by se to bylo stalo, jednal jsem způsobem, který byl částečně ospravedlnitelný pouze tehdy, kdyby se to bylo doopravdy stalo. Docela takhle se celá staletí pekly justiční omyly. Z nejlepší vůle a z pocitu naprostého jasna.

Vzal jsem si bez dovolení židli a kecl jsem na ni jako pytel mouky. Pak jsem se podíval na starého. Ten zřejmě čekal, co řeknu dál. Ale vždyť on vlastně nemůže nic vědět o tom, co jsem napískal.

– Copak je ti, povídá, – to tě to tak sebralo?

Panebože, ještě si o mně bude myslet, že jsem svědomitýI Já bych se byl kopal. Ale věděl jsem, že mu to všechno nemůžu povídat. Tím bych na něho shazoval odpovědnost a zatahoval ho do něčeho, co jsem si po právu musel vylízat docela sám. Tak jsem jenom zavrtěl hlavou, jako že nic.

– No jo, povídá starý, – kolo se nám polámalo, udělalo bác. Tý, poslyš, ale to si nemusíš tak brát. Já ti to říkám proto, že vím, že nejsi nesvědomitý, spíš naopak…

Už je to tady. Já se propadnu!

– Já jsem…

– Nevykládej, vážně? To nemá vůbec smysl, škrábat si bolák jako pes.

– Soudruhu kapitáne, vždyť já jsem mohl přivést na šibenici nevinného člověka!

Starý se na mě podíval přes okraj fasciklu. Bylo mi jedno, co udělá, jen kdyby přestal být tak zatraceně… tak zatraceně rozumný!

Zarovnal okraje fasciklu a bouchl s ním o stůl.

– Úplně kecáš, povídá. – Něco takového jsi nikdy nemohl. Nemohl jsi, i kdyby ses o to byl ze všech sil snažil, rozumíš, i kdybys ze vší síly chtěl schválně a vědomě způsobit justiční omyl, tak nemůžeš. Nejde to. Technicky je to vyloučené. Nepřeceňuj se. Můžeš natropit tisíce drobných škod, ale ani jedinou velkou. Jestli ti to ještě nedošlo, dojde ti to časem. Ty totiž nemáš právo výroku nad vinou a nevinou. To nemá jeden člověk. Jeden a tentýž člověk nevyšetřuje, nesoudí a neodsuzuje. Dnes už ani jeden jediný. Spravedlnost, to je příliš křehká věc, než aby přišla do jedněch rukou. Deset lidí se třeba taky utne, ale pokud není špatný nebo špatné něco jiného, většího než oni, pokud by ta chyba byla jedině v nich, nemůžou natropit takovou paseku. Rozumíš tomu?

Měl jsem pocit, že mi sebrali tragickou volovinu, velkou jako Čimboraso, a nechali mi jen docela malou volovinku na hraní. Poslyšte, to je marné, vždycky je to nějak důstojnější pocit viny, když člověk tak tak že nezpůsobil tragédii, než když nechal připálit kočce mlíko.

– A já jsem stejně blbec.

Starý se hrabal v šupleti a vytáhl ohavného špačka. Prohlížel si ho jako svoje životní dílo, a pak si to opatrně zapálil.

– Podívej se, vysvětlil, – to si budeš muset srovnat sám. Podle mě blbec nejsi. Blbec je člověk, který nemyslí. Já bych byl zrovna takový blbec jako ty, kdyby mi náhodou před chvílí nebyli ty dva přivedli, protože z Ostravy telefonovali jak do Děčína, tak sem do Prahy, a já jsem si je vyžádal dřív. To, co jsi sem napsal – ukázal na fascikl – je teoreticky dokonale logické, jenže to bohužel není pravda. Totiž, je to pravda, ale až na toho Mestka, respektive na jeho vraždu. Co není dokázané, není dokázané, i kdyby to bylo sebelíp vymyšlené. Pravda je to, co se skutečně stalo, a ne to, co by se logicky bylo mohlo stát. – Víš, co je skepse?

– Vím, je to ve slovníku.

– Tak já ti povím něco, co ve slovníku není, a nezlob se na mě, že ti to říkám, protože jsem o cosi starší než ty. Skepse je přímý důsledek života, a současně jeho předpoklad. Kdyby ti totiž říkali, že to, co je za tebou, je židle, nesedej si na to, dokud se na to nepodíváš a dokud to neohmatáš, protože se ti zdá, že by za tebou mohla židle být, nebylo by to dobré. Třeba by to mohl být aligátor, a kousl by tě do zadku.

Tohle je jedna moc užitečná zásada. V kriminalistice, i vůbec. Jenže se o ní poslední dobou trochu moc mlčelo.

– Nezlobíš se na mě, že ti dávám rozumy? Každý starý člověk si totiž myslí, že může mladší varovat před chybami, které už sám udělal. – Já nevím, jestli jsi už na to přišel, ale vztah člověka ke všemu okolo závisí dost značně na tom, čemu nebo vlastně kolika věcem je ochoten uvěřit, aniž si na ně předem sáhl. Ono to totiž taky vždycky nejde si sáhnout, nebo alespoň třeba ne hned, a je třeba si vybrat, pokud chceme věřit někomu jinému, který přísahal, že si sáhl. Někdy věříš, někdy nevěříš, a tahle víra nebo nevíra, ačkoliv to není to pravé slovo, tě vždycky občas vyplatí, ať děláš co děláš.

Jenže jde o to, nedat se tím vyplácením zploštit. Zůstat trojrozměrný, i když tě něco zklame, a nedat se zplacatit tak ani tak. Někteří lidé by totiž nejraději měli člověka placatého, aby ho mohli snáz přiložit ke spisům. Blahynko, kdybych měl syna a posílal bych ho do světa, tak bych mu řekl: Kdo nevěří ničemu, je zrůda. Kdo věří všemu, je vůl. A oba jsou stejně placatí. Jdi, nezhloupni, ale nezahořkni, a hlavně nebuď placatý, protože hloupá důvěřivost a chytrá lumpárna dovedou natropit stejné škody. Ten, kdo zůstane trojrozměrný, naráží a je bit, ale je živý. Kdo je placatý, je mrtvý a je hnusný. A na profesi se při tom nemůže nikdo vymlouvat. Každý něčím je a profese nikoho neomlouvá. Ten fascikl si vem a předělej konec. Tohleto je ukončený případ. Po těch obrázcích se za hranicemi poohlédneme a doufejme, že je dostaneme nazpátek. – Tak vážně se na mě nezlobíš?

– Ne, povídám, a pak jsem se postavil do pozoru, ačkoliv tohle byl rozhovor velmi a jen osobní.

– Soudruhu kapitáne, dovolte mi odejít.

Někdy totiž člověk cítí potřebu velmi hluboce smeknout před druhým člověkem, a záleží jen na nich dvou, jak si takový moment bez zbytečných keců vyřeší.

Starý se za stolem taky postavil do pozoru, řekl – soudruhu podporučíku, můžete odejít, a já jsem šel.

Už byl večer a doma jsem si uvařil kafe, zapálil jsem si cigaretu a díval jsem se oknem ven, jak se v ulicích pomalu rozsvěcí lampa za lampou, protože děda lampář chodí s klackem a rozsvěcí všechny lampy. A dělá to den co den a ví, že to musí dělat, aby bylo v ulicích světlo, a že kdyby to nedělal on, bude to dělat někdo jiný, protože lampy musí svítit. A nečeká, že mu za to někdo bude klepat na rameno a říkat, že bez lampáře by to na světě nešlo. Dělá prostě svoji práci tak jako každý z nás, protože to musí být a protože musí být z něčeho živ.

A snad jednou, až bude tuze starý, on, já, i kdokoliv z nás, možná si řekne, že dělal věci tak, jak myslel, že by se měly dělat, a neuhýbal od té představy víc, než bylo nezbytně nutné.

A snad v tom najde jakési uspokojení.

Snad.