Ivan Gariš

Léto s Venuší

1

No, kancelář to jistě byla, to ano, jenomže …

„To jsem musel vystudovat práva, abych si teď sedl do špajzu?“ prohlásil při svém nástupu mladý a dosti nezdvořilý adept kriminální služby Petr Tománek.

Jeho představený, kapitán Karel Drnek, mu tenkrát na tuhle invektivu neodpověděl. A v podstatě dobře učinil… Teď uplynul rok, poručík Tománek se sice o mnoho zdvořilejším nestal, nicméně si na tenhle mrňavý kumbálek v Bartolomějské ulici dávno zvykl. Jiných připomínek měl však neustále milión …

„Sloužím rok, a co?“ začal toho pondělního rána, jen dosedl na židli.

„Jste na kriminálce rok — a dostal jste poručíka, na kterého já čekal dvacet let,“ odpověděl Drnek takovým tónem, jako by si povídal pro sebe, „ale já zase nemám tu vysokou …“

„Nejde mi o šarže,“ důrazně namítl Tománek, „jde mi o případy! Hrabu se pořád v prkotinách.“

Drnek nejdříve rozkrojil nožem, který koupil před třiceti lety kdesi na pouti, jablko, půlku přistrčil Tománkovi a druhou si pečlivě nakrájel. Teprve potom pokračoval v rozhovoru.

„Jednou…“ zarazil se a zasněně myslel nahlas, „to už bude přes čtvrt století… nebo ne? Ale ano… tenkrát jsem dělal takovou prkotinu… jakémusi strejdovi ukradli ve vlaku aktovku s králíkem… A vyšel z toho mord jako vyšitý …“

Tománek vytáhl svazek a hodil jej na stůl.

„To jsem teda zvědav,“ řekl ironicky, „jak z těch ukradenejch látek vyšiju králičí mord …“

„Když jsme u těch látek, nezdá se vám, mladíku, že se kolem toho případu už nějak moc dlouho potácíte?“

„Já se nepotácím, ale důkladně zjišťuju okolnosti!“

„Jenom aby nám zatím ty látky nesežrali moli…“ mírně prohodil Drnek a otevřel trezor, který pamatoval starého pana Wertheima.

„Na obědě se trochu zdržím,“ oznámil po chvíli Tománek.

„Slečna?“ vyzvídal kapitán.

„Ne, kluci z koleje …“ důrazně ho opravil poručík.

2

Šéfredaktor časopisu CLO Václav Jašek nebyl ani starý, ani mladý. To o sobě říkal on. Jenomže Zbyněk Barták měl na tuhle věc jednoznačný názor: je to sice schopný, ale jízlivý dědek. A přesně tohle si myslel i v okamžiku, kdy mu Jašek mával před nosem rukopisem: „Tak tohle přece nelze, příteli! Směšujete pojmy, což se snad připouští v životopisech pro kádrové účely, nikoli však v reportáži!“

Barták chabě namítl:

„Ale …“

Jenomže rozjetého šéfredaktora nezastavil.

„Můžu vám to říct samozřejmě jinak: napsal jste blbost, tak to přepište! Vy si však potrpíte na vznešenější zacházení, a proto volím pro své připomínky příslušnou stylizaci.“

„To vám teda děkuju,“ vydechl Barták a zamířil ke dveřím. Tam se však nerozhodně zastavil.

„Ještě něco?“ zeptal se Jašek.

„Dneska se trochu zdržím na obědě,“ oznámil Barták.

„Ta nazrzlá?“ rychle reagoval šéfredaktor.

Barták horlivě zavrtěl hlavou.

„Ne …“

„Tedy opět jiná?“ podivil se Jašek. „Hochu, hochu! Žena je samozřejmě to nejkrásnější, co příroda stvořila. Jenomže ani kaviár se nehltá polévkovou lžící!“

„Žádná ženská,“ bránil se Barták, „ale kluci z koleje!“

„Pak to beru zpět,“ zdvořile se omluvil Jašek.

Ale Barták se stále neměl k odchodu.

„Na mně je totiž dneska řada s placením,“ vysoukal ze sebe po chvíli, „a jen den před výplatou.“

Jašek hbitě vylovil stokorunu.

„Stačí?“

Barták po stokoruně chňapl.

„Bohatě! Zítra vrátím …“

„To bych prosil,“ doprovodil ho šéfredaktor ze dveří.

3

Drahoslavický zámeček mezi světové skvosty architektury asi nepatřil, nicméně bylo tady několik pozoruhodností. Přesněji řečeno, pomineme-li poněkud svérázného kastelána, pak už tu byla pouze jediná pozoruhodnost: historicky a umělecky velice významný obraz „Léto s Venuší“. Byl umístěn v prostorné zámecké knihovně a právě pod ním probíhala obvyklá debata mezi kastelánem Jiřím Souhradou a pracovnicí ministerstva Šárkou Maříkovou.

„… samozřejmě že vám rozumím,“ mrzutě odříkával kastelán Jiří Souhrada. „Nemusíte se mnou mluvit jako s dítětem!“

Maříková byla za normálních okolností nepochybně půvabná a příjemná dívka. Jenomže teď si hrála na důležitou.

„Nevím,“ namítla úředním tónem, „proč vás všechno, co řeknu, tak popuzuje.“

„Měla byste se slyšet, jak mi to říkáte… a vůbec! Celý ten rok, co tady kastelánuju, mě nejezdíte kontrolovat, ale komandovat!“

Maříková, v bláhové představě, že to vylepší, přešla na ironii:

„Řekl byste mi laskavě, jak a v čem vás komanduju?“

„Velice mě komandujete!“ rázně vyhlásil Souhrada.

Tak to bylo přesně to, co Maříková potřebovala, aby se rozpálila. Rozběhla se ke krbu, nad nímž visel obraz „Léto s Venuší“, a snažila se dosáhnout na rám. Protože jí pár centimetrů chybělo, bez rozmýšlení vyskočila na starobylé křeslo. Obraz nadzvedla a vzápětí vítězoslavně konstatovala: „Samozřejmě nic! Teď to má po celém zámku řinčet, ale vážený kolega poplašné zařízení nezapíná … A když ho upozorním, že porušuje bezpečnostní předpisy, tak pochopitelně komanduju!“

Ale Souhrada právě tuto exhibici obrátil proti ní:

„Tohle umíte jenom vy! Jiný by se mě zeptal, já bych mu odpověděl, že poplašné zařízení nemám zapojené, on by mi vynadal — a bylo by to vyřízené!“ Odmlčel se a jen tak mimochodem zavadil pohledem o nohy Maříkové, které se na starobylém křesle slušivě vyjímaly. „Ale vy ne! Vy z toho musíte udělat gymnastickou exhibici.“ Opět se podíval na půvabné nohy. „A lezete v botách po nábytku, který pochází z první poloviny devatenáctého století!“

Maříková seskočila.

„Vy mě prostě nesnášíte!“

Na Souhradu se už nepodívala a zabouchla za sebou dveře.

Mladý kastelán ji hbitě následoval. Ale jen za sebou zavřel dveře knihovny, zvolnil krok a zdánlivě nevšímavě za ní kráčel dlouhou chodbou. Tak sešli po schodech do přízemí a vešli do pokojíku nedaleko schodiště.

Pokojík, v němž Souhrada pracoval, vařil i spal, byl ukázkou mládeneckého nepořádku. Maříková si vzala kabelu a znechuceně se podívala na psací stůl, zavalený starými knihami.

„Takový nepořádek …“

Ale Souhrada ji zarazil.

„Potřebuju teď do Prahy!“

Maříková se u dveří zastavila a zamrkala.

„Hm… co tak najednou?“

„To není najednou,“ ohradil se Souhrada, „je to každý měsíc.“

Maříková utrousila:

„To má ta slečna trpělivost…“

„Žádná slečna!“ lhostejně řekl Souhrada. „Kluci z koleje…“

Maříková spokojeně vydýchla, ale potom stejně lhostejně prohlásila:

„To je vaše soukromá věc… ale jestli chcete, vezmu vás s sebou.“

4

„Ne,“ řekl Tománek a olízl dlouhou kostičku z kuřete, „on není natvrdlej, ale život si ho už uhladil, aby nikde nepřečuhoval.“

„Ten můj přečuhuje pořád,“ navázal Barták, „je jízlivěj a cvičí mě jako závodního chrta, takže mi dokonale vnutil představu, že vlastně nic neumím… a ty neříkej, že si z tebe tvůj kapitán láskyplně pěstuje slavnýho detektiva!“

Tománek přikývl:

„Jo, přes králičí mordy …“

Zatímco se ti dva bavili, drahoslavický kastelán se dokonale soustředil na jídlo.

„Víte, kluci,“ řekl, když odstrčil prázdný talíř, „že já se pořádně najím jenom jednou za měsíc, když se sejdeme?“

„Protože seš línej vařit!“ odpověděl Barták.

„Kdepak,“ nesouhlasil Tománek, „je línej umývat nádobí.“

„V tom případě se první z nás ožení,“ usmál se Barták.

Souhrada se na ně klidně díval a mlčel.

„Jak vůbec vycházíš s tou buchtou z ministerstva?“ vyzvídal Barták.

„Normálně.“

„Říkals kdysi,“ poznamenal Tománek, „že je nějak moc důležitá, nebo co …“

„Důležitá je,“ souhlasil kastelán.

„A jinak?“ tahal z něho Barták. „Je hezká?“

„Normální…“ zahučel Souhrada a zabořil lžičku do zmrzliny.

„Jirka je náš povídálek,“ povzdechl si Barták.

Tománek se usmál:

„Ty si všechno stejně domyslíš, máš na to dost fantazie.“

„Zato tys ji nikdy neměl a mít nebudeš!“

Tománek zvedl skleničku: „Ať mi to dlouho vydrží!“

5

Byla noc, padal drobný déšť a malá železniční stanice se ztrácela v mlze. Mladou příslušnici celní odbočky Blanku Říhovou a desátníka Pohraniční stráže čekala prohlídka nákladního vlaku, který právě přijel z Německé spolkové republiky. V té nevlídné noci se Říhová příliš dobře necítila, cupitala několik kroků za desátníkem, který se jí nevěnoval a každou chvíli zmizel v mlze. U prvního vagónu se zastavil, blikl baterkou kolem sebe a pod vagón. Říhová ho dohonila a mrštně vylezla do otevřeného chladicího vozu.

Světlo její baterky bloudilo prázdným vozem. Odkudsi zvenku zasvištěl vítr a Říhová rychle zamířila k zásobníkům na led. Vzala za kliku plechových dvířek, ale ani s ní nehnula. Proto se pokusila otevřít horní kryt zásobníků. Když se jí to konečně podařilo, vypadl odtamtud jakýsi papír. Byl to obyčejný čtverečkovaný list, na němž bylo červenou fixkou načmáráno: HANS ZOLDER — HAMBURG a od posledního písmene se táhla už jenom čára přes celý papír.

V té chvíli se ozval řinčivý rachot. Říhová se lekla, čtverečkovaný papír zastrčila do kapsy uniformy a vyplašeně se zeptala:

„Co je?“

Ze tmy se ozval mrzutý desátník:

„Nic. Zakopl jsem o nějakou ceduli.“

Říhová se pobaveně usmála a posvítila si baterkou do otevřeného krytu zásobníku. A vzápětí hystericky vykřikla. Přímo proti sobě uviděla zkrvavenou hlavu bezvládného muže!

Na podlahu chladicího vozu upadla nejdříve baterka a za ní Říhová …

6

Když se kapitán Drnek vrátil do kanceláře, zastavil se u dveří a upřeně se zadíval na poručíka Tománka.

„Aby vám to nezůstalo!“ uličnicky ho upozornil Tománek.

Drnek se posadil za stůl a hodil před Tománka spis. „Chtěl jste velký případ, tady ho máte. Vraždu v chladicím voze!“

Tománek se na svého představeného nedůvěřivě podíval:

„Ne!“

„Ale ano.“

„To by si přece hoši odvedle nepustili!“

„Hoši odvedle mají právě práce nad hlavu,“ téměř laskavě vysvětloval Drnek.

„A Šmidra to přidělil mně?“ upřesňoval si nedůvěřivě poručík.

Drnek ho okamžitě pokáral:

„Soudruh náčelník pro vás není žádný Šmidra, ale major Vaněk! A ten případ vám skutečně přidělil.“ Tománek se vrhl na desky a bleskově si přečetl dvoustránkovou zprávu. Pak si povzdechl: „Teď je mi to jasné! Hoši odvedle mi tohle přenechali s velikou radostí a Šmidra …“

Drnek ho nenechal domluvit:

„Proč myslíte?“

„Copak se tenhle rébus vůbec dá rozluštit?“

„Aha!“ ušklíbl se Drnek. „Vám u toho zavražděného chybí vizitka vraha, tak je to nerozluštitelný rébus.“

Tománek se zamyslel. Pak si tužkou ve zprávě cosi zaškrtal.

„Dobře,“ řekl po chvíli, „ale budete se divit!“

„Od chvíle, co spolu děláme,“ usmál se Drnek, „z divení skoro nevycházím.“

„Já si tenhle případ vyluštím po svém,“ důstojně prohlásil Tománek.

„Právě to se od vás očekává.“

Tománek si načrtl na papír pár poznámek a polohlasně si předříkával:

„Nákladní vlak ze Schirndingu …“

„Schirnding je v Německé spolkové republice, jestli vám to neuniklo.“

„Nic mi neuniklo,“ nevzrušoval se Tománek, „prázdný chladicí vůz… za zásobníkem zavražděný muž bez dokladů … a našla ho příslušnice celní odbočky Blanka Říhová. Z toho vyplývá, že se za ní okamžitě rozjedu.“

„No,“ konstatoval Drnek, „zatím se teda moc nedivím.“

„To přijde,“ řekl Tománek a objednal si vůz.

Ale než se za Říhovou vypravil, zastavil se na Ústřední celní správě v redakci časopisu CLO.

„Bude pršet,“ přivítal ho Barták, „rojejí se detektivové.“

„Jdu služebně!“ důstojně ho upozornil Tománek.

„To je výborný, aspoň ti nemusím dělat kafe.“

Tománek se pohodlně usadil a začal:

„Potřebuju pár obecných informací o celnickým řemesle. Ale upozorňuju tě! Seš u celníků i s dovolenou necelej rok, tak mi říkej to, co víš, a ne to, co si právě vymyslíš! Jde o vážnou věc.“

Barták se usmál:

„Co dělá kastelán? Nebyl u tebe?“

„Co by u mě dělal? Přece se sejdeme za tejden, ne?“

„Myslel jsem, jestli už s tou Maříkovou třeba nechodí.“

„To by mi utíkal honem říct?“

„Ty seš detektiv!“ povzdechl si Barták. „Až se kastelán začne často objevovat v Praze, tak to nebude ani kvůli tobě, ani kvůli mně … rozumíš?“

„Omyl, kamaráde!“ nesouhlasil Tománek. „Při jeho pohodlnosti by se musela Maříková přestěhovat k němu na zámek… a neodbíhej od služebních témat! Když celníci prohlížejí…“

„Celníci neprohlížejí,“ opravil ho Barták, „ale celně odbavují!“

„Když celníci prohlížejí nákladní vlak,“ klidně pokračoval Tománek, „lezou do všech vagónů, nebo si jen tak namátkou vybírají?“

„Samozřejmě do všech!“ důležitě odpověděl Barták. „Umíš si vůbec představit, kolik může bejt v takovým vagóně pašeráckejch schovávaček? A celníci…“

Tománek ho přerušil:

„Kolik jsi jich už viděl?“

„Celníků?“

„Vagónů! Třeba chladicích vozů?“

„Žádnej,“ popravdě odpověděl Barták, „ale právě si pojedu jeden vyfotografovat.“

„No jo,“ povzdechl si Tománek. „Tak pojeď se mnou!“

7

Do městečka na západní hranici dorazili bez potíží. Ty nastaly v okamžiku, kdy si chtěli popovídat s Blankou Říhovou.

„Kdepak,“ řekl vedoucí celní odbočky, „holka z toho dostala nervový šok a leží doma.“

Jeli tedy za Blankou domů.

„Vyloučeno!“ důrazně prohlásila ve dveřích bytná. „Kdybyste byli stokrát od kriminálky nebo co, tak vás nepustím.“

Tománek takovou situaci ještě nezažil, takže si honem nevěděl rady. Když zahlédl, že se Barták jízlivě usmívá, ještě jednou zamával služebním průkazem a úpěnlivě loudil: „Paní, to přece nejde … já s ní musím mluvit služebně!“

„Holka je nemocná a doktor jí nařídil klid,“ prohlásila bytná neústupně a zabouchla dveře. Vzápětí je znovu pootevřela: „A to platí pro všechny!“ Načež se dveře přibouchly definitivně.

„Je zajímavý,“ ironicky prohodil Barták, „že tohle se skutečným detektivům nikdy nestane.“

„Copak se tady děje?“ ozval se za jeho zády nadporučík Pohraniční stráže, který svižně vyběhl schody. „Jsem Říha … Blančin bratr.“

Tománek mu ukázal služební průkaz.

„Potřeboval bych s vaší sestrou promluvit… jestli ovšem…“

Nadporučík Říha se usmál.

„Tak se o to pokusíme.“

Vytáhl vlastní klíče a mezi dveřmi vykřikl: „Máš návštěvu, Blanko!“

Říhová seděla v křesle a trochu rozpačitě se na tu návštěvu podívala. Je ovšem třeba říci, že i návštěva chvíli popadala dech. Neboť hezkých děvčat je spousta, ale tohle stvoření se zářící záplavou zlatých vlasů byl vlastně malý zázrak.

První se vzpamatoval redaktor:

„To je poručík Tománek z pražské kriminálky a já jsem Barták. Z redakce časopisu CLO.“

„Dobrý den!“ způsobně pozdravila Říhová. „Posaďte se, prosím!“

Do pokojíku nahlédl její bratr, který měl přes ruku přehozenou celnickou uniformu.

„Vezmu ti ji do čistírny. Hned jsem zpátky, zatím si popovídejte… Bytnou jsem uklidnil, takže vám dokonce vaří kafe.“

Zmizel a Tománek si rovnal myšlenky.

„Jistě jste přijel kvůli tomu chladicímu vozu,“ předešla ho.

„Ano,“ vydechl Tománek. „Ale kdyby vám to snad dělalo nějaké potíže, hned odejdeme.“

„Že bychom museli zrovna utíkat,“ rychle se ozval Barták, „to snad ne. Ale bavili bychom se o něčem jiném.“

Říhová si ho zkoumavě prohlédla a neřekla nic.

„Já vím,“ nemotorně pokračoval Tománek, „že to pro vás muselo být leknutí…“

„Příšerné!“ souhlasila zlatovláska.

„A zase se o tom vybavujete!“ ostře pronesla bytná, která přinášela kávu. „To s tím nemůžete pár dní počkat?“ Znechuceně postavila na malý stoleček šálky s kávou a odešla.

„Moc toho nevím,“ ozvala se znovu Říhová, „vylezla jsem do prázdného chladicího vozu. Spodní dvířka zásobníků na led nešla otevřít.“

„Normálně jste je vždycky otevřela bez potíží?“ přerušil ji Tománek.

„Ano. Ale tentokrát to nešlo. Proto jsem si posvítila baterkou nahoru. Tam ležel nějaký papír …“

„Jaký papír?“ překvapeně se zeptal Tománek.

„O tom nic nevíme,“ trochu důležitě se připojil Barták.

„Takový útržek čtverečkovaného papíru,“ vysvětlovala, „a na něm bylo napsáno nějaké německé jméno…“ chvíli vzpomínala, „ale jaké, to si nevzpomenu.“

To už Tománek nevydržel a vyskočil.

„Neblázni!“ napomenul ho Barták.

Tománek skoro vykřikl:

„Kde je ten papír?“

Říhová vylekaně zamrkala.

„Počkejte! Ano… zastrčila jsem ho zřejmě do kapsy uniformy…“

Tománek si prohrábl vlasy, udělal pár kroků a pak se tiše zeptal:

„Byla to ta, co ji bratr odnesl do čistírny?“

„Ano,“ špitla, „to byla ona.“

„A ten kus papíru zůstal v kapse?“ upřesňoval si Tománek.

Říhová přikývla.

„Tak se proběhni do čistírny!“ usmál se Barták.

„Čistírna je na náměstí,“ upozornila ho.

Jenomže Tománek se probíhat nemusel, protože zlatovlásčin bratr se právě vrátil. Samozřejmě bez celnické uniformy.

„Pojďte se mnou!“ vyzval ho Tománek.

„Pročpak?“ podivil se Říha.

„V kapse uniformy vaší sestry zůstal útržek papíru, který nutně potřebuju!“

Nadporučík důrazně nesouhlasil:

„V kapsách uniformy nebylo vůbec nic! Jedině kapesník.“

„Ne!“ vyděsil se Tománek.

„Ale ano,“ klidně vysvětloval Říha, „sám jsem všechny kapsy prohlížel.“

Chvíli bylo ticho. Pak se ozvala Říhová.

„Ale já vím určitě, že jsem ten papírek zastrčila do kapsy… Potom jsem na něj zapomněla.“

„Blanko!“ rozpálil se bratr. „Přece nejsem to…“ a jak byl v ráži, otočil se na Bartáka a striktně mu přikázal:

„Zavolejte svobodníka Kováře!“

Barták byl z jeho vojenského povelu tak zmatený, že poslušně zamířil ke dveřím. Teprve tam si uvědomil, jak panikaří.

„Cože? Koho mám zavolat?“

Teď se už vzpamatoval i nadporučík Říha:

„Promiňte! Kovář je řidič a čeká v autě… Já pro něho dojdu …“

„To je v pořádku,“ velkoryse prohlásil Barták a bleskově svobodníka Kováře přivedl.

„Teď mě, svobodníku, dobře poslouchejte!“ přikázal mu nadporučík Říha.

„Provedu, soudruhu nadporučíku!“ předpisově souhlasil Kovář.

„Právě jste mě vezl do čistírny na náměstí.“

„Přesně tak, soudruhu nadporučíku. Venku prší čím dál víc.“

„Co jsem měl ve voze?“

„Nic, soudruhu nadporučíku!“

„Myslím na klíně, svobodníku!“

Kovář se na Říhovou přívětivě usmál:

„Uniformu vaší sestry.“

„Co jsem s tou uniformou dělal?“

„Dal ji do čistírny, soudruhu nadporučíku.“

„A než jsem ji tam dal, co jsem prohlížel?“

„Prohlížel jste kapsy … říkal jste,“ opět se na Říhovou usmál, „co kdyby tam sestra třeba zapomněla služební průkaz.“

Nadporučík se spokojeně podíval na Tománka.

„Výborně, svobodníku! Našel jsem snad něco v kapsách?“

„Kapesník …“

„Nějaký papírek tam byl?“

Svobodník hrdě odpověděl:

„Ano, soudruhu nadporučíku!“

„Co to blábolíte,“ vyděsil se Říha.

Až dosud usměvavý svobodník zatěkal očima po pokoji a zastavil se kdesi v rohu na koberci. Jeden vlastně neví, kdy přijde do průšvihu.

„Jak to bylo s tím papírkem?“ netrpělivě ho vybídl Tománek.

Svobodník nespěchal. Tenhle civil mu opušťák ani nedá, ani nezarazí. Jenomže vzápětí zahartusil nadporučík: „Člověče!“

Rychle se vzpamatoval a začal rafinovaně:

„Soudruh nadporučík dbá velice na čistotu … Když vystoupil před čistírnou, zůstal na podlaze vozu nějaký čtverečkovaný papír… asi mu vypadl s tím kapesníkem, si myslím … byl pošlapaný, zamazaný … Tak jsem ten papír vyhodil.“

„Co tam bylo napsáno, jste si samozřejmě nepovšiml?“ unaveně se zeptal Tománek.

„Na tom pošlapaným papírku že bylo něco napsáno?“ nedůvěřivě reagoval svobodník.

„To jste tomu natrh triko!“ pokáral ho Říha.

Pro čistotu — na žebrotu! Nic jiného v tomto okamžiku svobodníka nenapadlo.

„Moment!“ ozval se důležitě Barták. „Přece to není tak dlouho, ten papírek tam možná ještě leží, ne?“

A tak se zanedlouho odehrála na náměstí malého městečka zajímavá scéna. V hustém dešti se ploužili nadporučík Říha, svobodník Kovář, Tománek a Barták. Lovili v mělkých i hlubokých loužích a pranic nedbali poznámek prostořekého holiče, který z otevřených dveří holírny cosi povykoval o ztraceném laufu k dalekonosnému dělu.

„To je on!“ vítězoslavně zvolal svobodník Kovář, když z mělké prohlubně před kanálem vylovil kus čtverečkovaného papíru.

Skutečně, byl to ten papírek… jenomže už nebyl k ničemu. Neboť červenou barvu smyla voda a z nápisu zůstala sotva čitelná část písmena „H“ …

8

Kapitán Drnek trpělivě Tománka vyslechl a jenom si povzdechl:

„Že jste ty svědecké výslechy nedělal rovnou na pouti! Mluvíte s Říhovou, a motá se vám kolem celé město.“ Tománek se pokusil namítnout:

„Náhodou…“

„… náhodou jste měl přijet o půl hodiny dřív než ten čistotný nadporučík a nemusel jste mít místo jediného konkrétního poznatku vymáchaný papír!“

„To je pravda,“ neočekávaně připustil Tománek, „ale já si s tou Blankou Říhovou popracuju a ona si na to jméno vzpomene, uvidíte!“

„Vy si s Blankou Říhovou popracujete,“ ironicky opakoval Drnek, „no jo, podle roku narození to bude takový slušivý zajíček, co?“

„Že vám pusa neupadne!“ rozčilil se Tománek.

„To bych nerad,“ usmál se Drnek, „je to koneckonců váš případ.“

„Samozřejmě!“ rázně přitakal Tománek.

A pak se oba zahloubali do svých papírů.

„Kdybych sehnal nějakej německej adresář,“ ozval se po chvíli Tománek, „a předčítal jí jedno německý jméno za druhým, musela by si přece vzpomenout.“

„Musela by zblbnout,“ téměř laskavě poznamenal Drnek. „Uděláte jí v hlavě takový guláš, že už na to jméno nikdy nepřijde.“

„Myslíte?“

„Kdysi jsem si právě takhle zamotal jeden případ, který jsem potom několik let pracně rozmotával.“

Tománek si povzdechl:

„Když vy na mě pořád jenom taháte historii!“

„Tak se na historii vykašlete a počkejte si na dobrýho strejdu všech kriminalistů.“

„To je kdo?“

„No, ve vašem případě by to byl takový strejda, který by třeba dnes přišel oznámit, že se mu ztratil brácha, co vykrádal s nějakou partou tam na tom nádraží vagóny. A jeden z tý party, takovej paťatej, co bydlí v tom domku hned za městem, mu vyhrožoval, že ho majzne sochorem po hlavě.“

Podobnou možnost Tománek rázně odmítl:

„Na takový strejdy nevěřím!“

„A dobře děláte,“ pochválil ho Drnek. „Pak hledejte odpověď na dvě základní otázky: Kdo je zavražděný a kde byla vražda spáchána! Víte proč!“

Tománek řádně vystudoval práva, takže věděl.

„Místní příslušnost trestného činu! Jestliže zavražděný je občanem Německé spolkové republiky a vražda byla spáchána ještě na západoněmeckém území, nebudeme tuto záležitosti vyšetřovat, ale …“

„… musíme informovat ministerstvo zahraničních věcí,“ pohotově ho doplnil Drnek, „a to zařídí další.“ Tománek nahlédl do spisů.

„Podle pitevního protokolu nastala smrt v době, kdy byl nákladní vlak s chladicím vozem ještě na území Německé spolkové republiky. Tohle by bylo docela jasný!“

„Nic není jasný,“ nesouhlasil Drnek. „Představte si, že někdo toho muže zavraždil na našem území a teprve potom si počkal na nákladní vlak a strčil ho do chladicího vozu. Aha?“

„Aha! Aha!“ bručel Tománek. „Vy mě vždycky dokopete k nějaké blbosti a pak mě v ní mácháte!“

„To jste definoval naprosto přesně,“ pochvaloval si Drnek. „Teď si krok za krokem ověřte pohyb nákladního vlaku z hraniční čáry až do doby, kdy Říhová vstoupila do chladicího vozu.“

Tománek vstal a protáhl se.

„A jsme zase u Říhové,“ konstatoval spokojeně. „Kdepak!“ nesouhlasil Drnek. „Ověřit, jestli někdo mohl strčit mrtvolu do chladicího vozu na našem území, to si musíte ošahat s jinými lidmi a vlastnoručně!“

„No, dobře. Tak tedy nejsme u Říhové.“

Drnek sáhl do zásuvky psacího stolu a podal Tománkovi obálku.

„Ale teď už zase jsme u Říhové, jestli se ovšem nemýlím.“

Tománek vytáhl z obálky fotografii a přikývl:

„Vůbec se nemýlíte. Je to Blanka Říhová. Jak jste k tomu přišel?“

„Když jste se ráno potuloval v archívu, nechal ji tady jakýsi redaktor Barták. Prý jste si jednu vyžádal.“

„Vyžádal… vyžádal,“ zabručel Tománek. „On ji fotografoval pro celnickej časopis. Přece se vyznamenala, ne?“

„Neříkám,“ důstojně odpověděl Drnek, „že se nevyznamenala, ale myslím si, že sbírat fotografie svědků je dosti novátorská záležitost. Nicméně už chápu, proč si s touhle slečnou chcete tak důkladně popracovat.“ Tománek se na něho zadíval a pak se usmál: „Jestli mi teď řeknete, že za vašich mladejch časů nebyly krásný svědkyně …“

„Ale byly,“ přerušil ho Drnek.

„No a …?“

„Byly jiné časy. Tím chci říct, že nám tenkrát žádní redaktoři nenosili jejich fotografie.“

„Ale jinak?“ naléhal Tománek.

„Jinak? Jinak jsem měl za jednu takovou slečnu na pět let pozastavené povýšení…“ Drnek rychle sáhl po telefonu, který mu zvonil pod rukou. „To je určitě pro vás!“

„Jak to můžete vědět?“ řekl nedůvěřivě Tománek, ale poslušně si sluchátko vzal. „Prosím… ano, poručík Tománek … jistě, soudruhu majore… ne… vlastně ano … samozřejmě, soudruhu majore, provedu!“ Položil sluchátko. „Chce na mně do dvou dnů informaci.“

„Celý Šmidra!“ radostně se zašklebil Drnek.

„Chce informaci, a já zatím nic nevím!“

„To mu nevadí. Ale musí vědět, že nic nevíte! Nemá rád zmatky, chce, aby věci měly normální průběh. Od ničeho k něčemu, ne od něčeho k ničemu. Rozumíte?“

„Moc ne,“ řekl popravdě Tománek. „Ale raději vyjedu na hranici hned ráno …“

9

A vyjel druhý den tak časně, že se ho z toho málem chytaly mdloby. Ke svému překvapení však zjistil, že úkol, který vypadal velice složitě, byl vlastně docela jednoduchý.

Na brigádě Pohraniční stráže mu shodou okolností přidělili nadporučíka Říhu, který se projevil nejenom jako bratr nadmíru sympatické sestry, ale i jako operativní člověk. Poslal pro strojvůdce nákladního vlaku, který tenkrát přivezl ze Schirndingu chladicí vůz, všichni si sedli do drezíny a projeli trasu od hraniční čáry až na nádraží přesně tak, jak jel ten den nákladní vlak.

„Tak tady je to jasný,“ konstatoval Tománek, „kdyby se někdo chtěl po téhle trase dostat do vagónu, musel by utíkat nejméně padesátikilometrovou rychlostí.“

Na nádraží si ještě ověřil, že desátník Pohraniční stráže a Blanka Říhová začali s kontrolou nákladního vlaku ihned, jakmile ve stanici zastavil. A protože chladicí vůz byl první vagón, který prohlíželi, dalo se docela bezpečně vyloučit, že by se do něho zavražděný mohl dostat na našem území.

„Je to výborné,“ spokojeně řekl Tománek nadporučíkovi.

„Jestli je pro vás výborné,“ usmál se Říha, „že nic nevíte, pak máte pravdu.“

Tománek se zachmuřil. Takové poznámky …

„Kdyby si vaše sestra vzpomněla,“ řekl zarputile, „věděl bych víc.“

„Vy máte dojem, že ten kus papíru je tak strašně důležitý?“

„Nóó…“ protáhl Tománek a najednou si uvědomil, že vlastně neví.

„Ten papírek se tam mohl dostat kdovíjak a nemusí mít se zavražděným vůbec žádnou souvislost. Nebo si myslíte, že tam bylo napsáno jméno vraha?“ tvrdošíjně popichoval nadporučík.

Je zajímavé, napadlo Tománka, že drtivá většina sympatických děvčat má strašně protivné příbuzné.

„Vy to těžko můžete posoudit,“ řekl popuzeně. Říha ho však přece jen dosti zmátl. Skutečně… co od toho jména vlastně očekával? Upnul se k němu, jako by to byl pohádkový klíč. Ale dejme tomu, že by to jméno znal, že by to byl třeba Franz Mayer. Co dál? Jakou měl tenhle Mayer se zavražděným souvislost? No dobrá, ale nemůže připustit, aby si nakonec z něho kdekdo utahoval! Proto důležitě dodal: „V souvislosti se všemi zjištěními je to nezbytné.“

Nadporučík Říha už nic nenamítal:

„Když je to nezbytné, tak se Blanky ještě jednou zeptáme.“

Protože Říhová už pracovala, našli ji v nevelké kanceláři celní odbočky na nádraží. Jen Tománka zahlédla, usmála se tak, že se mladý poručík kriminálky rozhodl loudit z ní to nesmyslné jméno třeba sto let.

„Já vím,“ řekla způsobně, „ale pořád si nemůžu vzpomenout.“

Její bratr nebyl natvrdlý a nic mu neuniklo.

„Chtělo by to,“ řekl potměšile, „abyste si o tom častěji popovídali.“

„Určitě!“ spontánně souhlasil Tománek, ale vzápětí si uvědomil, že zřejmě skočil nadporučíkovi na vějičku. „Jestli soudružka, samozřejmě… to…“ a pak toho blekotání raději nechal.

Blanka se uchýlila k typicky ženské lsti:

„Můžete mi třeba nechat svůj telefon, kdybych na něco přišla, hned vám zavolám.“

„To bude nejlepší,“ rychle souhlasil Tománek a vydoloval z náprsní tašky vizitku. „Je tam číslo do práce i domů. Můžete volat třeba o půlnoci.“

Nadporučík, dbalý sestřiny cti, měl rád jasno.

„Nevím, nevím …“ usmál se, „co by vám řekla manželka, kdyby vás o půlnoci vzbudila nějaká cizí ženská.“

To už bylo pro Tománka příliš.

„Nemám manželku!“ odsekl. Mezi dveřmi se ještě otočil. „Ani slečnu. Na shledanou!“

10

„Jestlipak ten váš přítel z kriminálky,“ řekl zamyšleně šéfredaktor Jašek, „co se s ním občas potulujete, už vyluštil onen případ v chladicím voze?“

„Kdepak,“ odpověděl Barták, „nemá se čeho chytit. Včera jsem s ním mluvil.“

„To se tedy na reportáž století zatím spoléhat nebudu a pošlu vás na pár drobných událostí ze života celníků. Co říkáte?“

Barták nemohl říkat nic. Jenom si dovolil malý návrh: „Můžu jet svým vozem?“

Jašek pokrčil rameny:

„Myslíte-li si, že je to zprohýbané a mírně orezlé vozidlo, které si každé ráno klidně zaparkujete na místě pro generálního ředitele, takové cesty vůbec schopné.“ Ukázalo se však, že byla tato charakteristika Bartákovy škodovky značně přehnaná, neboť dojela do Rozvadova — až na to, že jí upadla klika od dveří — celkem bez úhony.

„Copak nám vezete, mladej?“ přivítal Bartáka celní inspektor Hříbal. „Budete zase něco sepisovat nebo někoho fotografovat?“

„Krapánek oboje.“

„No, každej se nějak živíme,“ konstatoval Hříbal a otočil se k vozu, který právě přijel z Německé spolkové republiky. Byl to saab s pražskou poznávací značkou. Řidič vylezl z vozu, dlouze si zívl a zasmušile se na Hříbata podíval.

„Dobrý den! Československá celní kontrola,“ zdvořile začal Hříbal.

Řidič cosi zabručel, natáhl se do vozu, příslušníku pasové kontroly podal pas a Hříbalovi celní prohlášení.

„Vy nemáte nic k proclení?“

Řidič neočekávaně zaútočil:

„Za těch pár šupů, co jsem dostal na cestu?“

Hříbal si popostrčil čepici, ale jinak se nevzrušoval.

„Otevřete zavazadlový prostor!“

„No jo, jsem lhář,“ ulevil si řidič a loudavě poslechl.

„Otevřete kufr, prosím!“

Řidič vztekle kufr rozevřel a předvedl všelijak naházené košile, prádlo, pomačkané kalhoty, svetry a pár nepříliš čistých bot.

Hříbal kufr letmo prohmatal a slušně poděkoval.

Řidič kufr zavřel a vzápětí přibouchl víko zavazadlového prostoru.

„Kdybyste nezdržoval pořádný lidi!“ ulevil si.

To znělo — vzhledem k tomu, jak se choval a jaký zmatek měl v kufru — poněkud podivně. Hříbal se podíval na modrou oblohu, pak si opět popostrčil čepici a klidně řekl: „Zavazadlový prostor ještě nezavírejte!“

„A do trenýrek se nemám svlíknout?“ ušklíbl se řidič.

Barták se nemohl na tuhle scénu vynadívat. Sám by už dávno vypěnil, ale Hříbal byl stále klidný a trpělivě čekal, až řidič víko zavazadlového prostoru znovu otevře. Potom pečlivě prohlédl nářadí, kanystry i krabičku s náhradními díly.

„Spokojený?“ výsměšně se zeptal řidič.

„Ještě rezervu!“

Řidič přešlápl, zamnul si bradu a zamumlal:

„Je píchlá …“

„Nevadí,“ usmál se Hříbal.

„No jo,“ povzdechl si řidič a odkryl rezervu.

Hříbal gumu důkladně prohmatal a vzápětí ji zručně vydoloval. Když ji pokládal na zem, nějak podivně to v ní zachřestilo. A pak se už popudlivý řidič jenom díval, jak Hříbal vytahoval z prázdné pneumatiky jednu miniaturní kalkulačku za druhou. A bylo jich tolik, že to bylo k nevíře. Kromě kalkulaček tam bylo také pár pornografických magazínů a několik emigrantských plátků.

„Slušnost sice není ještě zárukou ctnosti,“ oznámil Hříbal Bartákovi, „ale přece jenom jakási vizitka to je.“ Pak se obrátil k zachmuřenému řidiči. „No, a u vás teď dojde i na ty trenýrky!“

Barták si samozřejmě ihned pořídil příslušné fotografie a celý příběh si na místě sepsal. Pak se s Hříbalem srdečně rozloučil:

„Tak to má být. Když přijede novinář, má mít případ připravený. Až budete mít zase někdy takovýho vzteklouna, zavolejte mi!“

„Až se vám nebude chtít myslet,“ stejně srdečně se loučil Hříbal, „zase klidně přijeďte!“ A šel vstříc kamiónu, který právě přijel do celního prostoru.

Byl to kamión docela obyčejný. Jenom po stranách měl křiklavý nápis: HANS ZOLDER — HAMBURG. To však v té době ještě nikomu nic neříkalo

Barták si poopravil kliku u dveří škodovky a vyrazil směrem ku Praze. Po cestě ho však napadlo, že kdyby si trochu zajel, mohl by navštívit drahoslavického kastelána. A protože měl pocit, že dnes už dosti pracoval, dlouho se nerozmýšlel a za necelou hodinu zazvonil u zamčených vrat nevelkého zámečku.

„Co se děje?“ přivítal ho Souhrada.

„Co by se mělo dít?“ podivil se Barták.

„Žes přijel!“

„No, jedu okolo.“

„A že zrovna dneska?“

„To jsem měl přijet až zítra?“

„Za týden se přece sejdeme v Praze!“

„Jo tak! Ty máš na kamarády náladu jenom jednou za měsíc.“

„Nejde o kamarády.“

„… ale o ženskou! Máš tady zajíce?“

Souhrada podobné podezření důrazně odmítl:

„Nesmysl! Hraju šachy.“

Barták se usmál:

„S medvědem?“

Nebyl to samozřejmě medvěd, ale poručík Veřejné bezpečnosti Václav Kostka. Seděl v Souhradově pokojíku nad rozehranou partií a místo pozdravu radostně vyhlásil:

„Tuhle partii jsem vyhrál, kasteláne!“

„To je kamarád,“ ukázal Souhrada na Bartáka, „a co se týče naší partie, zase se mýlíš!“

Kostka se otočil na Bartáka:

„Vyložte mu, že je naivní. Má v pátém tahu mat střelcem.“

„Ten mi nic nevyloží,“ řekl Souhrada, „ten šachům vůbec nerozumí.“ Zastavil se u šachovnice a táhl koněm. „Teď můžeš zase myslet… ve službě toho moc neužiješ …“

„Trvale urážíš veřejného činitele,“ polohlasně poznamenal Kostka a znovu se nad šachovnicí zahloubal. „Ale tenhle tah koněm … to mě nenapadlo …“

„Že vás to baví!“ povzdechl si Barták.

„Mě to s ním už vůbec nebaví,“ řekl poručík Kostka a položil krále, „já s ním ještě nevyhrál. Jdu domů, kasteláne.“

„Když to máš doma lepší,“ pokrčil rameny Souhrada, „co bys tady dělal?“

Poručík Kostka vstal a podal ruku Bartákovi.

„Václav Kostka. Jestli nehrajete šachy, pak věru nevím, co si budete s tímhle společensky založeným kastelánem povídat.“

„Vypiju si kafe,“ usmál se Barták.

Kostka, který musel přelézt hromadu narovnaných foliantů, aby se vůbec dostal ke dveřím, zabručel:

„Má jediný hrníček a ten nikdy nemeje.“

„To se vylepšuje,“ usmál se Barták, „na koleji neměl ani ten a pil z mýho.“

„Nesmysl,“ oponoval Souhrada, „tys žádný neměl, oba jsme pili z Tománkova.“

Kostka se na Bartáka se zájmem zadíval.

„Taky asi nebudete jednoduchý případ.“

„On je redaktor,“ poznamenal Souhrada.

„Takže jsem se nemýlil,“ spokojeně konstatoval Kostka a odešel.

Barták si počkal, až za sebou zavřel dveře.

„Jasnovidec, nebo co …“

„Chceš to kafe?“ zeptal se Souhrada a odkudsi z kouta vytáhl krásnou kávovou soupravu. „To koukáš? Tu jsem nedávno dostal.“

„No jo,“ povzdechl si Barták. „Jde na to rafinovaně.“

„Kdo?“

„Ta z ministerstva.“

Souhrada opatrně odložil kávový servis a nerozhodně se zadíval na dvoulitrový hrnec.

„Zůstal tam guláš … musel bych to umejt.“

„Tak mi radši ohřej guláš!“

„Máš rozum,“ s povděkem kvitoval kastelán. „Až na Maříkovou … ona není rafinovaná, ale důležitá.“

„Jen se nevymlouvej! Nakonec v tom nejsi sám, Tománek se do toho taky jen řítí.“

„Byl vždycky moc náhlej.“

„To je neuvěřitelný, jak ty se umíš vyhnout rozumný odpovědi!“

„Znáš Maříkovou?“

„Znám tebe!“

„Tak na mně nechtěj rozumnou odpověď!“ uzavřel tohle zmatené povídání Souhrada.

11

Poručík Tománek doťukal na stroji poslední řádku.

„To by mohlo Šmidrovi stačit, ne?“

Kapitán Drnek zavrtěl hlavou: „Nebude!“

„Jak to? Možnost, že by se zavražděný mohl do chladicího vozu dostat na našem území, jsem přece průkazně vyloučil!“

„To ano. Jenomže zbývá druhá polovina odpovědi: Kdo to vlastně je.“

„To už na mně chcete zázraky, nemyslíte?“

„Ale v tom je přece vtip celého případu! Proč k nám poslali mrtvolu? Prostě zmizela beze stopy … A kde není mrtvola, nemůže být souzený ani vrah! Ti, co vraždili, totiž předpokládají, že nikdy totožnost jejich oběti nezjistíme.“

„A vůbec se nemejlej,“ mrzutě řekl Tománek, „na to nemám dost fantazie. Vražda na našem území spáchána nebyla a popis žádné z pohřešovaných osob na území naší republiky se na zavražděného nehodí. Tak co?“

„Vy nevíte co?“ protáhl Drnek. „Vám nevadí, že z vás nějakej gangster dělá prostoduchýho nazdárka?“

„A víte, že ne?“

Kapitán Drnek pohoršeně poznamenal:

„Žižku na vás!“

Tománek vytáhl z aktovky dva banány. Jeden hodil na stůl před Drnka a druhý si zvolna loupal.

„Když z toho chcete mermomocí udělat vlasteneckou záležitost,“ řekl ironicky, „tak mi poraďte, jak mám v Schirndingu vyšetřovat, jestli se jim náhodou někdo neztratil.“

Kapitán Drnek rozevřel zaprášený spis.

„Do Spolkové republiky jezdit ani nemusíte. Tohle jsem vám našel v archívu … Je to starý případ pašerácké tlupy z Hamburku, která se kdysi pokoušela vybudovat přes naše území kanál do Itálie. Tenkrát jim to nevyšlo, ale zato byli dosti povídaví,“ přistrčil Tománkovi hustě popsaný papír, „tady máte z toho případu jmenný rejstřík!“

Tománek nahlédl do seznamu.

„No nazdar! To je jmen.“

„Jména, o kterých nic nevíme,“ přikývl Drnek. „Jsou vylhaná, jsou pravdivá — kdopak to ví?“

„Ale hlavně vůbec nevíte, jestli můžou mít nějakou souvislost s naším případem.“

„S vaším případem!“ usmál se Drnek a zalistoval ve svazku. „Něco vám přečtu: … vím také, že Bert Angermann chtěl pašovat přes Československo drogy a hodlal k tomu použít chladicích vozů,“

Tománek ho potěšeně přerušil: „To už zní líp!“ A po chvíli se uznale zeptal: „Jak jste na tohle přišel?“

„Na nic jsem nepřišel,“ usmál se Drnek, „já už se jenom opakuju. To vás čeká za třicet let taky.“

„A to je dobře, nebo špatně?“

„Jak vidíte, někdy dobře… Ale jak uvidíte, někdy taky docela špatně.“

„To je na mě moc složitá filozofie,“ řekl Tománek a zahloubal se do jmenného seznamu starého případu.

„Jmen je tu milión, ale co s nima?“

„Nebuďte zabedněný, mladíku!“ pokáral ho Drnek. „Musíme předpokládat, že nejde o smyšlená jména, jinak bychom se tím nezabývali. Držíte tedy v ruce seznam pašeráků z Německé spolkové republiky … Co to znamená?“

„Nedělejte ze mě školáka!“ urazil se Tománek.

„O to se právě pokouším,“ klidně řekl Drnek. „Musíte ta jména trpělivě ověřovat na západní hranici…“

„… u hajnejch!“ ušklíbl se Tománek.

„Spíš u celníků. A hlavně u těch, kteří hodně pamatují.“

Tománek chvíli přemýšlel a pak se usmál:

„Vy bez těch pamětníků nedáte ani ránu!“

„Lepší staří pamětníci než mladí sklerotici!“ lakonicky prohlásil Drnek.

Tománek se na něho podezíravě podíval.

„To myslíte …“

„… obecně, mladíku!“ zdvořile vysvětlil kapitán.

12

Poručík Tománek začal tu úmornou práci velmi agilně. Barták ho pohotově spojil s kádrovým pracovníkem Ústřední celní správy, který Tománkovi neméně rychle vyhotovil seznam starých příslušníků celní služby, o nichž se dalo předpokládat, že mají bohatou paměť. A Tománek se vydal na složitou pouť po celních odbočkách na západní hranici. Poznával desítky celních pracovníků, kteří s ním snaživě jmenný rejstřík probírali. Tu a tam se sice zableskl vzdálený paprsek naděje, někomu se zdálo tohle jméno známé, jiný si myslel, že fotografie zavražděného by se mohla podobat tomu či onomu, ale to všechno se při bližším ověření dočista rozplynulo. A pak přišel den, kdy Tománka už tohle úmorné pátrání přestalo bavit.

Byl zrovna nedaleko Chebu, sbalil tedy krám a rozjel se za Blankou Říhovou.

„Jéje!“ radostně vyhrkla půvabná dívka. „Už jsem si myslela, že jste na mě zapomněl.“

„Nemůžu na vás zapomenout,“ nadějně začal Tománek, ale vzápětí to dosti pošpatnil: „Jste můj hlavní klíč k celému případu.“

„Klíč k případu!“ uraženě opakovala Říhová. „Ale já si snad na to jméno už nikdy nevzpomenu, takže …“ Tománek pochopil, že by to měl nějak spravit:

„Tak ne … to jsem… myslím …“ zazmatkoval a pak to krásně ukončil: „Co dělá bratr?“

„Tloustne!“ lakonicky odvětila Říhová.

„Blanko!“ ozval se ve dveřích hezoun v celnické uniformě. „Máme rychlík …“

Prej Blanko! — žárlivě si pomyslel poručík a nevraživě se na hezouna podíval.

„Poručík Tománek z pražské kriminálky,“ rychle ho představila Říhová.

„Těší mě, Hájek,“ řekl hezoun a usmál se. „To jste vy?“

„Jak to já?“ podivil se Tománek.

Tentokrát zrozpačitěla Říhová a snažila se rozhovor rychle ukončit: „Půjdeme?“ jenomže Hájek byl zřejmě tvrdošíjný skandalista: „Blanka o vás často hovořila …“

„Mirku!“ okřikla ho Říhová.

„A ne?“ prohlásil s předstíranou upřímností celník. Ale v tomto okamžiku se v Tománkovi probudil rytířský duch:

„Proč by o mně nehovořila? Od okamžiku, kdy našla toho zavražděného, ji ustavičně otravuju … A konečně, já o ní mluvím taky!“

„Jistě,“ souhlasil Hájek, „ale služebně!“

Načež se Tománek na Říhovou podíval a slavnostně vyhlásil:

„To se teda mýlíte!“

„Teď už vím,“ usmál se Hájek, „že jsem se vůbec nemýlil … Takže můžeme jít na ten rychlík!“

Říhová jenom vydechla a vyběhla bez rozloučení z kanceláře. Hájek šel zvolna za ní a poručík Tománek by ho nejraději kamsi nakopl. Nějaký moc chytrý frajírek, tenhle celník. Ale fakt je, že když se člověk do někoho zakouká, pak je zase v podobných situacích naopak tupý jako motyka… Ovšem Blanka Říhová byla taky hezky zmatená … takže, no, jistě! Tenhle jedovatý celník mu vlastně pomohl! Proto za odcházejícím Hájkem zašeptal: „Dík, brácho,“

Hájek se ve dveřích otočil:

„Není zač, Blanka mi totiž stejným způsobem popostrčila moji známost s manželkou.“

Tománek spokojeně odjel do Rozvadova, kde si chtěl popovídat s Hříbalem, kterého měl rovněž v seznamu pamětníků.

Prošedivělý celník se mu představil dosti působivě. Odbavoval starší mercedes se západoněmeckou poznávací značkou, který se vracel do Mnichova. Exoticky vyhlížející cizinec mu právě předváděl obsah kufru, kde měl běžné věci: kalhoty, svetr, prádlo, hygienické potřeby a dvě úhledné krabičky. V jedné byly fíky a ve druhé datle.

Hříbal kufr prohlédl a pak dlouho převracel v ruce krabičku fíků. Exotický cizinec mu krabičku vzal, strhl obal a ochotně předvedl její obsah. Hned strčil jeden fík do pusy a druhý nabídl Hříbalovi. Ten zavrtěl hlavou a pokynul svému mladšímu kolegovi, aby mu podal detektor na zjišťování kovových předmětů. Jen přístroj zapnul, spokojeně se usmál.

Měl také proč, neboť už v pátém fíku našel zlatý prsten. A celkem jich bylo v krabičce uschováno deset.

„Já nyc ví!“ povykoval cizinec. „Já vůbec nyc o ten zlato ví… Ve váš kšeft já koupil a vůbec nyc ví!“

„Asi to tam strkají naši zelináři, aby to víc vážilo,“ klidně řekl Hříbal. „Tak se ještě podíváme na datle …“ V datlích bylo těch prstenů ještě osm. To už exotický cizinec nepovykoval a zachmuřeně šel s Hříbalem sepsat příslušný zápis.

Poručík Tománek si na Hříbala počkal v kanceláři. „Taky to nemáte jednoduchý,“ řekl mu na přivítanou. „Vy snad ano?“

„To uvidíte,“ řekl Tománek a podal mu seznam jmen. „Říká vám něco některé z nich?“

Hříbal se pohodlně usadil, nasadil si brýle, chvíli četl a pak začal:

„Skoro všechna jména, co tady máte, mi něco nebo někoho připomínají, ale… to víte, za třicet let služby. Tak třeba Bert Angermann… ten k nám jezdil hodně často, jenže to už bude skoro čtvrt století…“

„Tak daleko ne!“ přerušil ho Tománek.

Hříbal se znovu zadíval do seznamu.

„Alfréd Zimmermann…“ řekl po chvíli zamyšleně. „Když jsem ještě sloužil v Chebu na nádraží, jezdil k nám s vlakovou soupravou jakýsi Alfréd Zimmermann … Byl ze Schirndingu a říkali jsme mu Fredy …“

„Jak byl starý?“

„Je to asi sedm let… Tehdy mu bylo kolem pětatřiceti.“

Tománek rozčilením zčervenal a vyštrachal z aktovky fotografii zavražděného.

Hříbal si ji dlouho prohlížel. Pak odložil brýle a tiše řekl:

„Tu díru v hlavě tenkrát samozřejmě neměl, ale je to určitě on. Byl to pěkně prohnanej pašerák, tak jsme mu to ježdění k nám zatrhli. Znal jsem ho moc dobře …“ Poručík Tománek se radostí neudržel: „Jste chlapík!“

„Bejval… bejval, kamaráde, ještě před těmi sedmi lety. Tenkrát u nádraží točila pivo jedna … no, divoška. A k ní jsme s Fredym chodili na pivo… No jo, ta divoška je čertví kde a Fredy, jak koukám, už to má za sebou.“ Tománek, který ho zkoumavě pozoroval, se najednou zeptal: „Kapitána Drnka náhodou neznáte?“

„Ne … Proč?“

„Jen tak,“ mlhavě poznamenal Tománek. Přece mu nebude vykládat, že jsou tihle pamětníci jeden jako druhý. Hříbal i Drnek. Vyprávějí ty své legendy, jako by přebírali hrách… cizí hrách, ne svůj! Vždycky je pro ně rozhodující atmosféra vzpomínaných událostí, jejich souvislost s dneškem je pro ně nevýznamná.

„Nic není jen tak,“ řekl zamyšleně Hříbal. „Kdopak to Fredymu udělal?“ A vzápětí si sám odpověděl: „Určitě zase nějakej pašerák,“

13

V okamžiku, kdy byl poručík Tománek v Rozvadově radostí celý bez sebe, seděla Blanka Říhová na mládežnickém aktivu v Praze. Příslušným referátům sice naslouchala, ale hlavu měla plnou docela jiné záležitosti. Má zavolat Tománkovi — nebo nemá? Samozřejmě že se to nehodí, dá tím přece zřetelně najevo, že Hájek měl pravdu. Jenomže on ji skutečně měl, tak co?

Tohle váhání vydržela jenom do první přestávky. Vytočila Tománkovo číslo a rozpačitě zapípala:

„Prosím poručíka Tománka …“

„Je mimo Prahu,“ zabručel do sluchátka kapitán Drnek. „Kdo volá?“

„Vlastně… nikdo, prosím,“ zazmatkovala Říhová a bleskurychle položila sluchátko. Zklamaně se vrátila do sálu.

„Tebe rozbolel zub?“ bezelstně se jí zeptala vytáhlá kamarádka Jitka Malá.

Vyhýbavě jí odpověděla. Teprve v polední přestávce se trochu potěšila.

„To je překvapení!“ povykoval na ni přes celou chodbu Barták.

Říhová jej představila kamarádce:

„Redaktor Barták.“

Vysoká brunetka se na stejně dlouhého Bartáka rošťácky podívala:

„Vy tomu nebudete věřit, ale já jsem Malá …“

„Proč ne? Já se za žádnou čáru taky nepovažuju.“

„Jitka.“

„Zbyněk. Ahoj!“

Říhová se na ty dva, kteří si zřejmě od prvního okamžiku perfektně rozuměli, nemohla vynadívat.

„Chceme se dnes podívat na Konopiště,“ pokračovala Malá.

„Výborně,“ pochvaloval si Barták a zamrkal na Říhovou. „Já pozvu kamaráda …“

„Není v Praze,“ vyhrkla Říhová.

„Tak pojedem sami, ne?“

„Jak?“ zeptala se Malá.

„S Vendulou!“

Malá si ho dotčeně změřila.

„Ona má auto?“

„Kdo?“

„Vendula!“

Barták se usmál:

„Vendula je moje škodovka.“

Malá si zhluboka vydechla:

„Proto …“

A když Barták hned po aktivu obě děvčata do vozu nakládal, Malá si sedla vedle něho a s odzbrojující samozřejmostí prohlásila:

„Mám dlouhé nohy …“

A vyjeli…

Stalo se to hned kousek za Prahou. Barták právě hudroval na odbočující vůz, který hodil blinkry v poslední chvíli, když Říhová vykřikla:

„Zastavte!“

Barták poslušně odbočil na odpočívadlo a zastavil. „Co jančíš, Blanko?“ zeptala se Malá.

Říhová rozčileně ukázala před sebe, kde stál západoněmecký kamión, na jehož boku byl křiklavý nápis: HANS ZOLDER — HAMBURG …

„To je on!“

Malá s Bartákem se po sobě nechápavě podívali.

„Hans Zolder bylo napsáno na tom čtverečkovaném papíru. Teď jsem si vzpomněla!“

„Ne!“ překvapeně zatřepal hlavou Barták. „To je to jméno, co na vás Tománek loudil?“

„Jo. Vím to jistě!“

Západoněmecký kamión se zvolna rozjel.

„Co budeme dělat?“ zaváhal Barták.

„Jedeme na Konopiště povečeřet!“ důrazně se ozvala Malá.

„Počkej, Jitko!“ netrpělivě řekla Říhová. „To je strašně důležitá věc.“

A stručně jí vysvětlila, proč ji tohle jméno vyvedlo z míry.

„Pojedeme za ním!“ rozhodl se Barták.

„Jestli si myslíte,“ ironicky řekla Malá, „že je ten kamión zas plnej mrtvol, tak prosím.“

Barták si sice nic takového nemyslel, nicméně se za kamiónem rozjel.

„Doufám,“ poznamenala Malá, „že jede alespoň do Itálie…“

„To ho máme nechat klidně projet?“ namítla Říhová. „Nebo co chceš dělat?“

Malá se na Bartáka pousmála:

„Budu se držet řidiče. To je jediná jistota v téhle zmatené situaci.“

Kamión nasadil slušnou rychlost, takže měl Barták co dělat, aby ho udržel v dohledu.

„Že byste přidal?“ pobídla ho Říhová.

Barták poslušně sešlápl plynový pedál až k podlaze a povzdechl si:

„Vydrž, Vendulo! Tahle slečna si tě zřejmě plete s jaguárem.“

Vendula vydržela, ale nevydržel hlídkový příslušník VB na motocyklu. Když se v jedné vesnici kolem něho mihla Bartákova škodovka nejméně osmdesátikilometrovou rychlostí, našlápl motorku a začal auto pronásledovat. Dalo mu to dosti práce, než je dohonil.

„Doklady, prosím!“

Barták mu je podal a Říhová dosti netrpělivě poznamenala:

„Moc spěcháme, soudruhu!“

„To jsem viděl,“ odsekl příslušník VB. „Kolik jste měl na tachometru v té obci?“

„Něco přes osmdesát,“ odpověděl popravdě Barták. Podal příslušníkovi celnický průkaz. „Ale já musel jet rychle ze služebních důvodů,“

„Možná,“ přerušil ho příslušník VB, „že musíte jezdit kolem celnice rychle, ale nevím, proč byste musel porušovat dopravní předpisy tady za Pelhřimovem.“

„To je fakt!“ usmála se Malá.

„Honím jeden kamión,“ snaživě vysvětloval Barták, „a teď mi zase ujede!“

Příslušník VB si se zájmem prohlédl obě půvabné dívky, které si na tuhle cestu vyměnily celnické uniformy za velice slušivé oblečení.

„Honíte podloudnický kamión a tyhle dámy jsou nepochybně z Interpolu, ne?“ vrátil Bartákovi doklady a věcně dodal:

„Byl jste pravdomluvný, alespoň pokud se týká té rychlosti, takže to bude jenom za stovku,“

Pak se na okamžik zamyslel.

„Jestli snad potřebujete skutečně něco služebně vyřídit, odvezu vás k nám.“

„Kdepak!“ nesouhlasil Barták. „Ten kamión je zamotaný do vraždy v chladicím voze. Takovou věc nemůžu vyřizovat po telefonu!“

Tohle už bylo pro příslušníka VB příliš. Rázně otevřel dveře škodovky a rozhořčeně si ulevil:

„A támhle pod kopcem čeká komisař Maigret! Vystoupit a fouknete si do balónku!“

Barták pochopil, že jakékoli vysvětlování je teď zbytečné. Trpělivě se obligátní zkoušce na alkohol podrobil, pak zaplatil sto korun a pokračoval v cestě.

„A můžeme jet zpátky,“ usmála se Malá.

Také Říhová zapochybovala:

„Teď už ho nedohoníme,“

„Já to nezabalím!“ tvrdošíjně prohlásil Barták.

„Konečně,“ protáhla Malá, „povečeřet můžeme kdekoliv. Ale ujišťuju vás, vážení, že hlad mám jako tygr.“

Zanedlouho dojeli do Jihlavy a Barták zastavil na křižovatce.

„Kam teď? Na Brno, nebo na Znojmo?“

Říhová se beze slova rozběhla ke dvěma příslušníkům VB, kteří si nedaleko křižovatky cosi povídali. Chvíli se s nimi o čemsi dohadovala a pak se rychle vrátila.

„Kamión jel na Znojmo. Je to pár minut, klidně ho dohoníme.“

„Jak jste to tak rychle vyřídila?“ zeptal se Barták.

„Řekla jsem, že mám v tom kamiónu kamarádku — stopařku. Kdybych jim řekla pravdu, kdoví jak by to zase dopadlo,“

14

Poručík se vrátil do kanceláře pozdě večer a zastihl kapitána Drnka právě na odchodu.

„To jsem rád,“ zahalekal rozzářený Tománek.

Drnek si tedy znovu sedl a čekal, čím ho poručík překvapí.

„Chcete znát jméno zavražděného?“ ledabyle se zeptal Tománek.

„No…“ usmál se kapitán, „teď by mě už spíše zajímalo jméno vraha.“

Tománek si znechuceně sedl naproti němu.

„Vy jste číslo!“

„Tak spusťte!“

„Zavražděný muž z chladicího vozu se jmenuje Alfréd Zimmermann … a byl to dosti známý pašerák ze Schirndingu!“

„To je fakt?“ přimhouřil oči Drnek.

„Fakt!“

„Kdo ho poznal?“

„Jeden starý celník … Hříbal z Rozvadova.“

„Výborně! Udělal jste to perfektně, mladíku,“ pochválil ho Drnek.

„Vyšlo mi to,“ potěšeně souhlasil Tománek. Ale vzápětí dodal: „No, vlastně to vyšlo nám, byl to přece váš nápad.“

„Ale vaše dlouhé lopocení.“

„To teda určitě.“

Drnek se na spokojeného Tománka chvíli díval.

„Jaký je to pocit vyluštit takový rébus?“

„Fantastický!“ vyhrkl Tománek. Ale hned pro jistotu pokračoval: „Jenom mě teď nezačněte zase školit, jak se vyplácí trpělivost a důslednost…“

„Právě se školíte sám!“

Tománek zamkl spisy do trezoru a přívětivě Drnka pozval:

„Nepůjdeme na krapánek červenýho?“

„Proč ne,“ souhlasil Drnek. „Platím já.“

„Nesmysl… Je to můj první úspěch!“

„Vlastně máte pravdu. Případ mrtvého muže v chladicím voze pro vás skončil.“

„Škoda!“

„Najednou!“ usmál se Drnek. „Tak si vyjeďte do Schirndingu a vyšetřujte dál!“

„Tohle jsem vám říkal před nedávnem já …“

„… no, a teď to říkám já,“ řekl pohotově Drnek. „Šmidra bude spokojený, gangsterům za hranicí jejich finta nevyšla. A to je úspěch!“

„Ráno to sepíšu,“ sliboval Tománek.

„Uděláme to raději hned, ne?“

„Teď už se to snad pro tu chvíli nezblázní.“

„Jestli ráno nebudete mít třeba jinou práci,“ trochu mlhavě vyhrožoval Drnek. „Volala vás totiž slečna Nikdo. Já si myslím, že to byla určitě ta vaše korunní svědkyně, co nosíte její fotografii po kapsách …“

„Blanka Říhová?“

„Kdo jinej? Ta pihovatá vás už nevolá nejmíň půl roku.“

„Ale co by tady dělala Říhová? A jak víte, že bude zítra volat?“

„Nevím, jenom si to myslím,“ řekl Drnek a sedl si za psací stroj. „Diktujte, budu psát!“

A zatímco poručík Tománek diktoval z Hříbalova svědeckého protokolu zprávu pro majora Vaňka, zabývala se Říhová v Hatích u Znojma podobnou činností. Vedoucímu celní odbočky Burdovi sice nediktovala, ale vyprávěla příběh mrtvého muže v chladicím voze. Když domluvila, Burda zaváhal.

„No jo, ale co s tím? Jenomže na druhé straně… Tak víte co, důkladně si ho prohlídnem.“

Kamión firmy Hans Zolder odbavovali dva starší celníci a příslušník pasové kontroly. Barták, Říhová a Malá se postavili opodál.

„Jestli je ten stěhovák plnej šunky,“ povzdechla si Malá, „tak mě to určitě zlomí.“

„Neruš!“ pokárala ji Říhová. „To je nervák.“

„Kamión veze hračky z umělých hmot,“ oznámil Burdovi jeden z celníků. „Na to má papíry …“

„Důkladně prohlídnout!“ nařídil Burda.

„Ale …“ zaváhal celník, „celní plomby z Hamburku jsou evidentně neporušené.“

„Nevadí… prohlídnout!“

Celník strhl plomby a rozevřel křídlová vrata kamiónu. Jeho kolega hbitě vydoloval ze záplavy balíčků ten nejbližší a roztrhl ho … žádné hračky z umělých hmot tam nebyly. Kamión firmy Hans Zolder byl plný pašovaných amerických cigaret.

Burda se na Říhovou přívětivě usmál:

„Gratuluju! To jsme tady už dlouho neměli… pašeráky americkejch cigaret ve velkým! Celní plomby neporušený, ale papíry falešný.“

Oba řidiči kamiónu se mu horlivě snažili vysvětlit, že oni nic… v Hamburku jim dali zaplombovaný kamión i papíry, jak mohli tušit, co vlastně vezou? Podvodníci jsou u firmy Hans Zolder, oni ne!

„To už je záležitost jiných orgánů,“ řekl Burda a šel zavolat Bezpečnost.

„Moment!“ zarazila ho Říhová. Vydolovala z kabelky vizitku. „Zavolejte do Prahy!“

Kapitán Drnek doťukával závěr zprávy pro majora Vaňka, když mu na stole zadrnčel telefon.

„Kdo teď v noci ještě …“ zabručel Tománek.

„Kdo volá tak pozdě,“ řekl Drnek, „má asi důvod…“ Zvedl sluchátko. „Prosím… ano, je tady,“ podíval se na Tománka, „ne, klidně povídejte, já mu to vyřídím…“ Chvíli pozorně naslouchal a potom málem utrhl šňůru. „Cože! Zopakujte to ještě jednou!“ přitáhl si blok a psal a psal.

Tománek zvědavě natahoval krk, ale v Drnkově čmáranici se ne a ne vyznat.

„To jsou věci!“ pokračoval Drnek do sluchátka. „Tak dík, kamaráde! Okamžitě jedeme.“ Zvolna položil telefon a přemýšlel.

„Co se děje?“ naléhal Tománek.

Drnek však už vytáčel číslo:

„Kapitán Drnek … přistavte vůz!“

Teprve potom definitivně položil sluchátko, pohodlně se usadil do židle a spokojeně se usmál.

„Tak vy tedy na dobrýho strejdu kriminalistů nevěříte?“

„Ne!“ popuzeně vydechl už nakvašený Tománek.

„A dobře děláte. Je jiná doba, strejdové odešli do důchodu a na jejich místo se tlačí hezká děvčata,“ šklebil se Drnek. „Říhová na nás čeká na celnici v Hatích u Znojma. A vedle sebe má kamión plný pašovaných cigaret!“

15

Vedoucí celní odbočky se projevil jako pozorný hostitel. Nakrmil nejenom hladem omdlévající Jitku Malou, ale i Říhovou a Bartáka, kteří samým rozčilením naopak moc chuti k jídlu neměli. Takže všem ty tři hodiny čekání na pracovníky pražské kriminálky dosti rychle uběhly.

Podstatně pomaleji však ubíhal čas oběma řidičům zadrženého kamiónu, kteří seděli v koutku revizní síně celnice a nervózně vypalovali jednu cigaretu za druhou, byť už mohli tušit, že si z té obrovské zásoby v kamiónu příliš nepokouří.

Jakmile Říhová zahlédla ve dveřích Tománka, rozběhla se k němu.

„Přece jsem si vzpomněla …“

Tománek se na ni podíval a rozpačitě si zamnul bradu. Najednou se rozhodl, naklonil se a políbil ji kamsi mezi ucho a pravý spánek.

„Bylo to mohutný, Blanko!“

Říhová vyděšeně zamrkala, neboť tohle se stalo před zraky mnoha celníků, i Bartáka a Jitky Malé.

„Tak to bychom měli,“ klidně komentoval Tománkovu dvornost kapitán Drnek.

„A bude celnicko-detektivní svatba,“ zahalekal Barták.

„A my půjdeme za družičky!“ dodala stejně hlasitě Malá.

„Zatím se bavte,“ doporučil jim Drnek, „my se dáme do práce!“

Začali Karlem Regnerem. Vypověděl spoustu nezajímavých věcí: Nastoupil u Hanse Zoldera v Hamburku před týdnem a tohle byla jeho první cesta. Dostal papíry, podle kterých měl odvézt hračky z umělých hmot přes Československo do Milána. Kamión byl zapečetěný, jak mohl vědět, že veze americké cigarety?

Stejně nezajímavě začal Wilhelm Dark. U Hanse Zoldera pracuje už delší dobu, ale o pašovaných cigaretách docela nic neví. Je poctivý člověk, a žádný pašerák!

Drnek nic jiného neočekával, takže zachoval klid. Ale Tománka tenhle mátožný způsob výslechu natolik rozpálil, že přestal dbát na německou gramatiku a rozjel se jako namydlený blesk: „Kdo je Hans Zolder?“

Wilhelm Dark bystře zaznamenal změnu ve vedení výslechu. Téměř uctivě Tománkovi odpověděl:

„Malý podnikatel. Má jeden kamión a vozí zboží po celé Spolkové republice.“

„I do Schirndingu?“

Jenom na zlomek vteřiny Dark zaváhal:

„Ano … samozřejmě.“

„Na nádraží?“ tvrdě pokračoval Tománek.

Drnek zhluboka vydechl a prohlížel si nehty. Zřejmě s tímto jednoznačným způsobem kladení otázek dvakrát nesouhlasil.

Dark zatěkal očima, ale klidně odpověděl:

„Jistě…“

Tománek užuž vytahoval z aktovky fotografie zavražděného Zimmermanna, ale tentokrát ho Drnek zarazil. Perfektní němčinou se zeptal:

„Vy jste povoláním řidič, pane Darku?“

„Samozřejmě!“

„Jak dlouho už pracujete u Hanse Zoldera?“

Dark se zamyslel:

„Asi dva roky.“

Tománek se na Drnka netrpělivě podíval. Bylo však jasné, že ho kapitán tentokrát ke slovu pustit nehodlá. „U které firmy jste jezdil předtím?“

„Pracoval jsem v hamburském přístavu.“

„Co jste tam dělal?“

„Na jeřábu.“

„To zatím stačí, pane Darku,“ řekl Drnek a pokynul Tománkovi, aby přivedl druhého řidiče. Poručík chtěl sice něco namítnout, ale když zahlédl Drnkovu ledovou tvář, raději toho nechal a přivedl Karla Regnera.

„Proč jste nastoupil u Hanse Zoldera, pane Regnere?“ začal Drnek mírně.

„Jsem profesionální řidič a jdu tam, kde si můžu vydělat,“ rychle odpověděl Regner a vyplivl žvýkačku do popelníku. „Hans Zolder mi právě tohle nabídl.“

„Vy se s ním znáte?“

„Vůbec ne. To místo mi zprostředkoval Dark.“

„S ním se znáte dobře?“

Regner se usmál:

„Chodili jsme do stejný hospody.“

„Kde?“

„V Schirndingu.“

Tománek se zavrtěl na židli, ale vzápětí se uklidnil a soustředěně poslouchal.

„Kdy to bylo?“

„Asi před rokem.“

„Jak se ta hospoda jmenovala?“

„Neměla žádný jméno, ale patřila Alfrédu Zimmermannovi,“ s naprostým klidem odpověděl Regner.

Drnek si jenom zamnul čelo, ale Tománek napětím málem rostl do stropu.

„Pan Dark se znal dobře s panem Zimmermannem?“

„Moc dobře, hrávali spolu karty.“

„Kde v té době pracoval pan Dark?“

Regner se na Drnka pohoršeně podíval:

„Nevím, pane komisaři, proč bych vám měl povídat něco proti svýmu kamarádovi?“

„Vy máte dojem, že pan Dark dělal něco špatného?“

„No to ne!“

„Tak odpovězte!“

„Já si myslím, že pan Dark neměl stálou práci. Jezdil do Hamburku a obstarával nějaké věci.“

„Jaké věci?“

„No ty, co souvisely s dopravou pro pana Zoldera.“

„Pan Zolder jezdil také do Schirndingu?“

„Ne, toho jsem tam nikdy neviděl.“

„Kdy jste byl naposled v Zimmermannově hostinci?“

„Než jsem odjel do Hamburku.“

„To bylo kdy?“

„Když jsem končil v Schirndingu práci… asi před měsícem, měl jsem čtrnáct dní volno a potom jsem nastoupil u Zoldera.“

„To jste se s panem Zimmermannem rozloučil, ne?“

„Už v hospodě nebyl.“

„Jak to?“

„Prodal ji a odstěhoval se do Hamburku.“

„V Hamburku jste s ním mluvil?“

„Proč bych s ním měl mluvit?“ upřímně se podivil Regner. „Už jsem ho neviděl.“ Pousmál se. „Mě konečně nikdy nezajímal on, ale jeho pivo a bavorský zelí, to měl vynikající.“

„Místo, které vám zprostředkoval Dark, bylo dobře placené?“

Regner vystrčil mohutné břicho a lišácky Drnkovi sdělil:

„Moc dobře placený, pane komisaři. Ale to snad nemá s těma pašovanejma cigaretama nic společnýho? Nebo má?“

„Když je něco moc dobře placené,“ stejně lišácky řekl Drnek, „tak v tom vždycky něco je.“

„Může bejt,“ souhlasil Regner, „jenomže já to z takovýho hlediska nezkoumal.“

„Zkoumal nezkoumal,“ téměř přátelsky řekl Drnek, „fakt je, že jste vezl plný kamión pašovaných cigaret.“

„Z vašeho hlediska je to fakt,“ přikývl Regner a zazíval tak mocně, že mu zapraskalo v sanicích.

Drnek se neubránil úsměvu.

„Už jste utahaný, co?“

„To teda jsem, pane komisaři…“

„Jsem kapitán,“ opravil ho Drnek.

„Konečně!“ ulevil si Tománek česky. „Už jsem myslel, že si toho komisaře necháte.“

„Jak bych nebyl utahanej,“ klidně pokračoval Regner, „jedu z Hamburku na jednu zápřež. Dark mě nechtěl vystřídat, bolela ho hlava, nebo co … prej se raději vyspíme ve Vídni, říkal.“

„Už jste s Darkem někdy předtím v kamiónu jel?“

„Přece jsem vám říkal,“ netrpělivě odpověděl Regner, „že tohle byla naše první společná cesta. A doufám, že poslední…“ Najednou se zničehonic rozčilil: „Nikdy jsem s policajtama nic neměl, a teď? To mi teda doporučil kšeft! Speditér Hans Zolder, má jeden jedinej kamión, už to mě mělo trknout, co to asi bude za džob! Nějaká švindlfirma, a mě přistrčili jako bulíka,“

Jeho rozhořčení bylo tak opravdové, že se Tománek neubránil úsměvu.

„Nějak jste se na svého kamaráda rozzlobil.“

Regner ho rázně usadil: „Představte si v mý pozici sebe, a pak se zeptám já vás, jak se bavíte!“

„To bych se asi moc nebavil,“ souhlasil Tománek.

„Aha! Tak co se divíte?“

„Vy říkáte, pane Regnere,“ vracel se Drnek tvrdošíjně k původní otázce, „že jste vlastně Darka za volantem neviděl?“

„To říkám a to je pravda.“

Za pár minut nato přivedl Drnek překvapeného Darka do kabiny zadrženého kamiónu a nařídil mu, aby ho kousek provezl. Dark se o to poctivě snažil, téměř zoufale si prohlížel záplavu páček a knoflíků, nesměle sáhl tam či onam a vytrvale mačkal spojkový pedál, což mu zatím vůbec nic neřešilo.

„Jsem nervózní,“ omlouval se Drnkovi.

„Tak nebuďte,“ vlídně mu doporučil jízlivý kapitán. Dark nakonec správnou díru pro klíček od zapalování sice našel, jenomže tím to neskončilo. Motor nenastartoval, i když vystřídal kdejaký hejbl. Jeho marné pokusy skončily v okamžiku, kdy elektrické ostřikovače zaplavily přední sklo kabiny proudem vody.

A pak už se nic podstatného neudálo. Drnek naložil oba řidiče do služebního vozu a odeslal je s doprovodem na příslušné místo do Prahy. Zároveň zařídil převoz zadrženého kamiónu.

Tománek si počkal na vhodnou příležitost a melancholicky mu vyčetl:

„Jste spokojený, že jste mě nepustil ke slovu?“

„Jsem,“ přikývl Drnek, „byl jste na nejlepší cestě…“

„… dokázat,“ vyhrkl Tománek, „že má něco společnýho s vraždou Zimmermanna!“

„Kdo?“

„Ten falešnej řidič Dark.“

„Vy to víte?“

Tománek se dosti nedisciplinovaně zašklebil:

„Vám nestačí, co povídal ten strejda Regner? Schirnding… hostinský Zimmermann hrál s Darkem karty a Hans Zolder …“

„Vy jste přesně věděl, co strejda Regner vypoví, když jste se při výslechu Darka rozjel do plných?“

„Dobře… dobře,“ pochopil Tománek. „Ale Regnera bych klidně pustil.“

„Vy byste tu klidně pustil,“ ironicky odříkával Drnek, „tu klidně zavřel… Co kdybyste nechal taky kousek práce vyšetřujícímu odboru, milý doktore?“

„Když už si tak děláte legraci,“ důrazně ho upozornil Tománek, „nenapadlo vás náhodou, kdo má vlastně hlavní zásluhu na tom, že se můžete tak nehorázně vytahovat?“

„Ale napadlo,“ řekl Drnek, „sedí na zadním sedadle Bartákovy škodovky, a jestli si k ní brzo nepřisednete, tak určitě usne.“

16

„Je obdivuhodné,“ uznale prohlásil šéfredaktor Jašek, když mu Barták vylíčil podivuhodnou historku pašeráckého kamiónu, „co všechno dokážete vymyslet a udělat jenom proto, abyste si pořídil novou známost.“

Nevyspalý Barták neměl na podobné vtípky náladu.

„Jdu spát, zítra to napíšu.“

Moc toho však nenaspal. Zadrnčel telefon a ve sluchátku se ozval rozezlený Souhrada:

„Co je s váma? Před měsícem jsme se přece jasně domluvili, že se dnes sejdeme na obědě v Berjozce! Tománka tahám z postele, tebe tahám z postele… tak ten náš spolek rozpustíme, a hotovo!“

Když se potom všichni se značným zpožděním v Berjozce sešli, Souhrada jejich výmluvy, že strávili celou noc kdesi na celnici v Hatích, nevzal na vědomí.

„Vaše detektivky mě vůbec nezajímají. Máte držet slovo!“

A soustředěně se pustil do jídla. Avšak Tománek s Bartákem byli stále ještě v zajetí vzrušující události a neustále ji ze všech konců přemílali. Mrzutého kastelána to nakonec tak popudilo, že si provokativně četl noviny.

„Nono!“ pokáral ho Barták.

„A co? Vy dva se bavíte, a já se nudím. Jediný, co z té vaší bondyády stojí za zmínku, jsou vaše nový slečny.“

„Stejnej jako můj šéfredaktor,“ povzdechl si Barták. „Ale kapitán Drnek má zřejmě o pár závitů víc, než jsem předpokládal.“

„Totéž řekl on o tobě,“ usmál se Tománek, „když mu Blanka vylíčila, jak ses do honičky za kamiónem zapálil.“

„Marně si lámu hlavu,“ řekl kastelán, „jestli teď z vás mluví atavistický lovecký pudy, anebo nějakej zakrnělej sexuální komplex.“

„Rosteš, rosteš,“ uznale poznamenal Barták.

„Vůbec nerostu,“ rázně odmítl podobnou možnost kastelán, „jenom si klidně v Drahoslavicích žiju a nemyslím si o sobě bůhvíco.“

„To seš celej ty!“ rozhorlil se náhle Barták. „Valím si svou kuličku a celej svět okolo mi může bejt ukradenej…“

„Je to fakt, kasteláne,“ souhlasil Tománek, „vždyť ty si nepustíš blíž k tělu ani tu ministerskou slečnu, protože se bojíš, abys třeba neměl zbytečný starosti.“

Souhrada upíjel víno a klidně své kamarády pozoroval.

„Už ani hádat se nebude!“ znechuceně poznamenal Barták.

„Nepřijel jsem za váma proto, abych se hádal.“

„A je to!“ usmál se Tománek.

„Jinak si samozřejmě myslím,“ pokračoval kastelán, „že je moc starostí, který nepadaj z nebe, ale že si je lidi zbytečně přidělávají.“

„A já si zase myslím,“ řekl Barták, „že tvoje drahoslavická idyla je otřesnej druh pohodlnosti.“

Kastelán jenom pokrčil rameny, přivolal číšníka a objednal si ještě dvě deci vína.

„Když jste mě tak prokádrovali,“ řekl potom, „kdepak se sejdeme příště?“

Rychle se dohodli, ale nikdo z nich netušil, že se příští schůzka z důvodů, které nebudou o nic méně vzrušující než historka s pašeráckým kamiónem, už neuskuteční …

17

„Čeká nás Šmidra,“ ohlásil druhý den ráno kapitán Drnek Tománkovi.

Drnek neřekl nic, vzal si složku a šel první. Tománek se za ním loudal s dosti pyšnou představou. Odevzdali vyšetřovákům případ skoro na talíři, takže co?

Tománek to rychle ocenil: „Bude klepání na ramena.“

Major Vaněk rozhodně neměl mezi podřízenými pověst zábavného povídálka. Nemiloval zbytečné řeči, alkohol, cigarety a švestkové knedlíky. Proč právě švestkové knedlíky, když mu je v kanceláři stejně nikdo ještě nikdy nenabídl, to byla malá záhada, nicméně se to všeobecně tvrdilo.

„Je vám jasné, že tohle se vám stane jednou za čtvrt století?“ začal nevýrazně.

Kapitán Drnek znal svého představeného téměř patnáct let, proto se do ničeho nehrnul a vyčkával. Ale Tománek byl natolik v zajetí svého úspěchu, že se ihned klábosivě přidal: „Jistě, soudruhu majore, kdypak zase najdete zavražděnýho v chladicím voze?“

„Mluvím o něčem jiném, soudruhu poručíku,“ stroze řekl Vaněk. „O tom, že vás profackovalo štěstí úplně nehorázným způsobem!“

„Já nevím…“ zmateně reagoval Tománek a podíval se na Drnka. Ten si však klidně prohlížel hřbet svého zápisníku a tvářil se nezúčastněně.

„Napsali jste zprávu,“ pokračoval major Vaněk, „jako by ta honička za pašeráckým kamiónem byla málem součástí vašeho operativního plánu. Ale přitom stačilo, aby si ta soudružka od celníků namísto Konopiště vybrala třeba hospodu U Pinkasů — a kde jste byli?“

Nikdo mu neodpověděl. Kapitán Drnek to považoval za bezúčelné a Tománek se nezmohl ani na slovo. Nevypadalo to ovšem, že by Vaněk nějakou odpověď očekával, protože vzápětí pokračoval v monologu: „Zadržení pašeráckého kamiónu je vyloženě celnická záležitost, která vám spadla do klína.“ Zamával podškrtanou zprávou. „A vy namísto toho, abyste se drželi podstaty prokázaného trestného činu podloudnictví, zmateně kombinujete vraždu s pašeráky — a nevíte, na koho vlastně střílíte!“

Užaslý Tománek jenom zíral. Takhle umývat kapitánovi hlavu! To přece nebylo spravedlivé. Drnek věděl naprosto přesně, co chce. Ještě víc ho však udivovalo, že si to jeho představený klidně nechává líbit. No jo, asi se Vaňka bojí, nebo chce mít klid, čert ví…

„V celé věci je několik zásadních nesmyslů,“ zarputile odříkával Vaněk. „Je to za prvé názor, že Zimmermann nám na kus papíru ještě z posledních sil napsal nějaký vzkaz o Hansu Zolderovi… za druhé stanovisko, že nám nejdřív poslali zavražděného Zimmermanna v chladicím voze a za pár dní nato jeho vraha jako falešného řidiče pašeráckého kamiónu. Tyhle dva zásadní nesmysly vás dovedly k tomu, že jste nepostřehli to hlavní: Wilhelm Dark je pašerák a doprovázel kamión jenom proto, aby si první cestu sám ohmatal.“ Podíval se na Drnka. „K tomu se laskavě vyjádři!“

„V tom, cos říkal,“ klidně odpověděl Drnek, „je několik omylů … Zimmermann nám na kusu papíru žádný vzkaz neposlal a ten hadr, co našla Říhová, neměl nejen s vraždou, ale ani s pašeráctvím Hanse Zoldera nic společného. Měl jsem několik rozhovorů se železničáři, kteří jezdí s vlakovými soupravami do Spolkové republiky. Ti mi shodně potvrdili, že najít v prázdném vagóně kus papíru s jakýmkoliv jménem není nic neobvyklého. Někdy se načmárá jméno toho, kdo bude vagón nakládat nebo vykládat, křídou na dveře, jindy na kus papíru. Teď víme, že Hans Zolder v Schirndingu vagóny nakládal i vykládal. Je tedy jediné rozumné vysvětlení, že ten čtverečkovaný papír byl jedním z tisíců, které se v prázdných vagónech povalují. Díky tvrdošíjnosti poručíka Tománka dostal ten papír jiný smysl, a mám dojem, že to na škodu věci nebylo.“

„To zní rozumně,“ rychle připustil major Vaněk. „Jestlipak jste té soudružce od celníků alespoň poděkovali?“ Kapitán Drnek se na Tománka usmál.

„Tohle zařídil poručík Tománek perfektně.“

Tománek si zhluboka vydechl, ale ovládl se a mlčel. Snad hlavně proto, že ho Drnek pod stolem nakopl do kotníku.

„Druhý tvůj omyl spočívá v tom,“ pokračoval kapitán, „že se snažíš oddělit vraždu Zimmermanna od pašeráckého kamiónu jenom proto, že to vypadá nesmyslně. Ano, vypadá to naivně, ale proč? Protože neznáme pozadí celé věci. Sám ses u mnoha vražd přesvědčil, že to, co zpočátku vypadlo velice logicky, bylo nakonec nesmyslné, a to, co vyhlíželo nesmyslně, bylo nakonec logické. Ale málokdy to byl první dojem, soudruhu majore!“

„To nejsou argumenty,“ zavrčel major Vaněk, „to přednáším na škole.“

„Jestliže mám pravdu teoreticky,“ usmál se Drnek, „proč ji popíráš v praxi?“

„Protože máme nějaký řád!“ vybuchl major Vaněk. „Je tady vyšetřovací odbor, měls jim poznatky předat, a ne zatepla vystřílet prach! Tohle ti vytýkám, a ne tvoje přesvědčení, že vražda a pašeráctví k sobě patří!“

„Tak to beru,“ souhlasil Drnek.

„Chtěls mít rychle výsledek, tak ses rozjel.“

Drnek se zašklebil na Tománka.

„Jo, trochu jsem se tady před mladým vytahoval. Třeba zrovna tím, že jsem si Darka posadil za volant kamiónu.“

„Plácáš!“ okřikl ho Vaněk. „Ty moc dobře víš, že právě tohle hloupé nebylo. Na to by major Jelínek z vyšetřovacího odboru přijít nemusel.“

„Protože by neměl po ruce kamión?“

„Samozřejmě!“ odsekl major Vaněk a vyzval Tománka. „A co vy?“

Tománek, který si až dosud připadal jako v hledišti nějakého divadla, se zničehonic projevil jako myslitel: „Moc jsem tomuhle rozhovoru nerozuměl, soudruhu majore, ale domnívám se, že nám nadáváte. Tak jsem si to v duchu rovnal… Před několika dny jsme nevěděli docela nic. Teď jsme zjistili nejenom totožnost zavražděného, ale i nezvratné souvislosti vraždy s pašeráckým kamiónem Hanse Zoldera. Co z toho byla šťastná náhoda a co ne, to je snad pro konečný výsledek lhostejné. Přece stačilo, aby ten celník Hříbal, který nám ztotožnil Zimmermanna, byl starý sklerotik a na nic si nevzpomněl — a byla to zase náhoda, jenomže pro změnu nešťastná!“

„Co mi tady sečítáte náhody!“ mrzutě ho pokáral Vaněk. „O to přece vůbec nejde. Vytýkám vám, že jste se zmateně pletli do řemesla majoru Jelínkovi.“ Vrátil Drnkovi podškrtanou zprávu. „Doplníš to o všechny vaše logické i nelogické dedukce a předáš majoru Jelínkovi.“

„Provedu, soudruhu majore.“

Major Vaněk se podíval na hodinky.

„Už asi čeká nadporučík Borůvka …“

Kapitán Drnek se zvedl, ale vzápětí se zase posadil. Major Vaněk se za celou dobu poprvé poněkud pousmál: „Jen si počkej!“

Otevřel dveře kanceláře a vpustil dovnitř příšerně holohlavého chlapíka, který se na Drnka přátelsky zašklebil.

„Splnil jsem rozkaz, soudruhu majore!“ důrazně oznámil Vaňkovi.

Major, který stál těsně vedle něho, se štítivě odvrátil. „Je z vás hrozně cítit kouř!“

„Dělal jsem na tom celou noc,“

„To není důvod, abyste ji zároveň prokouřil!“ Nadporučík Borůvka podal Vaňkovi úhledné desky a opět na Drnka významně zamával vztyčeným palcem. Vaněk si sedal za psací stůl, ale tahle němohra mu neunikla.

„Chcete snad kapitánovi něco říct?“

„Tohle mu řeknu rád,“ prohlásil Borůvka. „Z té záplavy otisků v chladicím voze jsme bezpečně určili čtyři. Jsou průkazně použitelné a patří Wilhelmu Darkovi.“

A bylo ticho… Major Vaněk listoval v daktyloskopické expertize, kapitán Drnek si zamyšleně kroutil kadeř vlasů nad levým uchem a Borůvka s Tománkem se na sebe usmívali.

„Tím pro vás případ Zimmerman skončil,“ řekl konečně Vaněk. „Gratuluju,“

Jen za sebou zavřeli dveře Vaňkovy kanceláře, Tománek si postěžoval:

„Šmidra mě popudil.“

„Velká zábava s ním není,“ souhlasil Drnek, „ale je obdivuhodný, je jako foxteriér… strašně rád se pere.“

„Jenomže se krásně blamoval.“

Kapitán Drnek mu poklepal na čelo.

„Myslete, mladíku! Mohl si přece napřed zavolat nadporučíka Borůvku z daktyloskopie — a potom nás! To by se asi neblamoval?“

„Asi ne.“

„Jenomže on tu hádku s náma cílevědomě riskoval. Neznal ještě daktyloskopickou expertizu, takže se mohl hádat, protože na tom byl stejně jako my!“

Tománek chvíli uvažoval.

„Ale pochválit nás mohl.“

„Pokud se pamatuju,“ usmál se Vaněk, „pochválil za těch patnáct let dva lidi… ale na druhé straně zachránil spoustu dalších od průšvihu. Protože se s nima tvrdě hádal o názor. Jednou možná na to přijdete, jakou cenu mají náčelníci, kteří sice na každém kroku nerozdávají pochvaly, ale zato u nich máte jistotu, že vás nenechají spadnout do žumpy a že se s váma perou jako foxteriéři, i když tím občas riskují blamáž.“

„Řekls to hezky,“ poznamenal nadporučík Borůvka, „ale tu lahvinku červenýho neukecáš.“

„Máš jich u mě pět.“

„Bratislavskou svíčku?“

„Nebo Vavřinečka.“

„Moment!“ zarazil je Tománek. „Ty lahvinky jdou na mě!“

„Přestože máte dneska přesně dvacet osm let.“

Tománek se potěšeně usmál.

„Vy to víte?“

„Mám krapánek jiné starosti,“ urážlivě vyhlásil Drnek, „než hlídat, kdy se kdejaký tramtejla narodil. Ale na kádrovce je taková hodná dívka, která mi to hned ráno zavolala. Tak jsem vám poslal pro sovětské šampaňské, mám ho ve stole.“

„Takže ho vypijeme s Borůvkou, protože on …“

Borůvka si pohladil blýskavou pleš a přerušil ho: „Nadporučíka Borůvku bych prosil… anebo mi říkej Petře!“

„Pít nemůžete,“ důrazně řekl Drnek, „i když mu budete říkat Petře. Protože v pět hodin šest minut vám přijede blahopřát Blanka Říhová. Na jaké nádraží nevím, ale to si jistě zjistíte, na které nádraží přijede rychlík z Chebu.“

A takhle nenápadně vlastně začal večer, o němž se potom v kuloárech pražské kriminálky dlouho hovořilo.

Když se Tománek s Blankou Říhovou na nádraží přivítal, oznámil jí s neuvěřitelnou samozřejmostí:

„Připravil jsem večeři.“

Říhová se podívala nad hlavy zástupu, který se mátořil z vlakové únavy, a jen pro pořádek se zeptala:

„Kde?“

„No doma,“ klidně odpověděl Tománek a ani nepředstíral, že jí zamluvil hotel, kam ji po večeři ochotně odveze. Jenom ještě dodal, že má doma dva oddělené pokoje, čímž jí vlastně dal v rámci vzniklé situace docela slušnou možnost.

„To je zajímavý, u nás prší, a tady ne,“ řekla neutrálně a byla to v podstatě krásná ukázka její rafinovanosti.

Večeře, kterou skutečně připravil sám, se vyvíjela docela sympatickým směrem. Ale jen do okamžiku, kdy se ve dveřích objevili dva svérázní gratulanti.

„Třeba jsme nepřišli vhod,“ prorocky vyhlásil Barták. „Zavolat jste mohli,“ souhlasil Tománek.

„Blbost!“ rázně se projevil Souhrada. „Chodili jsme ti gratulovat každej rok bez zavolání a nevím, proč by se to mělo změnit.“

Říhová měla ten den již druhou možnost, aby se urazila. Avšak i tentokrát zůstala velkorysá:

„Taky si myslím.“ Ale hned se Bartáka zeptala: „Jitku jste mohl vzít s sebou, ne?“

„Ne … nějak jsme se od té doby neviděli.“

„Ale?“ podivila se Říhová. „Měla jsem dojem …“ Kastelán jí skočil do řeči:

„Jo dojmy, to je jeho. Ale musí jich mít víc.“

„Nono!“ zabručel Barták. „Taky bych se tě mohl zeptat, kdy už mezi nás přivedeš tu svou ministerskou buchtu.“

„Poradím vám lepší zábavu,“ řekl kastelán a vytáhl ze sportovního pytle dvě láhve vína a kus uheráku.

Oslava narozenin konečně dostala patřičný spád. O půlnoci se však kastelán podíval na hodinky.

„Původně jsem si samozřejmě myslel, že se vyspím tady …“

Tománek mu bleskově znemožnil vyslovit další nehoráznost: „Vyspíš se u Bartáka, to je přece jasný!“

„Jistě,“ souhlasil redaktor.

„Jenomže to je přes celou Prahu,“ mrzutě poznamenal kastelán.

Tománkovi neušlo, že tentokrát Říhová nebezpečně zčervenala. Proto celou společnost rychle strkal ze dveří.

„Pojďte, pojďte! My vás s Blankou doprovodíme …“

Myslel to dobře, ale jednal trochu překotně. Jen totiž za sebou zabouchl dveře, zalovil v kapsách a vyjekl:

„Páni! Já si zabouchl klíče!“

Chvíli to byla legrace, protože nikdo přesně neodhadl složitost celé situace. Jenom Tománek věděl, že dům, v němž bydlí, se najednou stal dlouhodobou pastí. Byla tu totiž tři patra kanceláří, kde samozřejmě o půlnoci nikdo nebyl, a ve čtvrtém patře bydlel Tománek a ještě jeden nájemník, který byl s celou rodinou v zahraničí. Domovník tu taky nebyl, protože otvírala a zavírala bloková služba.

Takže stáli na schodech a nemohli ani do bytu, ani z domu.

„Má někdo nůž?“ zeptal se Tománek v naději, že by se nějak do zaklapnutého zámku dostal.

Nůž nebyl.

„Brácha je zámečník a má telefon,“ do ticha poznamenal Barták.

„Tak někoho požádej,“ ironicky řekl Tománek, „ať honem zavede telefon taky sem na chodbu!“

„Já musím na záchod,“ chmurně prohlásil kastelán a myslel to vážně.

Říhová smíchy vypískla.

„Fakt tady budem do rána?“ hudral kastelán. „Jdu se podívat, třeba je dole otevřeno.“

Otevřeno nebylo.

„Vylezem sklepem!“ rozhodl se Tománek. „A Barták zavolá bráchu …“

„To je nápad!“ pochvaloval si kastelán. „Tam jsou nějaký okna, ne?“

„Snad ano,“ odpověděl Tománek, „já ve sklepě nikdy nebyl.“

Sklep našli celkem snadno, byl však zamčený.

„Ty dveře vyrazíme,“ energicky navrhoval kastelán, kterého přirozená potřeba roztáčela do nevídaných obrátek.

Chatrné dveře skutečně snadno vyrazili.

„Kde je světlo?“ pátral Barták.

Světlo nebylo. Nebo třeba bylo, ale tak skryté, že ho nenašli. Nakonec pomocí zapalovačů určili jedno z oken, které zřejmě vedlo na ulici. Jenomže bylo dosti vysoko a navíc bylo opatřeno zarezavělým zámkem, takže nešlo otevřít.

„To taky vypáčíme,“ rozhodl se kastelán a zvedl jakýsi kus železa. Zarezlý zámek okna musel pracně páčit nad hlavou. Pracoval energicky, hlasitě a dosti dlouho. Jeho dva kamarádi ho povzbuzovali všelijakými poznámkami, takže se ani Říhová těch dvacet minut nijak nenudila.

Konečně zámek odletěl a okno se otevřelo.

„No jo, ale tam nedosáhnu,“ řekl propocený kastelán.

„Taky tam nepolezeš,“ řekl Tománek. „Uděláš mi hezkou stoličku, já vylezu, podám ruku Bartákovi a ten zavolá bráchu.“

„Je to správný,“ souhlasil Barták, „kastelán je z nás nejtlustší.“

„Ale já musím …“ namítl nesměle udřený Souhrada.

„To vydržíš!“ ujistil ho Tománek.

Kastelán tedy udělal stoličku a Tománek se soukal na ulici. Jen ovšem vystrčil z okna hlavu, uviděl proti sobě pohotovostní vůz Veřejné bezpečnosti a vzápětí se ozvalo rázné zvolání: „Tady Bezpečnost! Stůj!“

„Co se děje?“ zeptal se kastelán, kterému Tománek přišlápl podpatkem krk.

„Stůj!“ opět se ozval rázný povel.

„Já bych stál,“ popravdě řekl Tománek, „ale ten pode mnou to asi nevydrží.“

Byla to pravda. Kastelána příšerně bolel krk, takže sebou nějak zavrtěl a Tománek spadl zpátky do sklepa.

Jenom malou chvíli bylo ticho.

Pak se ovšem z ulice vrhl do sklepa příslušník Veřejné bezpečnosti s rozsvícenou baterkou. Baterka svítila, ale příslušník spadl na kastelána, kterému shodou okolností přišlápl krk na stejném místě jako Tománek.

„Co je to za blbosti!“ zaúpěl kastelán.

Příslušník Veřejné bezpečnosti hbitě vstal a úředně pokračoval:

„Ruce nahoru a ke zdi!“

Barták rychle poslechl a Říhová rovněž. Jenom kastelán a Tománek ne. Kastelán proto, že ležel na zemi, a Tománek proto, že se rozčilil:

„Co tady hulákáš, člověče!“

Mladý příslušník nemohl tušit, že má před sebou poručíka kriminálky, proto ho okamžitě umravnil:

„Nechte si to tykání, mladej! A ke zdi!“

Ve sklepním okénku se objevila hlava dalšího příslušníka.

„Nějaké potíže?“

„Jsou tady tři chlapi a jedna ženská,“ vysvětloval mladší příslušník.

„Už přišli s klíčema od domu. Odveď je všechny na chodbu!“ přikázal starší.

„Tak hezky pochodujte! A žádné hlouposti!“

Tománek si před prudkým světlem baterky zaclonil oči a nevrle zahučel:

„Jsem poručík kriminálky …“

Mladší příslušník zaváhal:

„Jo? Tak bych prosil služební průkaz!“

Tománek mu průkaz ukázal, příslušník si ho důkladně prohlédl a řekl:

„No dobře, soudruhu poručíku … o co tu šlo?“ Samozřejmě se všechno vysvětlilo. I to, proč Tománek padl hlídce téměř do náruče. Jakýsi pozdní návštěvník protějšího hostince, který uslyšel ze sklepa podezřelé zvuky, neprodleně zatelefonoval na Bezpečnost.

„Tak to dopadne,“ uzavřel celou záležitost jízlivý kastelán, „když jsou lidi v noci moc iniciativní.“

18

V nevelkém výčepu restaurace, která stála snad od nepaměti naproti drahoslavickému zámku, seděli u otevřeného okna dva dědkové a hráli zarputile karty.

„To mi vylož,“ řekl přemítavě Pešek, když tahal z balíku kartu, „jak můžou dneska jézéďáci zblbnout takovou slepici tak, že furt a furt snáší vejce?“

Položil otázku a rafinovaně se pokusil nahlédnout do balíku. Jeho společník byl však jako ostříž:

„Nenakukuj do toho balíku!“

„Jenom jsem se přešmát,“ polekaně se omlouval Pešek.

„Já tě znám!“ kategoricky vyhlásil Strejček. „A žádná slepice není mašina, aby pořád jenom snášela…“ Odmlčel se a přátelsky pokynul přicházejícímu Souhradovi. „Už máš padla, kasteláne?“

Souhrada přikývl a sedl si k vedlejšímu stolu.

„Co ty na tom zámku sám děláš?“ zeptal se Strejček. „Kdybys tam měl aspoň ženskou nebo něco podobnýho.“

„On přece pořád píše nějakou knihu,“ vysvětloval Pešek.

„Žádnej mužskej nemůže pořád jenom psát,“ nesouhlasil Strejček, „stejně jako slepice nemůže pořád jenom snášet vejce.“

Z místnosti za výčepem vystrčil hlavu zamračený Vávra.

„Chce někdo pivo?“

„Dej mi pivo!“ požádal ho Souhrada.

„Tak si ho natoč!“ zavrčel Vávra a znovu zmizel.

Souhrada poslušně vstal a postavil se za výčepní pult. V tom okamžiku vešel do výčepu mladík v džínsech. Zběžně se podíval k pultu.

„Dejte mi pivo!“

Souhrada se na něho podíval a usmál se:

„A protřít oči by sis nechtěl, pane Kolář?“

Teprve teď si mladík v džínsech povšiml, kdo stojí za pultem.

„Ne! Ty točíš pivo?“

„Sobě, ale jinak tady kastelánuju na zámečku.“

Kolář na něho vytřeštil oči. „Tady v Drahoslavicích?“

„To tě to tak udivuje?“

Kolář se rychle vzpamatoval:

„Ale neudivuje. Neviděli jsme se dobrých pět let, a najednou tě tady potkám.“

„A jak tys zabloudil do Drahoslavic?“

Kolář se podíval na karbaníky a lhostejně vysvětloval: „Jedu na Šumavu a před vesnicí mi u vozu vytekl chladič, tak sháním vodu …“

Souhrada ho přerušil:

„Takže máš chvíli čas?“

„Jak se to vezme,“ usmál se Kolář.

„Pak tě zvu k sobě na zámeček. Mám tam dobrou domácí tlačenku.“

„Jo, na dobrou tlačenku mě nikdo ještě nutit nemusel,“ souhlasil Kolář.

Po jejich odchodu Pešek melancholicky prohlásil:

„To je dneska mládež! Kvůli tlačence nechají stát pivo.“ A když zahlédl mezi dveřmi přicházet dalšího cizího muže, ulevil si: „Teda, dneska je tady provoz!“

Nově příchozí byl nevýrazný blonďák a nebýt toho, že měl na pravé ruce vytetovanou loď, nic by z něho asi v paměti neutkvělo. Rozhlédl se po výčepu.

„Hospodskej je vzadu,“ řekl Pešek, který se pochopitelně domníval, že nový host hledá Vávru. A hned ochotně zaječel: „Hospodo! Máš tady hosta …“

Rozmrzelý Vávra vystrčil hlavu.

„A to mám snad radostí udělat stojáka?“ A aniž se obtěžoval dalším pohybem, vyštěkl na překvapeného muže: „Tak co je!“

„Něco k jídlu a pivo!“

Vávra udělal krok a přistrčil k pípě půllitr.

„Salám … párky … sekaná…“ odříkával lhostejně. „Sekanou!“ objednal si muž a dodal: „A dvojitou porci!“

„To mám rád… dvojitou!“ zabručel Vávra. Dotočil pivo a stroze mužovi oznámil: „Pivo máte hotový… vemte si ho!“

A hned zmizel ve dveřích za pultem.

Muž se za ním chvíli popuzeně díval a pak si karbaníkům postěžoval:

„Nějaký balík, ne?“

Pešek Ihned ochotně vysvětloval:

„Není balík, on je vlastně řezník. A sekanou dělá primovou, to si pochutnáte.“

Muž si vzal natočené pivo a sedl si ke karbanickému stolu.

„Karty náhodou nehrajete?“ zkoumal Strejček.

„Jenom vočko.“

„Vočko není hra,“ opovržlivě prohlásil Pešek, „to je Monte Kadlo.“

U stolu se objevil Vávra s talířem, na němž byla celá hora sekané.

„To přece nemůžu sníst!“ vyhrkl muž.

„Chtěl jste dvojitou porci,“ zavrčel svérázný hostinský. „Chleba máte na pultě.“ A už se zase hrnul zpátky do kuchyně.

„Dejte mi tří tajtrlíky!“ zadržel ho muž. „Myslivce třeba.“

Vávra neochotně zabočil k pultu, nalil tři skleničky a postavil je na stůl. A vzápětí zmizel.

Kavalírský host si vzal z pultu chleba a nerozhodně se na tu horu sekané zadíval. Pak naložil několik plátků na krajíc chleba a nabídl ho Strejčkovi.

„Zobněte si, dědo!“

Strejček přistrčil jeho ruku k Peškovi.

„Jen to dejte jemu!“

Nad tímhle gestem muž uznale pokýval hlavou:

„Hmmm… vy nechcete?“

„Ale jo,“ horlivě se ozval Strejček, „jenomže bych si to radši nandal sám.“

Muž mu přistrčil talíř.

„Proč?“

„Protože vy máte nějak moc zacamraný ruce,“ upřímně vysvětloval Strejček a hbitě si nakládal sekanou na chleba.

Muž se maně podíval na ruce, které měl skutečně hodně zamazané.

„No jo, měnili jsme gumu …“

Pešek se už nemohl dočkat a netrpělivě zvedl skleničku.

„Na vaše zdraví, mladej!“

19

Když snědli tlačenku, povodil Souhrada svého kamaráda z dětství po zámečku. Tak se dostáli do zámecké knihovny, kde viselo „Léto s Venuší“.

„Teď stojíš u obrazu,“ vykládal kastelán, „který má cenu, jakou si ani neumíš představit…“

„Když je tak drahý, tak to je jistě originál, ne?“ „Samozřejmě že je to originál. Patří k historii tohohle zámku, proto není v Národní galerii.“

Kolář si obraz pozorně prohlížel a Souhrada pokračoval:

„Ale byl bych klidnější, kdyby tady nebyl. Nemáš představu, kolik piškuntálií se tady kvůli tomu obrazu namontovalo.“

„Aby to zvonilo, nebo co?“ lhostejně se zeptal Kolář. Souhrada se usmál:

„Jak ten obraz jenom trochu nadzvedneš, tak to zblázní celou vesnici.“

„Já ho zvedat nebudu,“ řekl Kolář a vyšel z knihovny. Souhrada ho doprovodil před zámeček a pak se rozloučili.

„Tak čau … a někdy zase nashle!“

„Až budu mít cestu kolem, určitě se zastavím,“ slíbil Kolář a vydal se přes prázdnou náves k silnici.

Kastelán mhouřil oči do sluníčka a upřeně pozoroval mrňavý automobil, který se skákavě blížil k zámečku. Nakonec autíčko zaškytalo a zastavilo se přímo pod značkou zakazující stání.

„No nazdar!“ dosti radostně vydechl Souhrada. „Nazdar!“ úsečně odpověděla Maříková, když z fiata šestistovky vystoupila. Nadzvedla kryt motoru a o cosi se tam pokoušela.

„Nechce jet,“ řekla po chvíli rozpačitě.

Souhrada ukázal na značku:

„Protože tady nemá stát.“

„Když nechce jet,“ odsekla, „musí tady stát!“

„To je vlastně pravda,“ připustil kastelán a naklonil se k motoru.

„Vy tomu rozumíte?“

„Moc ne.“

Maříková se podívala na špinavé ruce a potom na Souhradu.

„Tak co tam hledáte?“

„Nikdy jsem nevěřil,“ řekl kastelán, „že tahle krabička má motor. Myslel jsem, že s tím jenom tak utíkáte.“ Potom však najisto sáhl na kabel k rozdělovači a dorazil jej. „Zkuste to!“

Maříková však nevěřila, že by tak jednoduché šmátnutí něco vylepšilo. „Za ten kabel jsem už taky tahala.“

„Právě že tahala!“ pokáral ji kastelán.

Maříková nasedla do vozu a nastartovala. Motor se krásně rozběhl a spokojeně se převaloval.

„To jsou věci!“ podivila se. „Dík …“

„Přijela jste za mnou?“ vyzvídal spokojený Souhrada.

„Ne! Přijela jsem si kupovat koně,“ usadila ho půvabná ministerská pracovnice.

„U vás by mě ani tohle nepřekvapilo,“ klidně jí vrátil Souhrada.

Maříková se na něho upřeně podívala, potom zamrkala a řekla:

„Za měsíc máte po sezóně a bude se tu konat dvoudenní seminář.“

„Moc lidí?“ zachmuřil se kastelán.

„Přesně tolik, kolik se vám sem vejde.“

„Sem se nikdo nevejde!“

„Nebojte se, svůj kumbál uklízet nemusíte.“

„To by se sem pár lidí vešlo,“ smířlivě řekl kastelán.

„Ani mě nepozvete dál?“

„Velice rád,“ horlivě ujišťoval, „jen odbudu támhletoho detektiva v uniformě.“

Poručík Kostka je samozřejmě zaregistroval a mohl se zvědavostí přetrhnout.

„To šachy dneska nebudou?“ halasil už na druhé straně návsi.

„Dost prozíravý člověk,“ myslela nahlas Maříková.

„Ani bych neřekl, šachy hraje docela natvrdle… zato často, s chutí a snaživě.“

„Rád pomlouváte známé, co?“

„Někdy ano,“ přikývl kastelán, ale raději se odmlčel, protože už měl poručíka Kostku za zády.

„Aha!“ zahlaholil přátelsky. „Vy budete asi ta slečna Důležitá z ministerstva.“ Maříková zachovala ledovou tvář.

„Soudíte podle toho, co vám o mně kastelán napovídal?“

„Vůbec ne,“ hájil čest svého přítele poručík, i když to v podstatě tak bylo. „Usuzuju z toho, že jste si klidně to svoje autíčko postavila pod značku zákazu stání.“

„Nebuď malicherný,“ rázně se ozval Souhrada, „a jdi zase klidně domů!“

„Já s tím autem můžu odjet,“ trochu rozpačitě řekla Maříková. Podívala se na kastelána a dodala: „O kousek dál…“

„Patříte-li k zámku,“ usmál se poručík, „pak se vás zákaz stání netýká.“

„Ona k zámku velice patří!“ důrazně vyhlásil kastelán. „V tom případě je všechno v pořádku,“ řekl poručík Kostka, „až na jednu věc. Mám takový dojem, že se mě v poslední době bojíš, už podruhé se utkání vyhýbáš …“

„Prosím tě!“ okřikl ho Souhrada. „Řekni si o šustráka a dostaneš ho, kdy chceš!“

„Tak to zkus!“ provokoval poručík Kostka.

„Pojď hned!“ rozpáleně ho vyzval kastelán.

Maříková je stále znechuceněji sledovala.

„To je neskutečný!“ ulevila si.

„Co myslíte?“ zeptal se Souhrada.

„Že byste s tímhle uniformovaným šachistou teď klidně zasedl k partii a mě nechal odjet!“

Souhrada se vzpamatoval:

„Vždyť byste počkala … Já ho vyřídím za pár minut.“ „A zatím byste nám udělala kafe,“ připojil se poručík Kostka.

Maříková hrdě vztyčila hlavu a uraženě se rozběhla k autu. Najednou si to však rozmyslela a vrátila se.

„A proč ne?“ řekla klidně a první vkročila do zámku. Kastelán se zmateně na poručíka podíval:

„To je, co?“

„To je!“ souhlasil poručík Kostka.

20

Od onoho dne uplynuly dva týdny. Hned po ránu přišel za Souhradou věčně uběhaný listonoš a předal mu doporučený dopis s hlavičkou ministerstva.

Souhrada si dopis přečetl, potom se sice zatvářil poněkud překvapeně, ale druhý den se vydal do Prahy. Krátce před osmou večer se přiloudal k Valdštejnskému paláci. Chvíli obcházel kolem průčelí, pak vešel do podchodu a zkoušel otevřít dveře.

„Copak hledáte?“ zeptal se vousatý muž, který vyšel ze zahrady.

Souhrada vytáhl z kapsy dopis.

„Mám pozvánku … jdu na slavnostní vyhodnocení…“ Vousáč zběžně do dopisu nakoukl a polohlasně četl:

„ … zveme vás na slavnostní vyhodnocení nejlepších pracovníků … bude vám předána odměna dva tisíce korun … v pondělí pátého dubna ve dvacet hodin ve Valdštejnském paláci…“ Vrátil Souhradovi dopis a s netajenou ironií pokračoval: „jo, všechno souhlasí… až na to, že se dneska nic nekoná.“

„Jak to?“

„Jednoduše. Je zavříno!“

„To snad ne!“

„To snad jo,“ řekl vousáč, „já mám totiž tenhle palác na starosti, takže to vím docela určitě.“

„Jsme tedy vlastně kolegové, já jsem správce zámku v Drahoslavicích.“

„To mě těší, ale i kdybyste byl ze zámku v Lacinoslavicích, tak se tady nic nekoná!“

Souhrada zamával dopisem.

„Ani když mi to napsalo ministerstvo?“

„Ani když vám to napsalo ministerstvo!“

Souhrada chvíli zmateně přešlapoval a pak si povzdechl:

„Pak nevím, co to je!“

Vousáč se k němu naklonil a důvěrně mu pošeptal:

„Já vám to řeknu… Je to blbej vtip!“ A vzápětí odešel. Souhrada se dlouho nemohl vzpamatovat. Ale potom ho něco napadlo. Sedl si na příslušnou tramvaj a jel vynadat Maříkové. Jiný by si přece tohle nemohl vymyslet, to dá rozum! Její adresu si sice pamatoval dosti mlhavě, ale nakonec se přece jenom do toho starého činžáku dostal.

„To je překvapení!“ usmála se mezi dveřmi Maříková. „To bude překvapení!“ vyhrožoval rozpálený kastelán. A hned se hrnul do útulné garsonky.

„Boty si zouvat nemusíte,“ ironicky ho upozornila. „Ani to nemám v úmyslu,“ rázně ji ujistil kastelán a podal jí dopis. „To jsou vtípky, co?“

Maříková mu nejdříve pohostinně přistrčila jakousi titěrnou sedačku a pak si přečetla dopis.

„Co je to za nesmysl?“

Souhrada se na titěrné sedačce zavrtěl, že málem spadl, a zahulákal: „To se ptám já vás!“

„Moment!“ řekla důrazně Šárka Maříková. „Předpokládám, že nejste opilý, a vy zase předpokládejte, že nejsem hluchá … Chcete něco,“

„Chci vysvětlení!“

Maříková si znovu vzala dopis.

„Papír s hlavičkou je určitě náš, ale ten podpis vedoucího odboru je zřeme fingovaný.“

Stále ještě rozpálený kastelán jí netrpělivě skočil do řeči:

„A kdo ho fingoval?“

„Snad si skutečně nemyslíte, že jsem si tenhle blbej vtip vymyslela já?“

„Kdo jiný?“

Teď se zase rozčilila ona:

„Samozřejmě! Asi se mi za těch pár dní, co jsem vás neviděla, tak zastesklo, že jsem si řekla: Musím toho sumce vytáhnout do Prahy! Miluju ho tak šíleně, že bez něho zblbnu! A protože by na normální telegram nepřijel, tak si musím vymyslet nějakou fintu …“ nabrala dech a pokračovala: „Tohle si skutečně myslíte?“

„Tohle zrovna ne,“ rozpačitě připustil Souhrada.

„To jsem ráda.“

Pak oba dosti dlouho mlčeli.

„Jenomže …“ pokusil se kastelán.

„Počkejte!“ vyhrkla zamyšleně „Jestli vás někdo vytáhl do Prahy, měl určitě nějaký důvod … Vaši kamarádi?“

„Schopni by toho byli, jenomže nemají papír s ministerskou hlavičkou. A aby ho sháněli, na to jsou příliš pohodlní.“

Maříková zničehonic vyskočila a vyjekla:

„To není legrace … zámek!“

„Co zámek?“

„Ten je teď prázdný!“

„Když jsem tady, musí být prázdný.“

„Vy skutečně nechápete, proč vás třeba někdo potřeboval vystrnadit ze zámku?“

Kastelán se na Maříkovou nedůvěřivě zašklebil:

„Ještě vy si hrajte na detektiva!“

Ale Maříková byla stále nervóznější:

„Poplašné zařízení jste zapnul?“

„Samozřejmě!“ Ale vzápětí zaváhal: „Nebo ne? Já teď nevím!“

„Zavolám Bezpečnost!“ rozhodla se Maříková. „Počkejte!“ zarazil ji Souhrada. „Domluvím se s poručíkem Kostkou, má to do zámku kousek.“

Právě v tom okamžiku se u Kostků odehrávala běžná noční idylka. Poručík, už v pyžamu, si v pokoji přehrával partii šachů.

„Tak já ti usnu — a bude to!“ ozval se z pokoje výhružný hlas manželky.

Poručík Kostka udělal ještě jeden tah a chlácholivě prohlásil:

„Už utíkám …“

A skutečně se od šachů zvedal, když za jeho zády zařinčel telefon.

„Haló,“ zavrčel do sluchátka. „Samozřejmě že vyrušuješ, kasteláne!“

„Právě teď máš nejvíc povídání s kastelánem!“ zahudrovala z ložnice manželka.

„Moment, brouku!“ konejšil ji Kostka a vzápětí do sluchátka vyštěkl: „Tobě neříkám brouku! Co zmatkuješ? Přece musíš vědět, jestlis poplašné zařízení zapnul, nebo ne! Jo, tys to pozapomněl, takže nevíš … jaký dopis? Fingovaný, říkáš… a tohle všechno jsi stihnul za jediný den? Prosím tě! To vím, že když seš v Praze, nemůžeš být v zámku … jistě, mám z tebe radost…“ položil sluchátko, a když vytáčel číslo, sdělil manželce: „Ten kastelán mi nedá pokoj ani v posteli. Můžeš klidně usnout, musím odjet na zámek.“

21

Jakmile Souhrada domluvil s poručíkem Kostkou, zavolal do bytu Tománkovi.

„Odkud voláš?“ zeptal se Tománek.

Souhrada se rozpačitě na Maříkovou podíval:

„Odkud prý volám? Mám mu říct, že jsem u vás?“

„Proč ne?“ usmála se Maříková.

„Abych vás třeba nekompromitoval…“

„Tak co je s tebou,“ naléhal do sluchátka Tománek, „jsem u jedné slečny …“

„Adresu!“

Kastelán mu adresu nadiktoval a zanedlouho se poručík Tománek objevil.

„No…“ prohlásil ve dveřích. „Vždycky jsem tušil, že do Prahy nejezdíš jenom jednou za měsíc.“

„Nevím,“ řekla důstojně Maříková, „co jste vždycky tušil, ale mohu vás ujistit, že je tady poprvé. Myslím u mě, jinak samozřejmě nevím.“

„Na takové inteligentní rozhovory se teď nemůžu soustředit,“ zabručel kastelán, „protože mám divnej pocit.“

„Ještě se nic nemusí dít,“ uklidňovala ho Maříková. Souhrada se chvíli díval do prázdna.

„Když já si vůbec nemůžu vzpomenout, jestli jsem to poplašný zařízení zapnul.“

Tománek si nechal celou věc ještě jednou podrobně vysvětlit.

„A máš po zámecké selance,“ řekl potom ironicky Tománek.

„Jen nebuďte důležitý a nestrašte ho!“ rázně se kastelána zastala Maříková. „Poručík Kostka už na zámek odjel, a to bylo krátce po desáté hodině …“

„Samozřejmě!“ spontánně souhlasil kastelán a vděčně se na ni podíval.

Tománek se usmál:

„Jistě …jistě.“

„A co ty uděláš?“ vyzvídal Souhrada.

„Já nemůžu dělat nic… za chvíli zavolám na okresní oddělení poručíka Kostku …“

„Můžeš ho zavolat do bytu, mám číslo.“

„Nemůžu ho volat do bytu, když je teď na zámku!“

„Už může být zpátky.“

„Nemůže!“

„Má to na zámek kousek.“

„Říkám ti, že nemůže,“ nesouhlasil Tománek, „on se totiž nemůže jenom podívat, jestli ten tvůj zámek ještě stojí, ale musí až do tvého příjezdu zajistit nějakou hlídku.“

„To bude zmatků!“ povzdechl si kastelán.

„Jo, natočil sis pivo, tak ho taky musíš vypít!“

Maříková se na mladého poručíka zamračila:

„Vy jste kamarád!“

„On kamarád je,“ řekl Souhrada, „ale povahu nemá dobrou … je jedovatěj až hrůza.“

„Něčeho bych se napil,“ drze požádal Tománek.

„A já bych něco snědl,“ o něco zdvořileji se přidal kastelán.

Pro Maříkovou to byl tak neočekávaný obrat v rozhovoru, že se neubránila úsměvu. Tománkovi vytáhla z lednice sodovku a před kastelána přistrčila talířek s jakýmsi salámem.

„Nemohla jsem tušit, že se ke mně přijdete dnes v noci najíst, jestli vám to nestačí, naproti je bar.“

Když Souhrada dojedl, Tománek zvedl telefon a objednal si okresní oddělení Veřejné bezpečnosti, do jehož obvodu patřil drahoslavický zámek. Spojení dostal okamžitě. Řádně se představil a pak už jenom poslouchal. Tu a tam se podíval na kastelána, který byl stále nervóznější.

„Co vám říkají?“ naléhala Maříková.

Tománek položil sluchátko a neodpustil si dramatickou pauzu:

„Řekli mi, že poručík Kostka přijel pozdě, zámek byl vyloupen. Ztratil se obraz, který se jmenuje Léto s Venuší …“

22

V téhle noci, plné vzrušení, neměl klid ani Barták. Tománek se Souhradou ho vytáhli z postele a přinutili, aby je odvezl do Drahoslavic.

„Proč nejedeš služebním vozem?“ brblal rozespalý redaktor.

„Protože ten případ nemám přidělenej.“

„Tak proč tam vůbec jedeš?“

Tománek ukázal na zachmuřeného kastelána a Barták se už nevyptával.

Poručíka Kostku zastihli právě v okamžiku, kdy datloval na psacím stroji zprávu o vyloupení zámku.

„Tak jsem tady,“ řekl kastelán a rozpačitě si žmoulal sváteční kravatu.

Tománek podal Kostkovi služební průkaz.

„Jste tu nějak rychle,“ podivil se poručík.

„Ani ne,“ řekl Tománek, „já ten případ nedělám, přivezli jsme s kamarádem kastelána, aby tu byl dřív.“

„My se s redaktorem známe,“ usmál se Kostka. „Jenomže teď si budu s kastelánem povídat sám.“

Barták se samozřejmě trochu urazil:

„Však já tady nehodlám zaclánět!“

Souhrada mu podal svazek klíčů. „Počkej na zámku… a udělej si kafe!“

„Nech ty klíče v kapse!“ zarazil ho poručík Kostka. „Zámek je vykradený objekt, jestlis to nepochopil.“

„Nevím, proč mi to říkáš,“ pochmurně řekl kastelán. „Kdybys radši honil zloděje …“

Kostka ho nenechal domluvit:

„To právě dělám. Jenomže začít musím u tebe.“

Kastelán si povolil límeček u košile:

„Ještě ze mě udělej hlavního podezřelýho!“

„Víš co?“ klidně reagoval Kostka. „Teď pojedeme na zámek a uděláme si malou inventuru, jestli se náhodou neztratilo kromě obrazu ještě něco jinýho. A pak si popovídáme o té podezřelé osobě.“

„Ale poplašné zařízení jsem zapnul!“ vyhrkl kastelán, kterého tížilo svědomí tak, že to už nemohl vydržet. Stejně napjatě však na Kostkovu odpověď čekali Tománek s Bartákem.

„Ano, tos zapnul,“ přikývl Kostka.

„No vidíš,“ spokojeně se pousmál Tománek.

„Co vidím, já jsem si byl jistej, jenom jsem si nemohl vzpomenout,“ klidně prohodil kastelán a vzápětí Tománka vyzval: „Vrať se do Prahy, tohle si už vyřídím sám.“

Tománek s Bartákem se tedy vrátili do Prahy a šli po své práci. Jejich opožděný příchod se však neobešel bez komplikací.

„Už dobré dvě hodiny vás shání Šmidra,“ oznámil Tománkovi kapitán Drnek.

Tománek přikývl a vydal se do kanceláře, v níž se příliš jistý necítil.

„Vy máte posunutou pracovní dobu?“ zavrčel major Vaněk.

„Měl jsem nutnou soukromou záležitost, soudruhu majore,“ mlhavě se omlouval Tománek.

„Vy se skutečně budete ženit?“ nedůvěřivě se zeptal Vaněk.

Tománek překvapeně zapolykal, ale včas se vzpamatoval:

„Tak trochu … Od koho jste se to dověděl, soudruhu majore?“

„Když jsem vás marně honil, Drnek mi řekl, že vám přijela snoubenka a máte prý nějaké předsvatební běhání. Už jsem ho podezříval, že si zase vymýšlí.“

„To si teda …“

„No dobře!“ přerušil ho Vaněk a podal mu dálnopis. „Tenhle případ vám přiděluji. Je to krádež obrazu Léto s Venuší z drahoslavického zámku.“

Tománek si naoko pozorně pročítal již známou záležitost a přemýšlel, zda má Vaňkovi říci, že drahoslavický kastelán je jeho dobrý přítel.

„Výjezdová skupina už odjela,“ pokračoval Vaněk. „Vy se pořádně rozeberte s tím kastelánem, finta s fingovaným dopisem se mi moc nezdá …“

„To se mýlíte, soudruhu majore,“ zapomněl se Tománek, „on ten dopis fakticky dostal.“

„To usuzujete z jedné věty dálnopisu?“ ironicky se zeptal Vaněk.

Tománek měl teď jenom dvě možnosti. Buď se přiznat, že neběhal se žádnou snoubenkou, ale s drahoslavickým kastelánem, anebo mlčet a odejít. Zvolil to druhé.

Kapitán Drnek, který právě pojídal opečené jelítko, ho vlídně přivítal:

„Asi byla řeč o svatbě, co?“

„Krásně jste mi zavařil!“ ulevil si Tománek.

„Chtěl jsem vás omluvit, a ne pomluvit,“ snaživě vysvětloval Drnek. „Přidělil vám ten vykradený zámek?“

„Přidělil. Jenomže když jste mě tak krásně omluvil, copak jsem mohl Šmidrovi říct, že jsem přišel pozdě proto, že jsem se celou noc toulal právě s kastelánem toho vykradenýho zámku?“

„Ne!“ překvapeně vydechl Drnek. „Jak jste se k tomu přimotal?“

„Kastelán je můj kamarád.“

Drnek mu přistrčil půlku jelítka s chlebem.

„Vezměte si!“

Tománek ho poslechl, ale chutnou krmi žvýkal poněkud zamyšleně.

„Nebojte se,“ utěšoval ho Drnek, „příležitostně to Šmidrovi vysvětlím. Nebo to uděláte sám, až chytíte toho zloděje.“

23

Poručík Tománek přicestoval tentokrát na okresní oddělení Veřejné bezpečnosti nejenom ve služebním voze, ale i v podstatně jiné pozici.

„To už je jiný rozhovor,“ rychle zhodnotil situaci poručík Kostka a podal mu spis. „Je tam všechno. Pachatelé šli najisto, nezabývali se prkotinami a zřejmě dobře znali interiér zámku. Nejde samozřejmě jenom o interiér, oni znali také celý systém poplašného zařízení, protože napřed vypáčili skříňku hlavního vypínače proudu a teprve potom sňali obraz a vyřízli plátno z rámu …“

„My jsme skončili,“ ozval se ve dveřích nadporučík Borůvka, „jenomže tentokrát tě asi nezachráním, kamaráde. Nějaké otisky jsme sice posbírali, ale na nic rozumného to nevypadá.“

„Třeba si poradím sám,“ důležitě odpověděl Tománek. „Buď tak laskav,“ doporučil mu Borůvka a odešel. Tománek chvíli hloubal ve spise.

„A co pes?“ zeptal se posléze.

„Byl tam dost brzo,“ odpověděl Kostka, „chytil sice stopu, ale přivedl nás na silnici a tam skončil. Zřejmě odjeli autem.“

„Vy pořád mluvíte v množném čísle! Odkud to berete? Copak to nemohl udělat jeden pachatel?“

„Tenhle zámek mohla udělat jenom parta,“ usmál se Kostka, „která si šla pro obraz a věděla, jak na to.“

„Dobře,“ zabručel Tománek. „Kde je kastelánova výpověď?“

„To, co ze sebe vypotil kastelán, jsem zatím ještě neuzavřel. Znáte ho sám a víte …“

Tománek mu netrpělivě skočil do řeči:

„On svoje povinnosti neporušil! Poplašné zařízení zapnul, a dokonce ještě uzamkl skříňku hlavního vypínače proudu.“

„Ano, to je pravda. Jenomže podle pokynů, které dostal, nás měl vždycky, když se na noc ze zámku vzdálí, upozornit. A to tentokrát neudělal.“

„Proč?“

„Prý pozapomněl.“

Tománek se na Kostku překvapeně podíval.

„Vy ho podezříváte?“

„Samozřejmě,“ klidně přikývl Kostka, „proto jsem jeho výpověď neukončil.“

„Vážně? A z čeho ho podezříváte?“

„Z toho, že si z nás dělá tak trochu legrácky a těžko z něho budeme dostávat věci, které si jednoznačně vytřídil jako nevýznamné.“

„Už jsem se lekl,“ usmál se Tománek, „že ho podezříváte ze spoluúčasti.“

„Jak se mohli pachatelé dozvědět o existenci poplašného zařízení?“

„Mohli to předpokládat.“

„Mohli — a nemuseli. Avšak z toho, jak bylo vyloupení provedeno, je zřejmé, že věděli. Kdyby si kastelán chtěl vzpomenout, komu mohl něco o poplašném zařízení vyzvonit, byli bychom o půl cesty dál.“

„On takovou možnost popírá?“

„Kategoricky.“

„Tak za ním pojedeme!“ energicky se rozhodl Tománek.

24

Když vystoupili před zámkem z vozu, neodpustil si děda Pešek, který je u otevřeného okna hostince pozoroval, uznalou poznámku:

„Ale že ti esenbáci teď fofrujou!“

„Teď fofrujou,“ skepticky oponoval děda Strejček, „teď, když už jim vykradli půl zámku.“

Vávra, který u výčepního pultu umýval sklenice, ho napomenul:

„Vy jste nějakej myslitel, dědo!“

„Jakejpak já potřebuju bejt myslitel,“ ohradil se Strejček, „když jsem jednou v penzi?“

Byla to pravda a Vávra to uznal.

„Hele,“ upozornil Pešek, „jde sem poručík.“

„Asi hledá svědky,“ předvídavě poznamenal Strejček. A nemýlil se. Zatímco Tománek si šel popovídat s kastelánem, poručík Kostka se vydal na průzkum do hostince.

„Jistě víte, že vykradli zámek. Tak se vás chci zeptat, jestli jste náhodou něco podezřelého nepozorovali.“

„My nic podezřelýho nepozorujem,“ rázně prohlásil Strejček, „my hrajeme karty.“

„No právě,“ usmál se Kostka, „a každý den.“

„Vždycky ne!“ vítězoslavně prohlásil Strejček. „Příkladně včera jsme nehráli.“

„To jsem měl zavřeno,“ vysvětloval Vávra.

„A protože včera se dotyčná loupež stala,“ řekl Strejček, „tak jsme dočista nic podezřelýho nepozorovali.“ Ale poručík Kostka už měl svoje zkušenosti. Proto na nic nedal a klidně si k penzistům přisedl.

„Takhle se těžko povídá,“ rafinovaně začal Pešek. „To vonehdá tady byl jeden a ten nám dal sekanou a každýmu prcka. A potom Honza mluvil jako rádio!“

„Co jsem mluvil?“ okřikl ho Strejček. „Akorát to, že se kastelán bojí psů. A to jsem viděl na vlastní oči… že se jako těch psů bojí.“

Poručík Kostka zpozorněl a opatrně si upřesňoval: „On se vás ptal, jestli je na zámku pes?“

„On se neptal,“ odpověděl Strejček, „já jsem mu to říkal.“

„Proč jste mu to říkal?“

„Protože na to nějak zavedl řeč,“ zavrčel Strejček.

„Jo, tak to bylo,“ souhlasil Pešek. „Von to byl štráda chlap.“

„Takovej lidovej,“ doplnil ho Strejček.

„Fakt, lidovej,“ souhlasil Pešek a vyzývavě se na poručíka podíval, „dal nám bez řečí ty panáky.“

„Však platil přes padesát korun,“ přidal se od výčepního pultu Vávra. „A mě se ptal, kdy mám zavírací den.“

Poručík zhluboka vydechl a rychle se zeptal:

„Pamatujete si, jak vypadal?“

„Jak by ne!“ suverénně odpověděl Pešek a obrátil se na svého kamaráda. „Viď, Honzo?“

„Co víme?“ odsekl Strejček. „Starou bačkoru! Já na starý kolena lidi nešmíruju. Akorát si pamatuju, že měl na pravý ruce vytetovanou loď, mohl vážit k vosumdesáti kilům, byl nejmíň o hlavu vyšší než já, vpředu mu chyběl spodní zub, měl řídký blonďatý vlasy …“

„… a takhle kolem huby měl bradavici,“ rychle se přidal Pešek.

„A nebylo mu víc jak padesát,“ doplnil tenhle perfektní popis Vávra.

Strejček se podíval na poručíka, který si horlivě psal, a důrazně prohlásil:

„Ale jak se jmenuje, to nám neřekl, takže co?“

„Co?“ usmál se Kostka. „Myslivce! Pro všechny… a dvojitého!“

„A sekanou ne?“ zklamaně se ozval Pešek.

„Sekanou taky!“ potěšil ho spokojený poručík.

25

„Jsi stejnej jako Kostka!“ rozčiloval se Souhrada. „Vzpomeň si, komus něco vyzvonil o poplašným zařízení… Vzpomeň si, kteří řemeslníci byli v poslední době na zámku… Vzpomeň si na tohle, vzpomeň si na ono! Nikomu jsem nic nevyzvonil, žádný řemeslník na zámku už přes dva roky nebyl a nikdo ze mě tajnosti neloudil!“ Po chvíli však váhavě dodal: „I když tady jeden moc zvědavej byl… Asi před dvěma měsíci nebo tak.“

„Kdo?“ stroze se zeptal Tománek.

„Jeden Němec z Mnichova.“

„Jak byl zvědavej?“

„Měl v ruce nějakej starej katalog a pořád něco porovnával s obrazem. Dokonce měl s sebou lupu a chtěl, abych mu dovolil vylízt na tohle starobylý křeslo, že si obraz řádně prohlídne.“

„Tys mu to dovolil?“

„Prosím tě, v botách?“ urazil se kastelán. „To by ten nábytek za chvíli vypadal!“

„Takžes mu to nedovolil?“

„Musel se zout,“ zabručel kastelán.

„Svatá prostoto! Je to vůbec možný, kasteláne?“ povzdechl si Tománek a dodal: „Jak se ten Němec jmenoval, to nevíš?“

„Copak se mi každej návštěvník zámku představuje?“ „Doprovázel ho nějakej Čech?“

„Ne, přijel sám.“

„Nezkoušel, jestli je obraz nějak zajištěnej?“

„Určitě ne! Na rám vůbec nesahal.“

„A zajímalo ho na zámku ještě něco jinýho?“

„Už nic, jenom ten obraz. Dokonce nešel ani do ložnice hraběnky Elvíry, kde mám — i v němčině — připravených pár pikantních historek.“

„O ty historky teda přišel?“

„Jo.“

„Ale nepřišel o to,“ rozpálil se Tománek, „co chtěl vědět! Jestli tady máš kopii, nebo originál.“

„Tak ty si myslíš,“ ironicky řekl kastelán, „že tenhle Němec z Mnichova si hodil přes hubu dámskou punčochu a přijel mi v noci uloupit obraz?“

Na chodbě se ozval rychlý klapot střevíčků a zanedlouho se ve dveřích kastelánova pokojíku objevila Maříková.

„Přijela jsem udělat po té krádeži řádnou inventuru,“ vysvětlovala zadýchaně a vzápětí vyhrkla: „Jak to dopadlo s poplašným zařízením?“

Kastelán se na ni přívětivě usmál a hrdě odpověděl: „Samozřejmě že jsme ho zapnuli.“

„To jsem ráda!“ upřímně se přiznala Maříková.

„Nene… žádný předpis jsem neporušil,“ zdůrazňoval kastelán.

Ale Tománek ho vzápětí vyvedl z omylu:

„Jak to že ne? Měls přece upozornit okresní oddělení, že odjíždíš, ale tos neudělal!“

„To je hodně špatné?“ zeptala se Maříková Tománka. „Když chytíme zloděje s obrazem,“ usmál se poručík, „tak snad ne. Jenomže to nám musí kastelán pomoct. A nejen kastelán, vy také!“

„Já?“ podivila se Maříková.

„Myslím ten fingovaný dopis.“

„Ale vždyť už jsem vám to říkala! Ano, je to náš ministerský papír s hlavičkou, a dokonce nový, který jsme začali používat teprve před dvěma měsíci. Jenomže podpis vedoucího odboru je evidentně falšovaný.“

„Přístup k těm papírům má zřejmě celé ministerstvo?“

„Ovšem.“

„A cizí lidé?“

„To já nevím.“

„Nevím, nevím,“ zabručel Tománek, „můžete vyloučit, že by se k těm papírům dostal cizí člověk?“

Kastelán se Maříková ihned zastal:

„Jak tohle může vědět, prosím tě!“

„Nepleť se mi do řemesla, kasteláne!“ usadil ho Tománek.

„Ale já to skutečně nemůžu vědět,“ usmála se Maříková.

„Vyhodnocování nejlepších pracovníků se běžně děje ve Valdštejnském paláci?“

„Občas ano.“

„Takže ten, kdo dopis fingoval, zřejmě věděl, že to není neobvyklé?“

„Asi ano.“

„V tom případě má k ministerstvu nějaký vztah, ne?“

„Když mohl ukrást papír s hlavičkou,“ už netrpělivě odpověděla Maříková, „tak zřejmě ano.“

„To jsem rád,“ spokojeně konstatoval Tománek, „že jsme se alespoň na tomhle shodli.“

Ve dveřích se objevil poručík Kostka a mohl se Samou radostí přetrhnout:

„Mám pro vás zajímavou informaci…“

26

„No vidíte,“ řekl kapitán Drnek, když ho Tománek podrobně seznámil s tím, co v Drahoslavicích on i poručík Kostka posbírali, „za jediný den jste toho stihli dost.“

Tománek byl plný elánu:

„Začnu u toho zvědavýho kavalíra v hospodě. Když se někdo čtrnáct dní před krádeží takhle vyptává, tak je to …“

„… vždycky ošidné,“ rychle doplnil Drnek.

„Proč?“

„To by musel být blb, aby se takhle vyptával a potom šel na zámek ukrást obraz.“

Tománek si znechuceně ulevil:

„Vy teda umíte zapálit mladé kádry!“

„S tím mládím už dlouho koketovat nemůžete a hrát si na nezkušeného taky ne. Za pár dní dostanete nadporučíka a pojedete jako namydlenej blesk. Tak si tady nehrajte s bublifukem, kamaráde!“

„To myslíte vážně?“

Podobnou otázku považoval kapitán Drnek za natolik nevýznamnou, že ji klidně přešel:

„A co váš přítel kastelán?“

Tománek se na něho nechápavě podíval.

„Je to váš dobrý kamarád,“ pokračoval Drnek, „ale zároveň je taky v nepříjemné situaci, nemyslíte?“

„Proč?“

„Měl ohlásit na okresní oddělení, že nebude tu noc na zámku? Měl, ale neudělal to. A zrovna v tu noc vykradou zámek!“

„None!“ vydechl Tománek. „Pro vás není podezřelej ten chlápek v hospodě, ale kastelán. Tak tohle mi neříkejte ani z legrace!“

„Odpovězte mi: Porušil kastelán předpisy, nebo ne?“

„Snad ano,“ neochotně připustil Tománek, „ale já ho dobře znám! Je prostě trochu svéráznej.“

„A kdybyste ho neznal, jak by vám ta jeho svéráznost připadala?“

„Dobře, dobře,“ rozpálil se Tománek. „Začnu teda rozpracovávat Souhradu, a co zjistím? Že se stýká s poručíkem Tománkem z pražské kriminálky! Takže nakonec začnu vyšetřovat sám sebe a skončí to u vás, protože vy se zase stýkáte ve službě se mnou. A když k tomu přidám, že umíte německy a spojím vás s tím Němcem z Mnichova, tak u vás musí Šmidra nařídit domovní prohlídku. To je kolotoč, co?“

„Má to jednu slabinu,“ usmál se Drnek. „Zapomněl jste na toho celnického redaktora Bartáka.“

„Tak vidíte, k jakým nesmyslům mě vedete!“

„Vedu vás k jednomu … zatím vám kastelán něco řekl: Němce z Mnichova. A co vám ještě neřekl?“

„Řekl mi víc než poručíku Kostkovi.“

„To ještě neznamená, že vám řekl všechno!“

„Proč by mi to neřekl?“

„Protože s ním mluvíte jako s kamarádem, a ne jako s kastelánem, který porušil předpisy!“

„A nechtěl byste si dělat tenhle případ sám?“

„To bych nechtěl.“

Tománek mávl rukou a zahloubal se do spisu. Drnek udělal totéž, takže v malé kanceláři zavládlo hluboké ticho.

„Vy tu spíte?“ zahalasil ve dveřích usměvavý tlouštík. Drnek se s ním přátelsky přivítal a hned postavil na vařič vodu. Tlouštík si mezitím zvědavě prohlížel Tománka.

„To je poručík Tománek,“ ozval se Drnek.

„Major Vejmelka,“ představil se tlouštík a srdečně Tománkovi potřepal rukou, „dělám na městské správě.“

„Už asi sto let,“ dodal kapitán Drnek.

„Možná o nějaký rok déle,“ klidně poznamenal Vejmelka, „jak člověk stárne, ztrácí přehled o čase.“

Kapitán Drnek Tománka vybídl:

„Řekněte Václavovi popis toho zvědavého naivky v drahoslavické hospodě!“

„Najednou!“ zabručel Tománek, ale poslušně Vejmelkovi přistrčil svědecké protokoly obou karbanických důchodců.

Vejmelka si nasadil brýle a důkladně si oba protokoly přečetl.

„To není popis,“ řekl potom, „ale vizitka. Ten zvědavý pán je určitě Pepan Mareček. Má za sebou sedm vloupaček, za tu poslední dostal pětku … tedy pět let.“

Poručík Tománek se na Drnka vítězoslavně podíval: „Takže jsme s tím Marečkem taky nebyli vševědoucí, soudruhu kapitáne!“

„Ty si myslíš,“ obrátil se Drnek na Vejmelku, „že by se mohl v drahoslavické hospodě tak pitomě vyptávat a potom jít vybrat zámek?“

„Mohl,“ usmál se tlouštík, „ale to by musel být namazaný. Střízlivý by to určitě neudělal.“

„Říkal jsem já něco jiného?“ zeptal se Drnek Tománka. Tománek chvíli přemýšlel a na něco přišel:

„A co když je to všechno jinak? Když vy tak dobře znáte Marečka, je jasný že on zná taky dobře vás… a předpokládá, že právě takhle budete uvažovat!“

Vejmelka s Drnkem se po sobě podívali.

„Hm…“ uznale zabručel tlouštík, „normálně byste mohl mít pravdu, jenomže tihle profesionální zloději mají jinou logiku. Nechají si klidně potetovat ruce jako puberťáci, přestože vědí, že se tím poznamenají, jako kdyby si nechali uříznout uši. Právě Marečka jsme podle vytetované lodi dvakrát chytili… ale za nic na světě vám nepůjdou na hru, kde by ze sebe měli udělat naivní pitomečky, to prostě ne, rozumíte?“

Tománek moc nerozuměl, protože vzápětí vyhrkl: „Řekněte mi jediný rozumný důvod, proč by se zloděj takhle vyptával?“

Major Vejmelka se usmál: „Na ten musíte přijít vy.“

„To jste mi poradil, soudruhu majore,“ ušklíbl se poručík.

„Poslyšte, mladíku!“ pokáral ho Drnek. „Před chvílí jste nevěděl, jak se ten chlápek vůbec jmenuje. Teď to víte. Neměl byste Václavovi spíš poděkovat?“

„Asi ano,“ rychle připustil Tománek.

27

Pepan Mareček seděl v kanceláři poručíka Kostky a se zájmem se díval otevřeným oknem na hřiště, kde hráli kluci kopanou.

„Jo, takhle se do těch časů vrátit,“ povzdechl si.

Poručík Kostka nevěděl, co si má s tímhle pražským recidivistou vlastně povídat. Přesněji řečeno věděl, ale musel s tím počkat, až na kapitána Drnka a poručíka Tománka. Takže jenom cosi zabručel.

„Nechci vobtěžovat, pane poručík,“ klidně pokračoval Mareček, „ale v Praze mi někdy dali kafe …“ A když Kostka hned nereagoval, důrazněji dodal: „Myslím tím vaše kolegy.“

„Tady na venkově moc na kafe nedržíme,“ vyhýbavě odpověděl Kostka.

„No jo, všude jsou nějaký zvyky… příkladně u vás taky.“

„Jak to myslíte?“

„Právě tak, jak to říkám … Jsou lidi, co se strašně rozčilujou, když se jich vyptáváte. Já, jak jistě víte, jsem s váma dost často ve styku, takže už vaše zvyky znám. Jednou jste za vyptávání placený, tak se vyptáváte, ne?“

„Ale já se vás na nic neptám,“ usmál se Kostka.

„To přijde,“ klidně řekl Mareček, „jinak by mě přece kapitán nevezl až sem. Já samosebou už mám představu, že teď zase dojde ke zbytečnýmu vyptávání, ale zlobím se? Kdepak! Jednou jsem recidivista, tak s tím musím počítat, že tu a tam se mě zeptáte důvodně, a pak si řeknu: Pepane, spadla klec! A když se mě ptáte omylem, taky se nezfanfrním a klidně si řeknu: Pepane, jsou to jejich zvyky, nedá se nic dělat.“

„Proč mi tohle říkáte?“

„Vidíte,“ spokojeně konstatoval Mareček, „už se ptáte.“

„Za co jste byl naposled trestán?“

„Bylo to fakticky naposled, pane poručík, za to vám ručím. Já se už nenamočím, teď šlapu na poctivým chodníku. Když si to tak uvážím, tak jsem na tý poslední ráně, za kterou jsem dostal pětku, vůbec nic nevydělal. Akorát pět dní jsem se roztočil za pár talířů — a za to jsem si poctivě tu pětku celou vodseděl. Je tohle výhodnej obchod? Je to blbost, pane poručík, aby mi předseda senátu napařil za jeden den veselýho života jeden rok basy!“

„Přece vás nepotrestal za to, že jste flámoval!“

„To si nerozumíme, já si nestěžuju, jenom si převádím tu loupež na užitečný věci, že jo. Já totiž patřím do starý školy, pane poručík, a nekradu pro zábavu, ale pro peníze. A peníze taky nesbírám jenom pro peníze, ale abych si užil. A najednou jsem zjistil, že si vlastně nic neužiju, tak proč bych to dál dělal?“

„Na to jste ale přišel nějak pozdě.“

„Lepší pozdě,“ slavnostně prohlásil Mareček, „než nikdy.“

„Takže teď řádně pracujete?“

„Lidi s mým trestním rejstříkem, pane poručík, nikdy řádně pracovat nemůžou, můžou se vo to jenom snažit. Příkladně já si teď můžu vytahat ruce ke kotníkům, a stejně si ráno pro mě klidně přijde kapitán, zakejvá prstem, já si poslušně sednu do mlíkařskýho … pardon, do služebního vozu a jsem zničehonic tady u vás. A než si to tu vysvětlíme, že jde vo omyl, co řeknou v práci? No jo, Pepana zase líznuli poldové, co se dalo jinýho čekat? A než jim to potom vylíčím, že to bylo jinak, přijde další kapitán, zakejvá zase v jiný věci prstem a máte tady kolotoč, ze kterýho tak hned nevyskočím.“

Kostka se na Marečka díval a v duchu si porovnával údaje obou penzistů. Musel uznat, že ho popsali naprosto přesně.

„Takže to nemáte lehké?“ usmál se.

„Celkově si nestěžuju, teď mi chybí jenom krapánek dobrýho kafe.“

Nedalo se nic dělat, tuhle tvrdošíjnost musel Kostka ocenit. Zapnul vařič s vodou a nasypal do dvou hrníčků kávu.

„Jsem rád,“ uznale komentoval jeho počin Mareček, „že i na venkově máme inteligentní esenbé, pane poručík.“

Ještě kávu nevypil, když do kanceláře vešli Drnek s Tománkem. Mareček zdvořile oznámil:

„Hned to vypiju, pane kapitán.“

„Marečku, Marečku!“ pokáral ho Drnek. „Zase jste vyloudil kafe.“

„Jo, pan poručík byl tak vochotnej. Cigarety mám zatím svoje.“

„Kolik jich máte?“

Mareček ohmatal balíček.

„Asi tak patnáct… Bude to stačit?“

„To musíte vědět vy.“

Mareček nejdříve dopil kávu, utřel si ústa a vstal. „Jsem vám k službám, pane kapitáne. Jenomže tahle krajina mi nic neříká, takže bych měl dneska k večeru pít svý pivo už zase v hospodě Na slamníku.“

Tománek se posadil vedle Kostky a podíval se na Drnka. Ten přikývl a Tománek začal:

„Vy jste v Drahoslavicích nikdy nebyl, pane Marečku?“ Mareček ihned zaregistroval změnu v situaci. Přitáhl si židli k Tománkovi, cudně se posadil a odpověděl:

„Naše republika, pane poručík, je nevelká… možná že jsem se tady mrsknul, ale rozhodně ne v záležitosti, která by vyžadovala státní zájem. To musím teda na úvod naší úřední rozmluvy připodotknout.“

Kostka si sedl za psací stroj.

„Mám vaši výpověď takto zapsat?“

Mareček se na Kostku pousmál:

„Je takovej zákon, že bych měl jako vědět, jestli jsem zatčenej, nebo zadrženej, nebo jen tak jako svědek přivezenej?“

„Marečku!“ pokáral ho Drnek.

„Nic ve zlým, pane kapitán,“ ohradil se Mareček, „ale mladý lidi musejí taky znát zákony. Vono je to s váma někdy moc složitý. Vy se mě příkladně zeptáte, kolik je dvě a dvě. Když řeknu čtyři, hned si pomyslíte, že jsem vychytralej chlap… když řeknu pět, hned mě napadnete, že si hraju na blba. Jsem teda obviněnej?“

„Obviňuji vás z účasti na krádeži Léta s Venuší z drahoslavického zámku, pane Marečku!“ úředně vyhlásil Tománek.

„To jsem rád,“ spokojeně řekl Mareček, „v tom případě budeme rychle vyřízený, protože jsem dočista z obliga.“

Drnek se podíval na hodinky.

„Neprotahujte to!“ vyzval Tománka.

Poručík Kostka otevřel dveře kanceláře a vzápětí vešel Pešek.

„Zdravíčko vespolek!“ pozdravil a hned se přátelsky hrnul k Marečkovi. „Přijel jste se zase podívat?“

„Zdravíčko, dědo!“ stejně družně se s ním pozdravil Mareček. A ihned Tománka upozornil: „Ale tohle je, pane poručík, bez problémů, toho druhýho dědka snad ani nemusíte volat. V té hospodě jsem samosebou byl.“

„My bysme tam na vás zase počkali,“ ochotně se nabídl Pešek, „stavíte se?“

„Nevím,“ zaváhal Mareček, „jak myslíte, pane kapitán?“

„Raději si nic napevno nedomlouvejte,“ usmál se Drnek. „A vy, dědo, počkejte vedle!“

„Ale nerad bych tady proseděl celou penzi,“ upozornil ho Pešek při odchodu.

Mareček počkal, dokud Pešek za sebou nezavřel dveře.

„Věc se měla následovně: Jel jsem do Tábora za bráchou, pane poručík. To víte, auto nemám, ale rád bych se povozil… A protože dneska má auťák kdekdo, tak se vozím stopem. Stopnul jsem si teda hned v Praze na výpadovce jednoho tlouštíka ve škodovce. Byl to člověk dobrosrdečnej, tak mě vzal. Jenomže tady před Drahoslavicema měl nějakou poruchu a zastavil. Protože autu nerozumím, nemohl jsem mu bejt samosebou patřičně nápomocnej. Tak jsem zašel do hospody něco malýho sníst a něco většího vypít.“ Pečlivě si zapálil cigaretu a pokračoval: „No a tam jsem si s těma dědkama hezky popovídal a potom pelášil za bráchou. Vy snad proti mýmu bráchovi něco máte?“

„Tak vás svezl ten tlustej ve škodovce?“ ironicky se zeptal Tománek.

„Přesně tak, pane poručík.“

„Škodovek a tlustých je u nás po silnicích asi moc málo?“

„Řekl bych naopak, že hodně moc.“

„Takže ho asi neseženeme?“

Mareček se usmál:

„Když vy chcete, pane poručík, tak seženete každýho. Ale já ho shánět nemusím, mně není na nic potřebnej.“

„Myslíte?“

Mareček se opět obrátil na Drnka:

„Vy víte, pane kapitán, že je to tak… Jak je známo z příslušnejch zákonů, já nemusím svoji nevinu dokazovat, ale pan poručík musí mou vinu prokázat!“

„Je to tak, Marečku,“ souhlasil kapitán Drnek.

Mareček se mu lehce uklonil.

„Jsem rád, že si ty zákony vykládáme docela stejně.“

„Copak jste si v té hospodě povídali?“ trochu rozmrzele pokračoval Tománek.

„Jejdamane! Kdybyste věděl, co se všechno v hospodě semele. Často jde i o věci celostátní, jak už to v hospodách bejvá.“

„Konkrétně!“ zabručel Tománek.

„Když konkrétně, tak je to nesmysl,“ vlídně odpověděl Mareček.

„O zámku jste si nepovídali?“

Mareček horlivě přikývl:

„Jak by ne! Dědkové povídali pátý přes devátý… Vo kastelánovi a různý jiný drby. To víte, kdyby byla naproti hospodě fabrika, tak by zase povídali třeba vo ředitelovi.“

„Nejde o to,“ napomenul ho Tománek, „co povídali dědkové! Jde o to, co jste se vyptával vy!“

„Já jsem se ptal, co je k jídlu a …“

Tománek mu netrpělivě skočil do řeči:

„Mám dojem, že jste byl až moc zvědavý!“

„Dojmy jsou věc šalebná, pane poručík,“ mírně mu odpověděl Mareček. „A v zákoně se s nima vůbec nepočítá.“

„Proč vás zajímalo, jestli je na zámku pes?“

„O psech nemám žádný mínění, pane poručík. Je pravda, že jeden z těch penzistů dal k lepšímu, že se kastelán bojí psů, jak si dneska vybavuju, abych vám vyhověl. Ale těžko můžu bejt odpovědnej za řeči druhejch, to jistě ráčejí uznat.“

Tománek se stěží ovládal:

„Není vám divné, že za pár dní po tom, co jste se v hospodě vybavoval o poměrech na zámku, někdo ten zámek vykradl?“

Mareček se na něho bezelstně podíval:

„Na světě je divnejch věcí, pane poručík! Jenomže já za ně můžu bejt zodpovědnej jenom v jediným případě,“ znovu si pečlivě zapálil cigaretu, „když mi tu zodpovědnost prokážete. Ale zatím bych to tak vůbec neviděl.“

Tománek se skoro žalostně podíval na kapitána Drnka. Ten se ovšem tvářil, jako by se ho tenhle nepovedený výslech vůbec netýkal. Proto zmatený poručík vyštěkl: „Víte, že přiznání je polehčující okolnost?“

„Samosebou, pane poručík, že to vím… a vaši kolegové by mi mohli dosvědčit, že tohohle dobrodiní zákona velice rád využívám. Nemůžu však lhát jenom proto, abych vás potěšil.“ Obrátil se na Drnka. „Pane kapitán, vy byste mi asi položil dočista jinou, a jedinou otázku? Je to tak?“

„Tak vám ji položím,“ souhlasil Drnek. „Copak jste dělal v úterý dne čtyřiadvacátého září tohoto roku?“ Mareček vstal a vlídně se na Drnka usmál:

„Konečně rozumná řeč … Z týhle otázky jsem pochopil, že tento den byl vyloupenej zámek. No, není to tak dlouho, takže vám můžu říct docela přesně…“ zvedl hlavu ke stropu a dojemně vzpomínal. „Jo! Byl jsem v práci, domů jsem přišel někdy mezi pátou a šestou hodinou. Pak jsem si přehodil kvádro a šel jsem do hospody Na slamníku udělat nějaký to pivčo … no, zazdil jsem k tomu taky nějakýho prcka, samosebou, takže domů jsem se vracel až nějak po desátý hodině … a teď, prosím pozor! Před hospodou jsem měl přátelský rozhovor s hlídkou Veřejné bezpečnosti a toho jednoho strážmistra dobře znám a on mě taky, neboť to byl právě ten, co mě vzal za křídlo, když jsem vybrabčil pokladnu jednoho malýho lokálku. Von za to vyfásnul odměnu, a já dva roky… jenomže to je právě rozdílnost povolání, která nás může rozdělovat, ale ne popuzovat. Z toho soudím, že mi to potvrdí, takže mám docela neprůstřelný alibi, pane kapitán.“

Kapitán Drnek se usmál: „Podle vašeho názoru!“

Mareček se na něho chvíli upřeně díval.

„V tom pádě usuzuju,“ řekl zamyšleně, „že mě neviníte z vyloupení, ale ze spoluúčasti.“

„Jak vám správně už na začátku řekl poručík,“ přitakal Drnek.

Mareček si opět sedl na židli a uctivě se Tománkovi omluvil:

„Promiňte, pane poručík, jestli jsem se dopustil neuváženýho vomylu. Asi si mě připodržíte, ale bude to pro vás šichta. Já totiž tentokrát v ničem nejedu, což je pro nás oba dost špatenka. Pro mě teď, a pro vás později… až si budete muset dát záležet na správný vomluvě, když mě budete pouštět domů.“

28

Drnek s Tománkem se vraceli ve služební volze do Prahy.

„Pročpak se ten můj nepovedenej vejslech nijak nekomentuje?“ zeptal se Tománek.

„Není důvod,“ překvapil ho Drnek, „já bych z Marečka nedostal nic víc.“

„Ten zná zákony jako vyškolenej právník.“

„Zná to, co potřebuje. Ale dopustil se jedné chyby.“

„Ani bych neřekl. Mám pocit, že mě perfektně umyl.“

„Ale udělal chybu! On si totiž to neprůstřelné alibi pečlivě připravil. Nestačili mu svědci v hospodě Na slamníku, ještě si počkal na naši hlídku, aby to měl skutečně betonové.“

„Zámek ovšem vyloupit nemohl!“

„To jsem přece předpokládal. Ale nebyl jsem si jistý, zda se k tomu vyloupení skutečně nepřimotal jen tak náhodou, protože ti dědkové mohli být povídaví sami od sebe. Teď už vím, že ne. Je to organizovaná banda a Mareček hrál tu svou úlohu naivky velice chytře… alespoň do doby, než se uspěchal.“

„Snad mi nechcete říct, že Mareček v tom výslechu prohrál?“

„Z mého hlediska ano,“ řekl přesvědčeně Drnek. „On si totiž neměl na to své perfektní alibi tak rychle vzpomenout. Měl čekat, až se k tomu dokopeme sami, pak by to bylo jiné. Jenomže on tak spěchal na svobodu, že ztratil soudnost.“

„To jsou věci!“ zamyšleně se podivil Tománek.

„A když spěchá na svobodu právě Mareček,“ pokračoval Drnek, „kterého nějaký ten den za katrem už dávno nevzrušuje, pak k tomu má určitě pádný důvod. Ten však zatím neznáme.“

„Měl bych na Marečka fintu,“ řekl nesměle Tománek.

„Tak se pochlubte!“

Když se Tománek se svým nápadem pochlubil, kapitán Drnek chvíli mlčel.

„Myslíte, že je to hloupost?“ sondoval Tománek.

„Naopak, kamaráde! Je to chytrá věc,“ pochválil ho Drnek. „Hned ráno to udělejte! Ale musíte to zahrát jako na divadle …“

Tománek si nechal druhý den přivést Marečka a skutečně se do role popuzeného, kterému sklaplo, poctivě vžil:

„Jdete domů!“ řekl stroze.

„Ale jak vidím, pane poručík,“ zašklebil se Mareček, „žádnou velkou radost z toho nemáte.“

„Nebuďte drzý!“

„Pardón, to bych si nikdy nedovolil,“ usmál se Mareček, ale nehýbal se.

„Na co ještě čekáte?“

„Na tu vomluvu, pane poručík.“

„Zmizte!“

„Tohle přání vám s radostí splním,“ řekl Mareček a šel si převzít věci.

Jen za sebou zavřel dveře, Tománek zvedl telefon:

„Teď jsem ho pustil.“

To už také přišel kapitán Drnek.

„Co říkal?“ zeptal se.

„Trochu provokoval, ale jinak to bral normálně.“

„Tak si počkáme,“ řekl Drnek a vydoloval z aktovky dvě jablka. Jedno hodil Tománkovi a druhé si pečlivě nakrájel. „Copak dělá snoubenka?“

„Zase mě chcete přivést u Šmidry do maléru?“

„A co kastelán,“ usmál se Drnek, „s tím si nechcete povídat?“

„Když nám to vyjde s Marečkem, co bych si ještě povídal s kastelánem?“

Ale na tuhle otázku už Drnek neodpověděl, protože přišel náčelník vyšetřovacího odboru major Jelínek.

„Prý zase čarujete,“ řekl hned mezi dveřmi. Pak se pohodlně posadil a strčil do pusy cucavý bonbón. Už měsíc nekouřil a za tu dobu snědl asi půl metráku těchto nakyslých nesmyslů.

„Od nás dostáváš samé perličky,“ řekl Drnek.

„Já vím,“ přes bonbón trochu zašišlal Jelínek. „Celá komise právníků si teď láme hlavu, jak ukončit případ těch vraždících pašeráků cigaret.“

„Dark se vám přece přiznal,“ namítl Tománek. „Zavraždil Alfréda Zimmermanna proto, že je vydíral.“

„Dark v Německé spolkové republice vraždil, ale u nás pašoval, vážený pane kolego právníku,“ monotónně odříkával Jelínek. „Ovšem jinak to byl krásný případ.“

„Proto!“ spokojeně konstatoval Tománek.

Ještě si povídali, když dorazil kapitán Vašíček:

„Už jsme to skončili.“

„Nějak brzo,“ poznamenal Drnek.

„Mareček od vás nešel domů, ani do práce, ani do hospody,“ vysvětloval kapitán, „ale zamířil rovnou k jistému panu Jiřímu Klimešovi. Tam se zdržel dvaadvacet minut. Když od něho vyšel, hned jsme ho zadrželi. Měl u sebe obálku, v ní pět tisíc korun a dvě stě tuzexových bonů …“

„Proto tolik spěchal,“ usmál se Drnek, „měl strach o peníze.“

„Kdo je ten Klimeš?“ zeptal se Jelínek.

Kapitán Vašíček nahlédl do zápisníku.

„Jiří Klimeš, bytem Praha 1, Dolní ulice číslo padesát, jednou už trestaný pro machinace se starožitnostmi.“ Major Jelínek se podíval na Drnka:

„To byl tvůj nápad?“

„Kdepak!“ odpověděl Drnek a ukázal na Tománka.

„Jeho.“

„Když vám to bude takhle odsypávat, mladíku,“ řekl uznale major, „budou o vás brzo psát televizní seriály.“

Tománek honem nevěděl, jak to Jelínek vlastně myslí, proto se obrátil ke kapitánu Vašíčkovi:

„Dík, soudruhu kapitáne, udělali jste to fajn.“

„My vždycky,“ hrdě odpověděl Vašíček a rozloučil se. „Tak co s Marečkem?“ zeptal se Jelínek. „Samozřejmě si ho převezmu, ale přemýšlím, jestli bych si s ním neměl promluvit hned teď, zatepla.“

„Myslím, že by to bylo nejlepší,“ horlivě souhlasil Tománek.

„Taky si myslím,“ přidal se Drnek.

Major Jelínek to tedy udělal. A vyplatilo se to, neboť Mareček hned mezi dveřmi prohlásil:

„Za blbost se musí platit, pánové. Moje první žena mi vždycky říkala: Pepane, ty nejsi pitomej, ale máš úplně blbý okamžiky. Vy jste se do jednoho z nich strefili, já na to skočil… Co chcete vědět?“

„Všechno, pane Marečku!“ ozvalo se jako na povel trojhlasně.

„Jak vidím, jste stejnýho názoru,“ řekl Mareček, bez vyzvání si přitáhl židli a posadil se. „Nejdřív bych prosil několik formalit, pánové. Budou mi moje upřímný doznání kvalifikovat jako účinnou lítost?“

„Jako polehčující okolnost,“ věcně odpověděl Jelínek. „Dobře,“ souhlasil Mareček. „Pak bych prosil kafíčko a pár cigaret.“ A když Drnek zapnul vařič a podal mu krabičku cigaret, spokojeně pokračoval: „S Jirkou Klimešem se znám delší dobu, máme takříkajíc společný zájmy.“

„Starožitnosti!“ napověděl Tománek.

„Dalo by se to tak říct,“ přikývl Mareček. „Ale ne starožitnosti pro starožitnosti, nýbrž pro peníze, protože jsme rozumný lidi… No, a tak se mezi náma vyvinul takovej obchod, že já jsem jezdil obhlížet zámky, muzea a kostely, bavil se s lidma, kreslil plány … na kreslení já byl, pánové, už odmalička velkej talent, to byste nevěřili. No, a za ten průzkum jsem dostával od Klimeše peníze. Někdy pět set korun, někdy dva tisíce.“ Tománek se opět neudržel: „A za Drahoslavice pět tisíc korun a dvě stě bonů!“

„Přesně tak,“ souhlasil Mareček, „byly to velký peníze a ty mě přivedly do průšvihu. Už jsem je chtěl mít v kapse a tím pádem jsem vám skočil na tu pitomou fintu. No, nic ve zlým, takovej je svět.“

„To vám Klimeš platil ale dost pozdě,“ poznamenal Jelínek. „V těch Drahoslavicích jste byl na průzkumu už skoro před měsícem, ne?“

„No jo,“ usmál se Mareček, „von je Jirka Klimeš obchodník, platil mi za průzkum jenom tehdy, když ho zužitkoval.“

„Když vykradl zámek, muzeum nebo kostel?“ upřesňoval si Drnek.

„Ve směru kdo vykradl zámek, muzeum nebo kostel,“ objasňoval Mareček, „nemůžu bohužel přesnou vodpovědí sloužit. Já to nebyl, a jestli to byl Klimeš, to doopravdy, pánové, nevím.“

„Kolik těch vašich průzkumů vám Klimeš už zaplatil?“ zeptal se Jelínek.

„Pět, pěkně prosím. Byly to dva kostely, dva zámky a jedno muzeum.“

„A za kolik vám je ještě dlužen?“

„Ještě za čtyři.“

Major Jelínek vstal.

„To zatím stačí, pane Marečku. Teď si vás odvezu, přidělím vám referenta, vy mu všechno podrobně nadiktujete do protokolu, no, vždyť to znáte.“

Také Mareček disciplinovaně povstal.

„Samozřejmě, se mnou nejsou potíže …“

Tománek ho hned upozornil:

„Jen neříkejte! Včera s váma bylo potíží milión.“

„Račte prominout, pane poručík, to byla docela jiná situace!“ důrazně se ohradil Mareček. „Vy jste na mě měl dva upovídaný dědky a loudivý voči, to bylo všechno. Na to jsem se vám přece nemohl položit, to sám uznáte!“

„Ale v podstatě vás ti upovídaní dědci, jak říkáte, nakonec položili.“

„Kdepak!“ zavrtěl hlavou Mareček. „Mě položil ten můj úplně blbej okamžik, pane poručík. Že jsem byl tak hemzavej na ty peníze a pelášil k Jirkovi Klimešovi jako střelenej…“

29

Marečkova výpověď byla pochopitelně natolik závažná, že ještě týž den přivezli Jiřího Klimeše a předali ho majoru Jelínkovi. Už na první pohled však bylo zřejmé, že Klimeš je zcela jiný typ než Mareček.

„Vaše obvinění odmítám!“ prohlásil kategoricky. „A žádám vás, abyste mě neprodleně pustili domů. Mám svoji práci.“

Major Jelínek se podíval na hodinky a přikývl:

„Čas by na to byl. Jenomže je takový zákon, který nám ukládá, bychom vyšetřovali obviněného bez ohledu na to, že má doma jinou práci, pane Klimeši. Znáte Josefa Marečka?“

„Znám.“

„Za co jste mu zaplatil pět tisíc korun a dvě stě tuzexových bonů?“

Jenom zlomek vteřiny Klimeš přemýšlel:

„On si je u mě schoval.“

„Kdy?“

„Asi před týdnem.“

„Proč?“

„Neptal jsem se. Požádal mě o to, já jsem mu vyhověl, to je všechno.“

„Můžete mi říct, co jste dělal v úterý čtyřiadvacátého září, pane Klimeši?“

„To si nepamatuju,“ rychle odpověděl Klimeš.

„Zkuste přemýšlet! Není to přece tak dlouho.“

„Nevím, asi jsem byl doma.“

„Sám?“

„Jsem rozvedený, tak bydlím sám, ne?“

Major Jelínek se na něho chvíli díval a potom mu přečetl několik pasáží z Marečkovy výpovědi.

„Co tomu říkáte?“

„Mareček je bláznivý mezek!“ klidně odpověděl Klimeš.

„Teď přece nebudeme posuzovat inteligenci svých kamarádů, pane Klimeši. Mareček se prostě přiznal. Ale vy už jste jednou přišel do rozporu se zákonem kvůli starožitnostem, viďte?“

„Nebyl jsem souzený proto, že bych vykrádal zámky a muzea. Koupil jsem a prodal některé obrazy, o nichž jsem bohužel nevěděl, že byly ukradené. To, co se na mě pokouší Mareček svalit, je nehoráznost!“

„Byl jste někdy v Drahoslavicích?“

„Vůbec nevím, kde to je.“

„Odkud znáte Marečka?“

„Už ani nevím.“

Major Jelínek se usmál:

„Jako obviněný, pane Klimeši, máte samozřejmě právo lhát… pokud to ovšem považujete za rozumné.“

„Nepovažuji za rozumné, abyste mě tady obviňoval z nesmyslů!“

„Takže vy si skutečně nepamatujete, odkud Marečka znáte?“

„Nevím, proč bych si měl lámat hlavu, kdy jsem vlastně Marečka poznal, ale prosím … asi před dvěma lety jsem hledal meloucháře, který by mi postavil v bytě příčku. Kdosi mi doporučil Marečka.“

„No, vidíte! Přece jste si vzpomněl. Na ty Drahoslavice si náhodou nevzpomenete?“

„To rozhodně ne!“

„Jak často jste se s Marečkem stýkal?“

„Velice zřídka.“

„Přesněji by to nešlo?“

„A řekl byste mi, co mám já s tím kriminálníkem společného? Jednou mi postavil příčku, pak jsem mu dal nějaké staré šaty a před týdnem si ke mně uložil peníze a bony. Jinak je to pro mě docela cizí člověk.“

„Nezdá se vám divné, že právě tenhle kriminálník, jak říkáte, si u vás uloží peníze?“

„On přitom samozřejmě říkal… že by je propil, nebo co, prostě jsem mu vyhověl.“

„Že k vám měl takovou důvěru … Nebo jste mu snad vystavil potvrzení, že jste od něho převzal peníze do úschovy?“

„Dal mi je v obálce a řekl, že si je vyzvedne.“

„Takže on vám důvěřoval?“

„Asi ano.“

„Vy jste mu taky důvěřoval?“

„V čem?“

„Že ty peníze jako kriminálník, jak jste říkal, třeba neukradl.“

„Není mou povinnosti takové věci zkoumat.“

„Ale můžu předpokládat, že on k vám měl větší důvěru než vy k němu?“

Klimeš poprvé zaváhal:

„Snad.“

„Pak mi řekněte, proč by vás teď křivě obviňoval?“

„To je jednoduché, on mě prostě nehorázným způsobem zneužil!“

Major Jelínek zaklapl desky spisu, podepřel si bradu a zadíval se na Klimeše.

„Ještě vám položím jednu otázku, pane Klimeši. Kde je obraz z drahoslavického zámku?“

„Proč vám to neřekne Mareček?“ ironicky odpověděl Klimeš. „Já o žádném obrazu nic nevím.“

30

Porada u majora Vaňka, které se zúčastnili Jelínek, Drnek a Tománek, byla krátká.

„Jako vždycky,“ suše konstatoval Vaněk. „Jeden se přiznal, ale ten, kdo by nás přivedl k obrazu, tvrdošíjně zapírá.“

„A vzhledem k tomu, že domovní prohlídka u Klimeše byla bezvýsledná,“ poznamenal Jelínek, „bude zapírat dlouho.“

„Určitě do té doby,“ pokračoval Vaněk, „dokud kapitán Drnek s poručíkem Tománkem nepřinesou další důkazy. Ten obraz nesmí zmizet, soudruzi, to si laskavě uvědomte! Souhradova výpověď o onom Němci z Mnichova leccos naznačuje, takže byste se s tím neměli hrabat moc dlouho!“

„Jenomže západních Němců tady bylo v té době přes deset tisíc,“ povzdechl si Tománek.

„Nejste tady proto,“ pokáral ho Vaněk, „abyste vzdychal, soudruhu poručíku! Kapitán Drnek vám vysvětlí, co máte dělat!“

Když se vrátili do kanceláře, Drnek si nejdříve celý spis o vyloupení drahoslavického zámku důkladně prostudoval.

„Je to jasné!“ prohlásil potom. „Pachatelé byli dokonale seznámeni se situací na zámku, ale leccos věděli i o ministerstvu, jinak by přece nemohli poslat ten fingovaný dopis. Mareček měl jenom dílčí úkol, posbírat v hospodě obecně známé věci…“

„To teda dostal královsky zaplaceno!“

„Byla v tom i úlitba za mlčení,“ usmál se Drnek, „to ovšem Klimeš ještě netušil, že to budou vyhozené peníze. Ale já Marečkovi věřím, že na zámku vůbec nebyl. A taky se dá těžko předpokládat, že by právě on měl nějaké kontakty s ministerstvem. U Klimeše bych už takové styky nevylučoval.“

„Tak já jdu,“ zvedl se Tománek.

Na ministerstvu strávil drahnou dobu, jenomže to byl promarněný čas. V návštěvní knize sice našel několik Klimešů, ale všichni byli jiní. Vrátní si Klimešovu fotografii prohlíželi dlouho a zahloubaně, a stejně jako mnoho dalších pracovníků — bezvýsledně. Tománek nakonec pochopil, že tahle cesta vůbec nikam nevede.

„Nevede tahle,“ řekl mu potom Drnek, „povede jiná! Aby se Klimeš dozvěděl o poplašném zařízení, musel nějak prošmejdit zámek. Jedeme za kastelánem.“

31

Inventura rozhodně není činnost příliš zábavná, ale zdálo se, že Maříková i Souhrada si z ní udělali celkem zajímavou společenskou záležitost. Maříková se každý večer vracela zpět do Prahy, nebylo to koneckonců ani pro její miniauto příliš daleko, ale ráno jí byl zase plný zámek. Kastelán v její přítomnosti viditelně pookřál, nečinil však nic, co by jejich vzájemné vztahy někam podstatně popostrčilo. I nadále to mezi nimi neustále jiskřilo, takže stačila maličkost — a byli v sobě.

„Snad byste se nemusela každý večer vracet do Prahy,“ prohodil jakoby nic kastelán a díval se přitom z okna na první padající list. A všechno by asi bylo dobré, kdyby vzápětí nedodal: „Máte na to nárok, když tady děláte inventuru!“

Právě tenhle druh farizejství u něho nesnášela. Okamžitě zapřela, že už druhý den s sebou vozí pyžamo, zpupně se na něho podívala a chladně pronesla: „Spát tady na zámku? Nesmysl!“

„Prosím!“ okamžitě se urazil kastelán. „Aspoň budu mít večer klid.“

„Jen aby vás ten klid brzo nemrzel! Jdu si udělat čaj…“ urazila se na oplátku Šárka Maříková a důstojně vyšla z ložnice hraběnky Elvíry, neboť to byla už poslední místnost. Tady měli inventuru uzavřít.

Souhrada ji, jako vždycky v podobných situacích, loudavě následoval.

Ještě však nestačila ani postavit vodu, když se v zámku objevil Tománek s Drnkem.

„Kapitán Drnek,“ stroze se představil Tománkův nadřízený, „je tady nějaká místnost, kde bychom si my dva …“ kývl na kastelána, „mohli pohovořit?“

Souhrada zmateně zatěkal očima a hledal oporu u Tománka:

„Co se děje?“

„Jen si běž popovídat!“ vybídl ho Tománek.

Kastelán se váhavě zvedl, ještě se omluvně pousmál na Maříkovou a vyšel s kapitánem ze dveří.

Ten úsměv ho přešel v okamžiku, kdy se za nimi zavřely dveře zámecké knihovny.

„Tamhle nad krbem visel obraz,“ začal Drnek tak ledovým tónem, že kolem málem narostly rampouchy, „teď tady nevisí a kus viny na tom máte vy, pane Souhrado!“

Kastelán klesl do kolen a všechen klid ho rázem opustil. Ale Drnek ho nenechal vzpamatovat:

„Jestli si nehodláte tady vzpomenout na všechny, i zdánlivě nevýznamné okolnosti, které by mohly mít s krádeží něco společného, poskytnu vám možnost pár dní přemýšlet v naprosto klidném prostředí.“

Kastelán zablekotal cosi tak nesmyslného, že měl Drnek co dělat, aby se ubránil úsměvu.

„Raději se vás budu ptát,“ rozhodl se. „Znáte Jiřího Klimeše z Prahy?“

Kastelán vzpomínal tak usilovně, až se celý propotil.

„To bohužel neznám.“

Drnek mu podal Klimešovou fotografii.

„To je tenhle pán. Nebyl u vás někdy na zámku?“

„Ne,“ rychle odpověděl kastelán, „na obličeje mám výbornou paměť, ale tenhle člověk tady v poslední době nebyl.“

„Mohl tu být tak před měsícem.“

„Kdyby tady byl před měsícem, určitě bych si ho pamatoval. Tak velkou návštěvnost zase nemám.“

„Na tom trváte?“

„Ano!“ rozhodně prohlásil kastelán.

Drnek tedy začal s Marečkem. Jen ovšem jeho fotografii ukázal, Souhrada se zahloubal:

„Toho člověka jsem už někde viděl.“

„Byl na zámku?“ zpozorněl Drnek.

„To nevím, ale rozhodně je mi povědomý!“

„Povědomý, povědomý!“ zabručel Drnek. „Ale odkud?“

„Když já si honem nemůžu vzpomenout,“ povzdechl si kastelán.

Protože to byla velice závažná okolnost, která mohla postavit Marečkovu pravdomluvnost do zcela jiného světla, trápil ho kapitán Drnek ještě hodnou chvíli. Ale nic rozumného z toho nevzešlo. Kastelán trval tvrdošíjně na svém, na podrobnosti si však nevzpomněl.

Vrátili se tedy do kastelánova pokojíku, kde si zatím poručík Tománek s Maříkovou povídali o záhadách kolem fingovaného dopisu. Ani tady se valných výsledků nedobrali.

„Zatím byste se neměl moc ze zámku vzdalovat, pane Souhrado!“ upozornil Drnek. „Brzo se zase objevíme.“ Nato vystrčil Tománka ze dveří a oba odjeli.

Zaražený kastelán si až po chvíli postěžoval:

„Slyšela jste ho? Měla byste raději odjet, abyste se zbytečně nedostala do …“

Maříková ho rozpáleně přerušila:

„Mně nebude žádný kapitán přikazovat, kdy mám nebo nemám být na zámku!“ Otevřela první skříň, odkud se na ni vyvalila hromada všelijakého harampádí. „To jsem si mohla myslet!“ ulevila si. „Kde máte nějakou deku? Pyžamo mám svoje … Vyspím se v ložnici hraběnky Elvíry.“

32

Drnek s Tománkem přijeli za majorem Jelínkem právě v okamžiku, kdy skončila konfrontace Marečka s Klimešem.

„Mareček mu svá obvinění klidně opakoval do očí,“ vysvětloval Jelínek, „a Klimeš je stejně klidně odmítl.“

„Nemáš dojem,“ zeptal se Drnek, „že Mareček lže?“

„Ne, ty snad ano?“

Načež Drnek reprodukoval rozhovor s kastelánem. A na závěr důrazně prohlásil:

„Jestli byl Mareček na zámku a tvrdošíjně to popírá, pak bych ani moc nevylučoval, že Klimeše křivě obviňuje jenom proto, aby skutečného pachatele kryl.“

„Možná že se plete kastelán?“ namítl Jelínek.

„To bych neřekl,“ poznamenal Tománek, „já kastelána znám, má na obličeje skutečně fantastickou paměť.“

Major Jelínek už nepřemýšlel a nechal Marečka předvést.

„Jak se vede, pane Marečku?“ družně ho přivítal Drnek. „V rámci možností, který ústav nápravného zařízení poskytuje, dost ucházejícně, pane kapitán. Jenomže na tohle jste se mě asi ptát nepřijel, že jo?“

„Proč myslíte,“ zeptal se Jelínek, „že Klimeš tak tvrdošíjně zapírá, pane Marečku?“

„Je to docela jednoduchá záležitost, pane major. V takovým momentě nesmíte myslet svou hlavou, ale Klimešovou myslivnou. Z vývoje konfrontace usuzuju, že jste u Klimeše nic závadnýho nenašli, a chcete na něm, aby se vám položil přes moji výpověď … Jirka Klimešů však moc dobře ví, že bez nezvratnejch důkazů ho žádnej senát nevodsoudí! Vy na něj zatím máte jenom mě, pane major, a to se vám žádnej rozumnej člověk jen tak přece nepoloží!“

„Ale on odmítá všechno, co jste vypověděl,“ namítl Jelínek.

„A správně dělá,“ usmál se Mareček. „Jestli by se vám jenom malinko přiznal, v tu ránu je v pytli… Začne jediným písmenem abecedy — a je konec. To už by si nemohl hrát na neviňátko, který já křivě vobviňuju, abych třeba někoho kryl.“

Tománek se neudržel:

„Třeba sebe!“

„Jo, třeba sebe, pane poručík,“ klidně souhlasil Mareček.

„Vy to ovšem neděláte,“ usmál se Jelínek.

Mareček se podrbal pod kolenem, pak si upravil kalhoty a řekl:

„Každej se nějak kreje, pane major. Já teď příkladně vím, že vám mluvím pravdu. Já jsem totiž vohroženej podezřením, že v těch krádežích jedu víc, než je fakt. Jsem víc vohroženej lží než pravdou, takovej je stav věcí.“

„Mluvíte tedy ve všech věcech pravdu?“ zeptal se Drnek.

„Nejsem samosebou příklad do čítánek, pane kapitán, ale teď vám pravdivě zodpovídám všechny dotazy.“

„A když se vás zeptám, jestli jste byl někdy v drahoslavickém zámku, copak mi odpovíte?“

„Že nebyl, pane kapitán.“

„Znáte jméno Souhrada?“

„Kde seděl?“ zamyslel se Mareček.

„On neseděl, je to drahoslavický kastelán. A když jsme mu ukázali vaši fotografii, nebyla mu vaše tvář tak docela nepovědomá!“

Mareček chvíli uvažoval a potom slavnostně vyhlásil: „Jestli mě ten kastelán poznal podle fotografie, pak lže! A měli byste se poohlídnout, proč vám nemluví pravdu. Protože když si někdo vymejšlí, tak má k tomu nějakej důvod. Víc bych neměl co k věci připodotknout.“

33

Šéfredaktor Jašek se zkoumavě prohlížel v kapesním zrcátku. Barták zvedl hlavu od korektur a poznamenal:

„Lepší to už asi nebude.“

„Je to sice horší, než to bývalo,“ řekl Jašek, „ale zcela určitě lepší, než to bude.“ Ukázal na drnčící telefon: „Vemte si to!“

Barták si sluchátko vzal a nepříliš potěšeně si krátce popovídal s Jitkou Malou. Když skončil, povzdechl si:

„A je to tady! Proč nevoláš! Proč se neozveš!“

„Proč se teda vlastně neozvete?“

„Komu?“

„Předpokládám, že to byla vaše poslední slečna, ta dlouhá.“

„Protože má o dalším vývoji našich vzájemných vztahů nějak moc konkrétní představy!“

„Co se divíte, když takové představy vyvoláváte?“ rozhorlil se Jašek. „A vůbec váš vztah k ženám je hluboce nemorální. Pokud samozřejmě nejste ještě v pubertě, to by pak nebyla záležitost morálky, ale medicíny.“

„Můžu za to,“ drze se zašklebil Barták, „že se líbím?“ Jašek se znovu krátce zadíval do zrcátka, přejel si ukazováčkem vřídek na nose a pak melancholicky prohlásil:

„S tímhle už taky musím něco udělat.“

Barták se usmál, sbalil korektury a rozloučil se:

„Jedu za kamarádem do Drahoslavic, je v nějakých potížích, tak ho musím potěšit.“

Když vyjel z Prahy, pršelo tak nehorázně, že jeho škodovka nevydržela a chatrným těsněním kolem předního skla propouštěla čůrky vody. A protože každý automobil je v podstatě škodolibé zařízení, tekly ty čůrky na jediném místě: Bartákovi přímo do pravé boty. Z toho se dá usoudit, že ve valné náladě nebyl. Jenomže kousek za Prahou potkal v tom dešti zjevení. Mělo neuvěřitelnou postavu harémové tanečnice a blankytně modré oči.

Takové zjevení muselo v Bartákovi pochopitelně vyvolat nejenom radostnou náladu, ale i mohutný rozmach dobyvatelské iniciativy. Zastavil, pohostinně otevřel dveře a jenom čekal, zda zjevení mluví pozemskou řečí. Hned to nepoznal, protože ze všeho nejdřív mrsklo pod přední sedadlo pletený pytel, obsypaný korálky, vecpalo se na přední sedadlo a pak si chvíli Bartáka se zájmem prohlíželo.

„Čau, hezoune!“ prohlásilo nakonec.

Hezoun potěšeně zařadil rychlost a sebevědomě vysunul bradu, nebo se alespoň domníval, že tak činí. A potom se už jenom vytrvale předváděl. Zjevení naslouchalo, půvabně se usmívalo, tu a tam cosi obdivně poznamenalo a Barták tokal a tokal…

Pak ovšem musel zastavit u benzínové pumpy. Vyskočil z vozu, rychle natankoval, zaplatil a spěchal pokračovat v příjemném rozhovoru. Ten však netrval dlouho, neboť zjevení v první vesnici špitlo: „Tady mi zastavte!“

„Už tady?“ zklamaně řekl rozdychtěný redaktor.

Zjevení popadlo pytel a věnovalo mu zářivý úsměv: „Bohužel… už jsem doma. Někdy se zastavte! Jmenuju se Dáša Kolísková a bydlím v čísle čtyři.“

„Zastavím se k večeru,“ vyhrkl radostně. „Můžu?“

„Fajn!“ souhlasilo zjevení. „Bydlím u sestry… Ale přijeďte určitě!“ A vzápětí se rozplynulo, jako ostatně každé zjevení, v deštivém závoji.

Bartákem milostné roztoužení tak zacloumalo, že si při rozjíždění popletl brzdový pedál s plynem. A pak si asi půl hodiny potěšeně prozpěvoval různé hity. Zpívat přestal proto, že chtěl v nevelkém městečku koupit kastelánovi láhev vína. Nic však nekoupil, protože marně v aktovce hledal náprsní tašku. Marně ji také hledal v celém voze … prostě zmizela a s ní téměř celá výplata a všechny legitimace.

Došlo mu, pochopitelně, došlo. Ale až když se vrátil do vesnice, kde rozkošné zjevení vysadil. Dáša Kolísková tam nikdy nebydlela a v čísle čtyři byla požární zbrojnice. Před zbrojnicí byla malá kaplička a v jejím výklenku ležela jeho náprsní taška. Legitimace tam všechny byly — ale peníze žádné …

34

„Tohle se mi snad zdá!“ vyprskl Tománek, když mu rozčilený Barták vylíčil své pokořující milostné dobrodružství.

„Nepřišel jsem za tebou,“ uraženě řekl Barták, „aby ses mi vysmíval!“

Tománek vytáhl ze zásuvky pět stokorun. Po chvíli zaváhání k nim ještě dvě přidal.

„To ti zatím stačí, ne?“

Barták strčil peníze do kapsy, dolil si víno a tesklivě řekl:

„Taková krásná holka to byla! A té couře stačilo těch pár vteřin, co jsem byl venku z vozu a bral benzín, aby mi tašku vyfoukla!“

„Tys ji neměl s sebou, když jsi platil?“

„Měl jsem ji v aktovce… vytáhl jsem z ní jen pár dvacetikorun, když jsem šel pro benzín.“

„Tak to je jasný. A ona hned v první vesnici vystoupila.“

„Jo, hned v první vesnici vystoupila.“

„Tys na ní mohl oči nechat.“

„… já na ní mohl oči nechat,“ souhlasil Barták, „protože to byla jednička.“

„Hned ráno to ohlásíš. Doufám, žes její popis nezapomněl?“

„Já na ni, kamaráde, nikdy nezapomenu,“ melancholicky prohlásil Barták. „A nic hlásit nebudu!“

„Ne? Chceš teda nechat okrádat další ješitné seladony.“

„Třeba ty peníze potřebovala,“ meditoval Barták, „nutně potřebovala.“

Tománek ho ironicky přerušil:

„ … na léky pro chorou matičku! Nebo pro hladovějící siroty! Nebuď labuť, prosím tě! Když dáš pořádný popis, možná ti hned vytáhnu její fotky z kartotéky zlodějek.“

„Myslíš?“ zaváhal Barták. „Tak mladá?“

„Já mám kamarády!“ povzdechl si Tománek. „Jeden natvrdlejší než druhej. Víš co? Zejtra je sobota, ty napřed ohlásíš tu zlodějnu, pak pro mě přijedeš a navštívíme kastelána.“

Barták přikývl a druhý den se dosti časně u Tománka objevil. Byl už vyrovnaný a zřejmě se z toho nečekaného šoku vzpamatoval.

„Tys nic neohlásil!“ napadl ho Tománek.

„Ne! Beru to, jako bych jí ty peníze půjčil,“ kategoricky prohlásil Barták. „Budu po ní pátrat na vlastní pěst. Určitě je z Prahy.“

„Dej mi její popis a ušetřím ti práci!“

„To si promyslím.“

Tománek jen obrátil oči k nebi a dalšího naléhání se vzdal.

Drahoslavický kastelán je přivítal velice rozpačitě. Jeho pokojík zářil čistotou a byl pečlivě uklizený. Koneckonců i sám kastelán byl podivuhodně vymydlený a upravený.

„Co se tady stalo?“ zavětřil Tománek.

To se ukázalo v okamžiku, kdy do pokojíku vtrhla Šárka Maříková. V ruce držela deku, na návštěvníky se pousmála a kastelána se zeptala:

„Neřekl byste mi, čím je ta deka cítit?“

„Čím je cítit?“ opáčil kastelán. „Kdysi tady byl kůň a ta deka je jeho.“

Maříková mrskla dekou do kouta a rezolutně řekla:

„Tou už se přikrývat nebudu!“

Tománek s Bartákem jenom zírali. Tahle temperamentní osůbka tu nějak zdomácněla!

„Soudružka Maříková dělá inventuru,“ zmateně vysvětloval kastelán.

Tománek ukázal na deku:

„Začala od správného konce… Konečně, náš Barták si včera taky pozval jednu slečnu na inventuru. Jenomže teď se nemůže dopočítat.“

„Nech si ty poznámky!“ ohradil se redaktor.

„Když myslíš,“ usmál se Tománek a vyzval Souhradu: „Pojď se trochu projít, kasteláne!“

„Teď?“

„Jo, teď.“

„To myslíš služebně?“

„Jo, služebně!“

„Nedají pokoj ani v sobotu!“ opovržlivě poznamenala nad vařičem Maříková.

Kastelán s Tománkem vyšli do zámecké zahrady. Pod nohama jim skřípal písek, kolem nich tu a tam spadl uschlý list a odkudsi z vesnice se ozývala dechovka.

„Jirko, prosím tě,“ naléhavě začal Tománek, „řekni mi, kdes toho Marečka viděl!“

„Někde jsem ho musel vidět!“

„On tvrdí, že tě vůbec nezná.“

„To tvrdit může, ale mně je povědomej. Byl někdy v Drahoslavicích?“

„Byl… v hospodě.“

Kastelán se zastavil a vytřeštil oči.

„No jo! Už to mám. Potkal jsem ho ve dveřích hospody, když jsem šel s Láďou na zámek.“

„To víš určitě?“

„Teď to vím určitě. Bylo to asi tak před měsícem. Přijel za mnou kamarád z klukovskejch let, Láďa Kolář.“

„Počkej! O tom Kolářovi jsi nám nic neříkal. On přijel za tebou?“

„Nepřijel za mnou, přijel si do hospody na pivo.“

„Je z Prahy?“

„Samozřejmě.“

„A to si přijel až sem na pivo?“

„Ale ne… prostě jsme se náhodou potkali v hospodě, a když jsem ho vedl na zámek, srazili jsme se s tím Marečkem ve dveřích.“

Tománek se na kastelána nedíval a kreslil si špičkou boty do písku jakési nesmysly. Napnutý byl ovšem jako struna.

„Ještě jednou, kasteláne, ten Kolář byl s tebou na zámku?“

„Byl.“

„A co tady dělal?“

„Jedl tlačenku.“

„Dál?“

„Dál nic!“ utrhl se kastelán. „Kdo tě vlastně zajímá? Mareček, nebo Láďa?“

„Teď ten Láďa.“

„To tě zajímá hezká blbost! Láďa je můj kamarád, pět let jsem ho neviděl, tak jsem si s ním popovídal, to je všechno.“

„Zámkem jsi ho vodil?“

„Samozřejmě, trochu jsem ho povodil.“

„Obraz jsi mu ukazoval?“

„Ukazoval… proč ne?“

„A cos mu přitom vyzvonil?“

„Nic jsem nevyzvonil!“ rychle odpověděl kastelán, ale vzápětí zaváhal: „Možná že nějak přišla řeč … no jo, jen tak jsem se zmínil, že jsou tady namontovaný nějaký to … piškuntálie …“

Tománek zhluboka vydechl.

„Neblázni!“ vykřikl kastelán. „Snad bys Láďu nepodezíral, vždyť je to poctivej kluk!“

„Jsou tady namontovaný piškuntálie!“ opakoval si Tománek. „Kasteláne, kasteláne!“

Pak už se vrátili do pokojíku, kde se Barták s Maříkovou zřejmě dobře bavili.

„Copak můžu tu holku udat?“ rozhazoval rukama Barták.

„Ne můžeš, ale musíš!“ vyštěkl Tománek. „Nebo se z vás obou zjevím! Jedeme zpátky do Prahy!“

Barták sice chvíli oponoval, ale moc platné mu to nebylo. A tak se rozloučili a odjeli.

Maříková se na kastelána zkoumavě podívala.

„Zase nějaké zmatky?“

„Já nevím … Tománek se rozčilil, protože prý jsem Láďovi vyzvonil, že je na zámku poplašný zařízení.“

„Ne,“ vyděsila se. „To jste skutečně udělal?“

„Ještě vy mě znervózňujte! Láďa je kamarád z dětství a poctivej člověk!“

35

Kapitán Drnek bydlel v Braníku nedaleko Vltavy v rodinném domku s malou zahrádkou. Zahrádkářem valným nebyl, ale jeho poklidná manželka si už v tomhle směru zvykla, takže kromě trochy cibule, pažitky a nějakých kytek nic zvláštního ani neočekávala.

Když se Tománek přiřítil, Drnek se právě chystal k úklidu zahrádky.

„Ale!“ podivil se. „Snad jste nechytil zloděje obrazu?“

„Jestli zloděje, to nevím, ale určitě zajímavou stopu,“ odpověděl Tománek a seznámil kapitána s tím, co mu kastelán o Kolářovi vypověděl.

„Ten Souhrada je ale mezek,“ popuzeně si ulevil Drnek. „Nadělá spoustu hloupostí a pak nám to odsypává po troškách! Mám sto chutí nechat ho přivést na den k majoru Jelínkovi, aby ho tam v klidu vyzpovídal.“

Tománek se kamaráda horlivě zastal: „To snad nebude třeba. On je samozřejmě trochu praštěnej, ale…“

Drnek ho nenechal domluvit:

„Co byste dělal, kdyby se takhle choval nějaký jiný kastelán?“

„To nevím.“

„Ale já vím! Byl by na seznamu podezřelých.“

„Přece nebudu podezřívat kamaráda, kterýho roky znám jako poctivce?“ zaraženě řekl Tománek.

„A on zase nebude podezřívat své kamarády, které už roky zná jako poctivé lidi… třeba toho Koláře! Desetkrát se ho ptáme, komu něco o poplašném zařízení vyzvonil. Prý nikomu! A najednou zničehonic z něho vypadne Kolář. Jenomže pan Souhrada to nepovažuje za důležité, protože jde o jeho kamaráda!“

„Přeháníte, soudruhu kapitáne,“ nesměle namítl Tománek, „až Koláře prověříme, uvidíte, že s tím nemá nic společnýho!“

„To snad není možné!“ spráskl ruce Drnek. „To jste kriminalista? Vy přinesete zajímavý signál, ale aby váš kamarád kastelán neměl potíže, tak si v duchu přejete, aby z toho nic nebylo?“

„Teď si nerozumíme.“

„Ale dobře si rozumíme! Kdyby Kolář skutečně kastelánovy informace o poplašném zařízení zneužil, tak váš kamarád propotí triko. A to se vám vůbec nehodí, přestože by nás to třeba přivedlo o podstatný krok dál, přesně takhle si rozumíme!“

„Tak moment!“ rozhorlil se Tománek. „Samozřejmě že jde o mýho kamaráda a nic zlýho mu nepřeju. Jenomže když chytíme zloděje s obrazem, kastelánovi za tu jeho žvanivost nikdo hlavu neutrhne. Třeba triko propotí, jak říkáte, ale krapánek svízelů mu pro život neuškodí, protože já ho znám líp než vy! Obraz však bude zpátky v drahoslavickým zámku a bude konec zbytečnejm fantaziím!“

„Tohle řešení by bylo nejmoudřejší,“ usmál se Drnek. „Teď pojďte se mnou, mám tam dobré červené víno … A v pondělí se podíváme na toho Koláře.“

Ale mezi sobotou a pondělím byla samozřejmě neděle. A Tománek zažil překvapení, když ho časně ráno vzbudila Blanka Říhová.

„Kde se tady bereš?“ podivil se rozespalý poručík. „V tak nesmyslnou hodinu?“

„Můžu jet zpátky,“ urazila se. „Stejně mám takový pocit, že ti v poslední době stačí jenom tu a tam dopis.“

„Hlouposti! Jenom mě polej vodou, jinak se nevzbudím.“

Vodou ho pochopitelně nepolila, měla podstatně účinnější prostředky, takže byl zanedlouho jako čilimník. A měl potom energie tolik, že jí dalo dosti práce, aby ho udržela alespoň do oběda v přijatelných mezích.

„Jednou ti vadí, že spím,“ bručel s obvyklou mužskou rafinovaností, „pak zase, že nespím, tak já nevím.“ Ale ona mu zase s obvyklou ženskou rafinovaností navrhla:

„Půjdeme někam na oběd?“

Šli tedy do nejbližší restaurace, ale s jídlem se příliš nezdržovali. Rychle se vrátili a pak se najednou hranice přijatelných mezí kamsi rozplynula a oba prožili tak nádherné odpoledne, až jim to bralo dech. A když se pro ni k večeru zastavil bratr, s nímž do Prahy přijela, Tománek ho hned mezi dveřmi překvapil: „Tak jsme se dohodli, kamaráde, že se vezmeme!“

„V Praze se vždycky něco děje,“ řekl klidně nadporučík Pohraniční stráže. „Jenom bych rád věděl, jestli se ty postěhuješ na hranici, nebo Blanka do Prahy …“ Tahle překrásná neděle rezonovala v Tománkovi ještě v pondělí ráno.

„Už můžete klidně povídat,“ radostně oznámil Drnkovi. „Co můžu povídat?“

„Že mám před svatbou.“

„A máte?“

„Mám.“

„Výborně! Tak jdeme za Šmidrou!“

„To musím Šmidrovi hlásit, že mám teď skutečně před svatbou?“ podivil se Tománek.

Samozřejmě že nešlo o poručíkovu svatbu.

„Mám pocit,“ začal obvyklým tónem Vaněk, „že jste v koncích.“

„Jestli bych to mohl upřesnit,“ řekl Drnek, „v koncích je snad major Jelínek.“

„Nesmysl!“ zavrčel Vaněk. „Vyšetřování je jenom odrazem operativní činnosti. Jestliže nemůže dál Jelínek, je to kvůli tomu, že nemůžete dál vy dva! Klimeš mlčí jenom proto, že si to může dovolit. Místo nezvratných důkazů ho může Jelínek jenom agitovat, aby se přiznal, a za to můžete vy dva, jasné?“

Co na to mohli říci? Proto major Vaněk pokračoval:

„A když budete ještě dlouho přemýšlet, kdo z vás je vlastně víc v koncích, může se vám stát, že ten obraz z republiky skutečně zmizí.“

„Celníky jsme uvědomili okamžitě,“ řekl Tománek.

„Já si ovšem myslím,“ přidal se Drnek, „že ti, co obraz ukradli, zvlášť jestli ho skutečně ukradli pro toho Němce z Mnichova, nebudou pospíchat. Budou trpělivě čekat, až se rozruch kolem krádeže uklidní. Vždycky se to tak dělá, soudruhu majore.“

„Jen mě uč, jak se co dělá! A ještě mi řekni, že obraz zmizet nemůže, protože Klimeš sadí v base, obraz si někam perfektně schoval a teď jenom čeká, až ho pustíme!“

„I to je možný,“ připustil Tománek.

„Mladíku!“ okamžitě ho napadl Vaněk. „To si teda klidně sedněte na vavříny a čekejte se založenýma rukama, jestli se ukáže, že jste měl pravdu!“ Podíval se do diáře a netrpělivě je vyzval: „Říkejte, co máte nového!“ Chvíli bylo ticho. Tománek to nechával na Drnkovi a Drnek uvažoval. Má o Kolářovi vyprávět, nebo nemá? Je to zajímavé, ale zatím dosti mlhavá. Ale na druhé straně si Vaněk zase nesmírně potrpí na to, aby věděl naprosto všechno. Jenomže on může toho praštěného kastelána doopravdy přivézt na den k majoru Jelínkovi, aby ho někdo konečně řádně vyzpovídal! A co když právě tohle pomůže? Ale co tomu řekne Tománek?

„Něco málo máme,“ řekl nakonec, „raději bych si to ovšem nejdříve pořádně ověřil.“

„Tak ověřuj,“ uzavřel poradu Vaněk, „a odpoledne mě informujte!“

Informovali ho mnohem dřív a to v okamžiku, kdy jim došel výpis z evidence.

Ladislav Kolář měl strohý zápis: odsouzen pro rozkrádání národního majetku k nepodmíněnému trestu v trvání dvou let. Z výkonu trestu se vrátil před půl rokem…

36

V den, kdy Maříková odjela do Prahy, se Kolář na zámku v Drahoslavicích objevil.

„Jedu náhodou okolo,“ řekl kastelánovi na uvítanou, „tak jsem se zastavil na kus řeči.“ Z aktovky vytáhl láhev koňaku. „To jsem ti přivezl… můžeš to hned otevřít, nebo taky nemusíš.“

„Člověče, tady je blázinec,“ poctivě se svěřil kastelán. „Představ si, že mi někdo ukradl obraz!“

„Jaký obraz?“ lhostejně se zeptal Kolář.

„Ten z knihovny … Léto s Venuší.“

„Jak je to možné?“

„Já nevím, ale je to fakt.“

„Mám rozdělat ten koňak?“

„Řídíš?“

Když Kolář přikývl, kastelán rychle řekl: „Přece nebudu vypíjet sám.“

„Tak si ho tady nech,“ Kolář se usmál, „kdyby ses potřeboval v tom blázinci uklidnit. Zloděje ještě nemají?“

„Někoho snad mají, ale jestli jsou to ti praví loupežníci, to nevím.“

„To tě lituju. Taková věc je vždycky nepříjemná. Kdekoho vyšetřují.“

„Jak by ne, kamaráde. Mě taky.“

„Za co ty můžeš?“

Kastelán už měl na jazyku pravdivou odpověď, ale z důvodů, jejichž logiku sám nepochopil, Kolářovi zalhal: „Oni mi taky nic nevytýkají, ale to víš, odpovědnost za ten obraz jako kastelán mám.“

„No dobře, to je jako kdyby mi někdo ukradl služební auto. Jo, kdybych ho nezamkl, to by bylo něco jiného. Ale tys žádné předpisy přece neporušil, nebo ano?“

„Vůbec ne,“ horlivě lhal kastelán. „Nic takového mi nikdo nevytýká.“

„A víš,“ zapřemýšlel Kolář, „že si ani nemůžu vzpomenout, který obraz ti vlastně ukradli? Ukazovals mi ho, když jsem tady posledně byl?“

Lháři mají těžký život, pomyslel si kastelán, trochu zalžou, a už se z toho nevymotají! A on teď aby lhal jenom proto, že má strach z toho drsňáka kapitána.

Ten by mu dal, kdyby teď Láďovi vybreptal, že taky upadl krapánek do podezření!

„Já nevím, Láďo,“ předvedl slušný herecký výkon, „jestli jsem ti ten obraz vůbec ukazoval. Byli jsme spolu v zámecké knihovně?“

„To bych musel vědět,“ usmál se Kolář, „jak zámecká knihovna vypadá. Ale mám dojem, že ne.“

„Fakticky už taky nevím. To víš, tady projde lidí.“

„Už jsme jak staří sklerotici… Jo, počkej, teď si vzpomínám. Do knihovny jsme vůbec nešli. Tys mi ukazoval nějakou ložnici, pak jsme chtěli jít dál, snad do té knihovny, ale už jsem neměl čas.“

„Jo, tak to asi bylo,“ řekl kastelán a zamrazilo ho v zádech. Proto honem převedl řeč na jiné téma: „Nechceš něco sníst?“

Kolář se rychle zvedl. „Ne, zastavil jsem se jen na skok. Posledně jsi mě krmil, tak jsem ti přivezl lahvinku. Zase se někdy za tebou podívám. Až ti přejdou tyhle zmatky.“

„Jen přijeď,“ přikývl kastelán a doprovodil svého přítele z dětských let před zámek.

Když se vrátil, okamžitě zavolal poručíka Kostku:

„Můžeš hned přijet?“

„Na šachy?“

„Ty neumíš, ale stejně přijeď!“

A až do Kostkova příjezdu přecházel pokojíkem, chvíli nevydržel na jednom místě. V hlavě měl kolotoč. Kdyby to nezažil, nikdy by neuvěřil… Takového přiblblého tramtejlu z něho Láďa udělal! Copak si nepamatuje, co mu před šesti týdny ukazoval? Ví to stejně dobře jako on, jenomže mu jasně vnucoval takový blábol! A proč? Bojí se, že by ho začali podezřívat? Nebo je to ještě daleko horší! Co o Láďovi za ty poslední roky vůbec ví? Naprosto nic … Neví, co dělal, ani co dělá teď!

Byl z toho nešťastný. Šárka zrovna musela odjet! Taky jí už mohl dávno říct, že ji má rád. A má ji vlastně rád? Páni! Koho, když ne ji?

„Ty už dole vůbec nezamykáš?“ zeptal se ve dveřích poručík Kostka.

„Ale ano, jenomže teď jsem nějak popletenej.“

„Jenom teď?“

„Mám vážnou věc. Doopravdy!“

„Tak mi tu vážnou věc řekni!“

Kastelán začal tak překotně, že ho Kostka musel několikrát přerušit. Ale nakonec se v tom perfektně rozebral.

„Až do dnešního dne jsem si myslel, že ti to zapíná jenom u šachů. Teď to odvolávám, kasteláne, tobě to někdy myslí, i když šachy nehraješ.“

37

V mrňavé kanceláři seděl s Drnkem a Tománkem major Jelínek a opět cucal kyselé bonbóny.

„To mi strkáte druhého Klimeše, vážení soudruzi,“ odříkával přes cukrátko náčelník vyšetřovacího odboru, „byl jednou trestaný a upovídaný kastelán mu vybreptal něco o poplašném zařízení. A co dál?“

„Já vím,“ řekl Drnek, „že toho moc není. Ale čtyřiadvacet hodin si s ním popovídat můžeš, ne?“

„Včetně domovní prohlídky,“ poznamenal Tománek.

„Ty myslíš, že ti k tomu dá prokurátor souhlas jenom proto, že nevíš, jak dál?“ usmál se Jelínek.

Jejich debatu přerušila sekretářka majora Vaňka.

„Jeden dálnopis,“ řekla, usmála se a zase zmizela.

Drnek do dálnopisu nahlédl: „Aha! Píše nám poručík Kostka …“ pak zmlkl a soustředěně si četl.

„Tak si čti,“ zabrblal Jelínek, „já můžu jít…“

„Počkej! Tohle tě bude zajímat,“ podal mu dálnopis a na Tománka se přívětivě zašklebil. „Ten váš kastelánský kamarád se ukázal.“

„Co zase vyvedl?“ vyděsil se poručík.

„Nechte mě domluvit,“ pokračoval Drnek, „váš kastelán se projevil jako sympatický myslitel.“

„Je to možný?“ nedůvěřivě reagoval Tománek.

Major Jelínek si dálnopis přečetl, hned ho sbalil a řekl:

„V tom případě to na čtyřiadvacet hodin zkusím … I s domovní prohlídkou.“

„Můžu si ten dálnopis přečíst?“ vnucoval se zvědavý poručík.

„Kapitán ti to řekne,“ prohlásil Jelínek už ve dveřích.

A když se tak stalo, Tománek se neudržel a okamžitě Drnka napadl:

„A to bylo řečí! Kamarád chrání kamaráda … to není případ, to je kamarádský taneček! A vůbec kdesi cosi!“

„Abyste se mi tady nezakuckal, ten váš kastelán má pořád ještě moc co dělat, aby ty své hlouposti povyspravoval.“

Kolem čtvrté odpoledne dostali zprávu, že Kolář už je v „péči“ majora Jelínka a že domovní prohlídka zatím probíhá bezvýsledně. V pět hodin to nevydrželi a za majorem Jelínkem se rozjeli. Zastihli ho v čilé debatě s Kolářem.

„ … samozřejmě, že mi Jirka Souhrada ukazoval zámek,“ klidně odříkával Kolář.

Drnek s Tománkem si skromně sedli do kouta a poslouchali.

„Co jste vlastně dělal v Drahoslavicích, pane Koláři?“ ptal se Jelínek.

„Původně jsem neměl v úmyslu v Drahoslavicích zastavovat. Ale utíkala mi z chladiče voda, tak jsem před vesnicí zastavil a šel do restaurace. Chtěl jsem si vypůjčit nějakou nádobu, abych mohl vodu dolít, a taky jsem chtěl něco sníst. Za výčepním pultem jsem najednou uviděl Jirku. Dali jsme se do řeči a on mě pozval na tlačenku. Pak mě povodil trochu po zámku, ale protože jsem dosti spěchal, dlouho jsem se nezdržel.“

„Můžete mi říct, co jste na zámku prohlíželi?“

„Přirozeně. Byl jsem v kastelánově pokojíku, pak jsme letmo prošli pár zámeckých pokojů. Pamatuju si, že jsme byli v nějaké ložnici a jídelně. Jak jsem říkal, neměl jsem moc času a koneckonců taky na historické památky moc nejsem.“

„V zámecké knihovně jste nebyli?“

„Tam jsme nedošli.“

Major Jelínek si chvíli rovnal jakési papíry a pak se pousmál:

„Není vám divné, pane Koláři, proč se vás vlastně na drahoslavický zámek vyptáváme?“

„Předevčírem by mi to divné bylo, ale dnes ne.“

„Můžete to vysvětlit?“

„Ovšem… Včera jsem byl za Jirkou a on mi řekl, že někdo ukradl ze zámku jakýsi obraz. Je tedy logické, že se ptáte všech, kdo v poslední době na zámku byli.“

„Proč jste šel za Souhradou právě včera?“

„Opět jsem projížděl Drahoslavicemi, tak jsem mu vzal láhev koňaku. Bývali jsme v mládí kamarádi a já měl radost, že jsem ho po letech zase potkal.“

Kolář odpovídal klidně a tvářil se naprosto normálně. „Máte velice dobře vybavený byt, pane Koláři.“

„Hodně pracuji, pane majore,“ usmál se Kolář.

„A proč nemluvíte pravdu?“ mírně se zeptal Jelínek.

„V jakém směru? Myslíte, že pracuji málo?“

„Nemluvíte pravdu v podstatné záležitosti, která se týká drahoslavického zámku,“ řekl Jelínek a vytáhl si dálnopis. „Mám vám něco přečíst?“

„Jak myslíte, pane majore.“

Major Jelínek četl z dálnopisu:

„…vím zcela bezpečně, že jsme spolu nejenom zámeckou knihovnu procházeli, ale dokonce jsem se zmínil, že je kvůli tomu obrazu na zámku namontována spousta všelijakých piškuntálií.“ Odložil dálnopis a zahleděl se na Koláře.

„Když to řekl sám Jirka Souhrada,“ povzdechl si Kolář, „nemám už důvod mlčet. Bylo to tak… Až do včerejška jsem skutečně o krádeži toho obrazu nic nevěděl. Když se o tom Jirka zmínil, okamžitě jsem si vzpomněl, že mi vlastně u obrazu prozradil věci o poplašném zařízení, které mi říkat neměl. Dal jsem si s tím dohromady, že jsem byl jednou trestaný, což jistě taky víte, a trochu jsem se vyděsil… Kdyby vám to Jirka řekl, musíte mě okamžitě podezřívat! Proto jsem se snažil z něho vytáhnout, co si vlastně z té mé návštěvy pamatuje, a když jsem nabyl dojmu, že vlastně nic, klidně jsem odjel. Trochu jsem ho samozřejmě balamutil, ale snažte se mě pochopit, pane majore! Jednou jsem uklouzl a to mi pro život stačí.“

„Proč jste mi tohle neřekl hned na začátku?“

„Proč? Jednak jsem se bál, že bych měl i já nepříjemnosti, jednak jsem nechtěl komplikovat život Souhradovi. Je to kamarád a je mi jasné, že takové věci, které mi vyžvanil u obrazu, nesmí kdekomu povídat.“

„Vy tedy o krádeži obrazu nic nevíte?“

Kolář se mu podíval přímo do očí a přesvědčivě odpověděl:

„Ne, pane majore! Jenom to, co mi včera řekl Jirka.“ Major Jelínek se podíval na Drnka, který si vzal ihned slovo:

„Můžete mi říct, pane Koláři, co jste dělal minulý měsíc dvaadvacátého? To bylo úterý.“

Kolářovi přelétl po tváři náznak úsměvu, vytáhl z kapsy diář a zalistoval v něm.

„Okamžik… jako řidič z povolání si vedu o svých cestách přesné záznamy. Ano, dvaadvacátého jsem byl se dvěma pracovníky podniku na služební cestě v Bratislavě. Vyjeli jsme v pět hodin ráno a z Bratislavy jsme se vraceli druhý den po obědě. Spali jsme v hotelu Děvín …“

38

Barták si uložil do aktovky příruční magnetofon a přátelsky se s Jaškem rozloučil:

„Tak se tu mějte a pozítří nashle!“

„Pozor na stopařky! Ještě jste ty dluhy nepoplatil.“

„Vy nevíte,“ zasnil se Barták, „jak rád bych tu holku zase potkal.“

„Ani byste na ní nechtěl ty peníze zpátky?“

„Tím mě samozřejmě urazila. Jenomže ona byla úplně jiná než normální buchty a …“

Jašek ho ironicky přerušil:

„Bodejť by nebyla! Pořádné slečny vás za pár dní přestanou zajímat, tak vám osud přistrčil pod ruku zlodějku. Ale vy jste v tomhle směru zřejmě nevyléčitelný. Asi to bude nějaká mánie.“

„Asi,“ připustil Barták, „ale ujišťuji vás, že je to příjemná mánie!“

Pak si pro jistotu natankoval plnou nádrž už v Praze a vyrazil na dvoudenní cestu po celních odbočkách. Nebyl pochopitelně tak naivní, aby si myslel, že tu půvabnou zlodějku potká na stejné silnici. Ale nakonec mu to nedalo a přece si pár kilometrů zajel, aby se na stejnou silnici dostal. Ovšemže marně.

Na celní odbočce v Halámkách si udělal rozhovor s vyznamenaným mládežníkem, v Českých Budějovicích se zúčastnil aktivu. Druhý den vyrazil do Rozvadova.

„Vida!“ přivítal ho celní inspektor Hříbal. „Dlouho jste u nás nebyl.“

„Copak jste mi dneska připravil?“

„Na nic zajímavého to dnes nevypadá, budete muset přemýšlet sám.“

Ale Barták, který zahlédl Říhovou, ho už neposlouchal. Přivítal se s ní tak družně, že se Hříbal podivil:

„Vy se nějak znáte!“

„Půjde nám za svědka,“ usmála se Říhová.

Barták se na ni překvapeně podíval, ale neřekl nic. Říhová ovšem pochopila:

„Petr s vámi ještě nemluvil?“

„Ten?“ usmál se Barták. „Ten to svým kamarádům řekne půl hodiny před svatbou. Ale za svědka vám půjdu. Když jsme spolu uhnali pašerácký kamión, proč bychom neuhnali jednoho detektiva?“

„To jsem netušil, že si berete detektiva,“ podivil se Hříbal a vzápětí upozornil Říhovou na vůz, který přijížděl z německé strany: „Blaničko, vezměte si toho pána v renaultu! A protože jste u nás nová, musím vás upozornit, že nám už jednou pašoval hodinky.“

„Jak je to dlouho?“ zeptal se Barták.

„Asi před rokem.“

„To teda máte paměť,“ uznale poznamenal Barták.

„Jo, paměť,“ zabručel Hříbal, „kdybyste se mě zeptal, co jsem měl dnes ráno k snídani, tak bych si nevzpomněl … ty hodinky měl tenkrát schované ve vzduchovém filtru motoru. Ale na to teď, Blaničko, nedejte, ono se v životě nic dvakrát docela stejně neopakuje.“

Odešel do budovy celnice, Barták se přišoural k renaultu a pozoroval, jak Říhová s příslušníkem pasové kontroly odbavují podezřelého turistu.

„Tak co, spokojena?“ ironicky se zeptal řidič, když Říhová definitivně zaklapla víko zavazadlového prostoru.

Spokojená nebyla a požádala ho, aby ji doprovodil do kanceláře. Zvědavý Barták je samozřejmě následoval.

Jako z udělání v kanceláři nikdo nebyl, a protože Říhová nemohla u muže osobní prohlídku provádět, musela počkat, dokud se někdo ze směny nevrátí. Posadila řidiče renaulta do kouta vedle věšáku na šaty, sama si sedla za psací stůl a telefonem sháněla Hříbala. Barták se posadil naproti ní a čekal, jak se věci vyvinou.

„Můžu si zakouřit?“ zdvořile se zeptal řidič.

„Jistě,“ přikývla Říhová a vytáčela další číslo.

Řidič renaulta se tvářil naprosto lhostejně. Vytáhl z kapsy cigarety a klidně si zapálil. Ale když si ověřil, že ho Říhová ani Barták nesledují, bleskurychle vylovil ze saka jakýsi balíček a zastrčil ho do kapsy celnického pláště, který mu visel na dosah ruky.

Pousmál se a řekl:

„Budu dlouho čekat?“

„Ani ne,“ odpověděl ve dveřích Hříbal. „Hned budeme hotovi.“

Když oba odešli, Barták se Říhové zeptal:

„Máte dojem, že něco veze?“

„Nevím,“ popravdě odpověděla, „ale nerada bych ho pustila bez osobní prohlídky.“

„To jen tak?“ usmál se. „Kvůli reputaci?“

Zpozorněla. Dotčeně nakrčila obočí a odsekla:

„Klidně si napište, že kvůli reputaci!“

„Zatím nemám co psát. Ale zajímalo by mě, jak je to s lidmi, kteří jednou pašovali. Jsou jako narkomani, nebo jim ten jeden průšvih pro život stačí?“

„Na to se zeptejte Hříbala, slouží o nějaké to desetiletí déle než já!“

Podíval se na ni a přátelsky se omlouval:

„Nemyslel jsem to osobně, jen mě to tak napadlo… a nejde mi ani tak o pašeráky, jako spíš a malé zlodějíčky.“

„Teď vám vůbec nerozumím,“ usmířeně se pousmála. „Takže jsem na tom stejně jako Jitka.“

„Vy jste s ní mluvila?“

„Byla za mnou.“

„Stěžovala si?“

„Nestěžovala. Jenom říkala, že se ve vás vůbec nevyzná. Chodíte s ní, nebo ne?“

„To je tak,“ rozvláčně začal a přemýšlel, co vlastně říci. Sám chápal, že jeho zmatek ve slečnách je v současné době nehorázný. Na Jitku sice tak docela nezapomněl, ale teď má plnou hlavu oné půvabné zlodějky. Ale copak se může přiznat, že je zpitomělý z holky, která mu ukradla skoro dva tisíce?

Z rozpaků ho vysvobodil Hříbal, který se vrátil s podezřelým řidičem renaultu.

„Všechno je v pořádku,“ ohlásil Říhové.

„Až na to,“ téměř přátelsky připomněl řidič, „že jsme všichni zbytečně ztratili hodinu času.“ Snažil se přiblížit k věšáku, kde visel celnický plášť, do jehož kapsy si schoval balíček. Opět si zapálil a posadil se. „Ale já nejsem zase tak ukvaltovaný, abych se kvůli hodině zfanfrněl. Nemohl bych dostat trochu vody?“

Hříbal mu otevřel limonádu a řidič se s chutí napil. Pak vstal, a když pokládal skleničku na stůl, přitiskl se k celnickému plášti a pokusil se balíček vytáhnout. Jenomže právě v tom okamžiku se Říhová zvedla a šla ke dveřím. Řidič se lekl a pustil balíček zpět do kapsy celnického pláště.

„Tak půjdeme!“ vyzvala ho a otevřela dveře.

Řidič to musel vzdát, nic jiného mu nezbývalo. Jenom na okamžik se lítostivě zadíval k věšáku. Pak vyšel za Říhovou.

„Choval se celkem slušně,“ řekl Barták. „Ani se nevztekal.“

Hříbal se podíval na hodinky. „Nepůjdeme něco sníst?“

Barták byl při chuti neustále, takže nic nenamítal. Nikdy ráno pořádně nesnídal a pak z toho měl celé dopoledne potíže.

Hříbal si vzal z věšáku plášť, ale ještě než si zapnul knoflíky, vylovil z kapsy balíček.

„Co je to?“ podivil se.

„Je to snad vaše kapsa, ne?“ usmál se Barták.

Hříbal zmateně obracel balíček v ruce. Když jím zatřepal, trochu to v něm zachřestilo. „Co to může být?“ Znovu balíčkem zatřepal a přiložil k uchu. Chvíli pozorně naslouchal, potom obal roztrhl. Na stůl se vysypaly náramkové hodinky. A bylo jich dvacet…

„Nazdar!“ překvapeně vydechl Barták.

„Já ti dám nazdar!“ rozčilil se prošedivělý celník. „Co jste tady s Říhovou dělali, když tu byl ten podvodník?“

„Kdo?“

„Ten, co jsem ho měl na osobní prohlídce! Že jste ho posadili k věšáku?“

„Jo, seděl u věšáku.“

„A vy jste si cvrlikali o pitomostech a nevěnovali mu žádnou pozornost! Vůbec nevíte, že mi ten chlap vpálil do kapsy balíček pašovanejch hodinek.“

Bartákovi teprve teď došlo, co se vlastně stalo.

„Ne! On si ty pašovaný hodinky schoval před osobní prohlídkou k vám do kapsy … to je teda gól!“

Hříbal rozesmátého Bartáka nevrle okřikl:

„Jen si neudělejte pruh! Nakonec se smějete sám sobě.“

„Ještě třeba neodjel, tak ho chytněte!“

„A co mi to bude platný?“ bručel Hříbal. „Snad si nemyslíte, že se mi přizná? A dokázat nic nemůžu, to bych ho musel chytit za ruku.“

„To je fakt,“ souhlasil Barták, „kdyby se přiznal, o hodinky stejně přijde a ještě bude trestaný.“ Opět se pousmál. „Ale vtip to má… a reportáž to bude miliónová!“

„Jen se opovažte!“ pokáral ho Hříbal. „Udělat mi těsně před penzí takovou ostudu …“

39

Major Jelínek byl nespokojený. A taky to kapitánu Drnkovi a poručíku Tománkovi bez obalu řekl:

„Máme tři podezřelé, ale nemůžeme z místa. Mareček sice mluví, ale usvědčuje jenom Klimeše. Klimeš, přes něhož bychom se mohli dostat dál, zapírá. A Kolář? Na toho nemáme vůbec nic. To, že mu něco upovídaný Souhrada vybreptal, není přece jeho vina, ale spíš kastelánova. Domovní prohlídky u Marečka, Klimeše a Koláře dopadly naprosto negativně. Dobře, proti vazbě Marečka a Klimeše nebude mít prokurátor žádné námitky. Ale u Koláře?“

„Mně se ovšem Kolář nelíbí,“ nesouhlasně poznamenal Drnek, „ta jeho cajdavá historka, že nechtěl kamarádovi působit potíže.“

„Nejsme na přehlídce krásy,“ usmál se Jelínek, „aby se ti někdo líbil nebo nelíbil. Dej mi další důkazy a já budu Koláře dál vyšetřovat. Jinak ho propustím na svobodu. Nemůžu ho přece držet ve vazbě jenom proto, že už byl jednou trestaný …“

„To říká on,“ zabručel Drnek, „že ho vyšetřujeme jenom proto, že už byl jednou trestaný.“

„Jenže zatím mu to nemůžeme vyvrátit,“ řekl Jelínek a obrátil se na Tománka. „Vy máte taky nějaký názor?“

„Já bych to u něho zkusil stejně jako u Marečka,“ odpověděl Tománek.

„Kolár není Mareček,“ nesouhlasil Drnek, „co vám vyšlo u jednoho, nemusí vyjít u druhého.“

„No, podívejte se,“ řekl major Jelínek, „vy se tady dohadujte, co budete dělat dál, ale já Koláře pouštím.“

„No jo, ty to máš vždycky strašně jednoduché,“ poznamenal Drnek.

„Jistě,“ souhlasil Jelínek, „protože zákony jsou taky jednoduché. Každé obvinění musí být podepřené objektivními důkazy…“

„Dej s tím pokoj!“ přerušil ho Drnek. „Ptal ses vůbec Marečka, jestli Koláře zná?“

„Nezná. Nikdy se s ním neviděl.“

„A Klimeš?“

„Taky tvrdí, že Koláře nezná. Může lhát, ale dokázat mu to nemůžu.“

„A Kolář někoho z nich zná?“

„Samozřejmě že ne.“

„To tvrdí on, že jo?“ zapochyboval Drnek.

„Ano, to tvrdí on. Můžeš mu snad dokázat opak?“

„Kdybych mohl, tak bych se teď od tebe nenechal zatlačit do kouta!“

„Jsem rád,“ spokojeně řekl Jelínek, „žes to uznal. Dnes pouštím Koláře domů.“

„Tohle je ale uštrikovaný případ!“ ulevil si po jeho odchodu Drnek. A vzápětí se na Tománka utrhl: „Vy taky sedíte a co? To se mám pořád hádat sám?“

„V případě Koláře se asi hádáte zbytečně,“ pousmál se Tománek, „z právního hlediska má major Jelínek pravdu.“

„A vy zase máte pravdu z kamarádského hlediska! Váš kamarád kastelán se sice prokecl, ale Kolář toho nezneužil, takže se vlastně nic nestalo!“

„Nevím,“ povzdechl si Tománek, „proč do mě pořád kvůli kastelánovi tak vandrujete? Koláře vám přece přihrál on sám. A když to nemá s krádeží nic společnýho, není to jeho ani moje vina.“

„Vy bezpečně víte, že Kolář nemá s krádeží obrazu nic společného?“

„A vy snad bezpečně víte, že má?“

Kapitán Drnek se nadýchl, ale pak jenom mávl rukou a zarputile se zahleděl do rohu mrňavé kanceláře. Tománek si chvíli počkal a potom se zeptal:

„Co s tou sledovačkou?“

„Tak to udělejte!“ rozmrzele souhlasil kapitán Drnek. „I když to bude jenom plácnutí do vody.“

Tománek to tedy zařídil. Jenomže ještě týž den se telefonicky ozval náčelník sledovačky:

„Je to asi v pytli… vytáhl nás v Michli do starého činžáku, kde si ve výklenku ulevoval. Když si zapínal kalhoty, narazil na mého kluka, který šel zjišťovat, za kým vlastně šel. Jestli je nevinný, mohla to být náhoda a nic se neděje… jestli je to prohazovák, tak jsme mu skočili na špek. Co máme dělat dál?“

„Jen ho přidržte,“ rychle se rozhodl kapitán Drnek, „když je nevinný, tak o nic nejde, v opačném případě mu alespoň znemožníte cokoliv udělat!“

„A co my?“ zeptal se Tománek, když Drnek dotelefonoval.

„My se zase podíváme za kastelánem,“ řekl Drnek a sklidil si věci.

„Já se z vás zjevím,“ znechuceně poznamenal Tománek. „Vy se té utkvělé představy, že kastelán je do krádeže zamotanej, nikdy nezbavíte!“

„Zjevit se můžete, ale já se pořád držím nezvratného faktu. Ten, kdo obraz ukradl, naprosto přesně věděl, kde a jak je namontované poplašné zařízení. A dozvědět se to mohl jenom od kastelána!“

40

Barták byl jediný, kdo nezapomněl na pravidelnou měsíční schůzku. Když však seděl v restauraci už přes hodinu sám, došlo mu, že tu tráví čas zbytečně. Pokoušel se ještě telefonicky dohnat Tománka, ale marně. Přivolal tedy vrchního a zaplatil. Jen se však zvedl, znovu se posadil.

Do restaurace totiž vešla ona půvabná dívka, která mu ukradla téměř celou měsíční gáži!

Nebyla sama. Doprovázeli ji dva mladíci, kteří vypadali jako pásci. Přikejdali se ke stolu, vyštěkli na číšníka a pak se přes celý sál bavili o posledním mejdanu. Dívka je příliš neposlouchala. Podmalovanýma očima bloudila po restauraci a tvářila se tak unuděně, že se z ní chtělo zívat.

Ožila v okamžiku, kdy zahlédla Bartáka. Naklonila se ke svým společníkům a něco jim pošeptala. Oba se jako na povel na redaktora podívali. Pak se dívka zvedla a rychle z restaurace odešla.

Barták ji samozřejmě neprodleně následoval. Dohonil ji na ulici.

„Pročpak tak pádíte, slečno?“

„Co je vám do toho?“ nasupila se dívka. „Vůbec vás neznám.“

„Jak byste mě neznala, když jste si ode mě vypůjčila peníze.“

„Jak … vypůjčila?“ zakoktala a nervózně se ohlédla.

„Asi jste je nutně potřebovala,“ usmíval se Barták.

„To si mě pletete … já to nebyla.“

„Ale byla! Vím to naprosto určitě.“

Dívka se rozhodla pro jiný útok:

„Jestli mi nedáte pokoj, zavolám na vás fízláky!“

Barták si hrál na suveréna:

„Že bychom to zkusili? Tamhle na křižovatce jeden stojí.“

„Tak pojďte!“ rázně ho vyzvala.

Barták se na ni zkoumavě podíval. Hraje vabank, holubička! Jak dlouho to vydrží? Vydržela to několik kroků. Pak se zastavila.

„Chcete teda rodeo?“ zeptala se nervózně.

„Prosil bych.“

„Proč jste se vlastně na mě přilepil?“

„Protože jste si ode mě vypůjčila peníze!“

„S touhle fintou nemáte nárok!“ odsekla.

„Můžu použít jinou … tu pravdivou!“

„Jakou?“ zaváhala a zadívala se mu do očí.

„Že jste si mou výplatu prostě vzala.“

„Ale já jsem to být nemohla!“ řekla úpěnlivě. „Vždyť vás neznám.“

Klidně se na ni usmíval. Viděl na ní, že zoufale hledá východisko. Proto se rozhodl, že ji vyprovokuje:

„Něco vám řeknu. Když jste mi zmizela z vozu i s penězi, zastavil jsem na nejbližším esenbé a oni si vzali z místa, kde jste seděla, otisky prstů. Můžu vás ujistit, že jich bylo dost. Teď si je porovnají s vašimi a pak se můžeme dohadovat, jestli mě znáte, nebo ne.“

Byla to samozřejmě lež, ale na dívku zapůsobila.

„Já vám ty peníze chtěla vrátit… Nutně jsem je potřebovala pro bráchu, který se dostal do maléru. Věřte mi, nejsem zlodějka, chtěla jsem jenom bráchu to… zachránit od průšvihu.“

Překotně to ze sebe vychrlila a málem se rozplakala. „Od jakýho průšvihu?“ suše se zeptal.

„Vybíral nějaký eróhá a pak to probendil,“ horlivě vysvětlovala. „Najednou mu na to přišli a dali mu nůž na krk. Protože jsme s bráchou sami, kdo jinej mu měl pomoct?“

„Kdo byli ti dva v restauraci?“

„No právě ten s bíbrem byl brácha. Ten druhej je takovej vyžírka, co se na něho pořád lepí…“ Vylovila z tašky peněženku a podala mu několik stokorun. „Tohle si zatím vezměte, zbytek vám přinesu.“

„Kdy?“

„Třeba dneska večer.“

Barták jí velkoryse peníze vrátil a usmál se:

„Dneska jsem bral, takže je zatím nepotřebuju. Ale večer bychom se mohli sejít. Kde?“

Dívka ho něžně pohladila po vlasech a špitla:

„Jste přesnej…“

Barták samým rozechvěním málem zatřepal pravou nohou a skromně prohodil:

„Kdepak! Ale přece poznám …“

Jenomže dívka ho nenechala domluvit:

„Takže vás čekám v osm večer v Rýgráku… u sochy!“ bleskurychle se otočila a zmizela v zástupu.

Bartáka samozřejmě vzápětí napadlo, že se dal opět nachytat. Určitě tam bude čekat zbytečně! Málem se už za dívkou rozběhl, ale pak toho nechal. Jestli nepřijde, je konec. Víc si s ní nebude lámat hlavu a předá její popis Tománkovi. Ale byla by to velká škoda, je to přece jenom kus …

Jenomže se zmýlil. Dívka přišla přesně v osm. Upravená a usměvavá.

„Víte, že jsem docela ráda?“

„Proč?“

„Že jsme se nakonec potkali. Říkala jsem si, takovej sympaťák — a právě jemu to udělám! Peníze jsem vám přinesla.“

„To snad tolik nespěchá,“ radostí, že dodržela slovo, se jenom rozplýval. „Taky bychom se měli představit… Zbyněk Barták.“

„Vím,“ řekla cudně, „přečetla jsem to tenkrát na vašich legitimacích. Já jsem Kateřina Víchová.“

„Skutečně?“ usmál se.

„Jestli chcete, ukážu vám občanku.“

„Vždyť vám věřím. Kam půjdeme?“

„Tady v parku je restaurace.“

Šli tedy do restaurace v parku. A pro Bartáka to byl večer plný zázraků. Po prvním přípitku si tykali, po druhém se políbili. Kateřina mu podrobně vylíčila svůj těžký osud. Od dvanácti let se protloukala sama s bratrem. Samozřejmě měla rodiče, jenomže se rozvedli a o děti se žádný z nich nestaral. Byl z ní totálně na větvi, a když jim vrchní ohlásil zavírací hodinu, okamžitě navrhl: „Ještě někam půjdeme, ne?“

„Jak chceš, Zbyňku,“ souhlasila bez váhání, „je mi s tebou strašně sametově.“

Zaplatil a vyšel s ní do vlahé noci.

„Kam?“

Ukázala do hloubi tmavého parku, který se svažoval k silnici, a slibně se usmála:

„Nemusím spěchat.“

Radostně zapolykal a vzal ji za ruku. Park byl liduprázdný, kolem nich byla tma a ticho. Pod kopcem v ohybu cesty se zastavila.

„Moment!“ řekla šibalsky a zmizela v hustém křoví.

Zapálil si cigaretu. To bylo všechno, co stačil udělat… Z porostu se vyřítily dvě postavy. Ta první ho udeřila do obličeje a druhá ho nakopla do břicha. A když upadl na asfaltovou cestičku, dostal ještě pár nelítostných kopanců do žeber. Před očima se mu zatmělo a ztratil vědomí.

Probudil ho jakýsi muž, který šel vyvenčit dogu, jejíž rozměry připomínaly odrostlé tele.

„Kdo vás tak zřídil, člověče?“

Barták namáhavě vstal, ale vzápětí klesl zpátky na lavičku. Chtěl něco říci, ale bránil mu v tom jakýsi plamen v puse. Zjistil, že má roztržený ret a že přišel o přední zub. Také nadýchnout se pořádně nemohl, jako by měl v prsou připínáčky.

Muž s dogou ho po chvíli odvedl k silnici a zastavil mu taxíka.

„Odvezte ho na pohotovost!“ požádal řidiče.

Taxíkář mu nejenom vyhověl, ale dovedl ho i do ordinace. A teprve v okamžiku, kdy mu Barták chtěl zaplatit, zjistil, že přišel nejenom o hodinky, ale i o náprsní tašku se všemi penězi.

Že zmizela také Kateřina Víchová, ho ani nepřekvapilo. Už v okamžiku, kdy dostal první ránu, mu došlo, jakou habaďůru s ním zase sehrála.

41

Když se Kolář vrátil do svého bytu, stoupl si za záclonu a dlouho pozoroval ulici. Nakonec se ušklíbl, vešel do koupelny a otevřel malé větrací okénko. Na jeho vnější straně byl připíchnutý lístek z úschovny zavazadel. Kolář jej pečlivě uhladil a vložil do náprsní tašky. Pak se pohodlně natáhl na gauč a spokojeně usnul…

Probudil se po osmé hodině. Znovu se schoval za záclonu a pozoroval ulici. Potom rozsvítil stojací lampu, oblékl se a vyšel z bytu. Nešel však rovnou před dům. Prošel dvorkem, hbitě přelezl nízký plot a klidně vyšel průchodem v protilehlé ulici.

Ti dva, co na opačné straně domu trpělivě pozorovali jeho okno, se přirozeně nevzrušovali. V bytě se svítí, objekt jejich zájmu je doma …

Jenomže objekt jejich zájmu si právě v té chvíli o dvě ulice dál zastavoval taxíka. Odjel na nádraží a v úschovně zavazadel si vyzvedl úhledný kufřík. Jiným taxíkem potom odjel do luxusního baru. Tam si vyvolal jistého hudebníka a kufřík mu předal.

A pak se stejnou cestou přes dvorek a nízký plot vrátil do bytu. Stojací lampa stále svítila a všechno bylo normální. Rychle se převlékl do pyžama a ukázal se v otevřeném okně. Teprve potom zhasl stojací lampu a šel spát.

42

Drnek s Tománkem do Drahoslavic za kastelánem neodjeli. Zdržela je nečekaná událost. Tománkovi se totiž podařilo zjistit jméno onoho zvědavého Němce z Mnichova, který věnoval takovou pozornost Létu s Venuší, nůší. Bylo až neuvěřitelné, jak se tahle zdánlivě neřešitelná záležitost nakonec jednoduše rozluštila.

Tománek kromě jiných opatření obcházel i všechny obchody se starožitnostmi. Jednak proto, aby jejich vedoucí upozornil na ukradený obraz, a jednak proto, aby si popovídal. Okamžitý výsledek to sice nepřineslo, ale právě ve chvíli, kdy se s Drnkem chystali na cestu do Drahoslavic, se jeden vedoucí ozval: „Když jste u mě byl, soudruhu poručíku,“ řekl do telefonu, „neuvědomil jsem si, že by vás třeba mohla zajímat tato skutečnost…“ A ona skutečnost byla natolik zajímavá, že si vedoucího pozvali k sepsání záznamu, z něhož rozhodující byla tato pasáž: „ … už delší dobu jezdí do našeho obchodu pan Gerhard Rahm z Mnichova. Zajímá se především o obrazy a je v tomto směru vynikající odborník. Několik jich u nás už zakoupil a my jsme mu vystavili pro celní odbavení příslušné potvrzení. Když byl u nás letos v létě, hovořil o tom, že by si rád prohlédl některé zámecké galerie. Žádnou sice konkrétně nejmenoval, tvrdil však, že má málo času a že si tedy prohlédne něco v okolí Prahy. Popis pana Gerharda Rahma: prošedivělý šedesátník, vyšší postavy, nosí silné dioptrické brýle. Mluví německy, anglicky a trochu španělsky. Bydlí zpravidla v hotelu Jalta.“

A když porovnali popis, který jim dal Souhrada, a dali dohromady ostatní údaje z hotelu Jalta, bylo jasné, že onen zvědavý Němec z Mnichova je Gerhard Rahm.

„Konečně víte,“ zavrčel major Vaněk, „pro koho byl ten obraz ukraden. Tak sebou hoďte, aby vám do Mnichova nakonec opravdu nezmizel!“

Po audienci u majora Vaňka si Tománek povzdechl: „Myslel jsem si, že už nikdy nemůžu dostat zamotanější případ, než byl ten mrtvý chlápek v chladicím voze. Teď vidím, že to byla úplná legrace proti tomuhle propletenci s ukradeným obrazem.“

„Mám pořád pocit,“ řekl zamyšleně Drnek, „že jsme toho Koláře neměli pouštět… Máte hlášení ze sledovačky?“

„Po propuštění udělal tu fintu v Michli, pak se vrátil domů a celou noc se nehnul z bytu. Dnes šel do zaměstnání a odjel s několika spolupracovníky do Pardubic.“

„Dejte pokyn, aby ho ani na vteřinu nepouštěli z dohledu … A ať si nelámou hlavu, jestli ví, že za ním chodíme, nebo neví. Musíme mu znemožnit, aby cokoliv podnikl,“ zvedl drnčící telefon. „To je pro vás.“

Tománek si vzal sluchátko a překvapeně poslouchal. „Hned k vám jedu!“ řekl nakonec a praštil sluchátkem. „Co se děje?“ zeptal se Drnek.

„Přepadli v Rýgráku kamaráda …“

„Kastelána?“

„Ne, toho redaktora. Jedu za ním …“

„Ne abyste si tohle přepadení udělal jako melouch!“ upozornil ho Drnek. „A když už, tak se nejdřív poraďte s majorem Vejmelkou z městské správy … já jedu do Drahoslavic.“

Tománek se přiřítil do nemocnice a díky služebnímu průkazu se vecpal k Bartákovi do pokoje.

„Ty vypadáš!“ ulevil si hned mezi dveřmi, když uviděl zřízeného kamaráda.

Byla to pravda. Člověk s rozbitým horním rtem a zlámanými žebry příliš dobře nevypadá.

„Požádal jsem doktora, aby to oznámili tobě,“ namáhavě odšišlal Barták.

„Můžeš mluvit?“

„Jenom takhle blbě šišlat.“

„Tak šišlej!“ vyzval svého přítele Tománek.

Za těchto okolností trvalo dosti dlouho, než si z Bartákova huhňání konečně udělal obrázek o tom, co se stalo.

„Tak to mi zatím stačí,“ řekl, když popsal v zápisníku téměř deset stran.

„Jsem rád,“ řekl nakonec vděčně Barták, „že si ze mě neděláš legraci.“

„Každá sranda, Zbyňku, má svou hranici,“ vyhlásil na závěr Tománek a vyrazil do ulic. Poslechl Drnka a zamířil nejdříve za majorem Vejmelkou na městskou správu.

„No jo,“ konstatoval přestárlý kriminalista, „když jste si ten případ přidělil sám, já vám ho brát nebudu.“ Pak zavolal příslušné odborníky a začali se napřed hrabat v kartotéce známých firem.

„Jména, co ta holka uvedla, jsou samozřejmě falešná,“ myslel nahlas jakýsi holohlavý specialista na mladistvé recidivisty.

„A dál tvrdila,“ dodal Vejmelka, „že má bratra, ale nemá rodiče. Takže pravda bude asi taková, že žádného sourozence nemá, ale určitě má rodiče a u těch žije. Oni jsou tihle mladí piškuntálci na myšlení dost jednoduchý, otočí pravdu přesně naruby a myslí si, že kdovíjak za sebou nezametli stopy. A protože se taky zmínila, že bydlí nedaleko Flory, mám dojem, že vůbec není z Prahy.“

„Jo,“ souhlasil holohlavý kriminalista, „o tom by taky svědčila její drzost, s jakou se tomu redaktorovi klidně na veřejnosti předváděla.“

Vejmelka se obrátil na Tománka:

„Ale než se v tom my tady rozeberem, měl byste zaskočit do té restaurace v Rýgráku a popovídat si s personálem … Jo a taky nezapomeňte na restauraci, kde včera obědvali!“

Tománek na nic nezapomněl. Před očima měl svého potlučeného kamaráda a točil se do neuvěřitelných obrátek.

V restauraci v Riegrových sadech nepochodil. Všichni si na včerejší dvojici pamatovali, ale nic bližšího o slečně nevěděli. Byla tam zřejmě poprvé. Zato ve druhé restauraci to vyšlo na sto procent.

„Jistě,“ přikývl vrchní, „ty dva pásky znám. Chodí k nám tak jednou za týden. Asi před měsícem se tu začali objevovat i s tou holkou. Jeden, ten s bíbrem, se jmenuje křestním jménem Roman a druhý Kamil. Mám takový dojem, že kšeftujou s tuzexama.“

Když se Tománek do Vejmelkovy kanceláře vrátil, čekalo ho několik fotografii.

„Holku jsme neobjevili, ale ten potlučený redaktor by si určitě měl dvě správné fotografie vybrat,“ oznámil mu major Vejmelka. „Tak za ním hned ráno zajeďte!“

„Co bych čekal do rána,“ řekl Tománek, „jedu za ním hned.“ A vzápětí vystřelil z kanceláře.

„Udělali jsme chybu,“ zaprorokoval po jeho odchodu Vejmelka, „všechny ty fotky mají na druhé straně jméno a přesnou adresu.“

Holohlavý kriminalista hned nepochopil, kam jeho představený míří.

„Není ti to jasný?“ vysvětloval Vejmelka. „To je jednoduchý … Jestli mu redaktor s jistotou na dvě fotky ukáže, tak nám ten horkokrevný poručík přivleče oba pásky v zubech.“

Jenomže Tománek to tak jednoduché neměl.

„Člověče, tohle je nemocnice,“ nevrle ho přivítal zastupující šéflékař, „a žádný bar, abyste se mi tu coural v noci!“

„Ještě dávno není noc,“ rozčilil se Tománek, „a když myslíte, půjdu si klidně lehnout… Ale ráno vám přivezou dalšího potlučenýho.“

„Jenom nepřehánějte!“ smířlivě řekl šéflékař a doprovodil Tománka k Bartákovi.

„Dobře že jdeš,“ usmál se potlučený redaktor. „Nějak nemůžu spát.“

„Pro spaní jsou prášky, a ne policajti!“ zavrčel šéflékař.

Tománek bez dlouhých řečí ukázal Bartákovi fotografie. První čtyři nezabraly. Ale další dvě už ano.

„To jsou ti dva, co s ní seděli v restauraci!“

„Hmmm…“ uznale zabručel šéflékař. „A ti ho ztloukli?“

Tománek se nejdřív podíval na rub fotografií, a když tam našel jména Roman Hájek a Kamil Jiroušek i s adresami, důležitě přikývl:

„Samozřejmě, doktore! Ahoj, Zbyňku, ráno přijdu.“

Šéflékař ho opět doprovodil. Ale než se s ním rozloučil, pozval ho k sobě do kanceláře.

„Nedáte si kapku koňaku?“

„Kdepak!“ odmítl Tománek. „Až ráno, teď mám hrozně naspěch.“

Byla to pravda. Před nemocnicí nasedl do služebního vozu, který mu na tyhle popojížďky major Vejmelka přidělil, a přívětivě řidiči oznámil:

„Tak co, kamaráde, budeš mít něco proti tomu, když si naložíme dva lotříky?“

„Já mám zásadně námitky jenom proti těsnejm ventilům,“ ožil řidič, „jinak se vším souhlasím.“

Bylo krátce po deváté, když zastavili před domem, v němž bydlel Roman Hájek. Vizitku dole neměl, ale jakási žena jim oznámila, že tenhle pán bydlí až nahoře u půdy.

Tománek nechal řidiče na schodech a bez klepání vzal za kliku. Bylo samozřejmě zavřeno. Proto rázně zaklepal. Nic. Zaklepal tedy důrazněji.

„Kdo je?“ ozval se zevnitř nevrlý hlas.

„Otevři, vole!“ začal Tománek formulí, která se určitě z běžného slovníku pracovníků Bezpečnosti vymykala. Ale zapůsobila. Vzápětí se dveře otevřely a v nich stál obíbrovaný Hájek. Nedůvěřivě si Tománka změřil. „Co tady strašíš, vole?“

A okamžitě se u něho zjevil také Jiroušek, který držel v ruce láhev koňaku.

„Co je to za krasavce?“ zeptal se.

Tománek se vtlačil do pokojíku a zavřel za sebou dveře. Pak ukázal legitimaci:

„Kriminálka! Půjdete oba se mnou!“

„Hele!“ zablábolil Jiroušek. „Von je to fízl!“ A zničehonic tu láhev koňaku po Tománkovi hodil. Byl blízko, nemohl se minout. Tománek se sice v poslední chvíli uhnul, takže mu letící láhev zasáhla pouze rameno, ale i tak to byla rána. Vždycky si myslel, že všechny ty kursy sebeobrany, které musel na kriminálce absolvovat, jsou dobré pouze k tomu, aby stárnoucím kriminalistům nerostlo břicho. Ale teď mu to všechno přišlo vhod. Bylo ovšem docela možné, že ho rozpaloval vztek za potlučeného kamaráda. Kdopak ví, co vlastně způsobilo, že se z něho stal naráz uragán.

Jak se před letící lahví sehnul, vyrazil proti Jirouškovi. Měl svých sto osmdesát výšky a devadesát váhy, takže ho bylo dost. Jeho sehnutá hlava o Jirouškovu hruď jenom zaduněla. Jiroušek hlasitě hekl, a jak padal nazad, koupil ještě ránu do obličeje. Ta ho definitivně odhodila do kouta mezi gauč a televizor.

Obíbrovaný Hájek kupodivu jenom stál a koukal. Jenomže Tománek byl v takové ráži, že ho vzal pod krk a mrštil jím do stejného kouta, kde už ležel Jiroušek.

„Já se přece s váma neperu,“ plačtivě se bránil Hájek.

Tománek zatřepal hlavou, která ho trochu brněla, a vyštěkl:

„Ale v noci jsi málem utloukl člověka!“

„To von!“ snaživě vysvětloval Hájek.

„Ty hajzle!“ zahuhlal Jiroušek a vleže do Hájka kopl. „Jen se podívejte,“ pištěl Hájek, „kdo má ty ukradený peníze. Má je von i s tou náprsní taškou!“

Jen to dořekl, dostal od Jirouška do nosu.

„Něco není v pořádku?“ zeptal se mezi dveřmi řidič služebního vozu. Tománek se klidně díval, jak se Hájek s Jirouškem v koutě na zemi perou.

„Jen je nech, něco si vysvětlujou …“

Hájek se najednou chytil za ucho, z něhož mu stékala krev, a zaječel:

„Ať mě nechá, soudruzi!“

Jiroušek vstal a zasyčel: „Svině, svině!“

Tománek po něm znovu vyrazil. Avšak tentokrát to Jiroušek čekal a přivítal ho kopancem do holeně. Tománek bolestí jenom áchl, ale než se vzpamatoval, dostal hroznou ránu hranou ruky do levé čelisti. Otočil se jako čamrda, porazil přitom stůl a vzápětí šel do kolen. Jiroušek zřejmě uměl a teď to chladnokrevně předváděl.

Řidič chtěl samozřejmě Tománkovi přispěchat na pomoc, ale neuspěl. Jen se pohnul, Tománek zatřepal hlavou a zarputile zahučel: „Já sám!“

Ale to už se na něj Jiroušek opět řítil. Trochu však přitom svého protivníka podcenil a to se mu nevyplatilo. Tománek uhnul poněkud stranou, pevně se nohama zapřel, oběma rukama ho bleskurychle chytil za levačku a prudce jím ve směru pohybu těla trhl. Jirouškův let se tím pochopitelně několikanásobně zrychlil, takže proletěl přes celý pokoj a zastavil se až o nevalně vymalovanou stěnu. Ozvalo se tupé žuchnutí a Jiroušek se zhroutil na podlahu.

Chvíli bylo ticho.

Hájek seděl v koutě, držel si zkrvácené ucho a ani nedutal. Tománek nehnutě stál a ohmatával si levou čelist, která mu rychle opuchla. A taky zjistil, že nějak nemůže otevřít pusu. Řidič jenom zíral.

Pak se Jiroušek pohnul. Pokusil se zvednout pravou ruku, ale jen zaúpěl. Protože byl jenom v tričku, bylo na první pohled jasné, že ji má vykloubenou. Musela ho šíleně bolet. Ale on měl rty sevřené a už ze sebe nevydal ani hlásku. Jenom si zdravou rukou hladil potlučené čelo. Na další rvačku však už neměl ani pomyšlení.

„Teď už bychom snad mohli jet,“ řekl rozpačitě řidič.

Nikdo nic nenamítal.

43

Když se poručík Tománek dlouho nevracel, major Vejmelka pochopil, že se ve své předpovědi nemýlil, a tak trpělivě čekal ve své kanceláři. Čekal dlouho, ale dočkal se.

„Soudruhu majore,“ předpisově začal ještě mezi dveřmi řidič služebního vozu, „hlásím, že jsme zadrželi pachatele včerejšího loupežného přepadení a předali je službě k dalšímu řízení.“

Vejmelka se podíval na Tománka, který stál trochu nejistě u dveří a držel si tvář.

„Co se stalo?“

Tománek jenom pokrčil rameny a řidič řekl:

„Soudruh poručík nemůže nějak mluvit.“

Major Vejmelka pokyvoval hlavou a přemýšlel, proč toho rozpáleného poručíka ještě mezi dveřmi nezadržel. Ale člověk je někdy lajdák. Přesně tuší, kam se události řítí, ale neudělá nic, aby je zastavil. Zatím sice nevěděl, co a jak se odehrálo, nebyl však na pochybách, že Tománek, který měl před očima jenom potlučeného kamaráda, se rvačce ani nepokusil zabránit. Spíš naopak.

„Bez rvačky to nešlo?“ zavrčel na řidiče.

„Nešlo, soudruhu majore. Ale pral se jenom jeden na jednoho, myslím poručíka s tím hajzlíkem, co po něm hodil flašku koňaku. Takže ze sportovního hlediska to bylo v pořádku.“

„Sportovní hledisko si můžete strčit za klobouk!“ řekl znechuceně Vejmelka. „Pojďte, odvezeme poručíka do nemocnice!“

Jeli pochopitelně do téže nemocnice, kde ležel Barták.

„Vy už jste tady zase?“ přivítal Tománka šéflékař. Ale když se podíval na jeho tvář, nechal řečí a udělal to, co se s každým člověkem, který má přeraženou čelist, v nemocnicích dělá. Potom ho uložil na pokoj k Bartákovi.

„Moc si spolu v nejbližších dnech nepopovídáte,“ řekl přívětivě, „ale víc pro vás zatím nemůžu udělat.“

Major Vejmelka si od něho dal ještě jednou zopakovat, že zlomená čelistní kost není sice žádná legrace, ale na druhé straně to taky není důvod k panickému svolávání příbuzných. Vrátil se do kanceláře a zavolal do bytu kapitánu Drnkovi: „Ten tvůj poručík mi vylepšil statistiku. Chytil dva pásky, co potloukli jeho kamaráda, za pár hodin. Před chvílí mi je přinesl v zubech. Jo, kde je teď? No, léčí si ty zuby v nemocnici…“

44

Poručík Kostka zastihl drahoslavického kastelána v melancholické náladě.

„Co je s tebou?“

„Nic mě nebaví,“ upřímně řekl Souhrada.

„Volal kapitán Drnek, že za tebou dnes přijede.“

„No jo, ten je tu pořád.“

„Nebruč, kasteláne, Koláře ti v Praze pustili, takže si nemusíš lámat hlavu.“

„Nelámu si hlavu s Láďou.“

„Tak s kým?“

Souhrada mávl rukou. Má se snad zpovídat, že už čtvrtý den marně čeká na Maříkovou? Jenže… jak vlastně přišel na to, že mu tahle popudlivá osůbka hodlá padnout kolem krku? Tvářila se, tvářila, ale všechno může být docela jinak! Pokud jde o nálady, mění se jak na obrtlíku…

Jenomže zanedlouho se situace v tomhle směru dost vyjasnila. Maříková se přiřítila ve svém miniautu a hned ve dveřích se omlouvala:

„Nemohla jsem přijet dřív, protože jsem snědla nějaké hloupé obložené chlebíčky a měla jsem z toho strašné střevní potíže.“

„Tady na zámku je záchodů habaděj,“ svérázně se zaradoval kastelán.

Podívala se na něj a hned z ní byla prskavka:

„No samozřejmě! Granátnické vtipy, na nic jiného se nezmůžete!“

Poručík Kostka, který se právě vrátil z obchůzky po zámecké zahradě, je pokáral:

„Vy se snad nepřestanete hádat!“

„My se vůbec nehádáme,“ zářil kastelán, „co si vymýšlíš?“ Obrátil se na Maříkovou. „Víte, že Láďu pustili?“

„No, vidíte,“ řekla spokojeně, „a pořád jste měl takové obavy. To jste toho svého Láďu špatně znal.“

„Jenomže on se Kolář taky dost podivně choval,“ poznamenal Kostka.

„Moment!“ řekla zamyšleně. „On se jmenuje Láďa Kolář?“

„To jste nevěděla?“ podivil se Kostka.

„Nevěděla. Tady kastelán o něm pořád mluvil jako o Láďovi, teď poprvé slyším, že jde o Ladislava Koláře… Je snad z Prahy?“

„Samozřejmě,“ přikývl Souhrada. „chcete tvrdit, že ho znáte?“

„Jednoho Ladislava Koláře znám. Jak vypadá ten váš?“ Kastelán jí ho tedy popsal. I když se mu popis moc přesně nevyvedl, Maříkové to stačilo.

„Tak je to on,“ řekla potom, „chodí k nám na ministerstvo.“

Poručík Kostka se vyděšeně posadil.

„Já se z vás zjevím!“

„Proč?“ nechápala.

„Tohle jste, ženská, nemohla říct dřív?“

„Co na mě ječíte?“ dotčeně se ohradila. „Kastelán o něm vždycky mluvil jako o kamarádovi nebo o Láďovi. Dnes poprvé, a to jste řekl vy, padlo jméno Kolář!“

„Můžu vědět,“ zabručel kastelán, „že znáte všechny chlapy z Prahy?“

Znovu se rozpálila:

„Nesmysl! Koláře znám jenom proto, že chodí k nám na ministerstvo za Evou Niklovou. To je moje kamarádka!“

Poručík Kostka užasle kroutil hlavou a jenom usykával. Zmateně se na něho podívala: „Skutečně nechápu, proč vás to tak vzrušuje. Já o něm nic špatného nevím!“

„A že si celou dobu lámeme hlavu,“ vychrlil ze sebe Kostka, „kdo mohl na ministerstvu ukrást papíry s hlavičkou … kdo je tak dobře informovaný o zámku i o ministerstvu … kdo mohl asi poslat ten fingovaný dopis… atakdále!“

A do toho zmatku přijel kapitán Drnek.

„Jedu sám,“ řekl úvodem, „poručík Tománek je v nemocnici.“

„Co se mu stalo?“ vylekal se kastelán.

„Má zlomenou čelist.“

„Zbyněk Barták to ví?“

„Ví… leží v té nemocnici s ním. Má nějaké stehy na puse a polámaná žebra.“

„To jsou čísla!“ ulevil si kastelán. „Jak se jim to stalo?“

Když Drnek vylíčil okolnosti, za kterých přišli oba jeho kamarádi k úrazu, podíval se kastelán pyšně na poručíka:

„To je jinej detektiv než ty!“

„No, jak se to vezme,“ poznamenal Drnek, „ale já jsem přijel.“

Poručík Kostka ho netrpělivě přerušil:

„Nejdříve byste si měl, soudruhu kapitáne, poslechnout, co si tady ti dva jen tak mimochodem vysvětlili.“

Drnek si to tedy vyposlechl. A v tu ránu zapomněl, proč vlastně do Drahoslavic přijel.

„Já se z vás dvou zjevím!“ řekl tesklivě.

„Přesně takhle jsem reagoval taky,“ spokojeně konstatoval poručík Kostka.

45

Atmosféra v kanceláři majora Vaňka byla tentokrát obzvláště nevlídná. Vaněk vrčel jako buldok:

„To je neuvěřitelné! Co vlastně ti dva filozofové, kastelán s Maříkovou, dělali, když přišli až dnes na to, že Souhradův kamarád se jmenuje Kolář!“

Major Jelínek si přehodil cucavý bonbón pod jazyk a poznamenal: „Ti mohli dělat věcí!“

„Ty mlč!“ okřikl ho Vaněk. „A necucej pořád ty pitomý bonbóny!“

„A nedělej si legrácky!“ přidal se Drnek. „Kdybys pořádně vyšetřoval, nemuseli jsme Koláře vůbec pouštět!“

„Jen se moc nevytahuj!“ usadil ho Vaněk. „Kdybys pořádně se Souhradou a Maříkovou všechny otázky rozebral, mohli jsme už dávno vědět, jak to s Kolářem je!“

„Copak mě napadlo,“ bránil se Drnek, „že Souhrada i Maříková nejsou normální? A že ten kastelán před ní nikdy neřekl, kdo je Láďa?“

„Jak vidíš, napadnout tě to mělo!“ vrčel Vaněk. „Jenomže ty máš jiné starosti… Klidně si pošleš poručíka Tománka na brigádu k městské správě, aby si tam udělal melouch a nechal si převálcovat pusu.“

Drnek se pokusil o chabou obranu:

„Ale major Vejmelka přece…“

Avšak Vaněk byl rozjetý a skočil mu do řeči:

„Vejmelka je stejný jako ty!“

Sotva to dořekl, otevřely se dveře a vešel plukovník Král. Jen se posadil, hned začal:

„Už máte obraz?“

„Ještě ne, soudruhu plukovníku,“ odpověděl Vaněk.

„Tak se mi zdá, chlapi,“ pochmurně pokračoval Král, „že tenhle případ předáme majoru Vejmelkovi… Ten má jiné tempo. Jeden večer dojde k loupežnému přepadení — a druhý den má pachatele.“

Kapitán Drnek byl v podstatě tvor potměšilý, proto vzápětí předvedl zdařilý herecký výstup:

„Asi má u sebe schopné lidi, soudruhu plukovníku. Nemáte náhodou ve svodce, kdo ten případ dělal? Že bysme ho přetáhli k nám.“

„Nedělej ze mě blbečka, Drnečku!“ vlídně ho poučil plukovník. „Jakmile se ten tvůj Tománek vrátí z nemocnice, dostane nadporučíka.“

„Promiňte, soudruhu plukovníku!“ zdvořile se omluvil Drnek.

„Tohle ti prominu, ale ten obraz ne,“ obrátil se na Vaňka, „a ty mi řekni, kde jste udělali kiks?“

„S Kolářem!“ rozhodně odpověděl Vaněk.

„Že jsme ho pustili,“ přidal se Drnek.

„Ne!“ zavrtěl hlavou Vaněk. „Že jsme ho moc brzo vzali. Měli jsme se kolem něj napřed porozhlídnout. Uspěchali jsme se.“

„Mám stejný názor,“ souhlasil major Jelínek.

Plukovník Král se podíval na Drnka:

„A ty?“

„Hm …“ zabručel Drnek, „asi to tak je.“

„Protože si myslím přesně totéž,“ usmál se plukovník, „nemusím se dál zdržovat.“ Vstal a ještě se zastavil u Drnka. „Pojedeš se mnou za Tománkem do nemocnice! Zavolám ti.“ A odpelášil z kanceláře.

Major Vaněk pokračoval v poradě:

„Maříková a Souhrada! Kde jsou?“

„Asi v Drahoslavicích,“ odpověděl Drnek.

„Oba okamžitě přivézt!“

„Ale my jsme s nima protokoly sepsali,“ namítl Drnek.

„Řekl jsem přivézt a konfrontovat Maříkovou s Kolářem!“ stroze nařídil Vaněk.

46

Maříková se dívala na poručíka Kostku trochu vyplašeně. Kastelán stál vedle ní a vypadalo to, jako by ji chránil.

„Ty se taky sbal!“ přikázal mu Kostka.

„A to musíme?“ zeptala se Maříková.

„Ovšemže musíte!“

„Ale my už nic nevíme!“ namítl Souhrada.

„Od samého počátku nic nevíte,“ znechuceně prohlásil poručík Kostka, „ale jakmile něco uděláme, ihned si vzpomenete na cosi, co nám to obrátí naruby!“

„To teda hodně přeháníš!“ nesouhlasil kastelán.

„Mám ti to vypočítávat?“ chladně se zeptal Kostka. „Moc se tomu kapitánovi divím, že tě ještě neposadil za katr!“

„Mě?“ urazil se kastelán. „Nebýt mě, tak jste na Koláře vůbec nepřišli!“

„Nebýt tebe,“ důrazně mu řekl Kostka, „tak Kolář vůbec nebyl, ale zato by byl obraz.“

„To jste kamarád,“ znechuceně řekla Maříková, „když dokážete říkat takové nesmysly!“

„A vy, vážená soudružko Maříková,“ zaútočil Kostka na jiném křídle, „vy byste si taky mohla sáhnout do svědomí… Pořád jste nevěděla, kdo mohl ten papír s hlavičkou ukrást, a jen pustíme Koláře, hned si na něj vzpomenete.“

Kastelán okamžitě přispěchal Maříkové na pomoc: „Copak ona může za to, že Láďa chodil k její kamarádce? Nechodil přece za ní, a jestli ten kus papíru někde vzal, tak ho vzal u Evy Niklové!“

Maříková vytáhla z kabelky kapesník, otřela si lehce ústa a tiše řekla:

„U Niklové ten papír asi nevzal.“

„U koho tedy?“ rychle se zeptal Kostka.

„Obávám se, že u mě,“ rozpačitě odpověděla.

„Tohle dokážete jenom vy dva!“ ulevil si Kostka a přitáhl si židli. „Povídejte!“

„Všechno se mi vybavilo docela přesně. A kdybyste nezačal tak zhurta, už jsem vám to dávno řekla. Sedím s Evou v jedné kanceláři. Před časem za ní Kolář přišel, jenomže ona si někam odběhla. Šla jsem ji hledat a on zůstal v kanceláři sám. A papíry s ministerskou hlavičkou jsem nechala ležet na stole …“

Poručík Kostka si zhluboka vydechl a vystrčil kastelána z pokoje. „Tak syp, kasteláne!“ Druhou rukou popostrčil Maříkovou. „A vy taky!“

Před zámkem nasedla Maříková do svého fiátka a kastelán se na Kostku nerozhodně podíval.

„Můžu jet s ní?“

„Nikdo nás nezatkl,“ vykřikla z vozu Maříková, „tak co byste nemohl?“

„Jeďte před náma!“ rozhodl Kostka a nasedl do služební volhy. „V Praze vás povedu!“

Kastelán si přisedl k Maříkové a chvíli se v tom vozítku srovnával.

„Co se vrtíte?“ zeptala se ho, když se pořád nemohl uvelebit.

„Nevím, kam se tady odkládají nohy.“

„Před sebe!“ poznamenala dotčeně.

„O to se právě pokouším, ale pořád mi jich kus někam přečuhuje.“

„Jestli se vám tady nelíbí,“ prohlásila důrazně, „přesedněte si k tomu poručíkovi!“

Po očku se na ni podíval, počkal si, dokud nepředjela jakési hejno cyklistů, a tiše řekl:

„Nebudu přece líbat uniformovaného detektiva …“ a dosti neobratně ji olízl někam za ucho.

Zůstala jako socha. A svírala volant tak křečovitě, že zapomněla vyjet zatáčku. Skončila jenom malý kousek za hromadou štěrku.

Poručík Kostka vyběhl ze služební volhy.

„Co tady vyvádíte?“

V mrňavém vozítku ho však nikdo neposlouchal. Maříková se naklonila ke kastelánovi a dlouze ho políbila na ústa. A teprve teď si kastelán pořádně natáhl nohy.

47

Major Jelínek tentokrát zahájil frontální útok. A začal u Marečka:

„Říká vám něco jméno Gerhard Rahm? Je z Mnichova a bydlíval v hotelu Jalta.“

„Jo, Jaltu samosebou znám, pane major,“ rozvážně odpověděl Mareček, „ale to není podnik podle mýho gusta. Považuju totiž za blbost vyhazovat peníze oknem jenom proto, že vám obložejí talíř všelijakejma cingrlátkama, ale na talíři vám vyjde jeden brambor za bůra, jestli ne za víc! Takový tuzexový šlapce je to fuk, vona si na svý peníze dost rychle přijde …“

Jelínek ho netrpělivě přerušil:

„Nejde mi o Jaltu!“

„Asi jsem teď upovídanej,“ souhlasil Mareček, „jenomže je to vaše vina, pane major. Referent se už delší čas se mnou nebaví, takže nemám příležitost k inteligentnímu popovídání. A ten trouba, co ho mám na cele, je normální mankař. Sedí prvně a je z toho celej tumpachovej… to je taky zajímavý, pane major, že tihle, co si říkají slušní lidi, klidně kradou státní peníze, ale když mají za to rozkrádání platit, jsou docela uražení!“

Jelínek ho už popuzeně okřikl:

„Držte se otázky!“

„Nic ve zlým, pane major. Já vím, že se vám tenhle případ vleče a že jste z toho dost nervózní. Ale na mě byste měl bejt trpělivě vlídnej, protože já jsem v tomhle případu jedinej světlej bod! No, a pokud se tejče toho, jak jste říkal?“

„Gerharda Rahma z Mnichova.“

„Když je z Mnichova, asi to bude Němec, že jo?“

„Je to Němec.“

„No, tak tohle jméno mi vůbec nic neříká. Takovej světák zase nejsem, abych se etabloval do zahraničí.“

„Moc nepovídejte!“ usmál se Jelínek. „Není to tak dávno, co jste jednomu Němci vyfoukl na nádraží pod rukama kufr.“

„To už je hodně let, pane major,“ povzdechl si Mareček. „A nebyl to jeden kufr, ale dva. Vyfás jsem za to tenkrát dvojku… ale to mi napařila předsedkyně senátu, co jí asi ležel na srdci turistickej ruch. Víte, ženský jsou v takový funkci strašně přičinlivý.“

„Dobře, dobře! Takže o Rahmovi jste nikdy nic neslyšel?“

„Lituju, pane major, že vás tentokrát nemůžu potěšit.“

„Tak se vrátíme ke Klimešovi!“

„Jirka je pořád tvrdej, co?“ usmál se Mareček.

„Říká, že jste lhář.“

„Copak vo to,“ klidně reagoval Mareček, „jsou vokolnosti, kdy se člověk s pravdou neobejde.“

„Nemohl byste trochu zalovit v paměti, pane Marečku?“ „V jakým směru, pane major?“

„Právě pokud jde o Klimeše.“

„Věci se mají tak… Když jsem vám tenhle případ položil, myslel jsem, že ho rychle utočíte. Jenomže teď se vám to nějak vleče a já se nehodlám motat ve vyšetřovací vazbě kdovíjak dlouho. Doufám, že senát vlídně přihlídne k mýmu upřímnýmu doznání a nepřidělí mi jako recidivistovi pevnou věznici. Spoléhám na vás, pane major, že ve spise řádně vylíčíte, jak jsem svým kajícným postojem napomohl celýmu vyšetřování. Jinak byste mě strašně zklamal! Nejde mi vo to, jestli mi senát napaří moc, nebo málo. Jde mi jenom vo to, abych se po rozsudku nedostal na pevnou, ale do lágru.“

Jelínek rozpovídaného Marečka opět přerušil:

„Pořád odbíháte!“

„To s dovolením, pane major, hodně souvisí,“ opravdově namítl Mareček, „protože podle mejch úmyslů můžete posoudit, jestli chci, nebo nechci zalovit v paměti. A můj úmysl je jedinej: dostat se do lágru, pane major!“ Pohodlně se usadil v židli a zasněně pokračoval: „Lágr, to už bude jiná písnička … než teď, když jsem celej den zazděnej s chlápkem, co mi pořád kňučí do ucha ubrečený nesmysly. V lágru je volnost, určitě tam potkám dobrý známý, a protože jsem pracovitej, budou bachaři spokojený se mnou a já s nima. Co mi bude chybět?“

„Marečku, Marečku!“ usmál se Jelínek. „Už jste se vypovídal?“

Mareček se na něho podíval:

„Voni mi dají pevnou, že jo?“

„Nebojte se, napíšu do spisu o vašem chování pravdu.“

„No…“ zaváhal Mareček, „abyste to s tou pravdou zase nepřehnal, pane major, a nenapsal, že jsem na začátku taky chviličku zatloukal, jak si jistě račte pamatovat.“

„Na to jsem už zapomněl.“

„To byste se mi moc pěkně zapsal do paměti, pane major. A teď mi řekněte, co chcete ještě o Klimešovi vědět?“

„Jeho styky, pane Marečku! Všechny jeho styky!“

Mareček se podíval do kouta, kde stál vařič.

„Jak to uděláme s kafem, pane major?“

Jelínek postavil na kávu a vytáhl ze stolu balíček cigaret. Jako začínající nekuřák se na něj chvíli chtivě díval, ale pak odolal a přistrčil cigarety Marečkovi. Ten si ihned zapálil a zdvořile se projevil: „Velice děkuju! Vím, že jste přestal kouřit, to se musí vocenit!“ Spokojeně si dal pár šluků a pokračoval: „Pokud se tejká Jirky Klimeše, doufám, že mě neberete jako bonzáka, kterej shazuje svýho bejvalýho kamaráda. Kdybych měl tu moc, tak mu klidně řeknu do očí: Jirko, je čas, abys tu zlodějnu položil a koukej se mnou rychle odcválat do lágru! Ale abych nezdržoval… Jeho styky byly moc pestrý, pane major. Ženský vypustíme?“

„Nic nevypustíme, pane Marečku!“

„V tom případě musíme jmenovat dvě ženský, a každou jinou … Ta první byla hezká do postele, ale jinak mě ničím nezaujala. Jmenovala se Neužilová, ale von jí říkal Pučku. Prodává někde v cukrárně… Ta druhá hezká nebyla, ale tahala z Jirky peníze. Moc peněz a moc často. Jmenovala se Kopalová, a pokud je mi známo, nikde nepracuje.“

„Proč jí Klimeš dával peníze?“

„Jo, vosudy lidský jsou, pane major, strašně zapeklitý. Ale proč jí ty peníze dával, to vlastně nevím.“

„Kolik jí dával?“

„Dost, pane major, dost… Jednou jí dal, to jsem sám viděl, pět set tuzexů a šest tisíc korun …“ podíval se na vařič. „Vaří se nám kafíčko, pane major!“

Major Jelínek mu udělal kávu. Mareček si řádně osladil a pokračoval:

„Jo, a taky mám pocit, že ta simka, co stojí u Jirky v garáži, patří víc jí než jemu. To bysme měli ženský … Pokud se tejká chlapů, von byl v celý Praze doma. Kupoval a prodával starožitnosti, takže je to pochopitelný, že jo?“

Jelínek vytáhl ze spisu Kolářovu fotografii.

„Ještě jednou se na tuhle fotografii podívejte! Skutečně jste ho s ním nikdy pohromadě neviděl?“

Mareček si fotografii důkladně prohlédl a pak zavrtěl hlavou:

„Nikdy, pane major … je to ten Kolář, že jo?“

„Je to Kolář.“

„Ani to jméno, ani ta tvář mi nic neříká.“

„Co mi ještě řeknete ke Klimešovým stykům?“

„Já mám pocit, pane major, že z těch chlapů není nikdo tak zajímavej jako Kopalová. Von takový trvalý styky s chlapama ani neměl.“

„Podívejte se, pane Marečku, vy jste vlastně Klimešovi dělal typaře. Je to tak?“

„No jo, dá se to tak říct. Zjišťoval jsem celkovou situaci kolem zámků a všelijakejch muzeí a kostelů.“

„A k čemu ty vaše informace sloužily?“

„Samosebou k vloupačkám, pane major.“

„To vám otevřeně Klimeš řekl?“

„Ale takový věci se nemusejí vysvětlovat,“ usmál se Mareček. „To přece bylo jasný mně i jemu.“

„No dobře, ale z rozhovorů s Klimešem jste musel přece vycítit, kdo ty vloupačky vlastně dělá?“

„Nic jsem, pane major, nevycejtil. Řekl jsem mu, co jsem zjistil, von mi potom zaplatil a poslal mě na další místa. Samosebou, někdy jsem si lámal hlavu, kdo podle mejch informací ty rány dělá, jenomže Klimeše jsem se na to ptát nemohl.“

„Proč jste se nemohl zeptat?“

„Protože by mě poslal do hajzlíčku, pane major! To bych se přece při svejch zkušenostech nemohl takhle ztrapnit!“

„A vy jste přesvědčený, že ty vloupačky dělal sám Klimeš?“

„To je složitá věc,“ zamyslel se Mareček, „jednou jsem na Klimeše vyzkoušel malou levou… Jak jsem dělal vobhlídku u toho vybrabčenýho muzea, tak jsem se ho potom jakoby nic zeptal, jestli jsem ten plánek nakreslil přesně. A víte co mi řekl? Že neví!“

„Z toho by se dalo usuzovat, že vloupačky sám nedělal?“

Mareček se lišácky usmál:

„Z toho se dají usuzovat dvě věci, pane major. Třeba to, že vloupačky sám nedělal, anebo taky to, že mi tu malou levou nezbaštil a dával si na každý slovo moc velikýho majzla.“

„Když budete dělat vloupačky sám, a vy jste nějaké taky udělal, co to předpokládá?“

„Jednak to musím trochu umět,“ rychle odpověděl Mareček, „a jednak musím mít patřičnej vercajk.“

Major Jelínek byl spokojený:

„A jsme u základní otázky, pane Marečku. Klimeš nikdy manuálně nedělal, žádný vercajk jsme u něho nenašli a…“

„Že přerušuju, pane major… vloupačky můžete dělat dvojím způsobem, když umíte a máte vercajk, tak ji uděláte čistě a bez randálu. Anebo taky můžete roztřískat vokno cihlou a vylomit zámek pajcrem. To pak dokáže každej vůl a nepotřebuje k tomu vercajk. K tomu stačí vobyčejná montýrajzna!“

Jelínek znenadání vyskočil ze židle, přecházel po kanceláři a opakoval si: „Montýrajzna … montýrajzna!“ Mareček ho udiveně pozoroval, ale mlčel. Až po chvíli přemítajícího Jelínka vyrušil: „Něco se vám v hlavě schumelilo, pane major?“

48

Poručík Kostka přivedl Maříkovou s kastelánem do Drnkovy kanceláře a předpisově se ohlásil:

„Soudruhu kapitáne, dovolte…“

„To je v pořádku,“ přerušil ho Drnek, „ty se vrať domů a tyhle dva tu pozdržím.“

Pozdržel je však docela vlídně. Nabídl jim kávu i nějaké sušenky.

„Nic nepříjemného vás nečeká, ale nějaké ty zmatky, které jste nadělali, musíte odpracovat!“ mlhavě jim potom ohlásil.

Kastelán s Maříkovou se po sobě zaraženě podívali. „Co tím myslíte?“ zeptal se kastelán.

Avšak to se ten den už nedozvěděl. K Drnkovi se totiž zničehonic přihrnul major Jelínek, cosi mu pošeptal a vytáhl ho na chodbu. Na zmatené duše obou nedobrovolných návštěvníků zapůsobila tahle tajemná exhibice téměř hrůzostrašně.

„Rozumíte tomu?“ špitla vyplašeně Maříková.

Kastelán, který byl přesvědčený, že teď musí také jenom šeptat, jí téměř nesrozumitelně odpověděl:

„To je asi součást psychologické přípravy.“

„Na koho?“

„No přece na nás!“

Mimoděk si popostrčila židli těsně ke kastelánovi. Ten se okamžitě vžil do úlohy jejího ochránce a vzal ji za ruku. Spokojeně se usmála a stulila se mu na rameno. Co mohl dělat jiného? Něžně jí zvedl bradu a políbil ji.

„Jo, tak tohle tato kancelář ještě nepamatuje!“ podivil se ve dveřích Drnek.

„My jsme se zasnoubili,“ rozpačitě vysvětlovala.

„Tady?“ usmál se Drnek. „Jestli chcete, tak tu klidně zůstaňte, ale já vás budu potřebovat až zítra.“

„To můžeme odejít?“ upřesňoval si kastelán.

„Když chcete.“

Oba se jako na povel zvedli.

„Kdy máme ráno přijít?“ zeptala se.

„Kdyby to šlo, tak v osm,“ řekl Drnek a podíval se na kastelána. „Máte kde spát?“

Maříková vzala kastelána za ruku a vlekla ho ke dveřím. Tam se otočila.

„Samozřejmě že má kde spát, soudruhu majore!“ Kapitán Drnek si ještě zavolal dva lidi a pak sešel na ulici, kde už na něho ve voze netrpělivě čekal major Jelínek. A když si ještě přisedli dva pracovníci techniky, odjeli do garáže, kde stála Klimešova simka. Ze zavazadlového prostoru si vzali úhledně zabalené nářadí, včetně montovací páky na gumy, a vrátili se do kanceláře. Oba pracovníci techniky odnesli nářadí do laboratoře a kapitán Drnek s Jelínkem se zatím posadili.

„Člověk si myslí,“ začal Drnek, „že už má za ta léta všechno v malíčku, a pak hledá po všech koutech vercajk, který by se k těm vloupačkám hodil, a neuvědomí si, že autonářadí je vlastně taky vercajk. To jsou věci!“

„Plukovník by měl z tvé sebekritiky radost,“ usmál se Jelínek, „ale teď bychom se spíš měli podívat na ty dvě Klimešovy slečny.“

„Tak natvrdlý zase nejsem, abych se teprve teď rozebíral v Klimešových stycích! Tím jsem se zabýval hned, když jsme ti Klimeše předali. Ten Puček, jak říkal Mareček, je normální puček pro potěchu těla. A proč dával té druhé slečně peníze? Prodala mu na splátky simku, to je všechno. Nic záhadného v tom není. To víš, Mareček je už tak snaživý, že slyší trávu růst.“

„Kde bral Klimeš tuzexy?“

„Prosím tě! Obchoduje se starožitnostmi.“

„Asi jo,“ souhlasil Jelínek. „A teď to ještě celé rozebereme … Co víme? Že byly vyloupeny dva kostely, jeden lovecký zámeček a drahoslavický zámek. Všechny tyto vloupačky spojuje Mareček, který dělal typaře, a taky je spojuje způsob provedení. Rabijácky a doslova pajcrem, jak říkal Mareček. Z toho můžeme bezpečně vyvodit, že jsou všechny dílem jedné party.“

„Ještě jedna věc je spojuje. Tahle parta kradla výhradně obrazy.“

„Správně. Co víme dál? Vyloupení těch dvou kostelů bylo naprosto jednoduché. Pachatelé vylomili dveře, posbírali obrazy a zmizeli. Nezanechali po sobě naprosto žádné stopy. Loupež v loveckém zámečku byla ještě jednodušší … opuštěný lesní objekt, kde bylo pár obrazů nevalné ceny. Opět vylomené dveře a uražený zámek. A stopy žádné. Vyšetřování bylo ztíženo tím, že ty dva vyloupené kostely byly na Moravě a lovecký zámeček v Čechách. Pak přišla největší loupež v drahoslavickém zámku. A ta se od předcházejících už liší. Zatímco předchozí objekty byly prázdné a nehlídané, v Drahoslavicích byl…“

„… až neuvěřitelně popletený kastelán,“ usmál se Drnek.

„To za prvé. Za druhé tam bylo poplašné zařízení a konečně pachatelé neposbírali po stěnách všechny obrazy, ale vzali pouze jeden. Ten, který měl jedinečnou cenu. Nešli tedy pro jakékoliv obrazy, ale najisto. Jako na objednávku. Prostě, tady už nešli loupit proto, že si náhodně vybrali nehlídaný objekt, ale šli si pro obraz Léto s Venuší. A tady jim už taky nestačil jenom Marečkův průzkum. Někdo musel Marečka doplnit, někdo musel vypracovat plán na odvolání kastelána, někdo musel vědět, komu se obraz prodá.“

„Teď dosaď lidi! Mareček je jasný… Přiznal se a má takové alibi, že se vlastního vloupání zúčastnit nemohl. Další nezvratné alibi pro všechny vloupačky má Kolář. Zůstává Klimeš… Ten jediný nemůže spolehlivě prokázat, kde v té době byl. Pro soud to není přirozeně žádný důkaz, ale pro nás je to zatím signál. A když k němu připočteme Marečkovu výpověď, je jediným pravděpodobným pachatelem vloupaček Klimeš!“

„A úloha Koláře?“

„Jednoduchá … Zneužil kastelána a dokonale doplnil Marečkův průzkum, ukradl ministerské papíry s hlavičkou a poslal kastelánovi fingovaný dopis.“

„Nic víc?“

„No…“ zamyslel se Drnek, „něco mi tady nehraje. Jestliže Kolář věděl, že kastelánem v Drahoslavicích je jeho kamarád Souhrada, a to takzvané náhodné setkání v drahoslavické hospodě nahrál, pak je nepochopitelné, proč Klimeš ještě posílal Marečka na ten hloupý průzkum. Kolář mohl přece od kastelána zjistit naprosto všechno!“

„On to taky zjistil.“

„Mareček byl v Drahoslavicích ve stejný den jako Kolář, je to náhoda?“ pokračoval Drnek.

„Pokud tě znám,“ usmál se Jelínek, „moc na náhody nevěříš.“

„Pak bych se ale musel domnívat, že nám Mareček nemluví pravdu. Přece není pravděpodobné, aby se dva typaři z jedné party sešli v jeden den na jednom místě — a nevěděli o sobě?“

„Počkej, počkej!“ zamyslel se Jelínek. „Teď mi z toho děláš rébus. Kdyby Mareček lhal, tak můžeme začít znovu.“

„Až na jediného člověka,“ usmál se Drnek. „A to je Kolář… o něm přece Mareček neřekl nic. Tím nechci tvrdit, že nám lže, ale že ho skutečně nezná! Nemůžeme tedy hledat spojení Mareček — Klimeš a Kolář, ale Kolář — Klimeš — Mareček … a z toho také vyplývá Kolářova úloha. To nebyl jenom typař, který využil známosti s kastelánem, aby připravil pro Klimeše půdu. Jsem přesvědčen, že Kolář vůbec nevěděl, kdo je kastelánem v drahoslavickém zámku. Právě proto, že tenhle zámek byl pro ně podstatně jiný oříšek než předcházející vloupačky, nespoléhal jenom na Klimeše a jeho typaře, ale šel si celou situaci ohmatat sám… a čirou náhodou narazil na svého kamaráda Souhradu. Pak toho samozřejmě využil.“

„Určitě si myslíš, že Kolář je hlavou party.“

„Musím si tuhle otázku položit. A víš proč?“

„Jakbyne! Ten, kdo loupež organizoval, taky ví, komu byl obraz určený.“

„Jestli to byl Kolář, kam obraz schoval? Nebo ho už předal?“

„Jo, kamaráde,“ povzdechl si Jelínek, „na tyhle otázky ti asi neodpovím.“

„Předpokládejme, že si o Léto s Venuší řekl pan Rahm z Mnichova. Kdo mu ho dopravil? Nemohl to být ani Mareček, ani Klimeš, ani Kolář. Ale mohl to být kdokoliv jiný, o němž zatím nic nevíme …“

Jejich debatu přerušil zavalitý pracovník techniky, z jehož kulaťoučkého obličeje se naprosto nedalo vyčíst, s jakým poselstvím přichází. Klidně se posadil, vytáhl z kapsy kapesník a mocně zafrkal.

„Leze na mě rýma.“

„Tak co je?“ nedočkavě vyhrkl Jelínek.

„Co by bylo?“ opáčil tlouštík. „Z těch vašich rychlovek si brzo uženu nějakou prskavou nemoc.“

„Řekneš nám vůbec něco?“ naléhal Jelínek.

„Proto jsem přece přišel, ne?“ oznámil tlouštík. „Na montovací páce, kterou jsme označili číslem jedna, byly nalezeny průkazné mikroskopické stopy barvy, která je zcela totožná se složením barvy na vypáčené skříňce hlavního vypínače proudu v drahoslavickém zámku …“

49

V nemocničním pokoji, kde leželi Barták s poručíkem Tománkem, bylo živo. Blanka Říhová si špitala na jedné straně s poručíkem a Jitka Malá se na opačné straně věnovala Bartákovi. Mezi postelemi způsobně seděl šéfredaktor Jašek.

„Jak se ti to vlastně stalo?“ vyzvídala Jitka Malá.

Barták po očku jukl na Tománka, ale ten docela nekamarádsky zahuhlal:

„Jen to řekni!“

„Šel jsem v noci z hospody,“ vyhýbavě odpověděl Barták, „a přepadli mě, to je všechno!“

„Je takové přísloví,“ potměšile se vmísil do rozhovoru Jašek, „kdo s čím zachází…“

Barták mu rychle skočil do řeči:

„Teď vytahujte přísloví!“

„Jen se nestyď, Zbyněčku,“ usmála se Malá, „mně je stejně jasné, že v tom byla nějaká holka!“

„Byla?“ pošeptala Říhová Tománkovi.

Tománek sotva znatelně přikývl. A to neměl dělat, protože Říhová se vzápětí už hlasitě zeptala:

„V tvém případě taky?“

„Ahoj, vespolek!“ ozval se ve dveřích kastelán a popostrčil před sebe usměvavou Šárku Maříkovou. „Budeme mít svatbu s Tománkovýma. Dobrý nápad, co?“

Maříková nejdřív způsobně předala Bartákovi i Tománkovi bonboniéry, pak všem podala ruku a řekla:

„Vždycky jsem si myslela, že za ty potíže, které si kastelán vyrobil, dostane přes pusu on. Ale jak vidím, zase to potrefilo někoho jiného.“

„Ale jenom jeden z nich je nevinný!“ významně řekla Jitka Malá.

„No jo, samozřejmě Tománek,“ zabručel Barták a začal si ohmatávat sešitý bolavý ret.

„Mluv opatrně,“ napomínala dvojsmyslně Jitka Malá, „ten sešitý kousek pusy budeš ještě moc potřebovat!“

„Žebra mě taky bolejí,“ zabručel Barták, „a rozčilovat se vůbec nemám, říkal doktor.“

„V tom případě změňte téma,“ nabádal Jašek, „a bavte se raději o svatbě!“

Barták vyděšeně zamrkal: „O jaké svatbě, prosím vás!“

„Pokud vím,“ šklebil se Jašek, „poručík Tománek se hodlá ženit a taky drahoslavický kastelán to před chvílí veřejně ohlásil.“

„Tys měl snad na mysli ještě jinou svatbu?“ bezelstně se zeptala Jitka Malá.

„Tak moc mě zase do hlavy nepraštili,“ odmítl rázně podobnou možnost Barták.

Snad na Jitku Malou zapůsobil Bartákův nevrlý tón, nebo to, že se na ni naráz všichni podívali, prostě najednou přestala být nad věcí. Rozpačitě se podívala na hodinky a řekla: „Musím už jít… na shledanou!“

A odešla, aniž se na něho podívala.

„Co to bylo?“ zbytečně se zeptal kastelán.

Bylo to zajímavé. Blanka Říhová se nepustila do Bartáka, ale do Jaška:

„Taky jste nemusel ty dva provokovat!“

„Nemusel,“ souhlasil Jašek, „ale měl jsem dojem, že si to ta slečna moc nepřipouští. Asi jsem se zmýlil.“

„Každá ženská si tyhle věci až moc připouští!“ důrazně se přidala Šárka Maříková. „To jenom vy.“

„Co my?“ přerušil ji kastelán. „Vy si z nás neděláte šprťouchlata? Každá ženská tohle ovládá perfektně.“

„Máš nějaké zkušenosti, kasteláne!“ ledově konstatovala Maříková. „Jen pokračuj! Kolik ženských si z tebe dělalo šprťouchlata?“

Bylo jasné, že jsou ti dva už zase v sobě. Užaslý Jašek se jenom díval a vůbec si netroufal do rozhovoru zasáhnout. Tománek se usmíval a Říhová viditelně fandila Maříkové.

„K tomu se vám žádný chlap nikdy nepřizná.“ Sjela pohledem na Tománka. „Řekni k tomu něco!“

„Nějak vám, milé dámy, uniklo,“ řekl Tománek, „že jsme nemocní lidé a máme mít kolem sebe klidnou atmosféru!“

„Vás se to netýká,“ odsekla Maříková, „a kastelán je zdravý ažaž!“

„Vzhledem k tomu,“ drze se zašklebil kastelán, „že tě znám už přes rok, je to věc téměř neuvěřitelná!“

Maříková popadla tašku a odpochodovala ke dveřím.

Tam se ještě zeptala:

„Kde budeš spát?“

„Na nádraží!“ uraženě prohlásil kastelán a zatvrzele se díval do země.

„Lidi, neblbněte!“ zaúpěl Barták. „Tohle přece není psychiatrie, ale chirurgický pavilón!“

Maříková se klidně vrátila k posteli a Tománek se jí rychle zeptal:

„Co je nového?“

„Kapitán Drnek vám nic neříkal?“ podivila se.

„Eskortoval nás do Prahy,“ přidal se kastelán, „takže se určitě něco děje.“

50

Jelínek s Drnkem nepospíchali. Nechali Klimeše klábosit nesmysly:

„… nemůžete mě přece obviňovat jenom proto, že si Mareček něco vymyslel! Vždyť to nemá logiku, pánové! Dobře, jednou jsem se do takového podvůdku se starožitnostmi zamotal, ale to je dávno pryč … Žádného lupiče, který vykrádá kostely a zámky, ze mě neuděláte!“

Jelínek opatrně rozbalil montovací páku a položil ji před Klimeše.

„Je to vaše, pane Klimeši?“

Klimeš se na montovací páku ani pořádně nepodíval a řekl:

„Co já vím? Takovou najdete v každém auťáku… jak můžu vědět, jestli je zrovna moje?“

„Je vaše!“ důrazně prohlásil Drnek. „Vzali jsme ji z vašeho vozu.“

„To můžete říkat,“ usmál se Klimeš, „ale já tu páku nepoznávám.“

Jelínek mu podal několik fotografií.

„Abychom to neprotahovali, pane Klimeši. Na jedné fotografii jsou vaše otisky prstů, které jsme vám sejmuli. A na té druhé jsou otisky prstů z montovací páky. Jak vidíte, jsou zcela shodné. Kdyby to nebyla vaše páka, jak by se tam ty otisky dostaly?“

„No, prosím,“ zamyslel se Klimeš, „pak to asi bude moje montýrajzna. Jenomže co to dokazuje?“

„Že jste vyloupil drahoslavický zámek,“ klidně řekl Jelínek.

„Já?“ popuzeně reagoval Klimeš. „To je hotový nesmysl!“

„Myslíte?“ pokračoval Jelínek. A potom mu přečetl celou expertizu, kterou mu předal obtloustlý pracovník techniky.

Když skončil, Klimeš se na židli kolébal a mlčel.

„Pro soud, pane Klimeši,“ poznamenal ještě Jelínek, „je to dostatečný důkaz. A v té souvislosti potom dostane celá Marečkova výpověď docela jinou váhu, to vás ujišťuju!“

Klimeš stále mlčel…

„Kam jste dal obraz Léto s Venuší?“ vyhrkl nedočkavě Drnek.

„Pitomá montýrajzna!“ zničehonic se rozčilil Klimeš. „Že jsem ji dávno nezahodil.“

„Kde je obraz?“ naléhal Drnek.

Klimeš se na něho chvíli díval a pak si povzdechl:

„Já to věděl!“

„Co jste věděl?“

„Že to praskne na nějaké hlouposti. Jenomže nikdy neodhadnete na jaké.“

„Když jste to věděl,“ pousmál se Jelínek, „proč jste do těch vloupaček šel?“

„Teď se mě na to ptejte!“ zabručel Klimeš. „Když už to nemá žádný smysl!“

„Co kdybyste začal po pořádku, pane Klimeši?“ vybídl ho Jelínek.

Klimeš ještě chvíli rozvažoval, ale potom poslušně začal:

„Asi před rokem za mnou přišel Kolář.“

„Odkud ho znáte?“ přerušil ho Jelínek.

„Neznal jsem ho, seznámil mě s ním jeden vrchní z baru, když jsem sháněl tuzexy. Kolář mi tenkrát pár tuzexů prodal …“

Jelínek ho opět přerušil:

„Kolik toho bylo?“

„Dva tisíce.“

„Na co jste je potřeboval?“

Klimeš mávl rukou:

„Ale! Nakupoval jsem starožitnosti a každý na mně chtěl bony.“

„Od koho jste starožitnosti kupoval?“

„Většinou na inzeráty, pane majore… od různých lidí.“

„A komu jste je prodával?“

„Měl jsem už takový okruh stálých zákazníků.“

„Odkud bral bony Kolář?“

„Měl nějaké známosti po hotelích …“ řekl Klimeš a utřel si kapesníkem pot, který se mu hrnul po tváři. „No a asi před rokem za mnou přišel s návrhem, abych si pro starožitnosti chodil rovnou do kostelů a nehlídaných zámečků. Zaručil se, že je ode mne odkoupí za slušnou cenu. Nejdřív jsem jeho nabídku odmítl, ale pak jsem souhlasil. Domluvil jsem se s Marečkem, že mi bude jezdit na obhlídky …“

„Moment, pane Klimeši!“ zarazil ho Drnek. „Pokud jde o vloupačky, v těch měl Mareček krapánek větší zkušenosti, proč jste nepoužil jeho?“

„No jo,“ trochu hořce se usmál Klimeš, „tenkrát jsem si myslel, že právě v tom je moje chytristika. Mareček je přece známý recidivista, a kdyby dělal ty vloupačky on, brzy by do toho spadl. Předpokládal jsem, že není natvrdlej, a když bude mít na každé vloupání betonové alibi, nic se mu nemůže stát. A šel jsem tak daleko, že jsem se mu nikdy nezmínil, že ty vloupačky dělám sám … i když to ze mě několikrát nenápadně tahal.“

„Vloupačky jste dělal sám?“ zeptal se Jelínek.

„Docela sám, pane majore. Ona to zase taková věda nebyla … až na drahoslavický zámek, ale to byla jiná historka, k ní se dostanu později. Mareček mi tyhle obhlídky dělal perfektně, takže jsem do těch dvou kostelů a loveckého zámečku šel docela najisto, koupil jsem simku a používal jenom jediné nářadí.“

„Jaké?“

„Tu montýrajznu, co máte na stole, pane majore. Takže ty dva kostely a lovecký zámeček jsem udělal bez potíží. Kolář si věci převzal a hned mi zaplatil. Polovičku v tuzexech a zbytek v korunách.“

„Kolik to bylo dohromady?“

„Dvacet tisíc v korunách a pět tisíc v bonech,“ řekl Klimeš a pak se na chvíli odmlčel. „No a potom přišel drahoslavický zámek. To za mnou přišel Kolář a řekl si o obraz z toho zámku. Nic jiného nechtěl, jenom Léto s Venuší. Nabídl mi za něj třicet tisíc korun a sedm tisíc tuzexů. Tak jsem poslal Marečka na obhlídku, ale pak se stala divná věc. Do těch předchozích vloupaček se mi Kolář nikdy nemontoval, ale tady za mnou zničehonic přijel a ptal se, jak vypadá situace v zámku. Zřejmě mu na tom obrazu nějak moc záleželo. Když jsem mu řekl, co Mareček zatím zjistil, Kolář se jenom ušklíbl a předal mi naprosto podrobný popis zámku, včetně poplašného zařízení, na které by Mareček asi nikdy nepřišel…“ Kapitán Drnek se neudržel: „Řekl vám, odkud ty informace získal?“

„To víte, že jsem se ho zeptal, ale on mi neodpověděl. Ani mi neřekl, jak to udělá, aby v tu noc, co si půjdu pro obraz, nebyl na zámku kastelán. Jenom mě ujistil, že když mi večer zavolá, můžu klidně na tu vloupačku odjet. Taky mi kolem osmé hodiny večer zavolal a já jsem mohl drahoslavický zámek udělat, protože tam kastelán nebyl.“

„Obraz jste mu předal?“

„Ještě tu noc, pane majore. Čekal na mě v jednom baru, a když jsem ho vyvolal ven, obraz si převzal a odjel s ním domů.“

„Zaplatil vám?“

„Tentokrát mi všechno nezaplatil, pane majore. Dal mi zatím polovičku a zbytek mi měl dát…“ podíval se na stolní kalendář, „právě za týden …“ Opět se hořce pousmál. „Jenomže to už mi určitě nikdy nedá.“

51

Drnek s Jelínkem právě referovali majoru Vaňkovi o Klimešově výslechu, když do kanceláře vtrhl plukovník.

„Tak co je s obrazem?“

„Už se nám to rýsuje, soudruhu plukovníku,“ oznámil Drnek.

„Na rýsování mám jiný lidi,“ řekl plukovník Král, „od vás chci obraz!“

„Myslím,“ klidně poznamenal major Vaněk, „že už od něho nejsme daleko.“ A seznámil plukovníka s Klimešovým doznáním.

„No, to by mělo na Koláře stačit,“ řekl potom Král. „Ale kam ten chlap obraz schoval? Nebo ho už předal?“ Major Jelínek si vzal k ruce Klimešův protokol.

„Je tady zajímavá věta, Klimeš měl dostat zbytek peněz za týden. Snad by se z toho dalo usuzovat, že Kolář mu tu polovinu vyplatí po předání obrazu kupci…“

„Když sedí v base,“ přerušil ho jízlivě plukovník, „nemůže obraz předat kupci!“

„Tím jsem chtěl říct,“ pousmál se Jelínek, „že Kolář ten obraz možná ještě nikomu nepředal.“

„Tak se vyjadřuj přesně! Co chcete dělat dál?“

„Hned ráno provedeme nejdříve konfrontaci Souhrady a Maříkové s Kolářem … no a potom budeme Koláře vyslýchat k protokolu Klimeše.“

„Co jiného byste taky dělali?“ řekl plukovník a obrátil se na Drnka. „Zítra vyjde v rozkaze Tománkovo povýšení, tak si vezmi kabát a pojedeme za ním!“

Když se s nimi řidič služebního vozu ploužil pražskými ulicemi, plukovník se najednou na sedadle zavrtěl. „Copak se, Drnečku, kupuje lidem s přeraženou čelistí?“

„Já myslím, že jabka a ořechy určitě ne!“

„To vím taky, ale přece mu nepovezeme kytku.“

„Vodku?“

„Prosím tě! Do nemocnice?“

„Tak mu koupíme bramborovou kaši v prášku … stejně nebude moct nějakou dobu pořádně kousat a …“

Plukovník ho rozmrzele přerušil:

„Že se tě vůbec ptám! Když jsi nedostal rozum za těch třicet let služby, teď před penzí ho už nedostaneš!“

„Byly časy, kdy jsme ten rozum oba ještě měli,“ potměšile poznamenal Drnek.

„No jo,“ usmál se plukovník, „jak mi vyrazili na tom bále přední zuby … Ale prát ses začal ty! Já tě jenom bránil.“

„Já jsem si tenkrát s tou blondýnkou nic nezačal.“

„Copak jsem mohl vědět, že je ten její frajer takový pruďas? Kolik nám to tenkrát bylo? Dvacet a něco.“

„… já byl strážmistr, vy podporučík.“

„Hele, nech toho vzpomínání! Co mi vůbec řekneš o Tománkovi?“

„Chcete ho někam vzít?“

„Možná.“

„Tak to nedělejte!“

„Proč?“

„Je rovnej a bude dobrej.“

„Aha!“ zavrčel plukovník, „já potřebuju křivý a špatný, jo?“

„To neříkám… ale Tománek by měl zůstat v operativě! Má to, co já nemám, a to, co mám, bude mít taky.“

„A ty toho máš hodně?“ usmál se Král.

„To se už pár měsíců před penzí nedělá, soudruhu plukovníku.“

„Pár měsíců?“ podivil se Král. „Kdo ti to řekl?“

„Do pětapadesáti umím počítat.“

Plukovník odvrátil hlavu, zadíval se do tmy za oknem vozu a zamumlal: „Takhles mohl počítat jako kapitán,“

Drnek se na sedadle překvapeně narovnal, rozčileně si prohrábl vlasy a mačkal si kolena. Byla to jeho stará bolístka, tohle povýšení. Na majora čekal tak dlouho, že už se dávno smířil s tím, že odejde do penze jako kapitán. Jeho třicetiletá služební cestička nebyla lemovaná oslnivými případy, takže služební léta hodnostně nepřeskakoval a prodíral se od strážmistra až k tomu kapitánovi sice trpělivě, ale zato dlouho. Mnozí z jeho vrstevníků, kteří si postupně doplňovali vzdělání dálkovým studiem, dávno nosili podplukovnické hvězdy. Protože se studií vždycky hrozně bál, měl se svou školní kvalifikací neustálé potíže. Vrhl se tedy na docela jiný druh studií… neustále analyzoval a studoval skutečné kriminální případy a postupně si vtloukl do hlavy téměř celý kriminální archív. Jenomže za taková studia se diplomy nedávají …

„V zítřejším rozkaze,“ pokračoval plukovník Král, „který mám tady v aktovce, se taky povyšuje jakýsi kapitán Drnek na majora.“

Drnek zrozpačitěl. Hned sahal po cigaretě, hned ji zase strkal do kapsy, pak si utíral kapesníkem zátylek a nakonec rázně chytil řidiče za rameno:

„Zastav někde u obchodu! Koupím pár lahviček červeného.“

„To by se ti hodilo!“ zarazil ho plukovník. „Odbýt to nějakou kupovanou břečkou a ten svůj demižónek dobrého moravského šetřit pro sebe … Až pojedeme od Tománka, zastavíme se u tebe!“

52

Když Souhrada s Maříkovou vyšli z nemocnice, vydali se na procházku Prahou. Žádná hádka na obzoru nebyla, takže se drželi za ruce a loudali se ulicemi. Potom se navečeřeli a zamířili do útulné garsonky.

„Mám jenom jeden gauč,“ klidně konstatovala, když za sebou zavřeli dveře.

„Vždycky jsem spal jenom na jednom gauči,“ stejně klidně řekl kastelán.

„Taky jsem tady nikdy neměla koně, takže ti nemůžu nabídnout jeho deku.“

„Tu deku jsem ti tenkrát na zámku nenabízel já, vzala sis ji sama.“

Byla to v podstatě pravda, takže nic nenamítala. Jenom chvíli pochodovala.

„Něco není v pořádku?“ zeptal se jí.

„Jen si tak přemýšlím,“ rychle odpověděla.

„To musíš?“

„Vlastně nemusím,“ usmála se a políbila ho.

Na jednom gauči toho pochopitelně příliš mnoho nenaspali, ale oba to přijali nadmíru spokojeně.

„Asi budeš mít obrovitánský hlad,“ řekla mu ráno, když připravovala snídani.

„Odhadni to sama!“ vyzval ji potměšile.

Odhadla to na půl kila šunky, pět vajec a hluboký talíř guláše. Byla to velká poklona a on to taky tak bral…

„Od určité doby mám pocit, že mi tě někdo na svět přimaloval,“ řekl jí něžně mezi šunkou a gulášem.

„Můžeš tu dobu upřesnit?“ zeptala se se zájmem.

„Hned jak jsi za mnou podruhé přijela.“

„Hrubiáne!“ vyhrkla uraženě. „Já jsem se do tebe zakoukala hned naponejprv.“

Pak se vydali do Bartolomějské ulice. Asi by jim ta něžná nálada byla vydržela, kdyby mu po cestě neřekla: „Je ti snad jasné, že s kastelánováním po svatbě skončíš?“

Překvapeně se na ni podíval: „Proč, prosím tě?“

„No, najdeš si místo v Praze,“ řekla rozhodně, „nebudu přece za tebou jezdit každý den do Drahoslavic!“

„To je blbost!“ odpověděl neuváženě. „Mně se tam docela líbí.“

Pobouřeně se na něho podívala a vyjela:

„V tom případě se nemusíme brát!“

„Když myslíš,“ odsekl stejným tónem, „tak nemusíme!“

„Jak si přeješ!“ vyhlásila přes celou ulici a utrhla se od něho. Tak došli až do Drnkovy kanceláře.

„Jakpak jste se vyspali?“ zeptal se nic netušící Drnek. A když oba nasupeně mlčeli, omluvil se: „No promiňte, to nebyla žádná invektiva, ale normální dotaz. Tak se dáme do práce … Nic příjemného to pro vás, soudružko Maříková, nebude, ale i vy si musíte ty své zmatky trochu odpracovat.“

„A co já?“ zeptal se kastelán.

„Vy se zatím klidně posaďte a čekejte!“ přikázal mu Drnek a doprovodil Maříkovou k majoru Jelínkovi.

„Budeme vás konfrontovat s Kolářem,“ oznámil jí Jelínek.

„Teď?“ zeptala se vyplašeně.

Jelínek přikývl a přivedl Koláře.

„Dobrý den, slečno Maříková,“ zdvořile pozdravil Kolář.

„Dobrý den!“ odpověděla nervózně. „Pamatujete si, pane Kolář, kdy jste byl naposled u mě v kanceláři?“

„Samozřejmě,“ přikývl klidně, „není to přece tak dávno. Hledal jsem u vás Evu, jenomže ona se courala někde po budově.“

„No právě … Šla jsem ji hledat a vy jste zůstal v kanceláři asi pět minut sám.“

„To nejméně! Měl jsem dojem, že čekám hodinu. Co tím chcete říct, slečno Maříková?“

„Že jsem nechala na stole ležet papíry s hlavičkou ministerstva!“ vyhrkla a upřeně se na něho podívala. Klidně její pohled vydržel:

„Nevím, co jste nechala ležet na stole, papíry s hlavičkou vašeho ministerstva má vůbec nezajímaly.“

Jelínek s Drnkem ho pozorně sledovali.

„Kde jste seděl, pane Koláři?“ zeptal se Jelínek.

„Tuším, že jsem vůbec neseděl, stál jsem u dveří a čekal.“

„Nejméně pět minut jste stál u dveří?“

„Nejméně pět minut, pane majore. Ale kvůli tak triviální věci jste přece nemuseli obtěžovat slečnu Maříkovou!“

„To už ponechte laskavě na nás, pane Koláři!“ důrazně řekl Jelínek. „To nám stačí.“

Kolář se mezi dveřmi podíval na Maříkovou:

„Nemusela jste být nervózní, slečno Maříková. Mluvila jste přece pravdu … stejně jako já! A Evu pozdravujte. Brzo bude zase všechno v pořádku.“

„Byla jsem skutečně tak nervózní?“ zeptala se, když Kolář odešel.

„To je každý,“ usmál se Jelínek.

„Ale já vlastně nevím, k čemu to bylo dobré?“

„I když se vám to třeba nezdá,“ poznamenal Drnek, „svůj smysl to mělo, jenomže to by bylo dlouhé vysvětlování.“

Pochopitelně že tahle konfrontace v kontextu s celkovým Jelínkovým plánem svůj smysl měla. To se ukázalo o pár minut později, když major Jelínek zahájil výslech Koláře.

„Slyšel jste výpověď Šárky Maříkové, pane Koláři, a jistě jste pochopil, kam směřuje. Nebo se mýlím?“

„Lituji,“ stroze řekl Kolář, „ale nic jsem nepochopil.“

„No, dobře. Navštěvoval jste Evu Niklovou v bytě?“

„Ale tohle je přece moje soukromá záležitost!“

„Jistě, ale přesto bych byl rád, kdybyste mi odpověděl.“

Kolář se stále ještě tvářil suverénně, ale už nebyl tak klidný.

„Asi by vám nedělalo žádné potíže přivézt ji sem … stejně jako Maříkovou?“

„To se nemýlíte, pane Koláři.“

„Když vám na tom tak záleží! Samozřejmě že jsem ji navštěvoval v bytě.“

„Slečna Niklová má doma přenosný psací stroj?“

„Snad, nevím, nikdy jsem na něm nepsal.“

Major Jelínek mu podal obálku.

„Tenhle dopis dostal správce zámku v Drahoslavicích.“ Kolář si dopis přečetl a pousmál se:

„A co?“

Jelínek mu podal další papír.

„A tohle je expertiza, která prokazuje, že onen dopis byl psán na kufříkovém psacím stroji, který má v bytě Eva Niklová. Protože ten dopis je finta, jejímž cílem bylo vylákat drahoslavického kastelána na jeden večer ze zámku, je jasné, že pisatel má s krádeží obrazu určitě něco společného. Necháte to na slečně Niklové, nebo k tomu máte jiné vysvětlení?“

„Nevím, k čemu mě teď nutíte.“

„K ničemu vás nenutím, vážený pane. Z konfrontace s Maříkovou je jasné, jak jste mohl přijít k papíru s ministerskou hlavičkou a z výpovědi Evy Niklové je zase zřejmé, že jste její psací stroj občas používal. Mám vám tu výpověď přečíst, nebo vám lépe vyhovuje konfrontace?“

„Jestli jsem někdy u Evy něco psal,“ zaváhal Kolář, „jak mi chcete prokázat, že to byl zrovna ten fingovaný dopis? Nebo snad ona tvrdí, že mě viděla, jak jsem ten dopis psal?“

„Ne, to netvrdí.“

„Tak vidíte!“

„Takže ji v tom necháte?“

„Každý odpovídáme za sebe, pane majore. Jestli udělala nějakou hloupost, je to její věc!“

Major Jelínek chvíli pokyvoval hlavou a potom řekl: „Udělala jenom jedinou hloupost, netušila, že jste gauner!“

„Vy mluvíte teď,“ ušklíbl se Kolář, „já budu zase o vás mluvit před soudem.“

„Jen si poslužte,“ poznamenal Jelínek a vytáhl ze spisu Klimešovo doznání. Četl ho dosti dlouho. Kolár se zájmem poslouchal, tu a tam si provokativně cosi zabručel a nakonec důrazně prohlásil: „Všechno, co Klimeš říká, je lež … nehorázná lež!“

„Jak myslíte,“ pousmál se Jelínek, „znáte vůbec Klimeše?“

Kolář zaváhal, nakonec však přikývl:

„Jenom zběžně.“

„Ale to musíte být důsledný, pane Koláři. Není to tak dlouho, co jste tvrdil, že Klimeše vůbec neznáte. Jenomže vy jste si právě rychle spočítal, že by nám určitě nedalo moc práce, abychom vám přivedli několik číšníků, kteří vás usvědčí, že jste Klimešovi prodával tuzexy.“ Kolář mlčel.

„Co kdybyste mi řekl,“ pokračoval Jelínek, „kam jste dal ukradený obraz.“

„Až ho najdete, pane majore,“ výsměšně odpověděl Kolář, „pak se vám přiznám.“

53

Když se Blanka Říhová vrátila na celní odbočku do Rozvadova, přivítal ji dobromyslně Hříbal.

„Doufám, že si ten váš poškozenej detektiv nepochroumal nic, co by mu po svatbě vadilo.“

„Vy máte nápady!“ usmála se jeho mladá spolupracovnice a šla odbavovat škodovku, která přijížděla z Německé spolkové republiky.

Z vozu vystoupil starší muž a jen podal příslušníku pasové kontroly svůj pas, hned Říhové ohlásil:

„Vezu s sebou dva papoušky,“

„Podle předpisu máte mít od zvěrolékaře osvědčení o zdravotní nezávadnosti obou papoušků. Máte takový doklad?“

„To nemám,“ překvapeně řekl muž, „dostal jsem je darem od známého ve Spolkové republice, ale žádný takový papír mi k nim nedal.“

Říhová se rozpačitě podívala na Hříbala. Ten však pokrčil rameny:

„To je chyba. Bez osvědčení je pustit nemůžeme.“

„Tak co mám dělat?“ řekl zmatený majitel papoušků.

„Já vám poradím,“ nabídl se Hříbal, „jestli vám zbylo pár marek, vraťte se zpět a na německé straně si zaskočte k prvnímu zvěrolékaři! To je přece jednoduché, ne?“

„No, dobře …“ souhlasil muž, vzal si zase pas a odjel k německé celnici.

Hříbal ještě ani nedokouřil cigaretu, když se majitel papoušků přiřítil zpátky. Vylezl z vozu a popuzeně si ulevil:

„Jako u blbejch!“

„Prosím?“ zdvořile se zeptal Hříbal.

„No fakticky!“ rozčiloval se muž. „Němci už teď na mně chtějí zase osvědčení od českého zvěrolékaře!“

„Jak to?“ nechápal Hříbal. „Vždyť vás před chvílí pustili bez osvědčení!“

„Pustili. Když prý jedu s papouškama ven, teda od nich, můžu jet bez osvědčení. Ale jakmile cestuju k nim do Spolkové republiky, chtějí stejnej papír jako vy.“

„Ale vy se k nim vracíte za pár minut! My dva jsme ty ptáky přece nemohli za tu chvíli nakazit.“

„To je jim jedno, jestli se vracím za pár minut nebo za pár let. Jednou k nim jedu s papouškama, a hotovo! Bez osvědčení mě nepustí. Teď řekněte sám, není to jako u blbejch?“

„Takhle se nemůžete vyjadřovat!“ pokáral ho Hříbal. „Náš předpis je správný.“

„To oni říkají o svých předpisech taky.“

„Ale ti papoušci jsou přece od nich! Jsou to jejich ptáci!“

Nešťastný majitel papoušků unaveně mávl rukou:

„Tak jim to běžte vysvětlit!“

„To nemůžu.“

„A bez osvědčení mě taky pustit nemůžete?“

„Vás ano, ale papoušky ne.“

Muž chvíli přemítal, ale pak se rozběhl k vozu. Vytáhl odtud klec s papoušky a rychle ji otevřel. Překvapení ptáci se nehýbali, jenom přešlapovali a cvakali zobáky. Jejich popuzený majitel se dlouho nerozmýšlel a vyhodil je do vzduchu. Jeden, ten menší, si to bleskově namířil na německou stranu. Druhý se bez rozpaků rozletěl do Čech.

Muž se za nimi tesklivě podíval.

„Máte je rozdělený,“ řekl tiše, „a bez osvědčení!“

Je třeba říci, že tenhle cestující byl odbaven velice rychle. Když odjel, Hříbal se po očku podíval na Říhovou.

„Papouščí mor není legrace,“ zabručel. Ale vzápětí si uvědomil, že to nemá smysl, a pousmál se. „No jo, já vím… zaúřadoval jsem, no, jenomže koho napadne, že ten chlapík bude tak popudlivý?“

„Když mám být upřímná, moc se mu nedivím. Vždyť jsme ho zahnali do kouta.“

„Zahnali… zahnali!“ bručel Hříbal. „Já bych našel řešení, ale on se zničehonic zfanfrněl a …“

Udiveně ho přerušila:

„Ale říkal jste, že ho s papouškama pustit nemůžete!“

„No jo…“ ošíval se prošedivělý celník a podíval se na příslušníka pasové kontroly, který opodál cosi svému kolegovi rozesmátě vykládal: „To poletí! Už dneska to bude vědět celý Rozvadov a zítra na všech celnicích. Jak starý Hříbal odbavoval papoušky!“

Příliš se nezmýlil… Za pár minut za ním přišel vedoucí celní odbočky a potutelně se usmíval.

„Jak to, žes mi nic nehlásil?“

„Jestli ti jde o papoušky,“ zavrčel Hříbal, „tak nemám čas, vidíš, co tu stojí vozů!“

A odklusal k bledě modré simce, jejíž řidič už netrpělivě mával celním prohlášením.

54

Se Souhradou si v Bartolomějské popovídali, ale nic světoborného už od něho nechtěli. Když vyšel z Drnkovy kanceláře, zahlédl Maříkovou, která na něho trpělivě čekala. Čekala trpělivě, ale začala nešťastně: „Ty prostě z Drahoslavic nepůjdeš?“

„Hotová čtvrtodenní zimnice!“ stejně nešťastně reagoval kastelán. „Tady na kriminálce se o tom budeme bavit!“

„O tom, co budeš dělat po svatbě, se můžeme bavit kdekoliv,“ řekla tak hlasitě, že Drnek pootevřel dveře. „Něco se děje?“

„Nic se neděje,“ rychle odpověděl kastelán, „jenom si něco vysvětlujeme.“

Drnek se usmál a zase za sebou zabouchl.

„Vidíš!“ pokáral ji kastelán. „Ječíš tady jako Viktorka u splavu a …“

„Já ječím, jo?“ prohlásila popuzeně. „Tak tě nebudu obtěžovat!“ Otočila se, a než se kastelán vzpamatoval, zmizela na schodišti.

Takové nenadálé odchody byly v jejich vztazích už tak běžné, že ho to nijak nevzrušilo. Loudavě se vydal za ní a předpokládal, že ji na ulici dohoní. Jenomže Drnek znovu otevřel dveře.

„To je dobře, že jste ještě neodešel. Zapomněl jsem vám říct, abyste změnil systém poplašného zařízení. Podrobnosti dohodněte s poručíkem Kostkou.“

„No nazdar!“ povzdechl si kastelán. „To bude zase starostí…“ Najednou se zarazil. „A proč mám měnit poplašné zařízení, když nemám obraz?“

„Máte tam i jiné věci!“ prohlásil rázně Drnek a opět zmizel v kanceláři.

A tohle zdržení způsobilo, že kastelán už Maříkovou nedohonil. Chvíli se loudal pražskými ulicemi a bojoval s pokušením zavolat uraženou snoubenku do kanceláře. Ale postupně v něm zvítězila ona zvláštní tupohlavost, která se u něho dosti často projevovala, nasedl do autobusu a odjel do Drahoslavic.

Nejdřív se zastavil v zámecké restauraci. Tam se nic nezměnilo. Oba karbaničtí dědové hráli u okna karty a nerudný hostinský byl v kuchyni.

„No vidíš,“ prohlásil děda Pešek, „že kastelána nezavřeli. Přijel docela svobodnej.“

Děda Strejček si napřed dotrumfoval hru a pak řekl: „Máš to za pěťák… a to, že kastelána zavřeli, jsem neříkal já, ale ty!“

Souhrada, kterého až teď začalo mrzet, že ujel Maříkové bez rozloučení, oba nevrle okřikl:

„Kdybyste se místo drbů starali o rozumnější věci!“ Dědové jako na povel položili karty.

„Co tím chceš, kasteláne, naznačit?“ naštětil se Strejček.

Z kuchyně vykoukl hostinský. „Mám guláš, kasteláne!“

„Tak mi ho přines!“ požádal Souhrada a šel si natočit pivo.

Dědové ho pozorovali.

„Točí si klidně pivo,“ řekl po chvíli Pešek, „ale aby nám vysvětlil co a jak, to ho ani nenapadne!“

„A pak se diví,“ přidal se Strejček, „že je po vesnici plno drbů… já ti řeknu, nebejt dneska televize, tak se od lidí nic nedozvíš!“

„O kastelánovi už bylo něco v televizi?“ podivil se Pešek.

„Já to myslím příkladně!“

„Proto! Už jsem se bál, že jsem zase o něco přišel,“ řekl Pešek a hned pokračoval, „já mám na tohle smůlu. Jen si vodskočím třeba na záchod, hned se děje v televizi něco zajímavýho.“

„To byste tam měl sedět pořád!“ ironicky poznamenal kastelán.

„Jak pozoruju,“ významně prohlásil Pešek, „kastelán se nám vrátil docela jinej, kamaráde …“

„Takovej vztahovačnej!“ přikývl Strejček.

„A důležitej!“

„Hádávej!“

„A hlavně nerudnej!“

Z kuchyňky se vynořil hostinský a postavil před kastelána vrchovatý talíř guláše.

„Dědkové jsou zvědaví, co?“

„Vy ne?“

„Já taky,“ přikývl hostinský, „ale jenom na to, kdy mi přivezou pivo!“

Souhrada se pustil do guláše a důchodci do karet. Po chvíli se Pešek ozval:

„Třeba je to tajný.“

Strejček se na něho přes karty podíval.

„Co?“

„Jméno zloděje, co ukradl vobraz!“

„Může bejt,“ přikývl Strejček, „ale ne před náma. My jsme osoby zasvěcený, protože jsme esenbé přivedli na stopu toho, co nám zaplatil panáky.“

„Jo, Mareček skutečně mezi tu zlodějskou partu patřil,“ hlasitě poznamenal kastelán.

„Konečně!“ spokojeně prohlásil Pešek. „Tos měl sdělit hned na začátku, kasteláne! A teď si představ, kdybysme tady třeba jenom jeden den nehráli karty… Kde by celý esenbé bylo?“

55

Zachmuřený plukovník Král připomínal přetopený kotel.

„Už jsme našli dva lidi,“ referoval major Vaněk, „kteří od Koláře kradené starožitnosti kupovali…“

„Obraz!“ přerušil ho plukovník. „Kde je Léto s Venuší?“

„Ten snad zmizel ze světa,“ povzdechl si Vaněk.

Přirozeně že Léto s Venuší ze světa nezmizelo. Naopak právě v této chvíli bylo doslova na slunečním světle.

Pár kilometrů za Prahou, v lesíku nedaleko motorestu, stály dva vozy. A mezi nimi si obrýlený muž pečlivě prohlížel obraz, po němž plukovník Král tak toužil. Zřejmě byl spokojený, protože jej nakonec převzal a zaplatil v dolarech. Potom nasedl do mikrobusu se západoněmeckou poznávací značkou a odjel.

Do druhého vozu, který měl pražskou poznávací značku, nasedl barový hudebník, jemuž před nedávnem Kolář obraz v kufříku předal, a odjel na opačnou stranu. Tím směrem ujel přes devadesát kilometrů a zastavil až u osamocené chalupy. Otevřel si a obálku s dolary vložil do připraveného úkrytu pod zčernalým trámem.

Nijak nepospíchal. Klidně si rozdělal v kamnech oheň a osmažil si salám. Teprve potom se vrátil do Prahy a za hodinu nato se už v luxusním baru za klavírem vlídně usmíval na první hosty …

Dobrou náladu dokonce neztratil ani druhý den ráno, když ho doma krátce po deváté manželka vyplašeně vzbudila:

„Je tady kriminálka!“

„Jenom nejanči,“ řekl jí klidně, „nemáme se čeho bát.“

Jeho podstatně mladší žena se na něho zkoumavě podívala, ale on si jí nevšímal a pokojně šel přivítat majora Drnka a jeho dva spolupracovníky.

„Jistě, pana Koláře znám,“ řekl ochotně, „chodil k nám do podniku dosti často.“

Manželka se posadila na okraj křesla a soustředěně sledovala, co se děje.

Když Drnek vysvětlil, že mu nejde jenom o Kolářovo chození do baru, hudebník stále ochotně pokračoval:

„Budu k vám upřímný, pane majore. Hraji v prvotřídním podniku, který navštěvuje mnoho cizinců. Tu a tam jim zahraju jejich oblíbenou skladbu a oni mi za ochotu zaplatí ve valutách. Pan Kolář ode mě tyhle dolary nebo marky kupoval. Nebylo jich moc, oni se ti cizinci zase nepředají, a taky jsem je prodával za přiměřenou cenu.“ Usmál se. „Já konečně nejsem na tuzexy nijak vysazený jako zřejmě pan Kolář, takže jsem mu těch pár valut klidně přenechával… ale pokud mluvíte o nějakých starožitnostech, pak vás musím zklamat, pane majore. Tenhle obor mě nikdy nezajímal a žádné věci jsem od Koláře nekupoval.“

„To je všechno, co nám můžete říct?“ zeptal se Drnek.

„Jak vidíte,“ klidně odpověděl klavírista, „v mém bytě žádné starožitnosti nejsou… a to ostatní, co jsem měl s panem Kolářem společného, jsem vám už řekl.“

Major Drnek mu ukázal povolení k domovní prohlídce. Ani potom se klavírista nijak nevzrušil:

„Prosím … jen si poslužte!“

Drnek a jeho spolupracovníci si tedy posloužili. Všechna námaha však byla zbytečná, hudebníkův byt byl čistý jako sklo.

„Tak se na nás nezlobte,“ omluvil se Drnek klavíristově manželce, „že jsme vám tu udělali trochu nepořádek. Máte chatu?“

Manželka okamžitě přikývla:

„Jistě … ale sto kilometrů za Prahou.“

„To přece dneska není žádná vzdálenost,“ usmál se klavírista, „pojedete se tam podívat, pánové?“

Drnek chvíli přemýšlel. Tenhle muzikant se mu dostal do seznamu vlastně jenom proto, že se o něm zmínil jeden z překupníků jako o člověku, který Kolářovi prodával valuty. To mu klavírista hned přiznal. Co víc může od něho chtít?

„Kdy jste naposled mluvil s Kolářem?“ zeptal se ještě.

Klavírista poprvé zaváhal. Dobře věděl, že je Kolář už několik dní znovu ve vyšetřovací vazbě. Ale z Drnkova chování pochopil, že k němu kriminálka nepřišla na základě Kolářova přiznání. To by začali z docela jiného konce a konkrétně. Tu informaci, že Kolářovi prodával valuty, pravděpodobně chytili od někoho v baru. Ale ten někdo ho mohl taky vidět, když za ním Kolář před nedávnem přišel s kufrem, ve kterém byl obraz. Když teď nepřizná, že za ním Kolář byl, a oni to od někoho vědí, pak vzbudí zbytečné podezření…

„Nějaký čas to už bude,“ řekl neurčitě.

Drnek neměl žádný důvod, aby se nad touhle mlhavou odpovědí pozastavil. Jenomže profesionální cit mu nedal.

„Nějaký čas znamená rok, měsíc či týden?“

Klavírista to, v podstatě samozřejmě nesprávně, pochopil jako varovný signál, aby nevyvolával zbytečné podezření. Proto rychle odpověděl.

„Může to být tak deset… čtrnáct dní, co jsem ho potkal v baru u umýváren. Prohodili jsme jenom pár všeobecných slov.“

„Co kdybyste mi tohle datum upřesnil?“

Klavíristovi blesklo hlavou, že udělal moc dobře, když poslední setkání s Kolářem nezapřel. Kriminálku někdo zřejmě naprosto přesně informoval a teď si jenom porovnávají, zda mluví pravdu.

„Snad to spočítám,“ spokojeně se pousmál, „ano… bylo to přesně před deseti dny. Pan Kolář se mnou mluvil kolem deváté hodiny, jenom pár vteřin.“

„Zůstal v baru?“

„Nezůstal. Říkal, že u nás v podniku není ten večer nikdo známý, tak prý půjde jinam,“ odpověděl klavírista a napjatě čekal, zda se Drnek nezeptá na kufr.

Jenomže Drnek jednak o kufru nic nevěděl a jednak mu stále ležela v hlavě ta podivná věc se sledovačkou. Jak si Kolář mohl odskočit do baru, aniž se to objevilo ve zprávě? No, zřejmě mohl! A proč si odskočil právě do tohoto baru? To všechno přispělo k jeho rozhodnutí, že toho přeochotného muzikanta jen tak neodbude.

„Podíváme se ještě na vaši chatu!“

Klavírista to přijal celkem klidně. Ten klid mu vydržel po celou cestu a prvních deset minut prohlídky chalupy. Pak jeden z Drnkových spolupracovníků objevil skrýš pod trámem a vytahal z ní několik balíčků dolarových bankovek.

„Přesně deset tisíc dolarů,“ řekl, když bankovky pečlivě přepočítal.

„Doufám,“ poznamenal Drnek, „že nám nebudete říkat fantazie! Jako kupříkladu verzi, jak jste koupil tuhle chalupu i s ukrytými dolary.“

„To by šlo těžko,“ řekl kriminalista, který skrýš objevil. „Pochybuju, že bychom na páskách těch balíčků nenašli pánovy otisky, soudruhu majore.“

Major si tím sice nebyl tak docela jistý, ale neříkal nic. Zato klavírista o tom nepochyboval, a proto přiznal:

„Jsou to moje peníze …“

„Jenom neříkejte, že jste si je vyhrál u klavíru!“ pousmál se Drnek.

Hudebník byl dočista zmatený, ale ještě se pokoušel o záchranu:

„Já si to … ukládám všechny své úspory do valut.“

„Před chvílí jste říkal,“ tlačil ho Drnek do kouta, „že jste získané valuty prodával Kolářovi.“

„Jenom ty, co jsem dostal za klavírem,“ blekotal muzikant.

„A od koho jste dostal tyhle dolary?“

„Kupoval od cizinců … od různých,“

„Já vím,“ přerušil ho Drnek, „od malých a tlustých, jejichž jména samozřejmě neznáte!“

Klavírista pochopil, že teď může jenom mlčet. Přiznat se nechtěl a všechno ostatní, co by řekl, by bylo směšné. Jenom usilovně přemýšlel, kdy asi Rahmova spojka z Mnichova překročí s obrazem hranici.

56

Jakmile Drnek předal muzikanta Jelínkovi, ihned zavolal mládence ze sledovačky a rozebral s nimi ten večer, kdy si Kolář za jejich zády odskočil do baru za podvodným klavíristou.

Hoši se samozřejmě nejdřív rozčilili, ale pak se rozhodli důkladně prozkoumat Kolářovo bydliště. A nedalo jim ani moc práce, aby objevili, kdy a jak se jim Kolář na pár hodin ztratil. Vzali to na vědomí jako nepříjemnou lekci a Drnek šel informovat majora Vaňka.

„Kouzelníci!“ ulevil si Vaněk. „Jestliže ovšem Kolář volil tak složitou cestu přes zeď, pak šlo zřejmě o moc důležitou záležitost!“

„Za co dostal muzikant deset tisíc dolarů?“

„Nebyl tady náhodou v posledních dnech Rahm?“

„Určitě ne, to vím naprosto bezpečně.“

Vaněk zvedl sluchátko a zavolal majora Jelínka. Chvíli si s ním povídal, ale potom sluchátkem rozmrzele praštil.

„Muzikant zatím lže a drží se pohádkové verze… že by měl Kolář obraz přece jen v bytě?“

„Tomu nevěřím. Při domovní prohlídce byl major Jelínek.“

„Ale co jiného mohl tomu muzikantovi Kolář chtít?“

„Třeba měl obraz někde jinde, odtamtud ho vyzvedl a muzikantovi předal.“

„Anebo měl muzikant obraz u sebe od samého počátku.“

„To je taky možné, ale co by mu potom Kolář tak naléhavého …“

Přerušil ho telefon.

„Prosím!“ zavrčel Vaněk do sluchátka. Ale za několik vteřin už mnohem vlídněji řekl: „No konečně! Teď je to jasné… Dík!“ Pak se zarazil. „Počkej! Jak to? Aha… Kolář měl v koupelně na okénku přišpendlený lístek z úschovny… a pak si obraz vyzvedl a předal muzikantovi? No jo, a při domovní prohlídce jsi byl taky? Byl… a tohle jsi přehlédl. Taky kouzelník!“

„Kde je obraz?“ naléhal Drnek. „Kdo se přiznal?“

„Přiznalo se lidí…“ ušklíbl se Vaněk. „Právě před chvílí Kolář. Obraz předal ten večer, kdy utekl sledovačce, muzikantovi a ten ho měl předat Rahmově spojce … A taky major Jelínek se přiznal, že měl obraz téměř před nosem, když při domovní prohlídce přehlédl, že byl na vnější straně okénka v koupelně přišpendlený lístek z úschovny zavazadel, kam si Kolář hned po krádeži obraz v kufru schoval.“

„To je zajímavé,“ povzdechl si Drnek, „že když něco prošvihneme, tak to vždycky hraje hlavní roli! Kdy přijede Rahmova spojka?“

„Kolář poslal Rahmovi telegram s domluveným textem druhý den po krádeži. Spojka měla přijet v těchto dnech.“

„Jak se jmenuje?“

„To Kolář neví. Obraz měl spojce předat muzikant.“

„A muzikant mlčí?“

„Kdyby mluvil, tak Jelínek zavolá.“

„To znamená, že obraz už může být taky dávno za hranicemi.“

„Nestraš!“ zabručel Vaněk a opět zvedl sluchátko drnčícího telefonu. „Prosím … ano, soudruhu plukovníku. Všechno je jasné, Kolář se právě přiznal. Ne, bohužel, obraz zatím nemáme …“

57

Do nemocničního pokoje svítilo slunce a Barták s Tománkem podřimovali. Jakmile však nakoukla úhledná sestřička s vyčesaným drdolem, Barták byl okamžitě plný elánu:

„Dobrý den, sestři! Už se mi po vás stýskalo.“

Sestřička mu položila na stolek několik pilulek a pak se uličnicky usmála:

„Ani se vám nedivím… i když jsem na tomhle pokoji poprvé.“

„Ale já mám pocit, že se už známe nějak moc dlouho.“

„Sestři,“ pootočil hlavu Tománek a těžce vypravil ze sešité pusy, „on je …“

„Já vím,“ přívětivě ho přerušila sestřička, „on je dnes už pátý. Ale to tady na chirurgii dělají všichni, co jdou za pár dní domů.“

„Ale?“ podivil se Barták. „Tohle mi nikdo neohlásil.“

„No, moment!“ nesouhlasně zahuhlal Tománek. „Já tady přece nebudu sám.“

„Zůstanu tu s vámi,“ usmála se, „vy s tou svou sešívanou pusou máte určitě jiné starosti. Alespoň zatím.“

„To má,“ jízlivě poznamenal Barták. „Jak vyjde z nemocnice, bude se ženit.“

„Rozumný člověk,“ konstatovala věcně, „vám se to asi tak brzo nepřihodí. Nebo se snad mýlím?“

„Dejte mi pár dní času,“ provokoval Barták, „a můžeme se o to pokusit!“

„Ty snad nedostaneš rozum!“ povzdechl si do přikrývky Tománek.

Podívala se na Bartáka a potom jeho hru přijala:

„To nestačíme, protože jsem na tenhle pokoj zaskočila jenom na dnešní den … za kolegyni.“

„To není kolegyně,“ řekl Barták, „to je snad učitelka matematiky! Jenomže řeč byla o vás.“

Do pokoje nakoukl major Vejmelka.

„Můžu?“

„Nemůžete!“ ozvala se neočekávaně příkře půvabná sestřička. „Nejsou návštěvy.“

Vejmelka jí ukázal služební průkaz.

„Jdu trochu služebně.“

„To už teprve ne! Jedině s povolením primáře.“

„Ale sestřičko!“ loudil Tománek. „On to …“

„On skutečně to,“ přidal se Barták.

„Já skutečně to …“ usmál se Vejmelka. „Jde totiž o tu partu, co tyhle dva tak zřídila.“

Chvíli rozvažovala, ale potom v ní zvítězila zvědavost. „Musím odejít?“

„Kdepak!“ odpověděl Vejmelka. „To není tajné… ranaře, co ztloukli tady redaktora, vlastně už chytil nadporučík Tománek. Ale pořád jsme nemohli dohonit tu holku…“

Jenomže právě tohle nechtěl Barták před půvabnou sestřičkou slyšet.

„To přece není tak důležité!“

„Jak to že ne?“ podivil se Vejmelka. „Vždyť jsme JI honili po celých Čechách… Až včera jsme ji konečně dohonili v Plzni. A je to hezky drzá holka, víte, jak se o vás vyjádřila? Že prý takoví tramtejlové, co si o každé buchtě myslí, že jim úžasem padne kolem krku, si nic jinýho nezasloužej… přesně tak to řekla.“

Tománek se smát nemohl, tak jenom zaškytal. A Vejmelka horlivě pokračoval:

„Snad vás trochu utěší, že v tom nejste sám. Přiznala se k pěti podobným případům. Ale u nikoho se jí to nepovedlo dvakrát. Jenom u vás prý ji stačilo pár cukrbliků a utáhla vás na vařený nudli!“

„Kecá!“ zahučel Barták.

„Myslíte?“ zapochyboval Vejmelka. „V podstatě jste přece, i když v trochu jiné podobě, vypověděl totéž.“

Barták se po očku podíval na půvabnou sestřičku a pokusil se o blábolivé vysvětlení:

„Vy jistě pochopíte, že mi šlo o vyloženě lidskou záležitost. Nejsem přece detektiv, viděl jsem mladého člověka …“

Ale sestřička ho důrazně přerušila:

„Nebojte se, tady vám podobné nebezpečí určitě nehrozí!“ A důstojně za sebou zavřela dveře.

Popuzený redaktor se na Vejmelku utrhl:

„To jste to musel povídat zrovna před ní, že jo!“

„To nemusel,“ přiznal Vejmelka, „kdybyste mě upozornil, že jste už zase ve formě … Jinak si ovšem myslím, že jste si to skutečně tak trochu zavinil sám.“

„Vždyť jsem mu to říkal,“ poznamenal Tománek, „jenomže on měl svůj rozum.“

„S rozumem to nemá co dělat,“ bránil se Barták, „copak to nemůžete pochopit? Pro vás je třeba ulice plná aut a obchodů, ale pro mě je zase plná hezkejch holek… no, je to snad zločin?“

„O to tady přece nešlo,“ pousmál se Vejmelka, „mluvilo se o jedné zlodějce, která z vás udělala trhací kalendář, to je všechno.“

„Houby se mluvilo o zlodějce,“ odporoval Barták, „celou dobu se vlastně mluvilo o mně, v tom je ten vtip!“

„No to je pravda,“ souhlasil Vejmelka.

„A teď vám řeknu jinou pravdu,“ rozehříval se Barták, „tady ta tichá voda se sešitou pusou se nemůže smát nahlas, ale vůbec nepochybuju, že si s váma v duchu moc a moc notuje. Jenomže on si při vyšetřování vraždy v chladicím voze nenápadně namluví celničku! A kastelán? Tomu ukradnou obraz, ale on si přitom stejně nenápadně padne do náruče se Šárkou! A co jsem za celou dobu stihl já? Pár zlomených žeber! Ale oni jsou příkladem ctnosti — kdežto já jsem známej holkař!“ Na okamžik se odmlčel a pak se náhle Vejmelky zeptal: „Ale řekněte sám, že je ta zlodějka kus?“

„Jo, to je,“ souhlasil major, „taky se asi rok celkem slušně živila jako tuzexová slečna.“

„Vy nemáte smysl pro proporce,“ povzdechl si redaktor znechuceně, „když už je někdo špatnej, pak teda totálně. To jste mi nemohl nechat alespoň trochu iluzí?“

„Mohl, samozřejmě že mohl,“ odpověděl Vejmelka, „jenomže do našich spisů se žádný iluze nevejdou. A když se tam náhodou dostanou, tak je z toho vždycky průšvih …“

58

Bylo krátce po půlnoci, za okny rozvadovské celnice šuměl déšť a Hříbal si připravoval obligátní kávu.

„… a můžete tomu říkat celnickej čuch,“ vykládal přitom Říhové. „Nebo profesionální instinkt.“

„Když jsem začínala, připadala jsem si někdy jako Alenka v říši divů. To mě zaškoloval takový celnický suverén… šáhl támhle — našel, šáhl sem — zase našel. Já jsem se po něm opičila, šahala jsem na stejná místa, ale nenašla jsem nic. Tak jsem se ho jednou zeptala,“

„… a on vám řekl, že si musíte všímat nejenom aut, která prohlížíte, ale taky chování lidí, co k těm autům patřej. Jenomže to je takový zaklínadlo. Dnes už sama víte, že přicházíme do styku v podstatě se dvěma kategoriema lidí… jedni jsou k nám velice přívětiví a usmívají se. Ti druzí se mračej a jsou popudliví až hrůza. Tak si nejdřív vezměme ty usměvavý… Představte si, že je plná sezóna, před celnicí jsou stovky aut, řidiči netrpělivě čekají na odbavení, v tom vedru jsou celí propocení — a všechno zdržujou protivní celníci. Jakej důvod má takovej uondanej cestovatel, aby se na nás usmíval?“

„No dobře … jestliže ti usměvaví něco předstírají, aby nás snadněji oklamali, pak by museli být ti, co si na nás vztekle vyskakujou, vzorem poctivosti!“

„Jenomže na druhý straně, proč si na nás ti vzteklouni vůbec vyskakujou? Jednou tu existujou hranice a na nich celníci, tak je to na celým světě. Přece si právě my nenecháme rozkrást republiku po kouskách. Jakej potom mají rozumný lidi vůbec důvod ke vztekání?“

Říhová se usmála:

„Tak teď jste mi to krásně vysvětlil, jenomže vždycky jinak.“

„No právě… v tom vždycky jinak je podstata toho, čemu se říká celnickej čuch,“ řekl Hříbal. „Spousta věcí se při pašování opakuje a bude opakovat, ale žádnej celník si nemůže říct, tak a teď jsem úplně vyučenej a nic novýho mě nemůže překvapit. Protože vzápětí se přesvědčí o opaku, anebo si uřízne kšandu, jako já s těma papouškama.“

„To vás ta papoušcí historka tak mrzí?“

„Spíš rozčiluje! Můžu vás ujistit, když chytím sebevětší pašeráckou hvězdu, tak za chvíli už nikdo nebude vědět, že to byl Hříbalův případ… ale s tou pitomou ptačí historkou vejdu do celnickejch legend a generace celníků si budou vykládat: jako tenkrát Hříbal s těma papouškama!“

„To snad ne.“

„Ne? Tak mi řekněte, jen tak pro zajímavost, kolika lidem jste tu historku vyprávěla třeba vy? Ale pravdu!“

„Asi pěti.“

„I tomu vašemu detektivovi?“

„Za ním teprve zítra pojedu.“

„A samozřejmě mu ji vyklopíte!“

„Pravděpodobně.“

„Tak vidíte!“ konstatoval Hříbal, uklidil hrníčky a oblékl si plášť. „Něco přijelo …“

To něco byl mikrobus se západoněmeckou poznávací značkou, za jehož volantem seděl obrýlený muž a za ním dvě starší ženy. Všichni tři vystoupili a obrýlený řidič žvatlavou bavorštinou přátelsky prohlásil: „Praha se nám moc líbila.“

Příslušník pasové kontroly, který si bral pasy, Říhové pošeptal:

„Tak proč v té Praze nepočkal do rána?“

Hříbal nastoupil do mikrobusu, baterkou si posvítil pod sedadla a podle navyklého systému pokračoval v prohlídce. Nic neobvyklého se nedělo… dokud nedošel k zadní části mikrobusu, kde byla lesklá koženka mezi střechou a zadní stěnou připevněna řadou úhledných šroubků. Přejel přes ně rukou a zpozorněl. Pak to zkusil ještě jednou a pečlivě pod světlem baterky jeden šroubek za druhým zkoumal. Spokojeně se usmál a přivolal do mikrobusu Říhovou i obrýleného řidiče.

Nijak nespěchal. Vytáhl z kapsy malý šroubovák, rozvážně uvolňoval lesklé šroubky a pečlivě je rovnal na sedadlo. A čím víc šroubků na sedadle přibývalo, tím častěji si brýlatý řidič mikrobusu utíral obličej. Nikdo nepromluvil, jenom Říhová si občas zhluboka vydechla. Když Hříbal uvolnil poslední šroubek, koženka se odchlípla a zároveň odtud vypadlo plátno, odborně uložené do voskovaného obalu.

Byl to obraz Léto s Venuší…

59

Plukovník Král byl v poslední době u vedoucího odboru Ústřední celní správy Kuchlera velice často.

„Víc nemůžu dělat,“ vysvětloval Kuchler, „všechny celní odbočky o tom obrazu vědí… Jedno ovšem nechápu. Ty víš, kdo a jak ho ukradl, zloděje máš v ruce, ale kam se obraz poděl, to nevíš!“

Do kanceláře strčila hlavu sekretářka.

„Je tady soudruh Hříbal z Rozvadova.“

„Teď nemám čas!“

Ale to už strčil do kanceláře hlavu taky Hříbal, který držel v ruce obraz, zabalený do voskovaného plátna.

„Kdy mám teda přijít?“

„Zas máš něco s papouškama?“

„To jsem si mohl myslet!“ povzdechl si Hříbal.

„Přijď za půl hodiny!“

„Dobrá,“ souhlasil Hříbal. „Zatím si dojdu na buřta. Spěchal jsem, takže jsem se ani nenajedl.“

„Tak se najez,“ netrpělivě ho vyzval Kuchler. Hříbal se nerozhodně podíval na stočenou roli.

„Mohl bych to tady už nechat? Abych to třeba od těch buřtů nezamastil. To je…“

„Dobře … dobře,“ nenechal ho domluvit Kuchler a hodil roli na stůl.

Hříbal se vyšoural z kanceláře a Kuchler zvedl telefon: „Prosím … jistě, soudruhu generální řediteli… Ne, byl tady, ale odskočil si. Ano… vedoucí celní odbočky z Rozvadova je u vás, a jakmile se Hříbal vrátí, hned za vámi přijdeme … Návrh na odměnu Hříbala? Samozřejmě, připravím,“ položil telefon a zmateně si opakoval. „Návrh na odměnu pro Hříbala … ale za co?“

Plukovník Král vstal.

„Ty máš zmatky, já mám zmatky … tak raději půjdu.“ „Kdyby něco, hned ti zavolám,“ rozloučil se s ním Kuchler. Pak se podíval na stočenou roli, kterou si tady Hříbal odložil. Odhrnul voskovaný obal, vytřeštil na obraz oči a skoro zoufale si šeptal: „Léto s Venuší! A ten chlap si jde klidně na buřta!“ Vzápětí téměř vyrazil dveře a zařval:

„Chytněte plukovníka Krále!“

60

Major Drnek si krájel jablko, když se ve dveřích objevil nadporučík Tománek.

„Tak vás vítám do našeho špajzu, soudruhu nadporučíku,“ a ze zvyku mu podal půlku jablka. Pak si uvědomil, že má Tománek s pusou pořád ještě potíže, a rychle se omlouval. „Pardon, to asi ještě nemůžete.“

„Už je to dobrý,“ usmál se Tománek. „Zlatej špajz…“

„Snad se vám nestýskalo?“

Tománek si sedl za svůj stůl, otevřel zásuvku a vytáhl diář.

„Mně se stejskalo,“ řekl přívětivě, „jestli vás to potěší, soudruhu majore …“ nahlédl do diáře, „a přesně za měsíc se žením. Kdybyste to laskavě zaevidoval.“

„Velice rád, soudruhu nadporučíku,“ stejně přívětivě odpověděl Drnek. „A co dál? Léto s Venuší skončilo …“

„Kdo vlastně byl hlavou té zlodějské party?“

„No, Kolář, Kolář… muzikant jenom zprostředkovával prodej do zahraničí.“

„To je pitomec,“ povzdechl si Tománek.

„Peníze, peníze! Pořád měl málo … zrovna tak jako Klimeš a muzikant.“

„A co nás čeká dál?“

„Jedna exkurze.“

„Kam?“

„V Drahoslavicích je moc hezký zámek,“

Tománek se vyděsil: „Kastelán zas něco vyvedl?“

„Zatím snad ne, ale domluvil jsem se s Maříkovou, že tam přijedeme.“

„Neměl bych zavolat taky Bartákovi?“

„Ten už tam asi je,“

Drnek se trochu mýlil… Barták byl se svou obnošenou škodovkou asi deset kilometrů před Drahoslavicemi. Jel nezvykle pomalu a poslušně přikyvoval drdolaté sestřičce, která ho temperamentně poučovala: „Jezdit rychle nebudeš, Zbyněčku! Já si nehodlám kvůli tvému nevalnému jezdeckému umění ničit nervy.“

„Už jezdím dost dlouho …“

„… dost dlouho děláš i jiné věci,“ přerušila ho významně. „Ale s tím je teď konec, to si laskavě uvědom!“

„To už jsme se, Drahuško, domluvili… ještě v nemocnici,“ řekl Barták a zastavil u pumpy, kterou obsluhovala půvabná dívenka v kšandičkové kombinéze. Když vystoupil, stačil jí však složit jen kousek poklony: „Vy máte krásný kšandičky a …“

„… a vezmeme si dvacet litrů, slečno!“ zasáhla rázně drdolatá Drahuška, která stála za ním.

Barták si povzdechl a raději si sedl do vozu. Drahuška zaplatila a sedla si vedle něho.

„U takových pump budu brát benzín sama, Zbyněčku. Máš něco proti tomu?“

Zbyněček neměl… Jenom za pár minut se pozapomněl a ze zvyku zastavil dvěma stopařkám.

„Pročpak zastavuješ?“ zeptala se mrazivě.

„Aha,“ vzpamatoval se a rychle se rozjel. „Trochu jsem zkoušel brzdy.“

Potom už dojeli do drahoslavického zámku bez komplikací.

Kastelán měl pokoj neobvykle uklizený. A nejenom uklizený, ale dokonce i slavnostně upravený.

„Co se děje?“ podivil se Barták.

„Všechno se děje na přání majora Drnka,“ odpověděl kastelán a pak Bartáka důstojně vyzval: „Představ mě laskavě své nejnovější slečně!“

Drdolatá Drahuška se okamžitě ozvala:

„Já vím, že Zbyněček si na nové slečny velice potrpěl, ale takhle hloupě to zdůrazňovat nemusíte!“

„Nazdar!“ polekal se kastelán.

„Nazdar!“ odpověděla pohotově. „Jinak mi říkají Drahuše … jak říkají tobě?“

„Kastelán,“ zmateně odpověděl Souhrada. „Vlastně Jirka.“

„Kde máš Šárku? Ještě je uražená, že nechceš odejít z Drahoslavic?“ zeptala se. A když zaznamenala, že na ni kastelán udiveně civí, pokračovala: „Zbyněček mi všechno řekl.“

„I o sobě ti řekl všechno?“

„Zdá se,“ krásně se pousmála, „že ne tak docela. Protože když mi své bývalé slečny počítal poprvé, zastavil se na čísle sedmnáct. Podruhé to však dotáhl až na devětadvacet.“

„Já myslím, Drahuško,“ ozval se Barták, „že…“ Nenechala ho domluvit:

„Když jsme spolu, Zbyněčku, tak myslím já!“

Barták nic nenamítal a užaslý kastelán si hlasitě povzdechl:

„Co s ním v té nemocnici udělali? To přece není on!“

„V nemocnici jsme mu srovnali žebra,“ řekla rychle, „no a já mu teď, samozřejmě soukromě, trochu rovnám charakter… mám na mysli pouze tu část, která se týká jeho vztahu k sexu.“

„K čemu?“ nevěřil svým uším kastelán.

„Říkám jasně,“ důrazně vysvětlovala, „že v sexuálních otázkách měl až dosud charakter na úrovni běžného foxteriéra … ale to jsme si se Zbyněčkem všechno už vyjasnili.“

„A ty nemáš námitky?“ zeptal se kastelán redaktora.

„Co bych měl námitky?“ hrdě odpověděl Barták.

Načež kastelán suše konstatoval:

„Tománek z tebe omdlí!“

„Ten detektiv určitě neomdlí,“ usmála se, „ale Zbyňkův šéfredaktor se nějak dlouho nemohl vzpamatovat… A teď nám, Jirko, ukaž ten ukradený a znovu nalezený obraz!“

Prohlédli si nejenom obraz, ale i další zajímavosti zámku. Právě když byli v ložnici hraběnky Elvíry, ozval se před zámeckými vraty klakson. Přijeli Drnek, Maříková a Tománek. Přivítali se před zámkem a Maříková oznámila Souhradovi: „Dali ti důtku, kasteláne.“

„Že se nechci stěhovat z Drahoslavic?“

„Žes porušil předpisy.“

Chvíli uvažoval a pak vyhrkl:

„Z jedné důtky se nezblázním!“

„A je vůbec něco, z čeho by ses zbláznil?“

„Je …“ přikývl, „žes tady už dlouho nebyla.“

„Taky jsi nebyl dost dlouho v Praze.“

„Já bydlím tady.“

„Já v Praze!“

Stačilo málo a byl by opět tupohlavý. Pochopila to a pokračovala: „Ale přece jsem přijela…“ a políbila ho. Pak si vzala z auta deku. „Abych se zase nemusela dělit s nějakým koněm …“

Oba karbaničtí dědové, kteří v té chvíli stáli před zámeckou hospodou, je pozorně sledovali.

„Vidíš?“ poznamenal děda Pešek. „Na zámku se muckali za feduálů a muckají se i dneska! Já jsem věděl, že kastelán není tento …“

„Proč by byl tento?“ zabručel děda Strejček. „Jak vidíš, má ženskou!“

„Ale zničehonic!“

„Ženskou nemůže mít zničehonic.“

„Pročpak ne?“

„Prosím tě, ženská je věci znalé a vyžaduje svý!“

„Samosebou,“ souhlasil Pešek, „jenomže některý chlapi jsou dost kách.“

„Ale to není případ našeho kastelána …“

Jenomže Peška cosi napadlo, zamával rukama a skočil Strejčkovi do řeči:

„Na zámku je asi trachtace … když dostali zpátky ten vobraz. To by měli taky pozvat nás. Přivedli jsme je přece na stopu!“

„Kam by ses teď hrnul,“ pokáral ho Strejček, „když víš, že máme jít na družstevní schůzi.“

„Jo, tam jako penzisti můžeme, ale taky nemusíme!“

„A víš ty vůbec, co nám tam budou chtít?“

„Buďto nám něco dají, což bych pochyboval, anebo od nás budou něco chtít.“

Děda Strejček chvíli uvažoval, ale potom rázně prohlásil:

„Mě už karty stejně nebavějí!“ A energicky vykročil přes náves.

Děda Pešek se poškrábal na zátylku a loudavě ho následoval. Udělal však několik kroků a znovu se zastavil. Před zámecký vchod totiž přijel další vůz a z něho vystoupil Hříbal a Říhová, jejich celnické uniformy byly pro dědu Peška natolik exotické, že se neudržel a vloudil se za touto dvojicí do zámku.

V přízemí poněkud znervózněl… kdopak ví, co se tady vlastně děje! Byli tady zloději, teď je tu spousta lidí… Zastavil se a naslouchal. Nemýlil se, hlasitý hovor se ozýval z kastelánova pokojíku. Opatrně vystoupil po schodech a naslouchal u dveří.

„… zejména mi ovšem záleželo na tom, abych dal dohromady dva hlavní aktéry,“ tlumeně zazníval Drakův hlas, „našeho kastelána a celního inspektora Hříbala. Jeden z nich o obraz přišel a druhý mu ho vrátil. Jak vidíte, byl to příběh docela jednoduchý,“

„Copak tady děláte, dědo?“ ozval se za Peškovými zády poručík Kostka.

Děda Pešek leknutím zacvakal umělým chrupem a zablekotal:

„Já tento… Jestli nechtějí třeba přinýst pivo. Ale bojím se dovnitř.“

„Dědo!“ pokáral ho poručík.

„No dobře, já už utíkám,“ řekl rychle Pešek a odpelášil ze zámku.

Strejčka dohonil až před chalupou.

„Hele, to jsou věci!“ řekl mu zadýchaně. „Víš, že zámek vyloupil nějakej Hříbal? Ukradl kastelánovi vobraz a teď mu ho vrátil.“

„To jsou věci,“ přikývl Strejček. „V kolik hodin je ta schůze?“

„Za půl hodiny.“

„Tak přijdeme o pár minut pozdějc. Aby si nemysleli, že jsme celí žhaví…“