Andrzej Piwowarczyk

Maškary

1

Tentokrát jsme si s kapitánem Glebem smluvili schůzku ve varšavské „Polonii“. Opozdil jsem se bohužel o patnáct minut. Gleb už seděl u okna do Poznaňské ulice a srkal vodnatou břečku, kterou v našich pohostinských podnicích z nepochopitelného důvodu označují honosným názvem „moka“.

Když jsme se srdečně přivítali a já se patřičně omluvil, poznamenal kapitán stručně úvodem:

„Navrhl jsem ti schůzku v ‚Polonii‘ (od několika měsíců jsme si tykali), aby sis prohlédl jistá individua, která neuvidíš nikde jinde než zde…“

Poděkoval jsem mu za jeho nápad úsměvem; „terénní studie“, k nimž mě vybízel, zdály se mi docela prospěšným zaměstnáním… Nestačil jsem si ani sednout, když už kapitán Gleb ukazoval na okenní tabuli, omývanou deštěm.

Světla protějšího baru „Metro“ přes časnou odpolední hodinu jasně zářila. Před barem i kolem „Polonie“, po jízdní dráze i po chodnících se ploužily v husté cloně podzimní plískanice nevýrazné postavy. Čas od času nakoukla některá z nich dovnitř, tisknouc nos ke špinavé okenní tabuli. Tehdy šeptal Gleb její jméno, příjmení i přezdívku, a díky tomu jsem v necelé čtvrthodince poznal celou galerii maškar, které ovládly centrum města. Byli to muži i ženy. Jejich sprosté, prohnané, ale často i tragické pohledy byly jakoby přenesené z Villonových balad, z Poeova „Krále Moora“ či z hrůzostrašných novel Ewersových.

Jako bytost z jiného světa, mytický Charón, který spojuje svou lodí dva břehy, procházel se tam a zpátky po protějším chodníku okrskář z prvního komisařství, zahalený do dlouhé pláštěnky.

Na delší či kratší chvíli se mihly před našimi zraky tváře „Bobiny“, „Kočindy“, „Cihly“ a „Zlaté ručky“, „Mouly“ a „Slona“, vychytralý obličej „Maxe Džima“, který by za „příznivějších podmínek“ určitě dodával „zboží“ do Jižní Ameriky, po chodníku se přesunul plouživý stín „Ševce“, jenž býval kdysi opravdu ševcem, ale jak o něm fáma pravila, „vyplivl u verpánku pličky“, a proto se vrhl na „lehčí živnost“.

Mlčky jsem naslouchal stručnému Glebovu komentáři… Mezi tím, co jsme viděli na ulici, a tím, co se odehrávalo uvnitř „Polonie“, byla zdánlivá propast, ale ve skutečnosti šlo pouze o rub a líc téhož obrazu. Ta část, která nám byla bližší, čili barevnými běhouny zpestřený vnitřek kavárny, hlaholila rozjařenými, zvučnými hlasy žen a hlasitými rozhovory mužů, z nichž mnozí už byli v povznesené náladě.

Kapitán Gleb energicky zatáhl žlutý závěs na okně. Nyní jsme věnovali svou pozornost kavárenskému publiku. Bylo by samozřejmě nesmyslem přisuzovat každému z hostů všechno možné i nemožné, ale podle Glebova mínění se zde sešlo dobrých pár stovek měsíců vězení a při nejmenším několik hodně ošklivých soudních případů.

„Nesmíš ovšem zapomínat, že se na většinu epizod, jaké se tu odehrávají, trestní zákoník nevztahuje. Nespadají do kompetence Občanské milice, ale jsou v každém případě v rozporu s nepsanými mravními zákony, jimiž se řídí každá lidská společnost,“ pravil kapitán Gleb.

Měl zřejmě na mysli jak přestupky proti mravnosti, těžko postižitelné zákonem, tak i poklesky čistě kriminální povahy, které s nimi úzce souvisely. Některé tváře přímo potvrzovaly Lombrosovu teorii…

„Chceš tu ještě zůstat?“ otázka, pronesená tlumeným hlasem, dospěla ke mně jakoby přes mlhu.

Ne. Seděli jsme tu už hodinu a já jsem byl všeho syt. Rysy těch podivných existencí, nezvyklý, znepokojivý lesk jejich očí, se mi již vryly hluboce do paměti… Oblékli jsme si pláště a ve chvilce jsme stáli před „Polonií“.

Opřel se do nás studený podzimní déšť. Na mokré jízdní dráze se odrážela jako v zrcadle vysoká světla Paláce kultury. Na nedaleké křižovatce Jeruzalémských alejí a Maršálkovské třídy skřípěly pronikavě tramvaje, ověšené hrozny lidí. Má schlíplá nálada neušla Glebově pozornosti, a proto mi tlumeně navrhl:

„Neměl bych raději odložit vyprávění na jindy? Zdá se, že máš pro dnešek dojmů ažaž?“

„Ne,“ odmítl jsem energicky jeho návrh.

Zvědavost zvítězila… Vmáčkli jsme se do útrob zbědované, zoufale vrzající „šestnáctky“, která se vlekla hlemýždím tempem k náměstí Dzieržynského. Tam jsme vystoupili a celí prokřehlí, promoklí jako slepice jsme vyběhli do třetího poschodí. Kapitán Gleb odložil plášť, pod nímž měl tmavý civilní oblek, šedou popelínovou košili a tmavomodrou puntíkovou vázanku.

Za čtvrt hodiny už syčel v koutě pokoje dvoulitrový kávovar, koupený před dávnými lety na, pražském Staroměstském náměstí, po němž bloudí Golemův stín, a brzy potom začaly ucrkávat do šálků první smolně černé kapky.

Kapitán Gleb, od několika měsíců můj nejlepší přítel, se cítil v mém bytě jako doma. Seděl zabořen do hlubokého křesla, mžoural unavenýma modrýma očima, a pročesávaje si rukou prošedivělé vlasy, vdechoval s rozkoší vůni pravé kávy.

„Smím? Dovolíš?“ otázal se tiše a vzal se stolku šálek s kouřící tekutinou.

Vážně jsem přikývl.

Vyprávění začalo…

*

Přihodilo se to někdy uprostřed roku 1951. Bylo parné léto a já jsem měl právě odjet, pokud si vzpomínám, na dovolenou. Počasí bylo výjimečně pěkné. Klidná a jakoby sváteční obloha, bez jediného mráčku, se od samého rána krásně modrala. Zdálo se mi, že je neděle. Je to takový nezvyklý pocit ticha a pohody, který zná jistě každý, kdo zmeškal předchozího dne vlak a má dnes před sebou několik volných hodin, než mu pojede příští. Věř, je to opravdu zvláštní a trochu neskutečné. Člověk si připadá, jako by ani nebyl sám sebou, jako by vězel v cizí kůži.

Maminka mi již předtím zabalila kufr a chystala se právě ke svým vzdáleným příbuzným v okolí Lublina. Bručela na mne, jak už to mívají mámy ve zvyku, hubovala, že se všude vypravuji jako chudý král do boje, ale nakonec byla ráda, že konečně vypadnu z Varšavy. Už od samého jara za mne plánovala dovolenou, těšila se, že si odpočinu, že si trochu zaplavu v Baltu – ale nejnebezpečnějším místům se musím ovšem vyhnout – že budu mít dost času doplnit své chatrné znalosti literárních novinek, že se konečně dostanu k tomu, abych četl noviny čerstvého data, a vůbec že dohoním všechno, co jsem zameškal.

Kýval jsem poslušně hlavou, což jsem dělal nejenom proto, abych měl doma svatý klid, ale protože mě těmi vábnými perspektivami opravdu zlákala.

Všechno už bylo připraveno k odjezdu a tak jsem svůj první volný den zahájil procházkou v Ujazdovském parku; vyšel jsem z domu dosti záhy, asi v pět či v půl šesté ráno. V Alejích bylo tou dobou ještě pusto a prázdno. Z trávníků a keřů vystupoval jako obvykle po noci lehký, svěží mlžný opar… Zpívali kosi a překřikovali se špačci, jejichž hlasy v pozdějších hodinách obvykle pohlcuje velkoměstský ruch. Zahradníci zalévali hadicemi pestré květinové záhony.

Popovídal jsem si s hlídačem, který krmil labutě, a měl jsem ostřejší výměnu názorů s jistým bezprizorným podnapilým tulákem; vyslabikoval mi celou abecedu za to, že jsem ho zatáhl za nohu, která mu vyčuhovala z křoví… Celé nedorozumění zavinila má přílišná obezřetnost – domníval jsem se totiž, že noha patří při nejmenším nějaké mrtvole…

A tak jsem těch několik hodin vlastně zbytečně procoural. Nakonec bylo jako každý den osm hodin, doba, kdy se park zaplňuje prvními hosty. K těm patřili studenti z vysokých škol, kteří sem přišli biflovat na letní termíny.

Po osmé hodině se autobusy a trolejbusy, projíždějící Hornoslezskou, ulicí Agrikoly a Alejemi, poněkud vyprázdnily. Po asfaltu začaly tiše klouzat diplomatické a ministerské limuzíny… Právě tehdy mě napadlo, že bych se mohl jít podívat na velitelství. Cítil jsem se v každém ohledu bezpečný. Dovolenku s platností od včerejšího dne jsem měl v náprsní tašce, takže se nebylo čeho obávat, tím spíše, že na velitelství nebylo v tu dobu příliš mnoho práce. Po perných jarních týdnech následovala okurková sezóna.

K tomu, abych zašel na velitelství, jsem měl konečně jistý důvod; nestačil jsem si minule vyzvednout peníze z pokladny. Slíbili je sice za mnou poslat poštou, ale když už jsem byl dosud ve Varšavě, nebylo důvodu, proč bych si je nevyzvedl osobně.

Kolem deváté jsem prošel Alejemi, Novým Světem, Krakovským Předměstím až na Karovou. Nejdříve jsem zašel do pokladny. Manipulace spojené s výplatou peněz trvaly sotva několik minut. Ve chvíli bylo vše vyřízeno, ale mně se jaksi nechtělo odejít. Z ničeho nic mě napadlo, že bych si mohl prohlédnout naši budovu v Karové ulici očima – turisty, diváka, který s tím vším nemá nic, docela nic společného.

Zašel jsem na kus řeči ke kamarádům, škodolibě pozoroval jejich ustarané obličeje, vykouřil jsem cigaretu se svým zástupcem a právě jsem sestupoval hlavním schodištěm dolů, když mě – to už bylo u samého východu – zastavil major, můj tehdejší představený. Vynořil se znenadání na vedlejší chodbě, zastoupil mi cestu a mne se zmocnilo jakési neblahé tušení, že mě nenechá jen tak proklouznout.

„Jedete přece tamtím směrem, kapitáne? A co… kdybyste tak cestou zaskočil do Štětína? Snad byste tam mohl vyřídit jistou záležitost. Nezabere vám to určitě víc než pár hodin času,“ snažil se mě navnadit sladkým hlasem, jakým s oblibou hovořívají staří a zkušení šéfové se svými podřízenými. Že se jeho návrh rovnal rozkazu – bylo nabíledni.

Vzal jsem od něho blanket fonogramu, kterým mi povzbudivě mával před nosem, a přelétl jeho text. Snad ani nemusím připomínat, že jsem majorovým návrhem nebyl nijak nadšen.

Abych pravdu řekl, nelišil se fonogram ani v nejmenším od desítek, ba stovek podobných zpráv, jaké obíhají celé týdny i měsíce Polsko.

Stručně řečeno – ve Štětíně zmizel před několika dny člověk. Fonogram obsahoval popis jeho osoby a jeho osobní data v téměř doslovném znění, v jakém je slýcháme v rozhlase.

„Od třináctého července se pohřešuje inženýr (nazvěme jej třebas) Felix Kojro, bytem Štětín, Aleje osvobození, číslo 7. Pohřešovaný měl na sobě šedé kalhoty, zelenou větrovku a černé polobotky. Stáří: jedenatřicet let. Postava: střední. Tvář: oválná. Oči: šedé. Vlasy: krátce přistřižené na ježka. Kdo by o zmizelém cokoli věděl, nechť podá laskavě zprávu jeho ženě, bytem Štětín, Aleje osvobození, číslo 7, anebo nejbližšímu komisařství Občanské milice.“

Událost sama ani fonogram nebyly v naší denní praxi ničím mimořádným. Přesto si mě však major pozval do své pracovny, zasedl za široký psací stůl, přidělený asi nedávno hospodářským oddělením, a sdělil mi bližší podrobnosti.

Nuže, onen muž, který tak záhadně zmizel, byl zaměstnán jako inženýr na stavbě přístaviště. Třináctého července odešel jako obvykle před osmou do kanceláře, ženě slíbil, že se vrátí v pět – na tu dobu mu obvykle chystala oběd – rozloučil se s ní stejně něžně jako jindy a během dne dokonce dvakrát telefonoval, aby jí oznámil, že přinese domů dárek, protože konečně dostal prémii za nějaký zlepšovací návrh. Naposledy byl viděn po úředních hodinách na stanici elektrické dráhy. Od té chvíle zmizel, jako by se po něm zem slehla.

Manželka čekala na muže hodinu, dvě, čekala do večera, myslela už, že se dal zlákat kamarády a zašel s nimi do nějakého nočního podniku – cožpak se taková příležitost naskytne každý den?! – a připravovala se na to, že s ním za trest pár dní nepromluví. Kolem druhé hodiny v noci dospěla k názoru, že všichni muži jsou hnusní, že žádný nestojí za to, aby si žena kvůli němu dělala hlavu, a šla spat… Když se však ráno ukázalo, že se dosud nevrátil, proměnila se zlost v oprávněný neklid.

Kolem poledne, když o něm stále nebylo slechu ani vidu, ji napadlo, že by mohla zatelefonovat do kanceláře. Není vyloučeno, že musel předchozího dne odjet v posledním okamžiku na nějakou ohroženou stavbu v zátoce, věc byla naléhavá a nestačil ji o tom včas uvědomit, protože neměl odtamtud žádné spojení. V kanceláři jí však sdělili, že dosud nepřišel do práce a že jsou tím velmi překvapeni.

Příští telefonní číslo, které manželka vytočila, bylo samozřejmě číslem nejbližšího komisařství, jež pak podalo služební cestou hlášení městskému velitelství milice. Začalo telefonování na okrsky milice, do městských nemocnic, jednotkám Pohraniční stráže a válečného námořnictva…

Kritická noc měla ve Štětíně mimořádně klidný průběh. Hlídky nezpozorovaly jediného opilce, na kterého by se hodil popis pohřešovaného. Nad kanály bylo ticho a žádnou výtržnost nehlásili ani na nádraží, ani na podzámčí, kde častěji docházelo k pijáckým bitkám; nic mimořádného se nepřihodilo v námořnických krčmách ani na kontrolních stanovištích v blízkosti města. Bohužel. Nikdo nikde podobného člověka neviděl.

Felix Kojro zmizel. Rozplynul se jako čmoud. Jako když ho vítr sfoukne. Ačkoliv milice hledala v následujících dnech opravdu velmi důkladně, nemohla se pochlubit pražádným výsledkem. Felix Kojro byl, existoval, a najednou nebyl. Všechno, co leželo mezi pojmy „byl“ a „nebyl“, obestírala rouška tajemství… Tuto hrstku informací, o nichž se ve fonogramu pochopitelně nemluvilo, ale které Štětín našemu velitelství oznámil telefonicky, mi sdělil major ústně. Jak se brzy ukázalo, měl pohřešovaný ve Varšavě bratra, který svého času, ve čtyřiačtyřicátém roce pomáhal organizovat Občanskou milici. Tím lze vysvětlit, že jsme pátrání po Felixu Kojrovi nepokládali jenom za svou povinnost, nýbrž i za jakousi kolegiátní službu.

„Zajedu tam, soudruhu majore!“ rozhodl jsem se a poznamenal si do zápisníku všechny údaje z fonogramu.

V majorově sekretariátu mi sdělili, že je pro mne v Hoží ulici už od rána rezervována letenka a že letadlo odstartuje podle leteckého řádu v šestnáct hodin z Okentí.

Měl jsem tedy dost a dost času vrátit jízdenku na spací vůz, skočit domů, vzít zavazadlo, nechat mamince peníze a omluvit se, že ji nebudu moci doprovodit na nádraží. Jakmile jsem se naobědval, vydal jsem se do Hoží ulice, kde v jedenapadesátém roce na náměstí vedle Záchranné stanice parkovaly autokary „Lotu“.

Cestou do středu města jsem si dělal plány, jak se za dva či tři dny budu bezstarostně povalovat na pláži v Miedzyzdrojích! Podle toho, co mi bylo řečeno, zdála se situace celkem jasná. Člověk, který zmizel, měl u sebe větší částku peněz, kolem šesti tisíc v nové měně, a to byla ta hlavní příčina, proč se nevrátil domů. Někdo, kdo měl nejspíš dobře odpozorovány jeho zvyky, si na něho někde počíhal a vlákal jej do nějaké pasti, kterou mu už předtím nalíčil. A teď… Raději si nebudu kazit požitek z letu tak drastickou představou.

„Přesvědčíme se o tom raději na místě,“ řekl jsem málem nahlas, nasedaje do autokaru, který se po několika minutách rozjel do Okentí.

Letadlo již bylo připraveno ke startu, formality se zavazadly vyřízeny bleskurychle, cestující zaujali svá místa a dvířka pilotovy kabiny se zavřela…

Za krásného počasí jsme přeletěli roviny Mazověcka, Velkopolska a západního Přímoří, pohoupali se lehounce na vzdušných vlnách nad Odrou a štětínskou zátokou, až jsme se posléze ve stanovenou minutu šťastně snesli na hladkou, travnatou přistávací plochu letiště v Doubí.

Hned před bránou letiště na parkovišti autokarů a osobních vozů mě očekávalo první překvapení v podobě sešlého vozu štětínského velitelství milice. Zástupce velitele, můj starý dobrý známý, seděl v civilním obleku za volantem; zamával na mne přátelsky rukou a široce se na mne zaculil, všecek blažený, že mi přináší dobré zprávy, dobré ovšem podle jeho názoru. Krátce jsme se přivítali, já hodil zavazadlo i s pláštěm na zadní sedadlo, a protože se nedalo nikde nablízku klidně hovořit, rozjeli jsme se autostrádou do města. Za čtvrt hodiny, když jsme objevili poměrně tiché místo v divoce zarostlé zahradě nějaké opuštěné, napůl zbořené vily, posadili jsme se na kamenné schůdky.

„Přečti si tohle, Glebe,“ pravil lhostejně zástupce velitele a vytáhl dva úřední blankety.

Odehnal jsem dotěrnou zabloudilou včelu, která si umínila, že mi bude bzučet kolem uší, a rozlenivělý sluncem a čistým mořským větrem začal jsem pomalu číst.

První fonogram pocházel z Vratislavi. Jeho text, velmi strohý a věcný, byl bezprostřední odpovědí na zprávu, vysílanou rozhlasem a rozeslanou všem stanicím občanské milice v Polsku. Městské velitelství ve Vratislavi oznamovalo, že na nádraží byl zadržen při jakési výtržnosti muž, který měl u sebe osobní doklady i služební legitimaci na jméno Felix Kojro. Jméno patřilo pohřešovanému, ale zadržený Kojrem samozřejmě nebyl. Jeho osobní data neměla nic společného s mužem, který s největší pravděpodobností už nebyl mezi živými. Jak vyplývalo ze zprávy, Člověk, který způsobil výtržnost na vratislavském nádraží, nevysvětlil dosud, jakým způsobem přišel k cizím dokladům. Ale přesto přese všechno fonogram z Vratislavi znamenal pro náš případ příznivý obrat, byla to zpráva podle mého názoru dobrá, dobrá ovšem v uvozovkách, protože rozšiřovala okruh pátrání.

Druhý fonogram, stejně věcný a lakonický, mě již stačil dostihnout z Varšavy. Major, s kterým jsem se rozloučil před několika málo hodinami na našem Hlavním velitelství, mi navrhoval, abych se rozjel do Vratislavi a tam zajištěného osobně vyslechl. Vratislavští kolegové si s ním nevěděli rady. Zadržený prý mlčel při výslechu jako zařezaný a choval se tak, jako by se ho celá záležitost vůbec netýkala.

Aby nenastala mýlka, byl to pouze zdvořilý návrh Hlavního velitelství a nikoli rozkaz, protože, jak známo, nebyl jsem toho času ve službě, nýbrž na dovolené!

Když štětínský kolega, zástupce velitele, šťastně dožvýkal divoce rostoucí rybíz, který bujel těsně vedle kamenných schůdků, jež nám posloužily za lavičku, podpořil prosbu Varšavy několika bankovkami, jejichž příjem jsem potvrdil na stvrzence, kterou mi pohotově přistrčil. Co jsem měl dělat? Požádal jsem jej pouze, aby zaslal zotavovně v Miedzyzdrojích zprávu, že s mým příjezdem nemohou počítat dříve než za dva dny.

„Ó, o tom vůbec nepochybuji! Při tvém nadání…!“ vysmál se mi můj dobrý kamarád do očí. „Za půldruhé hodiny ti jede vlak do Vratislavi, Glebe… Tady mám jízdní řád… A zatím bychom si mohli trochu popovídat. Zasvětím tě do celého případu z našeho hlediska,“ dodal nadneseným tónem.

Složil jsem klidně bankovky do náprsní tašky, poposedl si kousek dál a začal po jeho příkladu trhat rybíz. Kolega se pohodlněji uvelebil na schůdkách rozehřátých sluncem, upřel oči na oblohu, jako by chtěl lovit bílé obláčky, a rozpovídal se o dosavadním průběhu pátrání.

Seznámil mě postupně se vším, co se mu dosud o Felixu Kojrovi podařilo zjistit. Předem vylučoval útěk do ciziny. Žádný rozumný člověk v jeho postavení by neutíkal. A všechna fakta, která jsme měli po ruce, svědčila o tom, že Kojro rozumným člověkem byl. Kritického dne se choval naprosto normálně. Měl samozřejmě radost z prémie, ale jeho vzrušení bylo celkem pochopitelné. Tak by se choval každý, koho by potkalo tak příjemné překvapení. Před pátou hodinou odpoledne – což svorně potvrdili všichni jeho spolupracovníci – opustil jako každý den kancelář a odešel přímo na stanici elektrické dráhy u Valů Chrabrého. Několik známých ho vidělo nastupovat do tramvaje, kterou obvykle jezdíval domů. Měl u sebe nevelký balíček, v němž byly dva páry nylonových punčoch a několik plechovek grapefruitové šťávy. To byl ten slíbený dárek, o němž se zmínil v telefonu!

Nikdo z jeho bližších ani vzdálenějších známých si nepovšiml ničeho nápadného, co by vzbuzovalo jakékoliv podezření. V kanceláři i mimo ni byl Kojro velmi oblíben. Všichni, doslovně všichni, byli upřímně zarmouceni tím, co se stalo… Ale nikdo nevěděl, nikdo neměl tušení, co se stalo.

Podrobný výčet všech zjištěných skutečností mě naplnil lehkým neklidem. Bylo vidět, že se Štětín zabýval tímto případem výjimečně svědomitě. S jakou důkladností zkoumali a rozebírali každou maličkost! Položil jsem zástupci velitele ještě několik otázek, týkajících se rodinného života Felixe Kojra. V kamarádově hlase se chvěl hluboký, upřímný soucit, když vyprávěl o ženě pohřešovaného.

„Protože to je takhle, rozumíš: člověk žije, pracuje, raduje se nebo se rmoutí, dělá plány na příští dny a tu najednou bác! – a je pryč! Zdá se mi, jako by v tom bylo něco nenormálního, Glebe! Představ si, že by něco podobného potkalo tebe nebo mne! Jsi a z ničeho nic – zmizíš! Rozplyneš se ve vzduchu a nikde nic… Nám by to možná bylo fuk, ale našim rodinám…?“

Nevím, zda to způsobilo krásné pozdní odpoledne, prohřáté sluncem a létem, jaksi klidné a tiché, provoněné slanou vůní větru ze široké zátočiny, anebo prostě – copak já vím – nějaké kosmické paprsky, které nás oba, staré ostřílené kriminalisty, naladily tak sentimentálně? Vždyť už jsme za své služby viděli ledacos! A přesto…

Slunce se pomalu sklánělo k západu. Silnice před zahradou rozbořené vily, která nám poskytla klidný kout, byla pustá, jako by odpočívala. Z dálky od jezera a snad i přímo ze zátoky ve Svinoústí a Karsiboře se ozývalo přerývané houkání lodních sirén. Nad námi kroužil jestřáb myšař a odněkud docela blizoučko se táhla vůně mateřídoušky a máty…

Mlčeli jsme.

„Vykopu si tu růži!“ rozhodl se znenadání zástupce velitele, když zahlédl mezi bělajícími se sutinami útlý, nesměle se pnoucí růžový keříček. „Mám tady u Štětína zahrádku!“ dodal na vysvětlenou. „Až se budeš vracet z Vratislavi, můžeš se ke mě přijít podívat. Manželka už o tobě dokonce slyšela a ráda tě uvidí.“

Mlčky jsem pohlédl na hodinky a zvedl se. Blížila se hodina odjezdu. Z toho, co mi vyprávěl zástupce štětínského velitele, vyplývala jediná přijatelná hypotéza – k podobnému závěru – dospěl ostatně i major ke konci našeho rozhovoru ve Varšavě – že se Kojro dal vylákat do nějaké předem připravené pasti. Cestou z kanceláře někam zašel, a za tuto lehkověrnost zaplatil nakonec – životem!

Nic nás totiž neopravňovalo k domněnce, že by byl někde uvězněn a nemohl navázat spojení se světem, nebo že by byl – dejme tomu – zraněn a že by pachatelé drželi svou dosud žijící oběť někde v závětří… Z toho by jim nekynul žádný prospěch, naopak, s uvězněným nebo raněným člověkem by měli jedině potíže. Naděje, že je Kojro dosud na živu, se zmenšovala hodinu od hodiny.

Za této situace bych měl hlavní část vyšetřování soustředit především na Štětín, rozhlédnout se důkladně mezi bližšími a méně blízkými známými pohřešovaného a prozkoumat všechny jeho styky bez ohledu na tvrzení štětínských kolegů. Zatím se však, jak vyplývalo z fonogramu, přeneslo těžiště do Vratislavi. Tam se náhle octl klíč k celé záhadě. Byl v rukou člověka, zadrženého při náhodné výtržnosti na nádraží. Tento člověk, který měl u sebe Kojrovy doklady, mlčel. Prvním úkolem bylo zjistit, proč tak úporně mlčí.

Rozloučil jsem se před štětínským nádražím s kolegou a slíbil mu, že ho navštívím, až se budu vracet do Miedzyzdrojů. Pomohl jsem mu zabalit do starých novin vykopaný růžový keř a pomaloučku jsem zamířil k pokladně.

Bylo devatenáct hodin čtyřicet minut.

Tu se ukázalo, že rychlík do Vratislavi odjíždí teprve ve třiadvacet hodin, a ne ve dvacet, jak uváděl mylně jízdní řád. Měl jsem tedy před sebou celé tři hodiny volného času.

Starší důchodce Polských státních drah ve štětínské úschovně zavazadel, který si jistě nemohl stěžovat na nadbytek práce, přijal ochotně do opatrování můj těžký kufr; prodavačka z bufetu vydolovala zpod pultu láhev piva od Tedu, určeného pro lepší zákazníky – ostatní napájela kalnou a teplou břečkou – a potom už zbyla jenom otázka: Co počít s volným časem?

Vyšel jsem před nádraží.

Zátočinu pomalu opředával letní soumrak, zprvu nafialovělý, potom přecházející stále výrazněji do safírova. Zasvitly první plynové lampy na Valech Chrabrého. Ve velké dáli, nejspíš až někde u Volína, se rozsvítila večernice… Ale tu přivál severní vítr ohromné chuchvalce mraků. Ticho, uléhající na ulice i na přístaviště, ohlašovalo bouři. Sotva slyšitelné, slabounké a jakoby nesmělé hřmění se ještě slévalo s pleskáním vln, odrážejících se od kamenného nábřeží.

Rozhlížel jsem se nerozhodně kolem. Vlevo, v hloubi přístavu, se černal těžký, ponurý masiv elevátoru. Blízké skladištní budovy Zeleného ostrova, které ve dne svítily červení cihel, ztrácely již v šeru své obrysy. V jedné z přístavních dílen, kde se zpracovával železný odpad pro huť Štětín, chvílemi výšlehovaly modravé odlesky acetylénových plamenů a mihotaly se na vodní hladině. Jen málo lodí se rýsovalo toho dne na obzoru. Ty, které byly přivázány k pobřežním kůlům, se klidně pohupovaly svítíce výstražnými světly. Od provizorního přístavu, v němž tehdy kotvil „Piast“, udržující stálé spojení se Svinoústím, se ozývala z paluby kteréhosi rybářského kutru tahací harmonika. O něco dál se odrážely od světlejšího pozadí oblohy věže zámku štětínských knížat. Noviny nedávno psaly o jeho obnově.

Energicky jsem zamával na taxík. V této chvíli mě nezajímaly obnovovací práce na zámku, jejichž pokročilost bych za houstnoucího soumraku stejně nemohl obdivovat, jako spíše to, co se nyní dělo ve zničeném, neobydleném podzámčí.

Právě v těchto troskách jsme objevili brzy po válce několik poschodí středověkých kobek. Byly to ideální skrýše a brlohy nejnebezpečnějších a nejpodezřelejších existencí. Třebaže jsme vchod podminovali, všechno nasvědčovalo tomu, že podzámčí žije i nadále zločineckým životem… Naznačil to mimochcdem i zástupce velitele. Ale bohužel, veškeré naše úsilí končilo dosud pokaždé neúspěchem. Sklepů a tajných chodeb zde bylo tolik, že by jedině úplná obnova nebo úplné srovnání se zemí mohlo vypudit z tohoto zamořeného terénu lidské krysy.

Taxíkář před nádražím na chviličku zaváhal, než spustil startér. Potom se mnou ujel asi sto metrů, načež výmluvným pohybem vypjal tachometr.

Dostat se na toto místo bylo poměrně lehké. Dostat se odtud – často těžší. Odjistil jsem pro každý případ „sedmičku“ a zamířil vzhůru, vpravo od vyhořelých stěn bývalé radnice. Vstoupil jsem mezi trosky. Obklopilo mě mrtvolné ticho, rušené chvílemi pištěním krys, šelestem sametových křídel netopýrů a vzteklým mňoukáním zdivočelých koček.

Po čtvrthodince jsem došel k bývalé Fischgasse. Tato úzká, dosud sutinami zavalená ulička neměla polské pojmenování, protože se zde neuchoval jediný celý dům. Její ústí bylo zavaleno troskami starých kupeckých skladišť a právě tam, kolem haldy cihel, se ploužila jakási strašidla a fantomy. Zastavil jsem se v jedné polozbořené bráně a zahleděl se do tmy. Asi padesát metrů ode mne se něco dělo. Zazářil ohýnek cigarety, ozvalo se tlumené, tiché zaklení a opět bylo ticho. A znovu pohltila všechno noc, vyplněná neutichajícím šploucháním vln v blízkém neviditelném, ale podvědomě tušeném kanále…

Pokud zde v roce čtyřicátém pátém nebo i později zahynul člověk, pak po něm nezůstala jediná stopa – nenašel-li se ovšem svědek jeho nedobrovolného konce. Blízký kanál pohltil na věčné časy nejedno tajemství…

Ano, ale aby tu mohl zahynout… ten, kvůli kterému jsem měl jet do Vratislavi – musel by sem nejdříve přijít. Muselo by ho sem něco přivést. A jestliže tomu tak bylo… co tedy? A kdo by ho sem mohl vylákat? A co když leží někde nablízku v troskách, zasypaný cihlami? Příštího dne jsem měl hovořit o této záhadě s člověkem, zadrženým ve Vratislavi. Není náhodou onen muž, u něhož byl nalezen cizí, ukradený průkaz, jedním z obyvatel podzámčí?

Přemýšlel jsem o tom a připravoval se tak na úkol, který mě příštího dne očekával.

„Pane… kupte…“ zasyčel náhle jakýsi nepříjemný hlas za mými zády. Schoulil jsem se bleskurychle a uskočil na kryté místo. Kdosi se chechtal ve tmě. Posmíval se mému úleku nebo se smál jenom sám pro sebe?

S rukou na spoušti „sedmičky“ jsem ustupoval dolů k budovám elektrárny, které stály na rozhraní města a podzámčí, část elektrárny oblévalo prudké světlo reflektorů – právě v těchto místech byly také úřadovny milice.

Pokud se šlo k podzámčí jako po mrtvém válečném bojišti, potud zpáteční cesta po každém kroku ožívala. Vítr lomcoval divoce bujícími keři, dlouho neprosekanými lidskou rukou. Křoví, vyrostlé na troskách, mávalo dlouhými nestvůrnými choboty… V dálce hučelo moře, znepokojené blížící se bouří. Černou smolnou oblohu protínaly oslnivé blýskavice, hromy bušily do přístavních ostrovů. Ani jediná krůpěj neskanula dosud s oblohy, ale hrozivý šum v dáli již ohlašoval prudký liják.

Zrychlil jsem krok a obešel opatrně dvě či tři maškary, které se na mne nepřátelsky šklebily, číhaly jako vždycky na oběť, při čemž se nevzdalovaly příliš od trosek, ani se příliš nepřibližovaly k obytné čtvrti. Otřel jsem se ramenem o někoho, kdo šel opačným směrem s pytlem naplněným chřestícími láhvemi. Na pohraničí světla pouliční svítilny před elektrárnou mi zkřížil cestu milicionář, který zde byl na obchůzce.

Změřil mě překvapeným pohledem a poznamenal mimochodem, jako by byl rád, že se mi nic nepřihodilo.

„Na tamta místa se v noci raději nepouštějte, občane. Mohl byste ještě k něčemu přijít…“

Skočil jsem do přijíždějící tramvaje a po čtvrthodince jsem už byl v lůžkovém voze, spasiv se útěkem před lijákem.

Tak začalo vyšetřování případu Felixe Kojra.

2

Odpočatý a vyspalý do růžova jsem se přihlásil na městském velitelství vratislavské milice, kde mě od rána očekával náčelník pátracího oddělení. Srdečně mi potřásl pravicí, vyslovil soustrast všem, kdo musejí v tak překrásný čas dřepět v městě, a ihned mě svěřil dozorčímu důstojníkovi.

Objednali mi pokoj v hotelu, jak bývá v takových případech zvykem, načež mi přidělili na dobu vyšetřování zvláštní slunnou pracovnu ve druhém poschodí, což měla být podle názoru soudruha náčelníka skromná náhrada za to, že jsem svou dovolenou trávil ve službě!

Seržant a poručík – první zadržel člověka, který měl u sebe doklady Felixe Kojra, druhý toho člověka včera vyslýchal – mě už netrpělivě očekávali v kanceláři, aby mě informovali o dosavadním průběhu událostí. Posadil jsem se za psací stůl, jak se na pána pracovny slušelo, a pozval je ihned k sobě. Náčelník pátracího oddělení slíbil, že se přidá k naší poradě o něco později.

Poradu zahájil seržant. Jak vyšlo najevo, měl zrovna přede dvěma dny službu na vratislavském nádraží jako dozorčí důstojník komisařství Občanské milice. Když líčil výtržnost, která propukla kritického dne kolem půlnoci, nahlížel neustále do svého zápisníku, jako by nedůvěřoval vlastní paměti. Nebylo se čemu divit. Rvačky a hádky na nádražích byly v jedenapadesátém roce něčím tak samozřejmým, jako že po noci následuje den. Sešla se jich taková spousta, že nebylo nic snazšího než poplést jednu s druhou nebo – jako v tomto případě – překroutit jména a přezdívky dvou mužů a dvou žen, kteří porušili veřejný pořádek.

Všichni čtyři byli stálými návštěvníky vratislavského Hlavního nádraží. Potloukali se ustavičně po nástupištích, různých zákoutích, kolem úschovny zavazadel, v nejbližších ulicích a na náměstích.

K hlavním „pracovním“ metodám povedeného čtyřlístku – ačkoliv podle všech známek si nenechali ujít ani jinou příležitost k přestupkům proti zákonu – patřilo, jak je seržant podezříval, olupování mužů, kteří byli lačni milostných dobrodružství. Jakmile ženy lapily takového láskychtivého zelenáče, zavedly jej do ústraní, kde už byl toužebně očekáván. Jejich společníci si ho vzali do práce, místo polibku dostal ránu pěstí či obuškem do hlavy a nakonec byl obrán do poslední nitky. Okradený a potlučený „milovník“ se bál ostudy, mlčel obyčejně jako hrob a raději si hleděl zlepšit své finance půjčkou u známých, než aby se přiznal, jak naletěl.

Zmíněná „živnost“ se provozovala s velkou oblibou i na jiných nádražích, kde podobné výtržnosti, jako ta, která se udála přede dvěma dny na Hlavním nádraží, byly často na programu.

Pozorně jsem sledoval seržantovo vyprávění a zapsal si hned na začátku jména a přezdívky: Svatá, Truda, Gracián Roštík a Kurt Gabel. Třebaže jim vratislavská milice viděla až na dno duše a znala jejich hříšky, nemohla s nimi pro nedostatek důkazů zatočit, jak by si byli jistě zasloužili.

Když jsme prohovořili celkovou situaci, začali jsme probírat každého zadrženého zvlášť.

Kurt Gabel, u něhož byly nalezeny doklady na jméno Felixe Kojra, zdržoval se ve Vratislavi podle seržantova vyprávění jenom občas. Vystupoval zde spíše pohostinsky a nevyznamenal se dosud žádným význačnějším „podnikem“. Potloukal se podobně jako kumpáni z jeho branže zdánlivě bezúčelně po nástupištích a čekárnách. Jednou dvakrát si odseděl v chládku předepsaných osmačtyřicet hodin, což přijal jako docela normální obměnu ve svém životě. Jakmile byl pro nedostatek důkazů propuštěn, zmizel, ale brzy opět vyplaval na hladinu nádražního života. V poslední době byl často viděn ve společnosti Trudy a Svaté, s jejichž pomocí, jak tvrdil seržant, častoval láskychtivé donchuany obuškem.

Truda a Svatá udržovaly předtím přátelské styky s Graciánem Roštíkem, osobností na nádraží nesmírně populární. Ten však opustil v posledních dnech Vratislav. Všichni říkali, že dal městu nadosmrti vale, ale nebyla to pravda. Milý Roštík se proti všemu očekávání vrátil a aby svůj příjezd náležitě oslavil, vyvolal hned po příjezdu výtržnost. Došlo k ní takto:

Nějaký kamarádíček pravděpodobně Roštíka „naheftoval“, protože ten, jakmile přijel nočním krakovským rychlíkem do Vratislavi, uháněl přímo do bufetu třetí třídy.

Tam seděly již několik hodin Truda se Svatou a věnovaly se společenské konverzaci s Gablem. Gabel si na řeči příliš nepotrpěl, takže zpočátku nevěnoval zuřícímu Roštíkovi zvláštní pozornost. Mela propukla teprve tehdy, když mu Roštík vychrstl do obličeje sklenici vína. Po vínu následovaly půllitry a odlívky, a když i ty došly, přišly na pořad láhve…

Zatímco se Truda a Gabel chovali poměrně klidně, Roštík se Svatou řádili jako černé ruce. Roštík se strefoval do uhýbajícího protivníka zprava i zleva, ale byl prý špatným střelcem. Svatá řvala na celé kolo:

„Vraž mu jednu do kebule, do oka. Kurte! Graciáne, nenech si to líbit, voddělej toho lauzra!“

Bylo vidět, že fandí jak Gablovi tak i Roštíkovi, kterého obdařili při křtu překrásným jménem Gracián.

První se dala odvést do vězení na nádražním komisařství Truda. Nekladla vůbec odpor, stejně jako Svatá, která rázem vystřízlivěla a díky svému důvtipu usoudila, že to ještě dopadlo moc dobře. Roštík na rozdíl od Gabla nadával a vyváděl jako pominutý, takže mu museli ihned nasadit želízka a táhnout jej do vězení násilím, protože se vzpíral jako mezek. Gabel odpochodoval podle seržantových slov do basy mlčky a velmi vznešeně a krátce potom, již v kanceláři komisařství, byly u něho při prohlídce nalezeny doklady pohřešovaného Kojra.

Za takových okolností tedy učinili vratislavští kolegové onen neočekávaný objev.

Otázal jsem se seržanta, který byl přítomen naší poradě, jakým osobním průkazem se legitimoval zajištěný Kurt Gabel. Odpověď zněla neurčitě. Gabel neměl vlastně žádné osobní doklady. Legitimoval se cáry papíru, z kterých vyplývalo, že kdysi pracoval v uhelném přístavišti v Kozlí a plavil se na bárkách k ústí Odry. V šestačtyřicátém roce se dostal za mříže a teprve před několika měsíci vyšel na svobodu. Kancelář věznice mu vydala potvrzení, že jeho „kennkarta“ – doslovně – se ztratila v tamních spisech, čímž jaksi automaticky stvrzovala všechno, co potom o sobě vypovídal. Gabel prohlašoval, že byl zatčen pouze a výhradně omylem.

Seržant, aniž dal při výslechu na sobě cokoli znát, se ihned rozhodl postoupit celý případ městskému velitelství. Gabla zatím pro všechny případy zajistili zvlášť, aby se nemohl dorozumět se zbylou trojicí, a v devět ráno ho pak odvezli na velitelství. Po hodině ho následovali Roštík a Svatá, kteří se ještě potáceli po včerejším řádění, bledí a nevyspalí. Truda si cestou „odskočila na klozet“, z něhož vylezla oknem – k nesmírnému zármutku obou milicionářů, kteří většinou konali službu v městě a nevyznali se dost dobře v topografii nádraží. Pátrání po Trudě již bylo v plném proudu…

Jak mi vysvětlil poručík, který včera dvakrát vyslýchal Gabla, octlo se vyšetřování na mrtvém bodě, protože Gabel mlčel! Pokud se dalo věřit jeho lakonickým odpovědím, zaznamenaným ve včerejším protokolu, našel osobní průkaz i služební legitimaci na jméno Felixe Kojra na nástupišti. Našel je prý čtvrt hodiny před tím, než se na scéně objevil Roštík, a následkem známých již překážek neměl prý kdy odevzdat je milici.

Za této situace nezbývalo pátracímu oddělení vratislavské milice nic jiného, než důkladně prozkoumat alibi celé čtveřice: Gabla, Roštíka, Trudy a Svaté. Chtěli stůj co stůj zjistit, kde se zdržovali a co dělali v posledních dnech. Nevylučovali možnost, že Felix Kojro přijel až sem, do Vratislavi, a zde byl zavražděn.

Nevěděli jsme ovšem, proč by měl jezdit právě do Vratislavi a setkat se právě s Roštíkem, Trudou či Svatou. Ale jiným směrem se naše vyšetřování zatím nemohlo obrátit. Toto vysvětlení se zdálo v dané chvíli nejjednodušší a také nejlogičtější.

První vypadl ze seznamu přímých podezřelých Gracián Roštík, a to z toho jednoduchého důvodu, že v posledních několika dnech seděl. Byl zatčen v Katovicích a propuštěn teprve minulého týdne. Z Katovic odcestoval pochopitelně na černo do Krakova. Ale měl smůlu, protože se připletl do cesty kontrolorovi, který znal jeho obyčeje a nebral vážně pohádku o ztracené jízdence. Milý Roštík tedy musel znovu do chládku, tentokrát v Krakově, a to opět na osmačtyřicet hodin.

Vezme-li se v úvahu čas, jakého je zapotřebí na cestu z Krakova do Vratislavi, pak bylo úplně vyloučeno, aby mohl být jakýmkoli způsobem účasten v případném oloupení či zavraždění Felixe Kojra – pokud ovšem pohřešovaný dorazil až sem. Na to Roštík neměl vůbec kdy. Kromě toho tu nebyl žádný důvod, proč by měl být podezříván z vraždy.

Svatá, která, jak se zdá, odpovídala při výslechu na všechno, jen ne na to, nač byla tázána – podle názoru náčelníka pátracího oddělení, který se právě připojil k našemu rozhovoru, – lhala, jako když tiskne. Ale sama výtržnost na nádraží svědčila v její prospěch. Nikdo, kdo má všech pět pohromadě, nebude pro nic za nic řádit a vyvádět jako ona… Přepadení Kojra tedy nebylo kolektivním činem celé čtveřice, ale nanejvýš individuálním podnikem Gabla a Trudy. Ale že Svatá věděla o Gablovi a Trudě víc než dost, bylo jisté.

Pokud se týče Trudy, byla pro nás velkou neznámou z toho jednoduchého důvodu, že se ji dosud nepodařilo najít.

Když náčelník pátracího oddělení odevzdával oficiálně případ do mých rukou, prohlásil, že jestliže se to stalo – tak se to s největší pravděpodobností stalo na hřbitově na vratislavských Křikách. Gabel i Roštík byli na hřbitově častými hosty. Rovněž Truda a Svatá se tam potloukaly stejně často jako po nádraží. Naproti tomu tu nebylo jediné hlášení, že by se tato trojice či čtveřice zdržovala v „Opičím háji“ či na „Pahorku partyzánů“.

Jak „Pahorek partyzánů“ a „Opičí háj“, tak i hřbitov na Křikách byly v padesátém prvním roce dějištěm nejdivočejších a nejfantastičtějších výstřelků. Právě tam lákala různá individua cestující, žádostivé vzrušujících prožitků, a když je zpila do němoty, omráčila je obuškem… Nic víc nebylo známo a nic víc se dosud nepodařilo vypátrat vratislavskému velitelství Občanské milice.

„Silně pochybuji, že se ti podaří rozvázat Gablovi jazyk,“ poznamenal náčelník pátracího oddělení v závěru rozhovoru.

„Je to zatvrzelý chlap a sotva z něho něco určitějšího vytáhneš. Ale za pokus to stojí,“ dodal po chvíli.

Seržant a poručík zatím odešli za svou prací a zanechali nás o samotě.

Rozhodl jsem se samozřejmě, že sérii výslechů zahájím rozmluvou s Gablem. Ale protože se na velitelství podával zrovna oběd, nezbývalo, než chvíli počkat a zkrátit si čas polosoukromou rozmluvou.

„Člověče, případ je venkoncem jasný, jako že dvě a dvě jsou čtyři nebo jako to sluníčko, co svítí na nebi,“ řekl náčelník a ukázal rukou na otevřené okno. „Jestli se ti podaří zjistit, že ten tvůj inženýr opravdu dorazil ze Štětína do Vratislavi, tak kvůli jeho mrtvole tě už hlava bolet nemusí! Nemine den, aby nevylovili z Odry dva tři utopence. Je léto. Opilci se koupou a vůbec, abych pravdu řekl, máme úrodný rok.“

Bohužel, třebaže tato prognóza zněla velmi „optimisticky“ a třebaže náčelník tvrdil, že je „výběr bohatý“, žádný z utopenců, vytažených v poslední době z řeky, nebyl tím, po němž byla největší sháňka. Žádný z nich nebyl pohřešovaným Felixem Kojrem…

„A škoda, že to není žádný z nich,“ řekl trochu vážnějším hlasem kolega náčelník. „I ty, i já bychom měli o jednu starost míň. Ty bys mohl klidně odjet na dovolenou a já bych se mohl trochu věnovat ženě,“ poznamenal po chvíli roztouženým hlasem a nakonec vyklopil, že právě očekává přírůstek v rodině.

Popovídali jsme si ještě o tom i o onom, načež jsme se šli naobědvat do závodní kuchyně.

Bylo asi půl třetí odpoledne, když dozorce přivedl do mého pokoje, který mi byl propůjčen na dobu vyšetřování, prvního z podezřelých.

*

Člověk, jenž se mi octl tváří v tvář, měl kolem čtyřicítky. Jeho ramenatá postava, která dávala tušit někdejší energii a sílu, čpěla v této chvíli potem, tabákovým kouřem, stuchlinou nějakého doupěte a rybinou. Byl neslýchaně špinavý. Mlčel, zíraje tupě do okna, na míle vzdálen skutečnosti, pln jakéhosi neurčitého pohrdání, jako by vůbec nebral na vědomí situaci, v níž se octl.

„Jmenujete se Gabel, Kurt Gabel?“ ozval jsem se tlumeným hlasem.

Zvedl sotva znatelně širokou hranatou hlavu.

„Gabel,“ opakoval po mně chraplavým hlasem. „Kurt Gabel,“ dodal nečekaně a polkl slinu.

„Chcete-li, můžeme mluvit německy. Jste Němec a snad se vám bude pohodlněji mluvit ve vaší mateřštině?“ navrhl jsem mu, abych měl předem jasno, jakým jazykem ho mám vyslýchat.

Na chvilku se zamyslel. Pročesal si rukou lepkavé, prachem zšedlé vlasy a zvolna pokrčil rameny.

„Ne… Můžete mluvit třebas polsky… Mně je všecko jedno.“

V tom okamžiku jsem si uvědomil, jak málo o něm víme. Nepůsobil dojmem člověka, který se teprve nedávno naučil polštině. Gabel musel poznat polský jazyk mnohem dříve a nebylo by mu jistě působilo potíže změnit příjmení. Proč se tedy jmenuje Gabel, přesněji řečeno, proč je nazýván Gablem? Stejně dobře by se mohl vydávat řekněme za nějakého Pluščinského či Žolkeviče. Výslovnost hlásek, tvořících tato ryze polská jména, by mu přece nepůsobila nejmenší potíže.

Ale teď nebyla rozhodně vhodná chvíle ke zkoumání jeho rodokmenu. Tuto otázku, i když mě velmi zajímala, jsem musel odložit na pozdější dobu a nyní se soustředit především na doklady Felixe Kojra.

„Povězte mi, Gable, jak se dostaly do vaší kapsy cizí doklady? Kdy a kde jste k nim přišel?“

Podebral mě pohledem. Zakousl se do rtu a opět pokrčil rameny. Nijak nespěchal s odpovědí.

„Řekl jsem… nález…“ zmlkl a neprojevoval nejmenší chuti k dalšímu rozhovoru.

„Lidé přece nenalézají cizí doklady leckde, leckdy a na lecjakém místě. A také je nenosí bezmyšlenkovitě u sebe jen tak, ale vždy za jistým účelem,“ poznamenal jsem, když jsem viděl, že se opět hrouží do hluboké, abnormální netečnosti.

„Hm… Ne, nenosí,“ přiznal pomalu. „Ale já s tím nemám nic…“ zasyčel zcela neočekávaně s úžasnou zlobou.

A jak mě předem upozornil dozorce i náčelník pátracího oddělení, bylo možno z jeho chování vyčíst nejenom povýšenost, dalo by se říci pohrdání mnou jako vyslýchajícím, nýbrž i jakési znechucení, časté u unavených lidí.

„Nikdo vám nic nechce namluvit, Gable. Chci jenom, abyste vysvětlil, jak se doklady octly ve vaší kapse. Co máte společného s jejich pravoplatným majitelem?“ naléhal jsem již energičtějším tónem.

„S jakým majitelem?“ otázal se chraptivě, jako by předem odmítal konkrétní odpověď.

„S člověkem, který zmizel před několika dny ze Štětína, s inženýrem, jehož osobní průkaz i služební legitimace se octly ve vašich rukou!“ přímo jsem cedil slova, abych ho vyprovokoval, vyvedl z rovnováhy.

Pokrčil rameny. Má slova jím ani nehnula.

„Nevím. Nic nevím. Všechno jsem už řekl…“

„A co jste dělal oné noci na nádraží?“

Jeho zamlžené oči na mně nenávistně spočinuly.

„Co? Šel jsem na – pivo! Každý může jít na pivo…“

Nyní už vystupňoval netečnost v ironii.

„Což se samozřejmě neobešlo bez povyku,“ dodal jsem přiměřeně kousavě. „A to už každý nemůže… Znají vás tady, Gable, jako falešný pětník. Jste spolčený s Trudou a Svatou. Nemáte stálé zaměstnání ani bydliště. A přece se peníze najdou. Na šaty i na vodku…“

Unaven mými narážkami, předklonil se, spletl obrovské pracky pod koleny, a aniž se namáhal zvednout ke mně zrak, vysvětlil:

„Lidé občas potřebují člověka, který by jim odnesl kufry z nádraží, pomohl při nastupování nebo nakládání… Taky v městě se občas sežene nějaká práce. Na tom se dá vydělat…“

„Zvláště tehdy, když se ta zavazadla a kufry nosí do ‚Opičího háje‘ a na hřbitov na Křikách! A Truda se Svatou taky nestojí se založenýma rukama,“ dotíral jsem vytrvale, ale bohužel – bezvýsledně.

Neodpovídal.

Přemýšlel jsem nyní o tom, jakým způsobem rozbít skleněnou zeď, která stála mezi ním a mnou. Tady nešlo o to, aby rovnou vyklopil, že byl ve Štětíně, zabil člověka, oloupil ho, zakopal nebo utopil v kanále… Záleželo mi na tom, abych se dopátral pravdy, a dokonce – bude-li toho třeba, zjistil jeho vlastní alibi.

Ale bohužel, ať jsem dělal, co dělal, bylo to marné…

„My stejně dřív nebo později zjistíme pravdu, Gable. Když nám ji nepovíte vy, povědí nám ji jiní. Najdou se, když ne dnes, tak zítra. Kápnou božskou a ani je nebudeme muset příliš prosit. Nejenom živí, ale i mrtví dovedou mluvit! Když vy nic nepovíte, Gable, tak nám to poví Roštík, Truda nebo Svatá. Povědí nám to i ostatní, o kterých třebas zatím nevíme, kde je jim konec. I ti odsud, z Vratislavi, i tamti, z podzámčí, ze Štětína. Dříve nebo později se vysvětlí všechno!“

Mohl jsem se stejným úspěchem mluvit k lampě… Veškerá moje slova, jimiž jsem ho chtěl vyprovokovat, narážela na skleněnou zeď, která nás dělila, a mně bylo, jako bych házel hrách na stěnu. Ať jsem se sebevíc namáhal, zůstávala má řeč pouhým monologem…

„Snad vám bude zpočátku odpovídat, ale potom se zatvrdí a nevymáčknete z něho ani slovo,“ řekl mi dopoledne dozorce, který pozoroval Gabla v cele. A teď tu Gabel seděl přede mnou jaksi sám o sobě, ideálně izolovaný, dokonale netečný ke všemu, co jsem říkal. Hluchý a němý.

Znal jsem trochu mentalitu zločinců, různorodou a složitější, než by se lidem, stojícím vně zločineckého polosvěta, mohlo zdát, často spletitou, pokřivenou komplexy, zábranami a nejpodivnějšími předsudky. Přišel jsem nesčetněkráte do styku s podvodníky, zloději, vrahy i s lidmi, kteří neměli všech pět pohromadě. Ale všechno se dalo vydržet, jen tohle ne!

Při takové zatvrzelosti měl můj monolog prabídné vyhlídky na úspěch. Za necelou čtvrthodinku jsem si uvědomil, že ne já, ale on vyjde z tohoto utkání jako vítěz… Jeho tupá, chvílemi přímo bezstarostná a drzá netečnost mě přiváděla do stavu zuřivosti.

„Můžete vstát, Gable, a odejít zpátky do vězení,“ řekl jsem rázně. „Ale byl bych rád, kdybyste vzal od tohoto okamžiku na vědomí, že na všechno přijdu! Zanedlouho budu o vás vědět právě tolik, co vy sám. Potom si promluvíme jinak!“

V pokoji se vznášelo tak hluboké ticho, že zvonilo v uších. Čekal jsem… Ale on vůbec neodpověděl. Nechal mou hrozbu, výhrůžku, která se příčila předpisům, viset ve vzduchu. Vstal, rozkročen široce zazíval a protáhl si kosti.

Zatímco jsem zvonil na dozorce, zvedl jsem současně sluchátko a požádal poručíka, který vedl vyšetřování přede mnou, aby mě navštívil. Po minutě vyšel Gabel s dozorcem na chodbu a jeho místo před mým psacím stolem zaujal poručík.

„Dohlédněte, soudruhu,“ požádal jsem jej, „aby Gabel dostal mýdlo a ručník… A bude třeba vyfasovat pro něho nějaký vězeňský stejnokroj. To sako i sandály, které má na sobě, budou od této chvíle uloženy v úschovně!“

Poručík mlčky přikývl.

Před odchodem však podotkl, že věci, které jsem přikázal Gablovi odebrat, jsou jeho osobním majetkem. Gabel je nejspíš koupil docela nedávno, protože se v obchodech teprve v poslední době objevily podobné sandály i ručně tkaná saka.

Jeho námitky jsem ihned vyvrátil poznámkou, že sandály jsou Gablovi rozhodně malé. Nikdo si přece nebude kupovat boty, aby z nich musel vyřezávat čepelkou otvor pro palec. Této drobné, ale nicméně důležité maličkosti si můj mladší kolega bohužel nepovšiml.

Šel jsem navštívit náčelníka pátracího oddělení, abych ho informoval o rozhovoru s Gablem. Můj neúspěch ho vůbec nepřekvapil. Nevyptával se na podrobnosti a jenom poznamenal:

„Bude třeba najít způsob, jak na Gabla. Každý má nějaké citlivé místečko. A on je bude mít taky. Objevíš je, zmáčkneš je, jako když mačkáš na knoflík zvonku, a potom si budeš muset zacpat uši, až spustí… Nenormální určitě není a že má něco na svědomí, na to bych vzal jed…“

V této chvíli jsem toho věděl právě tolik, co on. Neobvyklé Gablovo chování rozhodně nenasvědčovalo tomu, že by nebyl docela při smyslech.

Při této příležitosti jsem se svěřil náčelníkovi, že se mi Gablovy sandály a sako zdají jaksi podezřelé. Nahlédl do hlášení, rozesílaného před několika dny Štětínem; mluvilo se v něm o zelené větrovce a černých polobotkách. Ale rozhodně by nebylo na škodu, kdybychom si toto hlášení ještě jednou ověřili. Zaslali jsme proto štětínskému velitelství fonogram s příslušným dotazem.

Truda byla stále ještě nezvěstná a Svatá s Roštíkem už čekali, až na ně přijde řada. Mám je vyslechnout hned, anebo raději ještě počkat?

Cestou do své služební místnosti jsem si umínil, že nejdříve chladnokrevně roztřídím dojmy z nepodařeného výslechu Gabla a rozvážím otázku, kdo je to vlastně Kurt Gabel a co mohl mít případně společného s Felixem Kojrem?

Posadil jsem se na okno. Když jsem v myšlenkách probral rozhovor s majorem ve Varšavě, odpolední siestu se zástupcem velitele nedaleko letiště v Doubí, večerní procházku před bouřkou na štětínském podzámčí, připadalo mi trapné a jaksi podivné setkání s Gablem téměř neskutečné.

V křovinách, bujících na troskách před velitelstvím, štěbetali vrabci a zdálky, přes střechy sousedních domů, dolétaly ke mně tlumené ohlasy města…

Tak či onak, věřte, že bych se byl v této chvíli raději povaloval na sypkém baltském písku, vyhříval záda na sluníčku, hrál večer bridž a flirtoval s nějakou více či méně přepjatou, bláhovou, do bronzova opálenou průměrnou dívkou…

Usmál jsem se nejapně sám pro sebe a zahleděl se do prázdného pokoje, do kterého se již pomalu začínalo vkrádat šero. Před půlhodinou seděl na židli před mým psacím stolem Gabel. Na psacím stole odpočíval v modrých deskách skoupý materiál o případu Felixe Kojra, vedle něho jeho osobní průkaz, služební legitimace a prohlášení manželky…

Snad i oni se letos chystali do Miedzyzdrojů…? Je to tak jisté, že Felix Kojro zahynul ve Štětíně? Přivezl jeho doklady ze Štětína Gabel, anebo, jestliže je Gabelova výpověď pravdivá, dopravil je sem někdo jiný, už po Kojrově zavraždění? Ale nelze vyloučit ani tu možnost, že Kojro zahynul zde, v „Opičím háji“ nebo na hřbitově na Křikách.

Náhle mi bleskl hlavou nápad.

Vždyť tu je jistá, dosud nevyužitá možnost, jak vypátrat a přesněji určit místo, kde se pravděpodobně udála tragédie… Vzpomněl jsem si totiž, že pokladník na štětínském nádraží, u něhož jsem kupoval jízdenku, mě požádal o předložení služebního průkazu. Pokladníci mají ve zvyku zaznamenávat na rubu jízdenek číslo legitimace, která je opravňuje k poskytnutí slevy na jízdném. Kojro byl státní zaměstnanec.

Vyšel jsem z budovy velitelství a zamířil rovnou na nádraží.

V nádražních halách bylo v tu dobu ještě ticho a prázdno. Teprve v pozdějších večerních hodinách měl začít útok na dálkové vlaky, tlačenice před úschovnou zavazadel, hádky ve frontách před pokladnami… Stálí návštěvníci nádraží odpočívali zatím na čerstvém vzduchu, aby nabrali sílu k večernímu vystoupení. „Dodavatelé“ kutáleli sudy piva do bufetu, uklízečky šouraly košťaty po podlaze, ale že by ji mohly předtím pokropit vodou, to je bohužel nenapadlo.

Zamířil jsem k budce vrátného, umístěné pod velkými hodinami, které byly přelepeny dvěma bílými zkříženými páskami. Spal jako sysel a neprojevoval nejmenší chuť k přátelskému rozhovoru. Napadlo mě, že by se tento statný a silný hromotluk báječně vyjímal někde, copak já vím, v dole na předku, kde by překračoval normy, nebo si dokonce vysloužil krásný portrét mezi jinými úderníky v nástěnné skřínce před valbřiským nádražím? Ale on raději nechával ležet ladem své schopnosti, jimiž ho matička příroda tak štědře obdařila.

Když jsem se ho otázal, co se děje s jízdenkami, které odevzdávají cestující při odchodu z nádraží, zvedl nevrle hlavu a změřil si mě takovým pohledem, jako bych měl na čele napsáno, že si chci z jeho veleváženého úřadu udělat dobrý den.

„A co je vám do toho?“ zeptal se nezdvořile. „Jestli chcete někam jet, tak prosím, jízdenky jsou v pokladně. Tady žádné jízdenky nejsou. A kdo chce na nástupiště, musí mít perónku a ta se taky prodává v pokladně.“

Koupil jsem si tedy perónku a po několika minutách jsem se ohlásil v kanceláři přednosty stanice. Vyhověl ochotně mé prosbě a uvolil se prohlédnout spolu se mnou svazečky jízdenek, roztříděné podle druhu a míst a připravených k statistice.

Skoro ihned se mi podařilo najít jízdenku třetí třídy ze Štětína do Vratislavi, koupenou ve Štětíně přesně toho dne, kdy inženýr Felix Kojro zmizel. Na rubu této jízdenky bylo měkkou, trochu již vypsanou inkoustovou tužkou zaznamenáno číslo jeho služební legitimace.

Pospíchal jsem zpátky na velitelství.

To byl opravdu důležitý objev! Náčelník pátracího oddělení mi neomeškal ihned blahopřát k šťastnému nápadu. A aby byly naše dosavadní skromné úspěchy dovršeny, vstoupil do místnosti skorem ve stejném okamžiku dozorčí důstojník s telegrafním blanketem v ruce… To se rozumí, že černé polobotky a zelená větrovka, která měl mít podle udání Felix Kojro kritického dne na sobě, odpočívaly ve skříni doma. Údaje, poskytnuté jeho manželkou, byly falešné. Štětínské městské velitelství se omlouvalo a vysvětlovalo omyl rozčilením paní Kojrové. Na otázku, jak byl oblečen její muž, popsala v prvním zmatku oděv, který měl na sobě den předtím.

Všechny indicie nasvědčovaly tomu, že Felix Kojro odcestoval ze Štětína do Vratislavi a zde se stal obětí loupežného přepadení.

Tím energičtěji bylo třeba uhodit na Kurta Gabla, shromáždit proti němu usvědčující materiál, pod jehož tíhou by se zhroutil, přiznal se k vraždě a vylíčil podrobnosti.

Třebaže zajištěný Gracián Roštík byl v den Kojrova zmizení mimo Vratislav a neměl pravděpodobně o ničem potuchy, rozhodl jsem se, že ho ihned pozvu k výslechu.

Za oknem houstl vlahý letní soumrak, když se ozvalo na chodbě chrastění klíčů, hrubý dozorcův hlas a dvojí kroky. Chvíli poté vstoupil na scénu Gracián Roštík.

Rozhlédl se prohnaně po místnosti, odhadl mě pohledem ostříleného kriminálníka, bleskurychle stáhl s hlavy baret, přistrčil si židli a – zahájil proslov!

Byl jsem natolik překvapen jeho chováním, že jsem ho nezarazil a jen jsem se zájmem pozoroval jeho zajímavý zevnějšek. Věk kolem čtyřiceti let, postava střední, zpevněná sportem, obličej kulatý jako meloun, od čela postupující lehká pleš, chování sebevědomé; působil na mne dojmem principála kočovné tlupy cirkusáků nebo kejklířů. Zatímco se z jeho úst řinul proud slov, hodil jsem okem na identifikační kartu… Souhlasilo.

Gracián Roštík střídal povolání jako rukavičky. Jednou objížděl polské vlasti s kolotočem, jindy zase vystupoval na trzích a poutích jako akrobat nebo zásoboval stánky devocionáliemi a kostelní galanterií. Dovedl polykat žáby, špendlíky a jehly stejně dobře jako tak zvaný živý oheň; exceloval rovněž, o čemž vůbec nepochybuji, ve hře jedenadvacet, a že v poslední době věnoval všechen svůj důvtip a um kuplířství, bylo jisté jako amen v otčenáši. K tomu, abychom ho mohli obžalovat, nám chybělo prohlášení postižených osob. Ale ty se nám bohužel nepřišly pochlubit.

Za svou oblíbenost mezi zločineckou bandou vděčil Roštík – jak mi bylo řečeno – svému vynikajícímu krasořečnickému nadání. Zatímco jsem obdivoval moderní střih jeho úzkých flanelových kalhot, nádherné ponožky s pomerančovými, zelenými a tmavomodrými pruhy, tak zvané mokasíny s podrážkou silnou při nejmenším dva coule a dlouhé ručně tkané sako s mohutnými vycpávkami – zasypával mě přívalem své výmluvnosti. Chrlil slova jako kulomet, přičemž předem umlčoval protivníka nevyvratitelnými důkazy.

„Občane vyslýchající! S vodpuštěním. Ale jelikož mě k tomu nutí krutej osud, nemůžu mlčet. Dva hořký dni jsem ztratil v Katovicích, potom dva hořký dny kvůli falešnýmu udání v starobylým městě Krakově. A sotva se odtamtud vrátím do svýho milovanýho domova, zasejc jedno a totéž. Tážu se: tohle má bejt život umělce, kterej v potu tváře pracuje pro blaho našeho drahýho lidovýho Polska? Nikolivěk, občane vyslýchající, hmotná pravda, o kterou tady všichni bojujeme až do roztrhání těla, praví úplnej opak. Pomluva, ať zhebnu, pomluva a zlý lidský jazyky! Mě, občane vyslýchající, naše milovaná Polská republika, která směřuje k šťastnýmu zítřku, vynesla, abych tak řek, na vysokou úroveň. Ona nás, jako ta milovaná matka, kojí a vychovává, politický uvědomění nám dává. Ne jednou, ne dvakrát, občane vyslýchající, jsem chodil na politický školení, co pořádaly národní rady. Na Stalinův svátek, což bylo v roce devětačtyřicátým, předváděl jsem svůj repretoár na státním statku v Olešnici. Ať lidi sami řeknou. Já za sebe mluvit nebudu. Věc je jasná jako ten lístek, odkrytej tady na stole. A se mnou, prosím, kterej tady bojuju o naše prastarý polský mateřský země, takhle zametají soudruzi milicionáři, občane vyslýchající, s vodpuštěním, jako s ňákým klukem. Po spravedlnosti volám, občane vyslýchající, naše milovaná lidová spravedlnost…“

‚Ach, ty hubo nevymáchaná…‘ napadlo mě v jisté chvíli. ‚Ty držko plechová! Hraješ si na dobrého občana a Poláka. Šveholíš jako krysa pod koštětem! Nabifloval sis předem obhajovací proslov a teď ho omíláš při každé příležitosti! Bylo by zajímavé zjistit, kolik hodinek a aktovek se ztratilo v sále, kam jsi chodil na školení?! Kolik slepic, kachen a husí skončilo nedobrovolnou smrtí na tom olešnickém státním statku, který jsi oblažil svým repertoárem – na Stalinovu počest! Ubližují mu, chudáčkovi jednomu, a on všechno pro tu drahou vlast, pro ty prastaré mateřské země… Rošťák jeden…‘

Nakonec jsem si řekl, že už je na čase zarazit tu záplavu slov a přistoupit k věci. Vstal jsem a zařval na něho tak, že vyděšený dozorce otevřel dveře a nakoukl dovnitř:

„Roštíku! Mlčet, himelhergotnochamal! Kdo vám dovolil mluvit?! Prosil jsem vás o to?!!!“

Zarazil se v půli slova a důstojně si uhladil hedvábný vzorkovaný fulárový šátek, kterým maskoval nedostatek vázanky… Odvrátil hlavu a předstíral, že se cítí navýsost uražen a nepochopen.

Konečně se rozhostilo v pokoji ticho. Jen komáři dotěrně bzučeli pod bílým stropem kolem lampy. Roštík si opět uhladil šátek, zdálo se, že to jediné, co v této chvíli postrádá, je zrcátko – a povzdychl si srdceryvně. Nepřekvapilo mě ani, že má ten pestrý šátek s namalovanými kovboji, ačkoliv to bylo proti předpisům, ani tomu, že mu dozorce ponechal baret, kterým začal pro změnu točit jako volantem auta. Napadlo mě, že člověk s takovou vyřídilkou by mohl klidně propašovat do vězení i kočár, tažený šestispřežím a umluvit ne jednoho, ale deset dozorců, že by je úplně přešla chuť trvat na předpisech…

Zahájil jsem výslech zjištěním osobních dat.

„Gracián Roštík, narozený v roce 1910 ve Varšavě. Křivá ulice, Targovek.“

„Stálé bydliště?“

„Teď Vratislav…“

„Povolání?“

„Umělec-kouzelník a bývalý majitel kolotoče. Majitel živnostenského listu.“

„Trestaný?“

„S výhradou, pouze a výhradně nešťastnou shodou okolností a následkem tragickejch omylů, občane vyslýchající.“

„Stav?“

„Příprava k uzavření manželskýho svazku.“

Zarazilo mě trochu to nezvyklé vyjádření. Co tím asi mínil?

„Odložte klidně svůj baret a nemávejte pořád rukama, pane Roštík. Nevidím důvod, proč byste se měl rozčilovat. Nikdo vám nechce ublížit. Potřebuji jenom vysvětlit několik maličkostí. A potom se budete moci klidně sebrat… a metat kotrmelce, dokud si nezlomíte vaz!“

Třebaže se ho má slova poněkud dotkla, dostal hned lepší náladu. Poznámka, že jde pouze o vysvětlení několika maličkostí a že tedy není hlavní osobou nějaké podezřelé aféry, působila na něho blahodárně jako svěží jarní vánek.

„Pokud se týče mejch příprav k uzavření manželskýho svazku…“ spustil nadneseným tónem.

„Ano, právě, pokud se týče vašich příprav k sňatku, co mám těmi slovy rozumět?“

Ještě jsem nedomluvil a už jsem trpce litoval své nerozvážné otázky. Roštík jako by na to jen čekal. Rychle vytáhl z kapsy fotografii pohlednicového formátu, zahleděl se na ni a spustil roztouženým hlasem:

„To je totiž tak, abych pověděl pravdu a nic než pravdu, občane vyslýchající… Muž jako muž, motýl na louce, by se dalo říct. Sem si hačne, tam si hačne a ještě jinde si pochutná na nějakým tom kvítečku. Ale my, osudem zkušení, víme: není to vono… A mládí prchá, člověk se jednoho rána koukne do zrcadla, a co nevidí: stříbrnej vlas na skráni! Léta plynou jako voda, abych tak řek! Čas se valí! Je třeba, aby se člověk usadil a strčil hlavu do chomoutu. Musí si najít družku života, která by s ním šla až do sivý dálky, až do toho hrobu tmavýho. Copak to jeden každej nedělá…? Já jsem náročnej tvor, občane vyslýchající. Mě každá suknička, abych tak řek, za šos nechytí, k srdci mi nepřiroste… Ale tady… Ženská, ať zhebnu, jako pohádka. Blondýna královský krásy, a vůbec, tělíčko jako z alabastru. Ani ve Varšavě na Maršálkovský třídě by se taková nenašla… Jenomže, občane vyslýchající, náturu má všelijakou. Je to ženská jako kobyla a ani na chvilku ji člověk nesmí nechat samotnou… ‚Trudo, má lásko, můj sne nejdražší,‘ povídám jí jednou. ‚Pověz, jestli si mě chceš vzít za chotě?‘ A ona se začervená jako holčička, jako ta malina na jaře, a odpoví: ‚Já se svou krásou, milej Graciáne, si jen tak někoho nevemu. Ty dobře víš, že nejsem dnešní. Já potřebuju, aby mi muž každý ráno nosil růže a jiný kytky, do hervábnýho prádla a najlonu mě voblíkal a výbava musí bejt samá krajka a vůbec, všechno nóbl a fajnový…‘ Já na to, občane vyslýchající, povídám k sobě: Graciáne, ta nebo žádná jiná, takový štěstí tě už v životě nepotká! Usaď se, dokud je čas, a sháněj prachy, aby sis mohl založit hnízdečko.“

Ťukl jsem netrpělivě tužkou do stolu, a předstíraje, že věřím jeho povídačkám, popohnal jsem ho trochu:

„Vyjadřujte se stručněji, pane Roštík. Takhle bychom nebyli hotovi ani do rána!“

„No, svatá pravda, svatá pravda, občane vyslýchající,“ přisvědčil.

Vtiskl fotografii mlaskavý polibek, uhladil ji, schoval zpátky do kapsy a uhodil pro změnu na strunu žaloby:

„Tak, abych nemluvil do luftu, občane vyslýchající, jedu hned do Katovic. Jeden kamarád si tam zrovna založil soukromej kšeft a já jsem u něho měl ňáký prachy. Vzal jsem si, co bylo moje, a vracím se už po všem z Mlýnský ulice na nádraží, když… Já se k tomu, občane vyslýchající, s vodpuštěním, vracet nebudu. A k tomu, co bylo v Krakově, taky ne… A sotva přijedu po čtyřech dnech sem, potkám jednoho, s kterým děláme společně do vobrazů. A co mi von nepoví! Povídá mi k mýmu zármutku: ‚Ty, Graciáne, Kurt ti leze do tvýho revíru! Dej si pozor na tu tvoji šťabajznu, když to tak pude dál, nasadí ti parohy!‘ Tak si to rovnou hasím do bufetu, kde spolu zrovna cukrovali… No a… co bych mluvil, občane vyslýchající! Když jsem potom říkal, že to byla lásky hra, seržant z nádraží mi řekl, že mě tenhle román bude stát aspoň měsíc… Tážu se: Smí takhle mluvit podle předpisu rameno spravedlnosti? Vězením mi vyhrožovat? Za co? Ať zhebnu, jestli o tom nebudu mluvit u soudu! Ať to lidi slyšejí! Za koho mě má? Copak naše milovaná lidová ústava nezaručuje každýmu legurélnímu občanu, že může uzavřít manželskej svazek?“

Protože mu na tomto místě naštěstí došel dech, podotkl jsem:

„Nikdo neříká, pane Roštík, že bychom vám chtěli zabránit v manželství!“

„Ať na místě zhebnu, občane vyslýchající,“ přerušil mě s rozzářeným obličejem, protože byl přesvědčen, že jsem mu naletěl.

„Nikdo vás nežádá, abyste tady na místě zhebl… Řekněte mi raději, kdo je to Kurt, co o něm víte a odkud se tu vzal,“ pokračoval jsem, abychom se konečně dostali k věci.

„A vy, občane, ráčíte Kurta znát?“ odpověděl otázkou, přičemž se mi podezíravě podíval do očí.

Lhostejně jsem přikývl. V tom okamžiku vykvetl na Roštíkově tváři výraz předstírané nenávisti.

„Lauzr. Fajnovka jeden, ale abych pravdu řek, je to prachsprostcj srab, občane vyslýchající. Halířem to nikdy nesmrdělo, na cigarety to nikdy nemělo a teď mi bude lézt do zelí. Dělá na ženský cukrbliky, maže jim med kolem huby, a ty mu na to letí jako mouchy na lep! Když před půlrokem přijel, povídám mu: ‚Ty, sviň plachty a Trudu nech bejt, nebo ti nabourám držku!‘“

Musel jsem ho přerušit:

„Co vy máte s Kurtem, pane Roštík, to je vaše soukromá věc. Mě zajímá, odkud pochází a co dělá?“

Roštík pohrdavě vyšpulil rty:

„Nemám páru, občane vyslýchající. Copak jsem s ním husy pásl? Já na něj po dobrým, protože mám měkký srdce. Tak tedy sbalil svejch pět švestek a odtáhl… Ale po ňákým čase zasejc. Byl zase zpátky! Tak mu znovu povídám: ‚Ty mi za Trudou nelez, a jestli nedáš pokoj, jak jsem už řek…‘ Tak on se zasejc sebral a jel pryč. Ale odkud jako pochází, občane vyslýchající, to nevím. Snad přijel od Anedauera. Nebo… a vůbec, na něho by si už dávno měly úřady posvítit. Jelikož…“

Následovala série nejvynalézavějších nadávek a pomluv. Roštík se zachoval k svému sokovi velmi nekavalírsky a potápěl ho jedna radost. Ale jenom naoko. Ve skutečnosti to dělal tak šikovně, že jsem se nedověděl nic určitého. Solidarita jako všude a jako vždycky – to zavazovalo. Mohl se po něm vozit jazykem, očernit ho, dobrého chloupku na něm nenechat, ale všechno, co řekl, mi nebylo víc platné než loňský sníh.

Z celého Roštíkova krasořečnického projevu, který trval kolem hodiny, jsem si vybral jenom dvě zajímavé věci. Zaprvé: Gabel, jak se šuškalo, byl v poslední době ve Štětíně a vrátil se odtamtud „nóbl voháknutej“, ale předtím „měl dycky dales“. A zadruhé: „On se vytahuje, že je z fajnový rodiny, ale jestli je to pravda, tak jsem já papež!“

Prakticky vzato byly tyto informace úplně bezcenné.

Před chvílí odtloukly hodiny osmou.

Přestal jsem skorem vnímat Roštíkův proslov. Přešel v hnusné, babské tlachání… Souhlasilo do puntíku, co mi o něm pověděli: ze je tlučhuba a že mu díky jeho vyřídilce všechno beztrestně projde. Byl z rodu těch, kteří – když je nechytnete za ruku a nepnstihnete při činu – budou se celé měsíce vykrucovat, dělat ze sebe šaška a z vyslýchajícího hlupáka.

Komediant! Vždyť celé to divadlo s fotografií a s tou jeho „přípravou k uzavření svazku manželskýho“ nebylo nic jiného než šaškárna! Prohnaný, všemi mastmi mazaný lišák, pasák a lump! Já bych se ti podíval na kobylku, rošťáku jeden, jen kdybych měl trochu víc času…

Prozatím mě zajímal především pohřešovaný inženýr Felix Kojro a – Kurt Gabel.

Zavolal jsem dozorce, aby si odvedl Graciána Roštíka zpátky do vězení. V tomto stádiu vyšetřování by se z něho dalo sotva víc vytáhnout. Truda byla stále ještě nedostižitelná a na výslech Svaté už bylo příliš pozdě.

Fonogram Hlavnímu velitelství, že jsme našli jízdenku Felixe Kojra, svědčící o tom, že zahynul zde, a nikoli ve Štětíně, zakončil můj první pracovní den ve Vratislavi.

Příštího dne mě očekával rozhovor se Svatou.

3

Anděla, zvaná Svatá, třetí ze čtyř postav vratislavského polosvěta, mi nebyla na rozdíl od Gabla, Roštíka a Trudy zcela neznámá.

Zpočátku, když ji naši milicionáři vídávali večer a potom i za dne v nádražních halách a na nástupištích, domnívali se, že bydlí někde u Vratislavi a dojíždí podobně jako spousta jiných mladých děvčat do práce. Chovala se slušně, nikoho neobtěžovala, mužů si nevšímala. Jestliže o ni některý projevil zájem a snažil se navázat s ní známost, odbyla ho krátce a hrozila dokonce – jak se to stalo jistému seržantovi – milicí! Trvalo několik týdnů, než přišli kolegové z nádražního komisařství na to, že je to stará škola Dlouhého Jakuba!

Dlouhý Jakub byl v prvních poválečných letech jednou z těch osobností, o které projevovala krakovská a vratislavská milice mimořádně živý zájem. Tento docela hezký, ba dokonce vznešeně vyhlížející muž s černou kovovou hůlčičkou se stříbrnou rukojetí, kterou, mimochodem řečeno, mistrně ovládal, nikdy nepošpinil své prsteny vyzdobené ručky prací. Hlavním zdrojem jeho příjmů bylo kuplířství. Kde a jakým způsobem sháněl „zboží“– o tom by mohli lidé, kteří ho blíže znali, napsat celé romány. Nit dobrodružného života Dlouhého Jakuba přetrhl v devětačtyřicátém roce, přesněji řečeno někdy na předělu mezi devětačtyřicátým a padesátým rokem jeho sok, o něhož se potom na základě mé obsáhlé a příslušně motivované zprávy patřičným způsobem postarala prokuratura.

V této zprávě se hovořilo mimo jiné i o Svaté.

Během vyšetřování jsem se dověděl od jednoho z vyslýchaných, že Svatá vděčí za svůj přídomek tomu, že si ji Jakub „vypůjčil“ z nějakého kláštera. Že celá povídačka o vypůjčení byla vycucána z prstu, nemusím snad ani připomínat. Ale protože jsem chtěl přijít věci na kloub, navázal jsem spojení přímo s Andělkou.

Jako každá žena, která se dostala na šikmou plochu, snažila se mi zprvu namluvit báchorky o zlých rodičích; potom, když vyšlo najevo, že ti, jež vydává za své rodiče, nemají o její existenci ani potuchy, začala pro změnu básnit o zlé maceše a ještě horším otčímovi. Když se i z tohoto tvrzení nakonec vyklubala lež, přišla na to, že by se mohla vydávat za Němku.

Smyšlený cizí původ mě konečně přivedl na správnou stopu. Podařilo se nám zjistit, že se opravdu zdržovala nějakou dobu v jednom německém klášteře v Dolním Slezsku, kam se dostala za války jako dcera neznámé venkovské rodiny, vyvražděné pravděpodobně při vyhlazovací akci v tak zvaném Generálním gouvernementu. V tomto klášteře žila Anděla čili Svatá až do roku 1945.

Právě do té doby spadal počátek proslulých výprav Dlouhého Jakuba. Objížděl kláštery, které čekaly na repatriaci do Německa, kde se nevydával za nikoho víc a za nikoho míň než za – představitele mise Polského červeného kříže. Tato neexistující mise měla za úkol hledat ztracené polské děti. Jak jsme zjistili, „objevil“ Dlouhý Jakub celkem šest dítek ženského pohlaví. Když se aféra provalila a podnik, organizovaný v Krakově, byl odhalen, přesídlil Dlouhý Jakub natrvalo do Vratislavi, kam přestěhoval i Svatou. Protože se mu během oněch rušných dní ztratila, vyzvedl si ji od jednoho známého jako svou snoubenku.

Za to, že nakonec ze všeho tak hladce vyvázl, měl co děkovat vynikajícím schopnostem některých krakovských advokátů a tomu, že mu žádná z jeho svěřenek nechtěla přiložit polínko. Byl v očích svých oveček samozřejmě dobrodincem a oficiálně se vydával za jejich bratrance.

Taková byla situace až do chvíle, kdy neočekávaná smrt učinila konec činorodého života Dlouhého Jakuba. Jakmile Svatá ztratila oporu, začala upadat. Střídala jednoho ochránce po druhém, až nakonec zakotvila na vratislavském nádraží. Je samozřejmé, že jí nebylo možno nic dokázat. Občasné konflikty s milicí končily vždy po předepsaných osmačtyřiceti hodinách propuštěním.

Této staré známosti se Svatou jsem měl co děkovat, že můj dnešní rozhovor s ní probíhal téměř v přátelském ovzduší.

*

Bylo devět hodin ráno.

Záměrně jsem postavil židli před psací stůl, a místo abych jí kladl stereotypní úřední otázky, začal jsem spíše klábosit. Připomněl jsem jí ledabylým tónem zašlé krakovské časy, nadhodil, co se dělo později ve Vratislavi ještě za života Dlouhého Jakuba i to, co potkalo později jeho nástupce.

Svatá mhouřila oči v bezstarostném úsměvu, pročesávala si trvalou, čistila špínu za nehty zápalkou, vytaženou z popelníku, a chovala se docela jako doma. Potkat ji na ulici, nikdo by do ní neřekl, že je to rafinovaná, všemi mastmi mazaná lhářka, i když mi neušlo, že za ta léta trochu upadla.

Svým zevnějškem – měla švih a pěknou postavu – připomínala spíše prodavačku z nějakého menšího obchodu nebo číšnici z podřadné restaurace. Čas od času – jak ji tomu naučil ještě Dlouhý Jakub – přijímala naoko nějaké zaměstnání. Ani jednou ji nevyhodili z práce. Propuštěna bývala vždy pro nemoc anebo pro svou potřeštěnost. Jak to dokázal Dlouhý Jakub, že „pracovala“ k jeho spokojenosti, zůstává jeho záhrobním tajemstvím.

„… poněvadž to byl opravdovej chlap,“ vzpomínala nyní s upřímnou lítostí a vážným spodním tónem v hlase. „Och, kdybyste věděl! Já už dala dvakrát na modlení za jeho duši. Strýček Jakub byl opravdu moc hodnej člověk. Takoví už nechodí po světě. Kdepak! Takoví lidé se už nerodí. Já vím…“

Stejně hodný byl však i ten druhý „bratranec“, odsouzený k trestu smrti za zavraždění Jakuba, což Svaté naprosto nepřekáželo v tvrzení, že „oba jsou určitě v nebíčku“! Její etické a mravní představy byly toho druhu, že by i tomu největšímu znalci myšlenkových pochodů podobných existencí zůstal nad nimi rozum stát.

Dovolil jsem jí, aby se do libosti vypovídala, protože jsem spoléhal na to, že v řečnickém zápalu – neviděli jsme se hezkých pár měsíců – vyžvaní věci, které jsem chtěl vědět.

Když se letmo dotkla rvačky na nádraží, rozpovídala se o Graciánu Roštíkovi. Vydávala jej samozřejmě za svého snoubence. Kavalírsky za ni platil, „lidi na něho dali“ a „dovedl dělat pána“. Kdyby byla věděla, že se Roštík vrátí, určitě by nebylo došlo k té ostudě na nádraží s „tím Gablem“.

Během několika minut se mi podařilo vytáhnout ze Svaté všechny vedlejší podrobnosti, celkem nedůležité pro případ Felixe Kojra. Pokud se týče Kurta Gabla, získal si její sympatie svou „záhadností“, hned jak se objevil na scéně nádražního života.

„To víte,“ svěřovala se mi tajuplně, „jiní si furt honí tričko. Že prý se dostali do malérů jenom nešťastnou náhodou, a až budou dědit, že si budou žít jako grandi. Vykládají, že se potom přestěhujou někam jinam a sem že budou jezdit vlastním bourákem… Gabel mlčí, ale když se na jednoho podívá, hned mu běží mráz po zádech. On je pořád zticha. Já sama nevím, jak s ním ta Truda může vydržet! Je to stejný, jako byste si držel doma nebožtíka!“

Z toho by vyplývalo, že Svatá není spřáhnutá s Gablem. Gabel pekl zřejmě s Trudou, jenže ta stále nebyla nikde k nalezení. Již předtím jsem se dověděl od vratislavských kolegů, že Svatá a Truda žily spolu v nejlepším přátelství a podnikaly společně exkurze do tak zvaného „Opičího háje“ a na vratislavské Křiky…

„Protože tam je, abyste věděl, takovej klid. Je tam hodně laviček, takže si člověk má kam sednout,“ šveholila zrovna Svatá. „V létě kvetou stromy, šelestí listí, ptáčkové zpívají. A když prší, může se člověk schovat v kapličce a aspoň nezmokne…“

To, že sama, bez vyzvání, začala básnit o Křikách, mě vážně znepokojilo. Se soudruhem náčelníkem pátracího oddělení jsme si přece již řekli, že pokud Felix Kojro dorazil vůbec do Vratislavi, poslední stanicí, na kterou se dostal živ a zdráv, jsou pravděpodobně vratislavské Křiky… Prozatím jsem se rozhodl pro vyčkávací taktiku. Ať mluví…

Rozplývala se nadšením nad krásou přírody na hřbitově, což spojovala se svým náboženským cítěním. Její vlastní „soukromý“ světeček neměl nic společného se světem normálních lidí… Žila po svém, podle své vlastní „filosofie“ a cítila se přitom dokonale šťastná.

„Truda je taky nábožensky založená a Gabel jak by smet,“ dověděl jsem se v nejneočekávanějším okamžiku. „Jednou jsem vám přišla do Trudina bytu a vidím je, jak se spolu modlí, ale radši jsem hned vypadla, abych jim nepřekážela…“

Pohlédl jsem na ni. Blesklo mi hlavou, že snad Gablovy zločiny dospěly tak daleko, že dostal výčitky svědomí a hledal klid tam, kde ho nalézali i jiní známější zločinci.

Jakmile jsem jí dal cigaretu, dostala lepší náladu a rozpovídala se naplno.

„Gabel bude nejspíš hrozně nábožnej. Takoví chlapi o ženský moc nestojí. Jenom aby se neřeklo: dobrý den a nashledanou. A v jednom kuse mlčí…“

„Ale hrozně nábožní lidé by asi nepraštili slušného člověka pro nic za nic přes hlavu,“ poznamenal jsem chladnokrevně, protože jsem uznal za vhodné dát konečně jejímu klábosení patřičný směr…

Nepochopila narážku, ale přesto odpověděla na mou poznámku uraženým pohledem. Má netaktní poznámka přerušila útek jejího dětinského blábolení. Nebyla to úmyslná ani rafinovaná nechápavost. Že nepochopila, nebylo tak dalece zásluhou jejího rozoumku, jako spíše jakéhosi prvotního instinktu, který větřil nebezpečí. Instinkt vymezoval hranici tomu, co ještě smí říci a co si musí nechat pro sebe. Tuto hranici nepřekročila doposud ani o krůček. Mým úkolem bylo přetáhnout ji na druhou stranu. Snažil jsem se udělat to pokud možno jednoduše a nenápadně. Vytvořila se mezi námi dosti paradoxní situace; byl jsem do jisté míry jejím zpovědníkem, důvěrníkem, který nepatřil ani do toho, ani do tamtoho tábora; nebyl jsem nepřítelem, kterého by se musela obávat, ale ani přítelem, kterému by se mohla se vším svěřit.

Nakonec jsem podnikl docela cílevědomý výpad a otázal se jí:

„Pověz mi, Andělko, jestli Truda a Gabel nikdy nelitují těch, které oddělávají na hřbitově? Tobě jich taky není líto?“

„No dovolte!“ ohradila se co nejenergičtěji. „Tohle já nikdy… Co vás to napadá! Já jenom tak, no… když chce jít někdo na procházku, když má nějaký trápení. A vůbec, já o tom nic nevím. A hrozně mě mrzí, když se o něčem takovým doslechnu.“

„A mrzelo by tě taky, Andělko, kdyby Truda a Gabel nějakého člověka oddělali a my toho chlapíka našli dočista mrtvého?“

Chvíli se rozmýšlela. Ale nakonec dospěla k názoru, že by měla tuto otázku zodpovědět. Tón rozhovoru dosud nevybočil z mezí vzájemné mlčenlivé dohody.

„Taky by mě to mrzelo, kdyby Truda a Gabel,“ odpověděla pomalu. „Ale oni by to neudělali! Oni jenom… když si chce někdo popovídat…“

Stále jsem neměl jistotu, zda ví něco nebo docela nic. Nebo zda, jemně řečeno, nedělá ze sebe neviňátko a ze mne blázna.

Maje stále před očima to, co nepochybně potkalo Felixe Kojra, odhodlal jsem se k další otázce:

„A když jsi byla před několika dny večer na Křikách, neslyšela jsi náhodou nějaké podezřelé zvuky, jako by tam někoho oddělávali…? Vykládáme si tu jako staří kamarádi. To bys mi přece mohla klidně říci… Nestarám se o to, jak žiješ a vůbec… Já proti tobě nic nemám, Andělko. A nebudu mít nic tak dlouho, dokud se nedovím, že jsi do něčeho namočená a že je to ve skutečnosti docela jiné, než mi tady vykládáš…“

Pociťoval jsem při těchto slovech tak trochu výčitky. Vždyť jsem, logicky vzato, schvaloval životní filosofii Dlouhého Jakuba a jeho etické normy! To by přece bylo základní nedorozumění! Ale Svatá se cítila příjemně polichocena. Brala vše, co jsem řekl, smrtelně vážně. Ozvala se starostlivým tónem:

„No, když jsem byla jednou večer na Křikách, tak jsem něco slyšela. Ale nebyla to Truda ani Gabel,“ dodala s výhradou. „Určitě to byli docela jiný lidi. A sama nevím, kdo to mohl bejt. Víte přece, jaká tam chodí pakáž! Ó, prosím, já vůbec nejsem jen tak nějaká! Když jste znal strýčka Jakuba, tak to budete jistě vědět. Ale že by hned po ňáký mele našli mrtvolu? O tom jsem teda vůbec neslyšela. Že tam byl křik, to vím, ale mrtvej? Lidi by o tom museli mluvit…“

Zarazila se, a protože zachytila můj zpozornělý pohled, dala se neočekávaně do smíchu.

„Venku je takový hezký ráno, sluníčko svítí a my si tady vykládáme o takovejch ošklivejch věcech… Copak nedovedete hezky mluvit se slečnama?“

Asi jsem nedovedl… A pokud se týče jejího návrhu, že bych se jí mohl drobet dvořit, to už bylo trochu moc!

„Já bych šla hned na procházku, kdyby mě pustili… Ale takhle? Nevím, co ty poldíky vůbec napadlo? Vy jste aspoň inteligentní a hezkej… Ani na ulici by do vás nikdo neřek…“

Přerušil jsem tyto pochybné poklony.

„Na tobě, Andělko, záleží, jak dlouho si tady posedíš. Jenom na tobě. Už jsem ti řekl, že proti tobě nic nemám. A ostatní, pokud je mi známo, taky nic proti tobě nemají. Ale dovedla bys mi teď ukázat místo, kde jsi slyšela v noci ten křik?“

„Co bych vám je neukázala, když vám na tom tolik záleží. Ale já vážně nic nevím. A potom mě hned pustíte, viďte?“ zazněl pohotový a rezolutní protinávrh.

„Potom“ jsem ji mohl opravdu s klidným svědomím propustit. Řekla, co věděla. Snad se skutečně tehdy večer objevil na scéně Gabel, jemuž přes všechno Andělčino ujišťování pomáhala Truda? A snad oním křičícím mužem byl právě Felix Kojro?

Chtěl jsem si to bez meškání ověřit.

„Počkáš zatím v kanceláři, Andělko, a já objednám vůz,“ řekl jsem odváděje ji na chodbu. „Přece bychom nejeli tramvají!“

Něčeho takového se nenadála. Na její tváři se rozlil výraz ohromení a blaženosti.

„Že vy se taky musíte dycky blejsknout!“ vyklouzla jí z úst nadšená poznámka.

Rozhodl jsem se, že ji propustím na Křikách, jakmile mi ukáže dějiště případné tragédie. Předtím ovšem jsem se chtěl dohodnout s náčelníkem pátracího oddělení o případném pozdějším dohledu nad Svatou. Nebylo vyloučeno, že celá čtveřice má ještě nějaké další společníky, kteří by mohli Svatou po jejím návratu vyhledat, aby vyzvěděli, co a jak.

Když jsem kolegovi náčelníkovi vylíčil průběh rozhovoru se Svatou, byl chvíli na pochybách. Ale když rozvážil všechna pro i proti, přikývl nakonec:

„Opravdu. Takhle to bude nejlepší… To by mohlo jedině urychlit spád událostí. Není vyloučeno, že nám Svatá ukáže zrovna to místo, kde zavraždili Kojra.“

I kdyby se má výprava se Svatou na Křiky nesetkala s očekávaným výsledkem, nic by se nestalo, protože jsem stejně neměl nic na práci. Truda stále ještě nebyla k nalezení a Gabel mlčel. Reakce na zkonfiskování Kojrova saka a bot – veškerá žádná. Zmínil se jedině dozorci, že je koupil od nějaké neznámé vetešnice na trhu.

Poděkoval jsem náčelníkovi za svolení.

Citroen už čekal před budovou a dozorce právě podával Svaté letní plášť, za který by se nemusela stydět žádná módedáma. Přehodila si jej přes ramena, a protože jí právě vrátili její krášlicí náčiní, začala se zuřivě pudrovat a líčit si rty.

„Hotovo? Tak tedy jedeme, Andělko. Chtěla ses provětrat, tak se tedy provětráš,“ řekl jsem pobízeje ji, aby už konečně sestoupila se schodů.

Vyslovila přání, abych „spustil“ dolů okénko, aby prý bylo ve voze víc vzduchu a ona se mohla dívat ven… Naštěstí byla jedna klička uražená. Usadil jsem ji úmyslně na té straně a já usedl tam, kde řidič stáhl okénko. Nesla to velmi nelibě a udobřila se teprve tehdy, když jsem jí vysvětlil, že podle pravidel bontonu sedí muži vždy po levé straně.

*

Jakmile jsme před hřbitovní bránou vystoupili z vozu, vzala mě Svatá pod paži a začala se ke mně tisknout, jako bych byl při nejmenším jejím nastávajícím. Protože jsem věděl, že se jí jinak nezbavím, snažil jsem se uniknout z trapné situace tím, že jsem si zapálil cigaretu. Držel jsem ji v pravé ruce a každou chvíli přikládal ke rtům, při čemž jsem mával paží jako větrný mlýn.

Hned za bránou nás ovanulo ticho, obvyklé na všech hřbitovech. Vál lehoučký letní větřík, čas od času ospale zapípal nějaký pták, unavený vedrem, šumělo listí na stromech i na divoce rozrostlých keřích, které stále víc a víc zahalovaly stopy války, tu i onde ještě patrné, a běsnění hřbitovních hyen.

Stejně jako všude jinde řádili i zde v prvních poválečných letech zlatokopové a jiní odborníci na vykrádání rakví a otupování ncbožtíků. Po nich nastoupili směnu hledači barevných kovů. O jejich „svědomité“ práci svědčila vyrvaná písmena a kříže na náhrobcích, ulámané věnce a jiné ozdoby, odlévané či vyřezávané z mosazi nebo z bronzu. Jako první padly hřbitovním hyenám za oběť měšťanské kaple a teprve ve druhém sledu přišly na pořad náhrobky a hrobky. Těch byly na Křikách stovky a snad i tisíce…

Na místo hyen, které zde kdysi po nocích řádily, vyzbrojené lucernami, tyčemi, lopatami a síty na prosévání země, nastoupily v poslední době – maškary. Hřbitov na Křikách byl ideálním dostaveníčkem různých podezřelých a zvrhlých živlů, místem, kde si vyřizovala zločinecká spodina složité účty: byl to jejich klub a současně druhý domov.

Neměl jsem naprosto v úmyslu zpovídat Svatou, nezajímala mě nijak její „milostná“ dostaveníčka. Kromě toho jsem silně pochyboval, že by mi pověděla jediné slůvko pravdy. Záleželo mi na jedné jediné věci: chtěl jsem přijít na stopu člověka, který zmizel ve Štětíně a který se podle všech známek pravděpodobnosti octl nějakým zázrakem zde.

Jisté bylo, že se na Křikách před několika dny opravdu něco podezřelého dělo. Okrskář, který byl v těchto končinách na noční obchůzce, povšiml si neobvyklého ruchu u hřbitovní zdi, ale nepodařilo se mu nic zjistit… Stále stejná historie. Buď přepadený záletník mlčel, protože se styděl, anebo mlčel proto, že už nemohl mluvit…

Jestliže Svatá nelhala, byla zrovna někde nablízku. Slyšela ohlas nějakého zápolení… Právě proto jsem ji přivezl na Křiky. Chtěl jsem nyní její vyprávění konfrontovat s topografií hřbitova.

Pokud se v prvních minutách zdálo, že je omámená zelení, sluncem a chladivým stínem, a zaražená, když jsem jemným způsobem projevil nechuť k jejím důvěrnostem, tak se nyní, jakmile jsme vkročili do postranní aleje, změnila k nepoznání.

Jako by do ní vstoupil nový život. Štěbetala bez přestávky, jásala nadšením nad krásou přírody, zastavovala se před náhrobky a ptala se, který bych si pro sebe vybral. Hrozně ji zajímalo, zda by mi lépe vyhovoval náhrobek železný – tamhleten kamenný či onen mramorový?

Velké prostorné kaple starých vratislavských patricijů ji zanechávaly naprosto chladnou. Snad proto, že byla sama jako kůl v plotě, že neměla příbuzné? Zato promlouvali k její duši plačící andělé, blesky rozvrácené kmeny betonových stromů, bílé alabastrové či sádrové postavy cherubů… Ale ze všeho nejdůležitější byla zlatá písmena. „To je přece tak krásný a bohatý,“ – kdežto železné desky „rezavějí na vzduchu“ a po čase se úplně rozpadnou.

Zatímco jsem ji nenápadně pozoroval a nechával ji mluvit, co jí slina na jazyk přinesla, přemýšlel jsem v duchu o duševních obzorech lidí jejího druhu. Dalo by se očekávat, že jejich duševní život bude primitivní, prostinký a nekomplikovaný, že starost o zítřek a normální lidské vědomí, že jednou to všechno musí přece skončit, nebude lechtat jejich mozkovou kůru, nebude je znepokojovat, a že vědomí vlastní existence a ta maxima, vyrytá na kterémsi náhrobku – „tempus currit“ – že jsou určena především pro intelektuály. Ani zdání. Měla pro to cit i pochopení jako každý kulturní člověk. Ale činila to v mezích svého ptačího rozoumku, vyznačených vírou ne tak v křesťanský, jako spíše v pohanský záhrobní život.

Když spatřila na vnější straně kterési gotické kaple emailované fotografie starších i mladších členů rodiny jakéhosi tajného rady, upadla skorem do extáze… Tento výtržek z ikonografie společnosti, která se dávno odebrala ke svým předkům a jejíž hmotné bytí již dávno splynulo se zemí, ji inspiroval k velmi zdvořilé poznámce. Pověděla mi více méně toto:

„A vy, kdybyste umřel, taky byste se tak hezky vyjímal na porcelánový fotografii. Lidi by se na vás aspoň podívali. Ale tak, když jde člověk po ulici, ani se za ním neohlídnou. V životě to není to, co tady. Tady si člověk připadá jako v biografu nebo na Výstavě znovuzískaných krajů. Měli by sem ještě dát houpačku nebo nějaký ten kolotoč a vozíky se zmrzlinou…“

Nepřestával jsem v duchu žasnout nad jejími nesmyslnými nápady. Stále méně jsem rozuměl jejímu chování; bylo v něm cosi záhadného. Nedalo se žádným způsobem sloučit s její téměř dívčí postavou a s lesklýma, radostí rozzářenýma očima ve štíhlém oválu zardělé tváře. Rozplývala se nadšením nad naší společnou výpravou na hřbitov, radovala se jako dítě, kterému dovolí jít s dospělými na procházku do lesa. Kdyby ji někdo pozoroval a neslyšel její slova a zvuk jejího poněkud křaplavého hlasu, byl by přesvědčen, že má před sebou zamilovanou studentku.

Mezitím jsme odbočili z postranní aleje vpravo, ale po chvíli jsme přišli do téže aleje a skorem na stejné místo, kde mi před několika minutami oznámila, že takový bílý, kamenný osamělý náhrobek s vytesanými růžemi by mi padl jako ulitý.

Nepřerušoval jsem ani slovem vodopád stále zřejmějších nesmyslů, jimiž mě zahrnovala, když tu mě najednou napadlo, že tady něco neklape. Mé podezření se brzy potvrdilo; octli jsme se totiž na místě, kde začala naše pouť, tak bohatá na různá psychologická překvapení.

Když jsem se jí v jisté chvíli přímo otázal, zda je to ještě hodně daleko, zůstala překvapením stát.

„Vždyť vás celou dobu vedu na to místo, co jsem vám o něm říkala. Ale vy jste moc nedočkavý. Hned to bude…“

Zatím však nic nenasvědčovalo tomu, že to „hned bude“ a že jsme už docela blízko.

Do chudší části hřbitova, sloužící za poslední příbytek prostým lidem, jistě již dávno nikdo nezavítal. Stezky, po nichž jsme nyní stoupali, byly zarostlé trávou, která úplně vyplnila uličky mezi hroby; keřů a křoví, jimiž se Svatá prodírala s obratností kočky, se lidská noha jistě dávno nedotkla. Plašili jsme jenom ptáky a klopýtali stále častěji o nečekané překážky.

Svatá se zastavovala téměř před každou omšelou náhrobní deskou, před každým více či méně shrbeným křížem. Trhala divoce rostoucí květy, odhazovala je, jakmile uviděla hezčí, a vůbec se chovala jako dítě na nedělním výletě.

Nakonec mě to už začalo opravdu znepokojovat. Bylo skorem vyloučeno, že by se dal někdo vylákat až sem, a k tomu ještě v noci, aby se dal až takhle nachytat! Rozhodl jsem se, že jí povím pár slov od plic, a tak jsem spustil vyčítavě:

„Slíbila jsi mi, Andělko, že mi ukážeš místo, kde nějací lidé, které samozřejmě neznáš, nařezali nějakému chlapíkovi. Úmluva platí. Až mi to místo ukážeš, pojedeš rovnou domů. Couráme tu aspoň hodinu a ty mě vláčíš všude, jen ne tam, kam bys měla. Buď uvidím místo, o kterém jsi mi říkala, nebo si to pohasíš zpátky do vězení…“

Odpověděla jásavým výkřikem, že vidí v křoví ptáčka, že ten ptáček bude určitě kanárek, který uletěl z klece, a začala se hrozně rmoutit, „že ho sovy určitě v noci spapají“. Ale když viděla, že to s tou výhrůžkou myslím vážně, dodala:

„A na to místo hned přijdeme. Jenomže já vás vedu kratší cestou.“

Jsem přesvědčen, že neexistovala delší a klikatější cesta.

Šla celou dobu přede mnou; v jistém okamžiku, když uběhla kus napřed, mě napadlo, že chce utéci, a proto jsem také přidal do kroku. Ale byla to jenom honba za nějakým motýlem – honba přes hroby a náhrobní desky, která připomínala spíše skoky kamzíka než běh aspoň trochu normálního lidského tvora. Skončilo to samozřejmě potlučeným kolenem a ulomeným podpatkem, který si hbitě spravila pomocí nějakého odlomeného ornamentu, jehož použila jako kladívka.

V příští čtvrthodině jsme vstoupili do jedné navštěvovanější aleje. Ale kde, v kterém místě obrovské hřbitovní plochy leží to jsem samozřejmě nevěděl. Už dobrých pár minut jsem se přestal orientovat. A byl jsem si jist, že ani ona to neví… Mnoho nechybělo a byl bych si začal vyčítat, že jsem lehkověrně naletěl.

Ale vtom jsme objevili hřbitovní oddělení, které se zdálo docela dobře zabydlené. Ve slunci se třpytily zbytky rozbitých lahví, pohozených na schodech nějaké pobořené kaple, v trávě se povalovaly dvě či tři plechovky, útržky novin, krabičky od cigaret a nějaké vybledlé hadry.

„Tak už jsme tady,“ ozvalo se tiché, jaksi rezignované konstatování.

Pohlédl jsem na ni. Byla pořádně unavená. Viděl jsem, že má dost prohlídky i „tahání mé maličkosti za nos“. Odhodila plášť na schůdky, posadila se na něj a objala rukama kolena.

„Bude to nejspíš tady,“ opakovala stejně lhostejným hlasem jako předtím.

Pět či šest metrů od nás se červenala mezi křovinami napůl sesutá hřbitovní zeď, k níž běžela v trávě vyšlapaná stezka. V témž okamžiku se ozvalo v těsné blízkosti řinčení tramvají, stejnoměrný dusot koňských kopyt, zvonících po dlažbě, nepříjemný, ucho zraňující rachot traktorů a klaxony aut…

„Nejhezčí je to tady, když svítí měsíc. Jéje, koukněte, ty mřížované dveře vrhají dovnitř stín, dalo by se na tom hrát na školku.“

Obrátil jsem hlavu; půlka železných dveří kaple byla vyvrácena z pantů. Jejich druhá část, připomínající úzký žebřík, se povalovala na zemi a byla téměř úplně zarostlá trávou. Betonová podlaha kaple nehřešila čistotou. Několik cihel, naskládaných na sobě, nahrazovalo zřejmě židle.

V této chvíli a v této situaci nebylo ani pomyšlení na to, že bych mohl zahájit jakékoliv pátrání. Co bych si počal se Svatou? Dohodli jsme se na velitelství, že ji odvezu přímo domů, kde ji už měl očekávat někdo, kdo bude v příštích hodinách sledovat každý její krok… Kromě toho bylo poblíž kaple nakupeno tolik kamenných náhrobků, že by stejně jeden člověk nedokázal prozkoumat terén. K tomu by bylo zapotřebí světel, provazů a několika párů rukou, kamenné desky by se musely odvalit a vnitřek hrobek prozkoumat. Když jsem se vydal se Svatou na procházku, netušil jsem, že hřbitov bude tak rozlehlý. Třebaže mě vodila křížem krážem zarostlými stezkami, kterými lidská noha dávno neprošla, byl jsem si dobře vědom, že zde budou jiná, podobně navštěvovaná místa jako u této kaple, místa nočního života maškar, jejich hodů a tajemných obřadů. Prohledávání těchto míst by zabralo jednomu člověku dobrých několik týdnů času.

Svatá zatím okusovala stéblo trávy a lhostejně se rozhlížela kolem.

Mlčel jsem.

Po chvíli mi navrhla, abych si sedl. Místo odpovědi jsem jí nabídl, že chce-li se vrátit domů autem, mohu ji svézt; víc času už nemám, musím se vrátit.

Nezajímaly mě vůbec podrobnosti – kde a co viděla oné noci, odkud to pozorovala. Byl bych vzal jed na to, že se od ní stejně nic kloudného nedovím, protože pokud by mi něco řekla, stejně by to byl při její bujné fantazii pouhý výmysl. Chce prostě ze všeho co nejladněji vyváznout a ještě by mě mohla nějakým falešným tvrzením uvést na falešnou stopu.

Zaváhala chvíli, ale vyhlídka na příjemný a dokonce velmi čestný návrat domů nakonec zvítězila. Zvedla se poměrně rychle a tu jí najednou vyklouzlo:

„Řval jako pavián a utíkal! Když lezl přes tuhle zeď, tak se mu trampky jenom míhaly ve světle měsíce!“

Tato slova provázel jakýsi podivný smích zadostiučinění.

„Kdo? O kom vlastně mluvíš?“ zeptal jsem se s předstíraným nezájmem, abych ji nevyplašil.

„No ten blázen, kterej sem občas chodí. Ten, co mu nařezali…“ Felix Kojro nebyl „blázen“ a „nechodil“ sem občas… ale právě na to jsem čekal! Výprava se Svatou na místa věčného odpočinku přece jen přinesla očekávaný výsledek! Už jsem nelitoval ztracených dvou hodin.

Cítil jsem instinktivně, že muž, o kterém hovořila, neutekl! Je tu. Zůstal na hřbitově, protože už nemohl utéci. Nemohl utéci, třebaže k přelezení průrvy ve zdi, jíž jsme vyšli docela pohodlně na chodník, nebylo zapotřebí žádného akrobatického nadání.

Jak se dalo očekávat, dělilo nás pouhých několik minut od hlavní brány, u které zastavil řidič. Říkal, že se nás nemohl dočkat a že už měl obavy, zda se mi něco nepřihodilo. Chtěl už prý zalarmovat milicionáře z nejbližšího komisařství.

Rozjeli jsme se do středu města.

Nepřerušoval jsem mlčení Svaté a ani ona neměla v úmyslu mě rozptylovat další konverzací. Nedaleko domu, kde bydlela, už přecházel kdosi, komu neušel příjezd našeho citroenu. Pokynul významně hlavou…

Jakmile jsme vysadili naši cestující před domem, rozjeli jsme se přímo na velitelství.

Bylo třeba všechno připravit k prohledání místa, které mi ukázala Svatá. To zaprvé. Hledání bude zakončeno objevením mrtvoly Felixe Kojra… Pět či patnáct hodin, na tom už nesejde, nanejvýš mohu dát hlídat kapli, dokud nebude zmobilizována četa… A potom? Potom se už postarám o to, aby se Kurt Gabel přiznal… A když se nepřizná? Co když to nebyl on, když tam nebyla ani Truda – a Svatá opravdu nezná lidi, kteří mají na svědomí onu loupežnou vraždu…?

„Nehnu se z místa tak dlouho, dokud mi nenajdete Trudu,“ prohlásil jsem náčelníkovi pátracího oddělení, kterého jsem potkal před budovou velitelství.

„A co Svatá?“

„Předpokládám, že něco ví. Byla při nějakém přepadení. Ale jestli je to stejný případ, jaký vyšetřujeme, to se teprve ukáže!“ Tyto výhrady mě napadly, když jsem v duchu slovo za slovem probíral vyprávění Svaté – že to byl „blázen“ a že „občas chodil na Křiky“. Třebaže všechny indicie potvrzovaly mou domněnku, chyběla jistota.

Náčelník pátracího oddělení uznale pokýval hlavou a navrhl mi, abych dal prohledat hřbitov elévy vratislavské milicionářské školy.

Zatím jsem se šel naobědvat do závodní kuchyně. Usedl jsem v koutě, kde jsem úporně o všem přemýšlel, dokud mi nepřinesli oběd.

Když už došlo k setkání s Gablem, když už jsem mu slíbil, že na všechno přijdeme, ať chce či nechce – co teď dál…? I kdybych ho nakrásně zavedl na Křiky a přímo se ho otázal na podrobnosti přepadení, o němž mě povšechně, ale přesto dosti věrohodně informovala Svatá, bude nanejvýš dělat překvapeného. A i to jenom v nejlepším případě – kdyby se mi podařilo vytrhnout toho člověka z jeho otupělosti. Ale můj úkol je přece jiný. Musím si proklestit cestičku do duše Kurta Gabla. Rozbít skleněnou zeď, která nás dělí… Ten člověk mě rozčiloval a znepokojoval stejně jako tajemství záhadně zmizelého Felixe Kojra.

Kromě toho se musím pokusit vyzvědět co nejvíc od Trudy. Stůj co stůj musím vědět o Gablovi víc.

Dozorce, který si přisedl k mému stolu, mi právě oznámil, že Gabel se chová stejně zatvrzele a zamlkle i ve společnosti ostatních spoluvězňů.

„A dal bych krk na to, soudruhu kapitáne, že ten chlapík nám ještě pořádně zatopí,“ dodal „znalecky“, srkaje hlasitě zelnou polévku.

Svěsil jsem hlavu. Nedával mi zrovna nejlepší vyhlídky a já bych byl tak rád jel na dovolenou…

Jakmile jsem se vrátil do své pracovny, spojil jsem se s velitelem vratislavské milicionářské školy. Stručně jsem ho informoval, oč jde, a on téměř ihned svolil, že na příští den zmobilizuje většinu svých žáků. Důkladného prohledávání hřbitova – pátrání po jediném člověku – se tedy zúčastní dvě stě třicet lidí.

Utřídil jsem si ještě poznámky a již již jsem se chtěl odebrat do hotelu, abych si trochu odpočinul, když na mém psacím stole zazvonil telefon.

„Truda! Celá a zdravá, jakož i vášnivě toužící poznat kapitána Gleba, kterého dychtivě očekává, aby mu zodpověděla všechny otázky, podává právě osobní data!“

V radostném a vzrušeném hlase náčelníka pátracího oddělení se mísila zřejmá ironie s nepochopitelnou rozjařeností. Nakonec se nezdržel a oznámil mi vítězoslavně, že se stal šťastným otcem dvou statných kluků.

Když ode mne přijal srdečné blahopřání, odevzdal sluchátko dozorčímu důstojníkovi, který mě stručně informoval, za jakých okolností byla Truda zajištěna.

„Přiveďte ji ihned ke mně!“ naléhal jsem netrpělivě. Myslel jsem si, že do večera budu mít ve všem jasno. Truda je určitě nějakým způsobem zapletena do loupežného přepadení Felixe Kojra!

Aby mi rychleji uběhl čas, začal jsem pročítat protokoly z prohlídky bytů Trudy a Svaté. U první z nich byl – mimochodem řečeno – hlášen Gracián Roštík.

Prohlídka nepřinesla nic zajímavého, až na dva snímky neznámých osob – muže a ženy – kteří nevypadali na to, že by pocházeli z okruhu známých Trudy a Svaté, a v Trudině bytě – nápadného množství dětských hadříků. Snímky bylo třeba identifikovat podle razítka podniku, v němž byly pořízeny, kterýmžto úkolem jsem pověřil hned prvního dne vyšetřování jednoho z mladších kolegů. Pokud se týče hadříků, většinou obnošených a zcela bezcenných, daly mi hodně látky k přemýšlení. Truda přece neobchodovala veteší, ani se nezabývala sběrem starých textilií pro Sběrné suroviny… Že by měla dítě?

Vyptával jsem se na to hned prvního dne po příjezdu do Štětína, ale jak náčelník pátracího oddělení, tak seržant z nádražního komisařství mi dali zápornou odpověď.

Zajímalo mě to, protože každá podrobnost mi přibližovala vyslýchanou osobu, dovolovala vykreslit si o ní obraz a v mnoha případech i pochopit objektivní, ne-li zásadní pohnutky jejího jednání.

Ale mnohem důležitější byla v tomto okamžiku okolnost, že Trudu zajistili na nádraží hned po tom, co vystoupila z vlaku, který přijel dnes v jedenáct ze Štětína. Ale z nádražního komisařství ji přivedli na velitelství teprve v poslední hodině… Tyto podrobnosti mi sdělil dozorčí důstojník až nyní, chvíli po telefonické zprávě náčelníka oddělení.

Když jsem si v duchu připravoval plán výslechu Trudy, řekl jsem si po uvážení, že tento moment, otázku, co pohledávala ve Štětíně, odložím na pozdější dobu. Neprozradím jí ihned, oč jde. V kanceláři jí určitě neřekli, proč byla zajištěna. Ať setrvává i nadále v přesvědčení, že se to stalo jedině kvůli oné výtržnosti na nádraží.

Ručičky na hodinách ukazovaly čtvrtou. Na chodbě se ozvaly známé šouravé dozorcovy kroky, provázené klapáním dámských střevíčků.

*

Minutu poté se dveře otevřely a v nich se objevila žena, tak zoufale hledaná po celé dva dny. Překvapila mě trochu, protože snímek, který jsme měli k dispozici, nevystihoval její postavu. Ve skutečnosti byla mnohem vyšší a statnější, než jsem předpokládal.

Kdyby se trochu jinak oblékla, kdyby neměla na sobě tak pomačkané a nápadné šaty, mohla by být pokládána za pokladní nějakého obchodního domu nebo za úřednici.

Vyzval jsem ji, aby usedla, a začal doplňovat její osobní data.

Dověděl jsem se, že se narodila jako dcera pastora v blízkosti Gross Wartenberg, čili dnešního Sicova. Matka byla Polka, také otec byl polského původu a kdysi se u nich mluvilo polsky. Teprve později, když – podle jejích slov – „nastoupil Hitler“ a když se bratři octli v SS, vstoupila Truda do Bund der deutschen Mädel, čili do spolku německých děvčat.

To jsem se dověděl již z prvních apatických, dosti slušnou polštinou pronášených odpovědí.

Tak vyhlíželo její curriculum vitae do roku 1939, do vypuknutí války. Další životní dráhu této „kollosal Graetchen“, jak jsem ji v duchu nazval, měly určit – rasistické teorie!

Nyní seděla přede mnou, žmoulala v rukou obroubený kapesník a uhlazujíc si vlasy očekávala další otázky… Pozoroval jsem ji po očku. Nemohl jsem pochopit, jak je to možné, že se právě ona dostala do Roštíkových rukou. Co mohla mít společného s tím cirkusákem a kejklířem?! Tento světem protřelý a na všechny rohy kovaný tlučhuba, zakotvený pevně ve skutečnosti, ve skutečnosti, z které tyl, jí mohl v nejlepším případě imponovat tím, že si v každé chvíli věděl rady, zatímco ona měla nepochybně potíže a nebylo pro ni lehké přizpůsobit se novým životním poměrům.

V její identifikační listině bylo napsáno: „V poslední době zaměstnána na státním statku u Olešnice…“ Je možné, že ji právě tam objevil. Navykládal jí různé nesmysly, slíbil jí – řekněme – nějaké výhodnější zaměstnání a přivezl ji sem. A potom se už nemohla vrátit, protože za sebou spálila všechny mosty. Asi se neměla ke komu vrátit a proč vrátit.

Tyto zcela vedlejší úvahy jsem si nechával na pozdější dobu. Přešli jsme k období války.

Poposedla si na židli, protože ji znepokojovaly sluneční paprsky, lomící se ve skleněném popelníku na psacím stole, napřímila se, a povzbuzována mými otázkami, pomalu se rozpovídala.

„No, tak my jsme tehdy (mluvila i o sobě v množném čísle) pracovaly v nemocnici, v Kattowitz, v Katovicích, u raněných jako švester. To trvalo rok. A tam nám bylo dobře. Potom matka a fater zemřeli brzy po sobě a jeden bratr prodal statek… Tak jsme jely do Schwarzwald, do hajmu pro děvčata. Tam byl Erholungsheim SS,“ dodala na vysvětlenou a zamyslela se náhle, jako by přivolávala v paměti události minulých let.

„Jela jste tam také jako nemocniční sestra?“ otázal jsem se, překvapen jejím náhlým odmlčením.

„No ano,“ ozvala se odpověď, „ale tam byla taky Erziehungsanstalt pro německá děvčata…“

Rozsvítilo se mi najednou v hlavě. Vždyť Němci zakládali za války různé tábory, které měly za úkol udržet či zlepšit čistotu arijské rasy. Vybírali jedince obou pohlaví podle zvláštních antropologických měřítek a snažili se vyrábět potomstvo, které by dokazovalo správnost nacistických teorií. Tato „kollosal Graetchen“ jistě padla do oka nějakému více či méně bláznivému nacistickému profesorovi…

„Tam, v tom Schwarzwaldu, jste asi bydleli ve stanech, na čerstvém vzduchu?“ otázal jsem se nazdařbůh, abych jí pomohl vysvětlit otázku. „Dělali jste tam různá tělesná cvičení, pořádali jste výlety do hor, do lesa, táboráky po setmění… A kromě toho vás lékaři pořád měřili, viďte?“

„Ano. To tam taky bylo,“ potvrdila po krátké úvaze.

„A potom?“

„Potom jsme my neměly děti, a tak nás poslali do Berlína na Funkenstelle der Luftwaffe… Musely jsme sloužit ve vojsku. Sloužily jsme tak dlouho, dokud nás nepřeložili do Breslau – do Vratislavi,“ rychle se opravila. „A tam jsme zůstaly až do konce války. A potom na tom státním statku u Olešnice…“

Další otázku jsem položil co nejopatrněji, abych nevzbudil její podezření, a zeptal se úmyslně nikoli na Gabla, nýbrž na Graciána Roštíka. Jak dlouho ho zná? Kde a jak se seznámili? Je pravda, že se s ní chce oženit, že je jeho snoubenkou?

Otázka ji neuvedla do nejmenších rozpaků. Ale s tím jsem mohl předem počítat. Roštík jí nejspíš vtloukl do hlavy schéma nebo dokonce přesný obsah pohádky, kterou mi pohotově vyzpívala. Zatímco se předtím zajíkávala a dlouho rozmýšlela, když měla sestavit odpověď, nyní ze sebe chrlila skoro jedním dechem:

„My jsme se sešli na tom státním statku u Olešnice. On tam přijel jako artist a my jsme se do něho zamilovaly. Tak jsme přijely sem k němu. A teď budeme mít svatbu.“

Co je svět světem, nestalo se dosud, aby pasák vymyslel pro svou svěřenku jinou odpověď. Po takových slovech musí i nejdůvtipnější soudce svinout plachty. Nikdo nemá právo rozbíjet manželství, překážet lidem v uskutečňování jejich životních tužeb – to je přece jasné jako den.

„Já vím,“ poznamenal jsem pokud možno klidně, abych ji vyvedl z rovnováhy. „Vím, jak ta vaše láska vypadala ve skutečnosti. Vy jste vyhledávala podnapilé chlapíky na nádraží a Roštík je potom zpracovával na Křikách či jiných místech. To je dokonce velmi vhodné zaměstnání pro dceru pastora. Řekněte mi, jak to bylo před několika dny? Jak je to vlastně s Kurtem Gablem? Vy a Gracián vykládáte, že vaším společným životním cílem je uzavřít v nejbližších dnech manželství. A přitom vám Gracián dělá scénu, když se objeví na nádraží Kurt, myslí si, že byste si třebas dala říct a že ho Kurt chce připravit o jeho největší životní ideál?“

Zvedla hlavu s předstíranou lhostejností.

„Kurt je můj – známý. On už tu byl. A s ním já jenom tak, na špacír…“

Skočil jsem jí do řeči:

„A byl Kurt s vámi před několika dny na Křikách?“

„Kurt?“ zamyslela se nahlas.

„Ano. Kurt. Mluvíme o Kurtovi a ne o Roštíkovi.“

„Ne, Kurt tam nebyl,“ pravila tónem, nepřipouštějícím námitek. „Kurt nechodí na Křiky na špacír. Nevím, kdo tam tehdá byl…“

„Kdy?“ naléhal jsem, protože jsem si všiml, že se z jakéhosi nevyzpytatelného důvodu zarazila.

„No, my jen tak… Nevím, kdy. Nerozumím.“

Buď se chytře stáhla zpět, vymlouvajíc se na nedostatečnou znalost polštiny, nebo doopravdy o ničem nevěděla. Kousl jsem se do rtu. Že by si zvolila stejnou taktiku jako Kurt Gabel? Všechno popřít?

V jejím chování však bylo něco znepokojivého. Něco, na co jsem v této chvíli nemohl při nejlepší vůli přijít. Jako by chtěla mluvit, ale nevěděla, může-li.

Úmyslně jsem se odmlčel, aby se sama ujala iniciativy.

„Kurt pracuje. V městě. On nosí zavazadla… Když se nakládají vlaky. My ho občas vídáme. Ne často,“ dodala po chvilce přemýšlení z vlastního popudu.

Smysl její odpovědi byl samozřejmě vypočten na Kurtovu obranu.

Otázal jsem se jí znenadání, zná-li Štětín a má-li tam nějaké známé.

Potřásla odmítavě hlavou.

Položil jsem jí touž otázku, kterou jsem formuloval jinak.

„Byla jste v poslední době ve Štětíně? A byla-li jste tam, tak proč?“

„Ne, my jsme tam vůbec nebyly,“ popřela opatrně, ale nesmlouvavě. „Po válce ještě ano. Teď ne.“

„Můžete mi tedy vysvětlit, jak jste přišla k jízdence ze Štětína – k jízdence s čerstvým datem?“

Po chvíli netečného mlčení se zmohla konečně na odpověď:

„My jsme neměly žádnou jízdenku. Kde se vzala? Podstrčili ji. My jsme žádnou jízdenku neměly.“

„Nevykládejte nesmysly,“ přerušil jsem ji rázně. „Nikdo nemá zájem na tom, aby vám podstrkoval nějakou jízdenku. Tu jízdenku jste měla u sebe, když jste byla zadržena…“

„Kdybychom měly jízdenku, nešly bychom přes poštu, ale hlavním východem,“ vytasila se s novým argumentem, trvajíc na svém.

Narážela tím na okolnosti, za jakých byla zajištěna. Popírala nezvratnou skutečnost. Zmizela z Vratislavi na dva dny; detektivové prohledali všechny vratislavské brlohy, ale bezvýsledně. Nikoho totiž nenapadlo, že by mohla jednoduše odjet z města, když předtím oklamala milicionáře, kteří ji eskortovali z nádraží na velitelství. Vrátila se až dnes, trochu unavená, a třebaže měla ve své kabelce platnou a jistě řádně zakoupenou jízdenku, pokoušela se vyjít na ulici poštovní halou. Členové nádražního komisařství Občanské milice měli právě službu v oddělení zahraničních zásilek, v němž docházelo ke krádežím. Tak došlo k neočekávanému setkání s Trudou. Při osobní prohlídce nebylo objeveno nic podezřelého, nic, co by mohlo být vodítkem pro další pátráni.

Nic, doslova nic z celé té historie ani z toho trojúhelníku – „kollosal Graetchen“, Roštík a Gabel – jsem nemohl pochopit. Oč tu vlastně jde? Vždyť tato trojice udržuje nejpřátelštější styky! Třebaže si Roštík na Gablovi pořádně vypláchl hubu, dělal to jen naoko. Jeho výpověď stejně jako Trudino prohlášení měly jedině odvrátit od Gabla pozornost.

Zvedl jsem se. Rozhodl jsem se přerušit výslech, protože v tomto okamžiku by nemělo nejmenší cenu v něm pokračovat… Vždyť mi stejně všechno vyzpívají zítra ráno, až je zavezu na hřbitov na Křikách a ukážu jim mrtvolu Felixe Kojra.

Významně jsem pokrčil rameny a otevřel dveře na chodbu. Truda vyšla přede mnou. Bylo vidět, že jen s námahou zachovává klid. Svěřil jsem ji dozorci a nenápadně přikázal, aby zabránil případnému setkání Trudy s Gablem a Roštíkem. Je možné, že přivezla ze Štětína nějakou důležitou zprávu a bude ji chtít jednomu nebo druhému sdělit.

Dozorčí důstojník mi vyřídil mezitím vzkaz detektivů, kteří sledovali Svatou. Od chvíle, kdy se vrátila z vězení, nevytáhla paty z domu… Gabel se choval stále stejně netečně a neprojevil nejmenší chuť k rozhovoru se spoluvězni. Nepohnul ani brvou, když mu jakoby mimochodem oznámili, že je Truda pod stejnou střechou jako on… Naproti tomu Roštík, kterého se to všechno vůbec netýkalo, učil své spoluvězně, kapesní zlodějíčky, kouzelnickému umění.

Tak vyhlížela celková situace ve chvíli, kdy jsem se chystal odejít do hotelu, abych si odpočinul po pracném dni.

Bylo sedm hodin večer – pátý den od zmizení Felixe Kojra a třetí den od mého příjezdu do Vratislavi… Cestou do hotelu jsem probíral v duchu všechny nevyjasněné události. Ani Truda, ani Svatá neopustily kritického dne město. Ve dnech, kdy zmizel Kojro, potloukaly se večer co večer po nádraží, jak bylo zjištěno… Řekněme tedy, že Gabel sledoval Kojra již ze Štětína. Přijel sem za ním, případně spolu s ním, a zde pak došlo k loupežné vraždě… Ale na druhé straně, kdybychom přijali tuto hypotézu, bylo by třeba vysvětlit, proč vlastně jezdil Felix Kojro ze Štětína do Vratislavi? Co ho k tomu přimělo? Snad Gabla znal a stal se obětí jeho vyděračství?

Na výsost nepochopitelné však bylo chování Svaté… Stejně nepochopitelné jako Trudino popírání… Zastavil jsem se před hotelem. Zmocnil se mě náhlý neklid. Dal by se vyjádřit otázkou: Proč se mi tak lehce podařilo získat od Svaté informace, na kterém místě došlo k případnému přepadení Kojra?

V téže chvíli přede mnou zaskřípěly brzdy služebního citroenu z městského velitelství. Dozorčí důstojník vyskočil na chodník, běžel ke mně a oznámil mi tlumeným hlasem:

„Za čtvrt hodiny vám jede vlak, kapitáne! Před pěti minutami nám telefonovali ze Štětína. Vylovili Kojra z kanálu!“

Musel mi opakovat tuto přímo neuvěřitelnou zprávu ještě jednou, nemohl jsem to hned pochopit. A hned se otázal, zůstává-li v platnosti plán zítřejší prohlídky hřbitova.

Odpověděl jsem, že ano. Když jsme už čtyřlístek Gabel, Roštík, Truda a Svatá „rozvrtali“, pak je třeba vyšetřit všechno do důsledku.

Ujednali jsme si s dozorčím důstojníkem, že mě zastoupí při prohlídce hřbitova na Křikách (s ohledem na radostnou událost v rodině náčelníka pátracího oddělení) a že mě bude o jejím výsledku informovat telefonicky.

Přiběhl jsem na nástupiště v poslední chvíli, když už se štětínský rychlík rozjížděl.

4

Zástupce velitele, s nímž jsem se rozloučil před pouhými třemi dny, mě očekával tentokráte před štětínským nádražím. Tvářil se prapodivně. Třebaže časné slunné jitro a osvěžující vánek ze zátočiny nalaďovaly spíše optimisticky, měl v očích melancholii; vypadal, jako by ho potkalo nějaké osobní neštěstí.

Zahrnul jsem ho ihned otázkami, jak a co. Ale on ani neodpověděl a jenom mě pobídl, abych nasedl do jeho zbědovaného vozu.

„Pojedeme do mléčného baru. Povím ti všechno až u snídaně…“

Spustil startér a pomalu se rozjížděl do kopečka. Minuli jsme několik stanic, které byly jako vždycky zrána obležené houfem lidí připravených k útoku na přeplněné tramvajové vozy, a pověděli pár slov od plic jedné distinguované dámě, která se podle ženského zvyku hnala zbrkle přes ulici a roztancovala se zrovna před naším vozem, takže jsme museli zprudka přibrzdit.

Kamarád měl vztek na sebe, na mne a vůbec na celý svět…

Když jsme se posadili ke stolku s koflíky horkého mléka, přejel si rukou po zarostlém, nevyspalém obličeji, a srkaje hlasitě mléko, začal mluvit:

„Vyplaval včera v poledne těsně před elevátorem. Vylovili ho sítí… Švédi nebo Dánové. Ale to není důležité… Zpočátku měli podezření, že je to nějaký opilý námořník. Ale přístavnímu kapitanátu nedošlo žádné hlášení… Za hodinu ho odvezli do Ústavu soudního lékařství… Obličej už není k rozeznání, ale jinak všechno souhlasí! Je to on!“

Zmlkl, zabloudil bezděčně pohledem do šálku, v němž se topila moucha, a zeptal se nesvým hlasem:

„Přivezl jsi jeho kennkartu?“

Lhostejně jsem přikývl:

„Ano. Mám ji s sebou v aktovce.“

„To je moc dobře,“ prohlásil zamyšleně. „Bude moci zkontrolovat papilární čáry… Řekl jsem ti už, že je v ústavu na Pohodní? Včera jsme jeho ženě raději nic nevzkazovali, proč ji ještě dobíjet? Nespala by celou noc… Teprve dnes jsme k ní poslali lékaře ze střediska, který ho léčil… Vždyť víš, takové věci se musejí dělat lidsky a trochu delikátně… A my jsme všichni – řezníci.“

Mávl rukou a zvedl koflík ke rtům, stále zamračený a vzteklý jako devět kozlů. Po chvíli pokračoval:

„Kojrova žena už tam určitě bude. Pohřeb se nedá odkládat. Ostatně, všichni z kanceláře ho poznali. Poznal ho taky doktor ze střediska… A přišel jsi vůbec na něco tam ve Vratislavi?“ otázal se s nevalným zájmem.

Potřásl jsem hlavou.

„Tak prosím. Copak jsem ti neříkal, že to nebude žádná legrace? Nechtěl jsi věřit. Teď to vidíš!“ zamumlal škodolibě.

Byl by rozvíjel svůj monolog aspoň hodinu, kdybych mu nebyl začal líčit ty tři dny, prožité ve Vratislavi. Hlavní důraz jsem položil na výpověď Svaté. Bylo zřejmé, že to, co mi sdělila, se časově shodovalo s nějakým jiným, dosud nezjištěným přepadením a loupeží na Křikách… Elévové vratislavské milicionářské školy prohledávali od rána hřbitov. Kolem poledne mi měli sdělit výsledky akce… Felix Kojro byl sice nalezen ve Štětíně, ale tam, ve Vratislavi, zůstaly určité stopy, usvědčující vrahy, protože, jak to dokazovala Trudina cesta, jejich spojení se Štětínem bylo nesporné.

„Pokud se týče možnosti, že Kojro dojel do Vratislavi a tam byl zavražděn, to pokládám za vyloučené,“ vyvracel zástupce velitele mou domněnku. „Copak si myslíš, že by se někomu chtělo vozit ho už po všem z Vratislavi do Štětína? To za prvé. A za druhé, co se týče toho Gabla a Trudy, nevím to určitě, ale mám takový dojem, že tady u nás o nich nikdo neslyšel. Ačkoliv,“ zamyslel se na chvíli, „víš co? Je tu jeden takový vytáhlý starý Němec. Mám dojem, že ho budeš znát. Jmenuje se…“

„Myslíš Tobiase?“ napověděl jsem mu, abych pomohl jeho paměti.

„Ano, jmenuje se Tobias,“ přikývl a hned slíbil, že z pitevny zavolá na městské velitelství, aby zjistili, zda Tobias náhodou neodplul na moře.

Každá chvilka byla drahá. Chtěl jsem se setkat s Tobiasem ještě téhož dne. Není vyloučeno, že se od něho dovím o Gablovi něco víc. Vždyť mezi všemi těmi pochybnými informacemi, které jsme o něm získali, byla zpráva, že jezdil v šestačtyřicátém z Kozlí do Štětína s bárkami uhlí… Nalezením Kojrovy mrtvoly případ nekončil…

„Pojď už, pojedeme!“ rozhodl nakonec zástupce velitele a zvedl se od stolu.

Do Ústavu soudního lékařství na Pohodní jsme přijeli v půl desáté.

Dveře do předsíně byly pootevřeny. Kolem dokola se šířil pach chlóru, formalinu a jiných dezinfekčních prostředků. Na lavičce pod kaštany utěšoval lékař ženu nepříčetnou zoufalstvím. Neustále jí dával k nosu tampon s čpavkem a bylo vidět, že se snaží, jak může.

Jakmile nás spatřil, rozběhl se k nám.

„Tak už něco udělejte, pánové, pro všechny svaté! Ten člověk musí být ihned pohřben, jeho žena je zoufalstvím bez sebe! Už opravdu nevím, jak ji utišit!“

„Vezmeme mu jenom otisky papilárních čar a potom bude tělo vydáno rodině…“ pravil zástupce velitele tlumeným hlasem.

Zatímco bral z vozu kufřík s nástroji a já vytahoval Kojrovu kennkartu, ozval se jakoby z velké dálky rozechvělý hlas:

„Kennkarta je falešná… z okupace… To nejsou otisky jeho prstů…“

Obrátil jsem hlavu. Setkal jsem se s pohledem načervenalých, od pláče oteklých očí paní Kojrové. Bylo mi všelijak… Zástupce velitele již vstoupil do předsíně… Šel jsem za ním, když tu mě z ničeho nic napadlo otázat se lékaře:

„Vy jste léčil osobně inženýra Kojra? Znal jste ho dobře, pane doktore?“

Přisvědčil.

„Znal. Dva nebo tři roky. Operoval jsem mu dokonce loni slepé střevo.“

Přivřel jsem za sebou dveře.

„Doktor už podepsal protokol o pitvě přesně podle předpisu!“ dodal na vysvětlenou zástupce velitele.

Hned poté jsme vstoupili do kulaté místnosti, v níž se prováděly pitvy. Ředitel Ústavu soudního lékařství nebyl zrovna přítomen. Technik nám beze slova podal dva páry gumových rukavic… Hned potom otočil vypínačem lampy nad stolem… Pohlédl jsem na stůl, a tu jsem se najednou zastavil v pološeru… Zahlédl jsem něco, co mě zarazilo; prudce jsem se obrátil na technika:

„Podejte mi pinsetu!“

Technik hmátl za sebe a podal mi žádaný nástroj…

Horní trojka měla korunku z bílého kovu. Kromě toho jsem si všiml, že pětka a sedmička na protější straně jsou spojeny malým kovovým můstkem. Šestka chyběla. S podobným typem náhrady zubní mezery jsem se dosud nesetkal.

Zástupce velitele, stojící stranou, se na mne netrpělivě podíval. Nechápal jistě, oč jde.

Ze zahrady se znovu ozval srdceryvný hysterický vzlyk. Situace byla opravdu víc než napjatá… Vyběhl jsem kvapně z pitevny na dvůr, kde čekala nebožtíkova manželka.

Přistoupil jsem k ní, a nedbaje jejího pláče, otázal jsem se pevným hlasem, domáhajícím se nesmlouvavě odpovědi:

„Kde a kdy si váš manžel léčil chrup?“

Zmlkla a němě se na mne podívala. Nebyla schopna slova.

„Ale na tom přece nezáleží,“ poznamenal lékař, sedící vedle ní. „Určitě chodil do střediska…“

„Můj manžel nikdy netrpěl bolestmi zubů…“ ozvala se sotva slyšitelná odpověď.

Ještě rychleji jsem se vrátil zpátky do pitevny. To by souhlasilo – jizva na břichu, která vzbudila mé podezření od prvního okamžiku, byla rozhodně jiného původu než po operaci slepého střeva. Technik to zjistil během dvou minut. Slepé střevo bylo na svém místě!

Zástupce velitele, který sledoval můj pohled, svěsil náhle ramena. Pochopil…

„Tomu nedopečenému chirurgovi bude třeba říci, aby si příště přečetl protokol pitvy, než ho podepíše, a aby si jaksepatří prohlédl mrtvolu,“ řekl jsem, odhodiv zlostně rukavice.

Technik mezitím přistoupil ihned k psacímu pultu, na němž ležela kniha pitevních záznamů, a namočil pero do kalamáře.

„Bude třeba vyškrtnout jméno a na jeho místo napsat NN,“ poznamenal zástupce velitele.

Vyšli jsme z pitevny.

„Pojedete s námi domů, paní Kojrová. A vy, pane doktore, si zatím prohlédněte své… vyoperované slepé střevo! Pokud je mi známo, nezná medicína jediný případ, aby někomu narostlo nové slepé střevo za jeden rok!“ vypálil jsem na adresu mladého lékaře a klidně si zapálil cigaretu.

„To není váš muž! Jak je možný takový omyl!“ dodal radostně zástupce velitele.

Museli jsme ji vzkřísit a potom ji skorem zanést do vozu. Mladý lékař, který ji doprovázel, upadl do strašlivých rozpaků. Byl úplně zdrcen. Hleděl na mne schlíple jako hromádka neštěstí.

*

Nebyla to bohužel jediná záhadná mrtvola, objevená toho dne. Jakmile jsme dopravili paní Kojrovou domů a přijeli na velitelství, spojili jsme se s Vratislaví.

Akce milicionářské školy, probíhající od samého rána, byla korunována kladným – ovšem v uvozovkách – výsledkem. Na hřbitově na Křikách, nedaleko místa, které mi ukázala Svatá, bylo v křoví objeveno tělo muže neznámého jména a bydliště.

Rozhodně to není Kojro… Vyšetřování je v proudu.

„Doufám, že se nám podaří něco zjistit do vašeho návratu, soudruhu kapitáne,“ informoval mě dozorčí důstojník z Vratislavi, „ale pro začátek vám už mohu sdělit jednu důležitou a asi velmi zajímavou okolnost: mrtvola byla nalezena v sousedství hrobky s nápisem ‚Familie Gabel‘.“

Odložil jsem sluchátko. Tento nečekaný objev byl dalším důvodem, který mě nutil k tomu, abych vyhledal Tobiase ve Štětíně! Smluvili mi s ním schůzku na druhou hodinu. Blížilo se k polednímu.

Po odeslání fonogramu do Varšavy, v němž štětínské velitelství zrušilo včerejší příliš ukvapenou zprávu, jsem se rozhodl, že pomohu kolegům při zjišťování totožnosti „NN“ odpočívajícího na Pohodní.

Fotograf pořídil před chvílí podle našich instrukcí několik snímků. Nyní nás očekával další úkol; ukázat snímky místním zubním lékařům a otázat se jich, co o nich soudí.

Nejdříve jsme se vypravili se zástupcem velitele do ambulatoria Domu námořníka, kde si mořští vlci z různých částí zeměkoule dávali občas do pořádku chrup. Tam nám však, bohužel, nedovedli nic určitého povědět. Zbarvení kůže NN svědčilo o jeho evropském původu, ale podobný typ můstků byl v Evropě – jak jsme se dověděli – něčím výjimečným.

Teprve po čtvrthodince vyšlo najevo, proč lékařský personál Domu námořníka nedovedl určit původ můstku. Příčina byla jednoduchá: můstek pocházel ze země, která leží jenom podle Shakespeara za mořem! Byla to specialita stomatologické kliniky Karlovy university v Praze!

Tuto informaci jsem získal náhodou od jistého soukromého zubního lékaře, který nám navíc prozradil, že se setkal s podobnou technikou protetické náhrady u zaměstnanců československého svobodného pásma.

Stačilo ověřit si jeho sdělení dotazem v kanceláři pásma… NN přestal být rázem neznámý, dostal ihned jméno a příjmení. Zmizel před několika dny. Jeho českoslovenští kolegové neuvědomili o jeho zmizení ani Občanskou milici, ani Státní bezpečnost a zaslali pouze zprávu československým úřadům. V souvislosti s tímto případem měla přijet do Štětína zvláštní komise z Československa.

Vysvětlení bližších okolností této tragické smrti jsem již přenechal zástupci štětínského velitele. Rozloučili jsme se nedaleko Přístavní brány a já se pomaloučku loudal směrem k Valům. Dělila mě ještě hodina od setkání s Tobiasem.

Usedl jsem v parčíku před muzeem a začal v duchu probírat současný stav vyšetřování. Celá ta neočekávaná zápletka na Pohodní a celý ten falešný poplach, který mě přivedl do Štětína, všechno to se mi v té chvíli zdálo docela normální, s čím se dalo předem počítat. Prostě o jednu komplikaci víc! Komplikaci, která nejenom neposunula vyšetřování ani o krůček vpřed, ale naopak, všechno ještě víc zamotala.

Zahynul člověk! Zahynul Felix Kojro! Všechny známky nasvědčovaly tomu, že byl zavražděn! Měli jsme jeho průkaz i služební legitimaci, jeho oblek, ba i jízdenku, svědčící o tom, že jel vlakem – ale jinak – docela a naprosto nic!

Bzučely včely, sbírající med na nedalekých záhonech. Pod návrším, nad kanálem, vřeštěli rackové. Kousek níž se odrážel od břehu „Piast“; touto lodí jsem měl před třemi dny – po vyřešení celého případu, které mi nemělo zabrat víc než pár hodin času – odjet do Miedzyzdrojů.

Teď se roztahuje v mém pokoji v Miedzyzdrojích nějaký pan X či Y. Povaluje se celý den na sluníčku, napájí se v kavárně kávou, která byla určena pro mne. Flirtuje místo mne s tou tajemnou kráskou, s kterou bych se byl seznámil na pláži – nebo taky ne. Plave daleko do moře proti všem předpisům Pohraniční stráže a zdravého rozumu. Vláčí se po celém ostrovu Volínu a nestará se o to, zda ho tam rádi vidí či ne. A vůbec – dělá ty nejodpornější věci pod sluncem.

Ale přesto všechno – říkejte si co chcete, člověk má přece tu svou práci rád! A vůbec, je hrozně zajímavé pozorovat lidi z této branže, kteří nejedí, nespí, nemají kdy se oholit, a kdyby je někdy nepřivedl k rozumu náčelník, zapoměli by snad na celý svět, jak jsou zaujatí svou prací. Jednomu soudruhovi z Hlavního velitelství se to nedávno přihodilo. Řešil nějaký zapeklitý příklad a tak se do něho pohroužil, že málem zapomněl na vlastní svatbu. Kdyby mu plukovník nepřenechal svůj vůz i s pořadím u závodního holiče, byl by nestihl ani druhý termín!

Ale nepřijel jsem přece do Štětína, abych se tu zabýval nedůležitými a zcela nevhodnými úvahami o bezpečnostní službě. Rozlenivělý vzduchem a sluncem, pohlížel jsem lhostejně na „Piasta“, který brázdil vodní hladinu v hloubi přístavu, vyplouvaje na volné prostranství zátoky, a přemýšlel jsem ne tak o vlastní práci jako o lidech, kteří mi stále a stále křížili cestu.

Někteří z nich, i když jsem se s nimi setkal poprvé v životě, mi připadali jaksi povědomí, jako bych je znal od dětství – jisté typy lidí s jistými povahovými vlastnostmi se přece pořád opakují, byť s drobnými vnějškovými obměnami. Jiní zas byli pro mne vždycky cizinci a často mě překvapovali – jako například Svatá. A pak tu byli ještě jiní, jako Gabel – ale to se přihodilo jedině za války, nyní to byl případ ojedinělý, jediný svého druhu – kteří mě z nepochopitelného důvodu zraňovali, dotýkali se mě jaksi osobně… Při nich se mi stávalo, že jsem chvílemi pozbýval schopnost klidného a rozumného uvažování; místo shovívavosti vzbuzovali ve mně jeden z nejošklivějších citů, jaké znám: podezřívavost!

Ale znal jsem ještě jeden druh lidí; ti se nedali nikam zařadit, ty by nikdo nemohl zaškatulkovat – a to byli samotáři. Jedním z nich byl právě Tobias.

Pomalu jsem se zvedl s lavičky před štětínským muzeem a tu jsem zjistil k svému zděšení, že budou co nevidět dvě hodiny. Od místa schůzky s Tobiasem – byli jsme domluveni na druhou hodinu – mě dělily čtyři kilometry. Bylo třeba rychle seběhnout dolů, jet tramvají na nádraží a tam chytit nějaký taxík.

*

Minuli jsme poslední tramvajovou smyčku a po několika dalších minutách jízdy jsem vyzval řidiče, aby zastavil a vypnul tachometr. Ačkoliv Tobiasův domek byl od tohoto místa vzdálen dobrých několik set metrů, vystoupil jsem úmyslně dřív, abych na sebe neupozornil.

Na cestě do rybářské osady, která se táhla v dáli nad Odrou, ožívaly v mé paměti události z minulých let.

Poprvé jsem se octl v těchto končinách v srpnu nebo září 1945. V té době jsem byl přidělen do zvláštní skupiny, jejímž úkolem bylo hledat a zajišťovat hitlerovské zločince, kteří se dosud podle všeho ukrývali v západním pohraničí.

Jak tomu nasvědčovaly materiály zasílané z Norimberka a jak to potvrzovaly i výpovědi obětí, bývalých vězňů koncentračních táborů, pocházelo mnoho esesmanů a gestapáků z měst, městeček a vesnic Západního Přímoří. Všechno německé obyvatelstvo nebylo dosud odsunuto za Odru a v několika případech došlo hlášení, že se esesmani a gestapáci pokoušejí tajně překročit hranice. Vraceli se pro své rodiny i pro uloupené zlato a šperky, které tu za války někde zakopali.

Případ, který mě přivedl do Štětína v srpnu nebo září 1945, byl dosti složitý. Při pročítání výpovědí vězeňkyň z Ravensbrucku jsme narazili na jméno Lotti – patřilo jisté mladé esesmance. Vyznamenala se v posledních měsících před koncem války až neuvěřitelnou krutostí. Byla to podle prohlášení vězeňkyň bestie v lidském těle. Její pravé jméno však bohužel nikdo neznal. Věděli jsme jenom tolik, že pochází ze Štětína a že ji jedna bývalá vězeňka potkala v květnu v Berlíně.

Lotti se právě vracela domů. Protože k setkání došlo za velmi nepříznivých okolností, nebylo možno ji okamžitě zatknout. Vojenský nákladní vůz, vezoucí náhodné cestující a mezi nimi i Lotti, se právě rozjížděl. Ruská vězeňka si nemohla ihned vzpomenout, odkud ji zná, a když si vzpomněla, bylo už pozdě. „Regulovčík“ jí pověděl jenom tolik, že vůz je majetkem sovětské báze válečného námořnictva na ostrově Uznam.

Tyto informace byly tak zběžné, že nedávaly pražádné vyhlídky na úspěch, a nebyli bychom se o něj ani pokusili, kdyby v červenci nedošla vojenské misi v Berlíně zpráva tohoto znění: „Annemarie Netz, lagerführerka z Ravensbrucku, souzená v Magdeburku, prohlásila mimo jiné, že se Lotti nyní zdržuje ve Štětíně. Bližší adresa není známa…“

Z prohlášení Rusky i ze zprávy z Magdeburku vyplývalo nad vši pochybnost, že se Lotti zdržuje ve Štětíně. Proč právě tam, to jsme ovšem nevěděli. Když jsem zahajoval pátrání, znal jsem jenom docela zběžně popis její osoby a jednu dosti charakteristickou podrobnost, která mohla přispět k úspěchu akce – caprifolium, zimolez.

Lotti byla v Ravensbrucku správkyní zahradnictví a zvláště si prý potrpěla na květiny. Jednou, ve třiačtyřicátém roce, si přivezla z dovolené zimolez. Odstín květů byl neobvyklý, intenzívně modrý, přecházející za soumraku do fialová. Jedna vězeňka, povoláním inženýrka agronomie, podřízená Lotti, si zapamatovala esesmančino vyprávění, že prý všichni botanici ze Štětína chodili do zahrady jejích rodičů obdivovat pečlivě vypěstované květy zimolezu – kozího listu.

Musel jsem tedy zjistit především dvě věci: ve které zahradě ve Štětíně rostlo za války nejkrásnější caprifolium a kdo byl jejím majitelem. Ale kde hledat zahradu, obdivovanou znalci?

Bohužel, již první rozhovory s německými zahradníky, kteří dosud neopustili Štětín, zklamaly mé naděje. Na celé romantické a senzační historce s neobvyklým zimolezem nebylo zbla pravdy. Intenzívně modrý odstín nebyl v těchto končinách žádnou raritou. Lotti zřejmě přeháněla. Nikomu nebylo známo, že by se někde nablízku pěstovaly nějaké podivuhodné výstavní květiny. Získal jsem ovšem čirou náhodou dosti věrohodnou informaci, ale když jsem se tam přijel podívat – bylo to u Polic – zjistil jsem, že nejde o zimolez, ale o orchideje, které pěstoval ve skleníku jistý důchodce.

Teprve po několika dnech se mi podařilo vyzvědět od jedné staré německé zahradnice, která kdysi obchodovala květinami, že se hodně zimolezu pěstovalo v zahrádkách kolem Svěrčeva a před rybářskými domky nedaleko Glinek. Pokud se týče zahrádek, byla situace naprosto beznadějná, protože úplně zarostly plevelem a nikdo by navíc nedokázal zjistit, která komu náležela. Zbyly tedy Glinky.

Abych pravdu řekl, nezdálo se mi vůbec pravděpodobné, že by mi zimolez pomohl najít Lotti. Ale přesto jsem si jednoho večera před odjezdem do Varšavy zajel do Glinek.

Členové městského velitelství Občanské milice mě upozornili, že tam bydlí člověk, který je chodícím naučným slovníkem, pokud se týče znalosti místních poměrů, a že se jmenuje Tobias. Ujistili mě rovněž, že se na něho mohu s důvěrou obrátit. Podle toho, co o něm bylo známo, měl být pro mne poslední instancí.

Než jsem došel do jeho domku, což mi zabralo trochu času, protože jsem byl v těchto končinách cizincem, zapadl soumrak. Tobiase jsem doma nezastihl, byl právě v přístavu, ale jak mi sdělila jeho dcera, měl se každým okamžikem vrátit. Přijal jsem její pozvání, abych na něj počkal. Kuchyně, obložená bílými kachlíčky, zářila čistotou.

Pootevřenými okny vplouvala dovnitř ze ztemnělé zahrady vůně zimolezu. O té vůni jsme se brzy rozhovořili a mladá hospodyně mi pověděla, že zimolez – kozí list roste skorem před každým domem. Její otec má vlastní rybářský kutr a dostal od sovětského velitelství povolení k chytání ryb v zátoce a ona že je pak denně dodává do několika závodních kuchyní a zbytek rozprodává známým.

Mezitím se vrátil Tobias, tehdy již šedesátník, vysoký statný muž s šedými vlasy a modrýma očima. Můj příchod jej nijak nepřekvapil a hned se mě přátelsky otázal, zda jeho dcera Elza náležitě plnila v jeho nepřítomnosti povinnosti paní domu.

Přisvědčil jsem, a tak se mezi námi skorem od samého začátku rozproudil velmi srdečný rozhovor. Vysvětlil jsem mu upřímně a bez obalu, co mě k němu přivádí, ale o zimolezu jako o poznávacím znamení jsem se vůbec nezmínil, protože rostl i v jeho vlastní zahradě… Řekl jsem mu všecko, co jsem o Lotti věděl, jak vypadá a jaká zvěrstva páchala v Ravensbrücku.

Dospěli jsme svorně k názoru, že to není jen polsko-německý problém, ale uvážíme-li rozsah jejích zločinů, záležitost všech slušných lidí.

Pozorně naslouchal mému vyprávění a pokyvoval hlavou, zatímco Elza, která se pořád otáčela kolem kamen, po nás neklidně pokukovala. Její něžné dívčí rty vyjadřovaly holubičí dobrotu. Nebylo jí víc než dvacet let. Byla jedináčkem. Tobiasova žena – jak jsem se dověděl o něco později – zahynula při velkých náletech na jaře pětačtyřicátého roku. Do Štětína, kraje svého dětství, přesídlili až v době repatriace baltických Němců. Předtím žili na pohraničí Estonska a Lotyšska.

Všechny tyto podrobnosti z Tobiasova životopisu nebyly samozřejmě hlavním námětem naší večerní rozprávky. Tobias se o nich zmínil jenom mimochodem, když odpovídal na mé otázky.

Tak jsem se od něho především dověděl, že nikdy neslyšel o ženě, která by používala krycího jména Lotti, a kdyby tu taková byla, určitě by se o ní doslechl. A stejně by se o tom musela dovědět od sousedek Elza. Vždyť jen velmi málo německých žen sloužilo v SS. I za války si lidé na esesmanky ukazovali prstem.

Už po chvíli jsem se přesvědčil, že jsem na správné adrese. Viděl jsem, že Tobiasovi i jeho dceři mohu důvěřovat a že nikomu neprozradí, s jakým posláním jsem k nim přišel. Přes všechno zdání nás spojovalo společné přesvědčení, že jsou, že existují otázky, u nichž musí nevraživost mezi Němci a Poláky, rozjitřená za války na nejvyšší míru, ustoupit do pozadí.

Protože jsem se chtěl zdržet ve Štětíně ještě příští den, dohodl jsem se s Tobiasem, že mi zanechá zprávu na městském velitelství, kdyby se mu náhodou podařilo něco o Lotti zjistit.

Bylo kolem půlnoci, když jsem opouštěl Glinky, a po celou cestu do naší ubytovny ve středu města jsem vzpomínal na příjemný večer v pohostinném Tobiasově domku.

Celý příští den až do večera jsem byl zaměstnán vyřizováním formalit, které souvisely s likvidací jedné dosti rozvětvené bandy zlatokopů. Pátrání po Lotti bylo prozatím odloženo na neurčito. Od Tobiase nepřišla žádná zpráva, a tak jsem se už smířil s tím, že se do Varšavy vrátím s prázdnou, když tu, doslovně několik minut před odjezdem, zazvonil telefon.

Z kanceláře propustek mi vzkazovali, že jistý muž chce se mnou hovořit v nějaké velmi naléhavé věci. Byl to Tobias. Přišel na městské velitelství s nejnepravděpodobnější a nejneuvěřitelnější zprávou. Potřásal šedou hlavou, žmoulal v ruce čepici, mhouřil vybledlé oči a opakoval stále jedno slovo: „Elza! Elza!“ Na víc se nezmohl.

Teprve po několika minutách, již v kanceláři velitele, jsem pochopil, že žaluje vlastní dceru, že Elza a Lotti je jedna a táž osoba! Její nezvyklé chování předešlého večera, když jsem byl v Glinkách, v něm probudilo jakési strašné, zpočátku ničím neopodstatněné podezření. Mne samého nic nenapadlo, protože jsem ji příliš málo znal.

Včera kolem poledne Tobias předstíral, že odjíždí na rybolov a že se vrátí až příštího dne. Ve skutečnosti se schoval nedaleko domu v kůlně, která sloužila za skladiště dříví a různého nářadí, a pozoroval štěrbinou Elzu. Zpočátku myla nádobí od oběda. Potom, když byla přesvědčena, že už je daleko na moři, vzala lopatu a úplně rozkopala všechny keře zimolezu. Jakmile se setmělo, oblékla se, jako by se chystala někam ven. Zavřela dům a zamířila do kůlny. Tobias, schovaný za trámy, viděl, jak zakopává nějaké listiny… Sotva vytáhla paty, vykopal je – byla to legitimace SS a památník. Jenom s největším vypětím vůle se přinutil ke klidu. Setrvával poblíž domu. Čekal. Hodiny ubíhaly.

Teprve kolem půlnoci se Elza vrátila. Vůbec si nepovšimla jeho přítomnosti. Šla spát. Spala klidně, zatímco on pročítal v kuchyni její památník – nejodpornější dokument, jaký se mu kdy mohl dostat do ruky.

Nyní mu bylo všechno jasné. Vyšel z domu a chodil po ulicích, dokud se nerozednilo. Záhy zrána vytáhl z kůlny lano a vstoupil do kuchyně, jako by se právě vrátil z rybolovu. Elza – jako vždycky v tuto dobu – vařila kávu.

Zastavil se ve dveřích a zeptal se:

„Proč jsi zničila zimolez, Elzo?“

„Zimolez? Já o ničem nevím. A ty ses už vrátil, tati?“ odpověděla, jako by nerozuměla otázce.

„Pojď se mnou na dvůr, Elzo,“ vyzval ji rázně.

Otřela ruce o zástěru a následovala ho poslušně ven. Tehdy se na ni vrhl; srazil ji napřed k zemi, spoutal lanem a oněmělou překvapením a neschopnou odporu ji odvlekl do kůlny. Když se přesvědčil, že pouta drží pevně, zavřel dveře na visací zámek a podepřel je ještě několika trámy…

A nyní, když ovládl počáteční rozčilení, vyprávěl o tom všem klidně, jako by hovořil o něčem, co se ho naprosto, ale naprosto nedotýká… Potom mi odevzdal klíče od domu a oznámil, že teď doopravdy vypluje na moře. Poprosil jenom, abych později schoval klíče na smluveném místě, a odešel. Památník a legitimaci SS na půdě. V počátečním rozčilení a rozechvělosti na ně úplně zapomněl.

Ještě téhož dne započala série výslechů, na které jsem dlouho nemohl zapomenout.

Elza, jejíž koncentráčnický pseudonym zněl Lotti, byla v dvaačtyřicátém roce zverbována do sicherheistdienstu; v letech 1943 až 1945 plnila různé pomocné funkce v Ravensbrucku. Její zločiny, rekonstruované na základě jejího vlastního památníku, předčily i to nejhorší očekávání. Tobias neměl o ničem tušení; byl přesvědčen, že Elza byla nasazena jako úřednice ve zbrojařském průmyslu.

Proces skončil za týden.

Elza neboli Lotti vyslechla rozsudek netečně a vyslovila své poslední přání. Požádala prokuraturu, aby jí dovolila rozloučit se s otcem.

Ale ten nebyl dlouho k nalezení. Od okamžiku, kdy mi odevzdal klíče od domu a od kůlny, ustoupil úplně ze scény. Byl už zbytečný, a proto se vzdálil… Naši pozorovatelé, zdržující se v blízkosti domu, nám prozradili jenom tolik, že dlouho dělal pořádek v domě a pálil na zahradě její věci. Odstranil ji ze svého života – vymazal navždy.

Třebaže Lottiny zločiny byly tak strašlivé, že dlouho pronásledovaly účastníky přelíčení jako zlý sen, bylo její poslední přání Tobiasovi vyřízeno. Našli jsme jej nakonec s prokurátorem v jeho vlastním domě. Ale Tobias přešel poslední dceřinu prosbu naprostým mlčením.

Od pětačtyřicátého roku, kdy jsem se za něho zaručil vlastní hlavou – jiní to nemohli pochopit a přes všechny důkazy mu rovněž připisovali vinu – mi věnoval své přátelství. Snad vycítil, že jsem myslel nejenom na objektivní skutečnost, nýbrž i na něho, na to, že po ženině smrti mu zbyla už jenom Elza, a že to, co se stalo, postihlo především jeho, že to bylo neštěstí, které se snad nemůže s ničím jiným měřit.

Nyní, kdy nás dělilo od oněch událostí šest let, jsem ho opět vyhledal, aby mi byl nápomocen radou. Doufal jsem, že mi bude moci něco povědět o Gablovi a o Trudě, která zřejmě měla nějaké spojení se Štětínem.

Nemohl jsem se zbavit dojmu, jako by se Tobiasův dům, celkem typická přímořská stavba s křížovými vazbami trámů, obehnaná starým laťkovým plotem, propadla za ta léta do země… Po druhé straně, za dvorkem, který nebylo zpředu vidět, se tmavěl kanál. V dálce, v rybářském přístavu, vrčely dva či tři motory.

Celá krajina se nořila do nehybného, téměř mrtvého baltického poledne jako do parní lázně.

Prošel jsem vrátky a vstoupil do zahrady, do stínu nerodících již jabloní. Po stěnách domku, vystavených na pospas slunečním paprskům, se pnula vinná réva. Dveře byly zamčeny zevnitř. Tobias chodíval do přístavu stezkou, která vybíhala ke kanálu přímo z dvorku. Minul jsem záhony, na kterých kdysi Elza pěstovala květiny, a pak jsem zahlédl za hromadou uhlí nedávno spravovanou rybářskou síť, napjatou na tyči. Dvorek mě přivítal hluše, ale okna, jež byla po této straně otevřená, svědčila o tom, že dům není opuštěn. V závanu větru se ozval lehký skřípot zrezivělých veřejí.

Veden spíše instinktem nežli úvahou, zamířil jsem dál a obešel památnou kůlnu.

Tobias seděl hned za ní, u kulatého stolku, stojícího ve stínu. Po jeho obou stranách stály dvě práchnivějící lavičky, tonoucí v listech lopuchu. Neměl je kdo opravovat – a pro koho také?

„Na, und wie gehťs, Tobias?“ zvolal jsem, podávaje mu ruku, jako bychom se byli rozešli teprve včera.

Hovořili jsme spolu vždy německy.

Pomaloučku, zamyšleně obrátil hlavu. Jakmile mě poznal, nadzvedl se na přivítanou a tiše pověděl:

„Danke schön. Ich freue mich, dass du wieder zu mir kommst. Jsem rád, že jsi ke mně zase přišel… Posad se. Nemáš chuť na smaženou rybu? Je čerstvá. Ráno chycená. Usmažím ji za pár minut.“

Nechtělo se mi jíst. Ale kdybych měl hlad, určitě bych přijal jeho pozvání. Hovořili jsme přece spolu, jako by mezi námi nebylo rozdílu let, národnosti… Sešli se prostě staří přátelé. Přišel soused k sousedovi a pán domu má toho druhého ze srdce rád.

„Zestárl jsi, Tobiasi,“ odpověděl jsem zase já, usedaje proti němu po druhé straně stolku.

Zamžikal víčky. Přejel rukou keříčkovité obočí, husté jako úctyhodný kartáček na zuby, a odpověděl stejným tónem:

„I ty jsi zestárl. Žádnému z nás ta léta nepřidala…“ Usmál se, natáhl ruku po plátěné bundě, zavěšené vedle na kmenu, a vytáhl z ní emailované pouzdro s cigaretami.

Byla to nějaká památka z Rotterdamu nebo Haagu, koupená ještě před první světovou válkou. Na víčku se modral větrný mlýn a na stříbrné vnitřní straně byla vyryta data a názvy skorem všech baltických a evropských přístavů po naší straně Severního moře, kanálu La Manche a Atlantického oceánu. Navštívil je na svých toulkách mořem, ještě než zakotvil na pohraničí Estonska a Lotyšska. Poznal spoustu námořnických bazénů, skladišť a krčem. Pozoroval život a učil se od něho…

Při pohledu na jeho shrbenou stařeckou postavu, skloněnou nad stolní deskou, mě napadlo, že tento člověk je svým způsobem mudrc a v každém případě individualita. Odevšad si přinesl drobty vzpomínek, tváře lidí, vřavu událostí. A to právě utvářelo jeho vztah ke světu a k životu. Neklid ho hnal z místa na místo. Neklid se dal chvílemi vytušit z jeho chování, narážek. Hledal. Štval se z místa na místo. Patrně dospěl nakonec k názoru, že všechno poznal, pochopil, že všeho ochutnal, až tu najednou… Nikdy jsem s ním nemluvil o našem prvním setkání a ani jsem se nepokusil kdykoli se k němu vrátit. Nemělo by to vůbec smysl…

Seděli jsme jeden proti druhému, měřili se přátelskými pohledy a klidně pokuřovali.

„Žiju, jak vidíš. Chytám ryby. Někdy berou, někdy ne… Večer se dívám na hvězdy. Před svítáním obloha vždycky zšedne a potom se rozpálí jako ohnivá báň a rodí se den – po ránu přijde poledne a pak soumrak. Dlouhý a přátelský v létě, na podzim zamlžený, větrný, s četnými bouřemi. V zimě je den krátký, a proto i práce je těžká, ale zato se déle odpočívá.“ Tak mi vždycky odpovídal, mlčky, ale přesto výmluvně.

Po nedalekém úzkém kanálu plula vlečná loď, natřená patrně včera miniem, rozvlnila vodní hladinu a začala šelestit a pleskat v pobřežním rákosí.

„Tak co tě sem přivádí?“ otázal se, usmívaje se koutkem rtů. „Máš zase nějaké starosti?“

„Ano. Mám starosti…“

Pomalu, beze spěchu, spíše s humorem jsem mu začal vyprávět o svých trampotách, jak jsem měl jet zrovna na dovolenou a jak přišla zpráva o zmizení Felixe Kojra, vylíčil jsem mu výslechy ve Vratislavi a zkušenosti odtamtud, falešný poplach ze Štětína, až jsem nakonec přešel k záhadné postavě Kurta Gabla.

Zdálo se mi to všechno hrozně vzdálené a téměř neskutečné v té letní pohodě a tišině přímoří, kolébané lehoučkými závany větru a šelestící zelení, tak lahodné v azurové barvě vod a nesmírné oblohy…

Naslouchal pozorně… Povšiml jsem si v jednom okamžiku, že přimhouřil víčka. Když je opět otevřel, byly jeho oči skleněné, nehybně upřené na zátoku a na krajinu kolem ní, kde se slétali každou chvíli nad mělčinou dovádiví rackové.

„Pověděli mi ve Vratislavi, že Kurt Gabel jezdil ve čtyřicátém šestém roce po Odře s bárkami uhlí. Potom seděl ve vězení. Tři roky byl pryč. Ale třeba si ho někdo pamatuje z tamtoho období. Rád bych věděl, proč tady vlastně zůstal? Kde hledat příčinu, která ho přiměla, aby zůstal v Polsku – byla to naděje či víra ve štěstí, které ho tu očekává, nebo nenávist? Co před námi tají? Čím je mu Truda? Jaká pouta je spojují? Můžeš mi v tom pomoci, Tobiasi?“ vysypal jsem rychle ze sebe a odmlčel se, abych mu dopřál času na odpověď.

Tobias seděl chvíli nehnutě, jako by ještě chtěl sluchem zachytit zvuk odlétajících slov. Potom se náhle zvedl a tlumeně odpověděl:

„Já jsem už nikdy po tom s tebou o Elze nemluvil… Ty víš, jak je to kruté a jak to děsí. Myslel jsem, že je to všechno pryč. Ale patrně se toho nikdy nezbavím. Truda je Kurtovou ženou! A Kurt je synovec mé nebožky ženy! Jeho matka sem přijela ve čtyřicátém roce zároveň s námi. Potom se přestěhovala do Vratislavi. Tam ji hledej. A snad pochopíš. Víc nežádej…“

Odvrátil se ode mne a němě pohlížel na nedaleký široký kanál, na bazény, obrostlé zeleným rákosím, na kouř nákladních lodí, plavících se vpravo daleko na obzoru, i na nehybné stožáry, jež trčely hned za vrbovým křovím pod černým jeřábem.

Nyní jsem s ním mohl hovořit o všem, jen o tamtom ne. Pochopil jsem, že by každá další otázka zůstala bez odpovědi. A přece mě nesmírně zajímalo a znepokojovalo, co jsem v této chvíli tak náhle zvěděl a co bylo tak neočekávanou shodou okolností. Kdo je Gablova matka, která nyní žije, jak vyplývalo z jeho slov, ve Vratislavi? Co teď dělá? Čím se zaměstnává? Kde bydlí? Co znamenala slova, že snad pochopím?

Zmlkl, uklidnil se a na jeho tváři, ošlehané větrem a slanou vodou, se objevil opět výraz zamyšlení. Naklonil se poněkud a opakoval slova, která pronesl na začátku našeho přátelského, ačkoli pro něho nesnadného rozhovoru.

„Je poledne… Nemáš chuť na čerstvou rybu? Usmažím ji za pár minut…“

V jeho hluchém, tlumeném hlase se chvěl takový spodní tón, že jsem nemohl odmítnout. Vytáhl z kabátu krabičku zápalek, položil ji na kmen a zamířil na dvůr. Mlčky jsem jej následoval.

Vstoupili jsme do památné kuchyně. Tobias začal čile kuchtit. Vytáhl z kredence talíře, naplnil rychle primus, postavil na něj pánev a nalil na ni olej.

Za pootevřenými dveřmi, v hloubi sousední místnosti, bylo vidět jednu postel a vedle ní stopy po druhé…

Stál jsem ve dveřích předsíňky, opřen o veřeje.

Vyprávěl nyní, jak se připravuje ryba v estonských vesnicích, jak se smaží na mléku ve Finsku, jak do ní Dánové dolévají pivo, aby jí dodali pikantnější příchuť, a že Holanďané strouhají na pánev sýr. Před námořnickými krčmami v londýnském přístavu visí koše se solenými slanečky, můžeš se najíst dosyta a zadarmo, ale potom určitě vstoupíš dovnitř, abys uhasil žízeň. Zaplatíš za mošt, portské, pivo… piješ a pořád nemáš dost!

S talíři, na nichž ještě syčel tuk, jsme znovu přešli za kůlnu. Tobias nesl v druhé ruce velký kamenný džbán s kvasem. Mluvil o rybaření, o svých dávných cestách a o přátelích, rozptýlených jako články řetězu podél pobřeží Baltu.

Po čtvrthodince, když jsme si zapálili cigarety a smočili rty v kvasu, odmlčel se na chvíli a prohodil zamyšleně:

„Řekl jsi mi kdysi: hora s horou se nesejde, ale člověk s člověkem ano.“

„Ano, Tobiasi. A proto tady spolu sedíme…“

Zdálo se, že má pro dnešek dost. Když jsem pohlédl na jeho ústa, jež byla v této chvíli jakoby z kamene, padl i na mne pocit únavy.

Ani slovo už nepřešlo přes naše rty…

Vyprovodil mě kolem domu po stopách, které jsem vyšlapal přede dvěma hodinami cestou sem. Zastavil se u vrátek a naznačil rukou nejkratší směr k tramvaji, vzdálené odtud asi kilometr. Když jsem se po několika minutách ohlédl, vracel se zpátky na dvorek. Z vyvýšeného místa bylo potom vidět, jak dlouhými pevnými kroky, s bundou pod paží, míří k přístavu. Ještě chvíle, až nakonec jeho vysoká, lehce předkloněná postava úplně zmizela za vrbovým porostem.

Tobias! Jeden z nejpodivnějších lidí, s jakými jsem se po válce setkal! Tobias – člověk samotář!

Ale nebylo kdy na přemýšlení. Chtěl jsem si ještě před odjezdem do Vratislavi vyzvednout ve středisku, kde se Kojro léčil, kopii jeho karty. Po falešném poplachu s nepravou mrtvolou mohla být každá identifikační podrobnost pro budoucnost velmi důležitá.

5

Hned ráno – byl jsem opět ve Vratislavi – mě přivítal náčelník pátracího oddělení, celý nevyspalý a s kruhy pod očima. Bylo vidět, že v noci bděl spolu se svými zázračnými dvojčaty. Jak mi prozradili v kanceláři, vyprávěl o nich každému bez ohledu na to, zda to dotyčného zajímalo či ne, a nadýmal se, jako by při nejmenším inkasoval proslulý Rockefellerův milión.

Když jsme si stiskli ruce, začal jsem samozřejmě hovořit – o dvojčatech. Přešli jsme do jeho pracovny, kde jsem se přesvědčil, že své otcovské povinnosti pojímá smrtelně vážně. V pootevřené přihrádce měl schovánu knihu o výživě kojenců. Asi do ní potají nahlížel při jednání s návštěvníky, jak to dělávají školáci při vyučování.

„Nemáš, člověče, ponětí, jak je to děsně zajímavé,“ vysvětloval mi zeširoka. „Třetí den je třeba dávat po čtyřech lžičkách na půl litru, čtvrtý den pět, ale počínaje šestým dnem stejné množství až do dvou týdnů…“

Opakoval si to nahlas jako nějakou lekci, z které bude v nejbližší chvíli zkoušen. Dověděl jsem se, kolik vážilo dnes ráno první dvojče – to se znamínkem na rameni. (To jsem hrozně rád, že má to znamínko, protože jinak bychom si je mohli splést a dát pít tomu jednomu dvakrát a druhé nechat hlady.) Informoval mě, kolik bude pravděpodobně vážit druhé nemluvně zítra ráno a – jako každý mladý otec – pronesl řadu kritických připomínek na adresu tchýně… Teprve po deseti či patnácti minutách a po prohlášení, že „tobě se to taky může jednou šiknout, protože člověk nikdy neví“ – jsme se dostali k úředním záležitostem.

Jako první byla na pořadu má cesta do Štětína. Nepřivezl jsem s sebou vlastně žádnou zajímavější zprávu kromě dvou novinek – že Truda je Gablovou ženou a že zde má Gabel matku. Zjištění bydliště této ženy – o jejíž existenci neměli v přihlašovací kanceláři ani zdání – mohlo posunout náš případ vpřed.

Dohodli jsme se, že se na to zeptáme Roštíka, Trudy a Svaté.

Pak se zase rozhovořil náčelník pátracího oddělení a seznámil mě s událostmi včerejšího dne a zejména s akcí milicionářské školy na Křikách…

„Jsou tu celkem dvě věci,“ prohlásil stručně. „Pokud se týká té první, tu bychom si mohli vysvětlit hned, za chvilku o ní uslyšíš od instruktora školy, je zrovna na cestě sem. Mám na mysli muže, kterého našli na tom místě, jak ti je ukázala nedávno Svatá. Druhá věc se mi však zdá drobet složitější. Týká se náhrobku s nápisem ‚Familie Gabel‘. Ale řeč o vlku…“ rychle se zvedl, protože do místnosti právě vstoupil instruktor z milicionářské školy.

Po chvíli jsme opět seděli kolem psacího stolu, instruktor vytáhl zápisník a sdělil nám ve zkratce:

„Prohlídka Křiků trvala od páté hodiny ráno do dvou hodin odpoledne, protože to je, soudruzi, jak víte, město v městě… Prohledali jsme podle ujednání každý keříček. Muž, kterého jsme našli, byl notorický alkoholik. Příčina úmrtí – láhev s politurou – ležela vedle něho. V prvním okamžiku, když jsme ho viděli schouleného pod vrbou, pokládali jsme jej za kamenného anděla, jací občas zdobí hroby. Ústav sousedního lékařství zjistil, že smrt nastala bezprostředně po srdečním záchvatu jako následek otravy alkoholem.“

„To je docela určitě ten chlapík, o jehož útěku vyprávěla Svatá,“ poznamenal náčelník pátracího oddělení. „Svědčí o tom okolnost, že měl na nohou trampky. Ostatně, půjčím ti fotografii, abys ji mohl Svaté ukázat.“

„Kromě toho, abychom případ uzavřeli, mohu vám sdělit několik dalších podrobností,“ pokračoval instruktor. „Některá naše komisařství měla s tím člověkem v poslední době nemalý kříž. Trpěl přechodnou ztrátou paměti. Jeho rodina nás několikrát požádala, abychom po něm pátrali, protože s oblibou objížděl polské kraje. Jednou si zajel do Krakova, potom zase do Poznaně. Jednou ho dokonce našli v Gdaňsku. Ztratil se asi před třemi měsíci v Nové Huti, kde prý pracoval jako noční hlídač. Jakákoli záměna s Felixem Kojrem je naprosto vyloučena.“

Tato záležitost, pro nás celkem podružná, byla projednána za několik minut. Obrátili jsme pozornost na hrobku s nápisem „Familie Gabel“. Elévové milicionářské školy ji objevili čirou náhodou při zakreslování polohy místa, kde byla nalezena mrtvola.

Instruktor mi podal situační plánek i s protokolem, v němž podtrhl příslušnou větu červenou tužkou.

„Čekali jsme s tím na vás, soudruhu kapitáne,“ pravil. Předpokládal, že se tam budu chtít osobně podívat, protože jsem byl pověřen vedením pátrání.

Byl jsem mu za toto rozhodnutí velmi vděčný.

Tento náhodný objev stavěl Svatou a její chování do nového světla. Věděla, že nedaleko místa, kde pravděpodobně došlo k přepadení, je hrobka s nápisem „Familie Gabel“? Ale jaký cíl tím sledovala, že mě přivedla na stopu hrobky Gablů? Jenže stejně dobře možné bylo i to, že jsme se za své procházky octli v její blízkosti pouhou náhodou…

Uvažoval jsem o obou eventualitách, když tu mě najednou napadlo zeptat se instruktora, jakým písmem je na desce vyryt nápis „Familie Gabel“.

„Gotickým. Nápis pochází asi z konce minulého století,“ zněla stručná odpověď.

Požádal jsem instruktora školy, aby znovu zmobilizoval četu elévů. Ale předtím jsem si chtěl ještě pro jistotu ověřit, jak dalece cílevědomé byly informace Svaté před třemi dny.

Náčelník pátracího oddělení mi dal ochotně k dispozici citroena. Venku zatím začalo pršet, přehodil jsem si přes záda pláštěnku a oznámil, že se za půl hodiny vrátím.

Třebaže léto právě vrcholilo, zdál se tento den jako vypůjčený z podzimu. Jenom tu i tam, jako ta příslovečná zmoklá slepice, se plížil podél domovních zdí náhodný chodec. I tramvaje byly liduprázdné.

Řidič znal adresu Svaté. Bydlela v suterénním bytě ve Svídnické ulici. Zastihl jsem ji doma samotnou, její bytná zřejmě někam odešla. Zpívala si docela pěkným falsetem valčík „Francois“ a žehlila nějaké květované halenky. Můj příchod ji pořádně vyplašil.

„Jéje, pane, jděte pryč, za mnou nesmí žádnej muskej chodit. A vůbec, co tomu lidi řeknou?!“ vykřikla na přivítanou, ohánějíc se žehličkou. „Já vás moc prosím, vážně. A když chcete jít na procházku, tak jó… Ale uděláme si sraz na nádraží, hned jak přestane pršet!“

Nic nenasvědčovalo tomu, že by mělo toho dne přestat pršet. Přistrčil jsem Svaté lístek, na němž bylo napsáno několik vět kurentem.

„Pověz mi, Andělko, co tu stojí a co tomu mému návrhu říkáš?“

Na lístku byly napsány poklony, na které by musela okamžitě reagovat, kdyby jim porozuměla. Podívala se na něj zprvu se zájmem, ale potom pokrčila rameny a vyjela si na mne:

„Blázen, na mou duši, blázen! Co jsou to za fóry? Co vás to napadlo chodit za mnou s takovejma pitomostma? Já o takovým psaní nemám šajn. A vůbec, miláčku, koukejte vodprejsknout…“

Situace se ihned vyjasnila. Německá abeceda byla pro ni španělskou vesnicí. Tím odpadlo samočinně podezření, že by mě byla úmyslně přivedla na stopu náhrobku s nápisem „Familie Gabel“… Nyní jsem mohl ukázat fotografii muže v trampkách. Nebyla ani chvíli na rozpacích:

„To je ten, o kterým jsem vám říkala, když jsme byli u tý kaple. Ale já s ním nemám nic, ale dočista nic společnýho,“ ohrazovala se předem pro každý případ.

To bylo vše… Ale přiznávám, že nerozptýlila všechny mé pochyby. Avšak prozatím jsem se s nimi nechtěl vytasit.

Když mě již aspoň po desáté důrazně vyzvala, abych otočil vojí, vrazil jsem hlavou do zárubně dveří a kvapně opustil kamrlík, který obývala spolu se správcovou.

Jakmile se zbavila nemilého hosta, začaly se její myšlenky opět vznášet v oblacích. Hvízdala si bezstarostně a tak nahlas, že to bylo slyšet až v domovních dveřích. Udělal jsem v tom jejím pokojíku zajímavý objev. Nabílené stěny byly vyzdobeny spoustou oltáříčků, obrázků, věnečků ze svátků Božího těla, poliček se svíčkami a malovanými hromnicemi, jimiž svou svěřenku nepochybně zásoboval univerzální a podnikavý Roštík, muž, který obchodoval vším, čím se dalo…

Za čtvrt hodiny jsem byl zpátky na velitelství. Dozorčí důstojník mi ihned oznámil, že Svatá měla před chvílí návštěvu. Návštěvník prý přijel autem, ale dlouho u ní nepobyl. Svatá si zrovna zpívá „Kaťušu“, žehlí a asi se chystá někam ven… Náš detektiv byl už ve střehu a očekával u telefonu v nejbližší lékárně další instrukce.

Upřímně jsem se tomu zasmál. Dozor fungoval přes psí počasí bezvadně.

„Chlapci jsou připraveni, soudruhu kapitáne,“ oznámil mi po chvíli instruktor, kterého jsem před půlhodinou požádal, aby mou prosbu vyřídil veliteli milicionářské školy.

Dostali jsme z hospodářského oddělení provazy, háky, různé nářadí i pláštěnky, abychom příliš nezmokli, a náčelník pátracího oddělení nás zásobil elektrickými svítilnami. Po několika minutách nasedla celá četa do nákladního vozu. Dal jsem znamení k odjezdu.

*

Okrskář, očekávající nás před hřbitovní bránou, nám oznámil, že včerejší akce milicionářské školy neušla pozornosti stálých návštěvníků hřbitova, kteří měli životní zájem na tom, aby sem nevkročila „škodná“. Noc proběhla naprosto klidně. Nebylo tu živé duše, žádné pitky ani rvačky…

Po listech stromů a keřů, lemujících alej, stékaly šelestící stružky deště. Nejdříve jsme se rozběhli do kaple nedaleko hrobky Gablů; tam jsme chtěli počkat, až se přežene mrak a přestane pršet. Ale protože nic nenasvědčovalo tomu, že by se počasí mohlo zlepšit, dal jsem povel k zahájení akce…

Opustili jsme kapli a prodírali se křovím k hrobce. Byla to těžká kamenná deska s dvěma zrezivělými držadly a zašlým gotickým nápisem „Familie Gabel“. Elévové vytáhli provazy, přidělené ze skladiště velitelství, a zdvihli desku.

Rozsvítil jsem baterku. Hrobka měla dvě poschodí. V prvním, které bylo skoro ve stejné úrovni jako země, spočívaly na cihlové zaprášené podlaze tři rakve. Byly nedotčené, zlatokopové sem zřejmě nevnikli. Uprostřed mezi rakvemi se tmavěl otvor podobný studni – tím se sestupovalo dolů, do nižšího poschodí, které bylo mnohem prostornější.

Uvázal jsem si kapesník kolem úst, abych nepolykal prach a pavučiny, a vstoupil dovnitř. Naklonil jsem se nad otvorem. Byl hluboký kolem dvou a půl metru.

Protože se zamotaly provazy, přimáčknuté odsunutou deskou, nahradili je elévové několika opasky od stejnokrojů, které sepjali dohromady. Ovázal jsem si je kolem prsou a s lokty přitisknutými k tělu jsem se spustil do nižšího patra. Hned za mnou sjel dolů instruktor.

Jakmile jsme se dotkli nohama nižšího poschodí, rozsvítili jsme svítilny. Proud světla dopadl na dvě obrovské černé rakve, patrně dubové. Byly nedotčené, pouze třetí postrádala víko. Spočíval v ní zčernalý nebožtík s dobře mumifikovanou hlavou, ve fraku a s nějakým starým vyznamenáním na stužce. Tuším, že to bylo pruské „Pour le mérite“.

Vypadal jako kukla na zaprášeném atlasu polštáře, s bílým širokým obojkem nápadně vysokého nákrčníku… Ale kam se podělo víko rakve?

Světlo mé baterky se roztančilo po stěnách; také instruktor rozsvítil baterku. Byl jsem přesvědčen, že víko stojí někde stranou, opřené o stěnu, jak to někdy bývá v márnicích.

„Tam!“ ozval se najednou přidušeným hlasem instruktor a ukázal na protější stěnu. Víko leželo za první nedotčenou rakví, takže jsme je ihned nepostřehli. Bylo vystlané slámou. Sláma byla slehlá a láhev, pohozená na ní, měla na rubu nálepky razítko státního monopolu staré osm měsíců.

Prohledáním slámy ve víku jsme pověřili dva elévy, kteří se spustili za námi dolů, vzrušení neobvyklostí zážitku. Ačkoliv jsme víko i jeho obsah zkoumali velmi důkladně, nenašli jsme tam bohužel nic zajímavého. Podívali jsme se i na ostatní rakve, ale ovšem pouze zvenku, protože byly nedotčené; výsledek byl stejný – čili žádný.

Když jsme němého svědka našeho počínání – kuklu se stužkou „Pour le mérite“ opět přikryli, dali jsme se vytáhnout do vyššího patra a odtud jsme rychle vyskočili na čerstvý vzduch.

Venku lilo jako z konve. Elévové, kteří nám přímo nepomáhali při prohlídce hrobky, choulili se jako zmoklé slepice mezi stromy nebo uvnitř kaple a pozorovali se zájmem vrány. Slétly se před chvílí kolem hrobky, puzeny nějakým instinktem, sesedly se na stromech a krákaly jako divé.

Nevěnoval jsem jim přílišnou pozornost. Daleko více mě zajímalo, jaká je spojitost mezi tím, co jsme právě objevili, a případem Felixe Kojra; jak tohle všechno souvisí se záhadou, jejíž řešení se dosud neposunulo ani o píď kupředu, ačkoli jsme stále a stále přicházeli na nové stopy.

Instruktor stál venku, vystavoval tvář k obloze, odkud se na něho valily proudy osvěžujícího deště. Shodil jsem v kapli kabát, vázanku i košili a udělal totéž…

Po chvíli, když jsme společnými silami nadzvedli desku, která nám přimáčkla provazy, a zavřeli hrobku, nasedli jsme opět do nákladního vozu. I když jsme nenašli, co jsme hledali, byl jsem přesvědčen, že náš podnik skončil jen zdánlivým fiaskem a že jsme zbytečně nepromarnili čas.

Náčelník pátracího oddělení mě přivítal krátkou otázkou:

„Tak co? Našel jsi Kojra?“

„Nenašel, ale myslím si, že jsme na nejlepší cestě,“ odpověděl jsem a odešel do svého vypůjčeného pokoje.

Bylo kolem druhé hodiny odpoledne.

Příští půlhodinu jsem strávil tříděním některých výpovědí z prvního sledu výslechů Trudy a Svaté. Nyní bylo načase zahájit druhou sérii – od které jsem si sliboval daleko lepší výsledky nežli od první. Vždyť už jsem přece měl v rukou jisté trumfy.

V rozhovoru s Trudou jsme dospěli předtím po pracném výslechu k jedinému zjištění, že Gabel je její známý, s kterým chodívá jenom občas na špacír. Neuhodil jsem na ni dosud, zda něco ví o pohřešovaném Kojrovi, protože taková otázka by mohla na celé týdny pohřbít přiznání k vině: Truda i ostatní kumpáni z nádraží mají jistě mnoho vroubků na svém kontu. Byl jsem přesvědčen, že nejistota, v níž jsem je úmyslně ponechával, mi může jedině prospět. Od samého začátku jsem si připravoval půdu pro chvíli, kdy vyložím karty…

Další výslech Trudy – přerušil jsem jej v předvečer vylovení nepravého Felixe Kojra – pokračování v něm by mi mělo objasnit otázku, proč vlastně odcestovala do Štětína. Mohlo by vysvětlit, ale také nemuselo. Vždyť Truda mlčela stejně zatvrzele jako Gabel.

Trudina cesta nebyla podle mého názoru útěkem, protože ten, kdo utíká, nevrací se po dvou dnech zpátky na místo, odkud utekl. Odjela do Štětína, aby tam zavezla nějakou zprávu nebo aby odhalila nějaké stopy, o jejichž existenci nemáme potuchy, anebo také proto, aby něco vyzvěděla.

Hned potom se vrátila zpátky do Vratislavi, už jakoby s čistým svědomím, aby tu vypovídala v Gablův prospěch. A hned popřela nad slunce jasnou skutečnost, popřela svou cestu… Co se skrývá za touto lží?

Po prohledání hřbitova na Křikách nám zbýval k vyřešení ještě jeden úkol: snímky nalezené při prohlídce v Trudině bytě.

Náčelník pátracího oddělení mi slíbil ještě před mým odjezdem do Štětína, že urychlí jejich identifikování. Ale soudruh, který tím byl pověřen, onemocněl, takže v tomto směru se pátrání vůbec neposunulo vpřed.

Umínil jsem si, že nezahájím další sérii výslechů, dokud nevyřídím všechny „resty“.

Zvedl jsem proto sluchátko a požádal, aby mě spojili s náčelníkem pátracího oddělení. V prvním okamžiku byl tak zaujat nějakou rozmluvou, že nepochopil ihned, oč jde, a teprve po chvíli mi odpověděl:

„Pokud se týče ženy na těch snímcích, které jsme našli u Trudy, nezjistili jsme dosud nic. Ale o tom muži ti mohu říci, že je to zdejší známý architekt. Můžeš se s ním spojit, kdykoli budeš chtít.“

Požádal jsem o jeho adresu. Protože se ukázalo, že bydlí v podnájmu a že v bytě je kromě něho spousta nájemníků, vzdal jsem se raději původního záměru navštívit ho osobně.

„Požádej dozorčího, aby ho nějak nenápadně pozval k nám,“ poradil mi náčelník pátracího oddělení.

Spojil jsem se s kanceláří. Slíbili vyslat ihned poslíčka.

Nezbývalo než počkat, až vzkaz vyřídí. Začal jsem chodit z kouta do kouta, puzen jakousi nevysvětlitelnou netrpělivostí.

Neměli jsme bohužel přístup ke starým německým přihlašovacím knihám a nebyl tu nikdo, kdo by mohl zodpovědět naše dotazy na obyvatele města v letech války.

Mé oči spočinuly jaksi bezděčně na telefonním seznamu. Telefonní seznam mi vnukl myšlenku nahlédnout do Gothajského almanachu. Kurt Gabel – to se rozumí, že to není jeho pravé jméno, ale vypůjčené. Ale proč vlastně Gabel a ne – řekněme – Messer? Neuškodí, když se poučím o Gablech!

Vytočil jsem číslo městské knihovny. Knihovník přímo zaplesal. Byl nadšen, že se dočkal chvíle, kdy se někdo shání po knize, která měla být proti jeho vůli dána do makulatury.

„Počkejte u aparátu, hned vám to zjistím…“

Po chvíli jsem se dověděl, že ani jedna odnož vratislavských Gablů, jichž bylo uvedeno v seznamu starých šlechtických rodů několik, nepocházela z Estonska nebo Lotyšska, ačkoliv, jak mi prozradil Tobias, právě odtamtud přijela matka muže, který používal příjmení Gabel…

Hrobka na Křikách byla postavena, jak mě informoval zaměstnanec knihovny, asi před osmdesáti lety. Ti, kteří v ní spali věčný sen, odpočívali svorně všichni pospolu, jak bylo uvedeno v almanachu; data úmrtí se přesně shodovala se zápisem protokolu, který pro mne pořídili elévové milicionářské školy. Jejich instruktor dohlédl na to, aby bylo s desky věrně opsáno každé písmenko a každé datum…

Almanach uváděl podle knihovníka nějaké Gably, žijící v Kurlandsku, jenže tato větev vymřela ještě před první světovou válkou. Není Kurt Gabel náhodou jejich potomkem nebo nějakým velmi vzdáleným příbuzným…?

Ani jeden z těchto gothajských záznamů mi samozřejmě v ničem nepomohl. Zakončil jsem s díky rozhovor a vrátil se k vlastním úvahám o Gablovi a Trudě.

Jedině Truda by mohla rozšířit okruh mých vědomostí o tom dnešním Gablovi. Nejpodivnější dohady vířily mou hlavou. Není vyloučeno, že Gabel úporně hledá nějaký legendární poklad rodiny, jejíž jméno si přivlastnil, zakopaný někde ve Vratislavi nebo ve Štětíně a jedině proto neutekl na západ? Ale stejně možné je i to, že zde zůstává z lásky k Trudě, která z nějakého neznámého důvodu nechce opustit tato místa? Možnost, že by Gabel byl vyzvědačem nebo agentem cizí výzvědné služby, jsem předem vyloučil. Lidé toho druhu se chovají docela jinak.

V celé té historii musí vězet něco záhadného, něco, čemu prostě nemohu přijít na kloub, něco, co určitě sahá svými kořeny do minulosti, do let, která již dávno zšedla… Něco, co způsobilo, že Gabel a Truda klesli na úroveň průměrných, tuctových zločinců. Jejich, dá-li se to tak nazvat, společenská degradace není rozhodně nevysvětlitelná, je to jenom následek zhroucení společenského řádu, v němž předtím žili. Ale je to jenom následek. Kde však hledat konkrétní příčiny?

Takovými myšlenkovými pochody, ostatně dosti zmatenými, jsem se pokoušel dospět až k jádru věci. Vysvětlit záhadnou minulost těch dvou, o nichž jsem věděl jenom to, že byli nějak zúčastněni na vraždě Felixe Kojra. Ale nepřišel jsem na nic.

Venku pořád lilo… Den se již začal sklánět k večeru a já jsem nemohl přes nejlepší vůli nic vydedukovat. Octl jsem se se svými hypotézami v začarovaném kruhu. Viděl jsem před sebou propast, v níž všechno vířilo a převalovalo se v šílené změti, bez počátku a bez konce. Již jenom pro svou vnitřní rovnováhu a klid jsem musel vyřešit případ Felixe Kojra a dopídit se, kým vlastně Kurt Gabel je. Proč se mě zmocňuje ten nevysvětlitelný nepokoj, kdykoliv na něj pomyslím?

Uvidíme, co nám poví Truda, až se jí jen tak mimochodem, jako na okraj, zmíním o tom, že jsem zrovna přijel ze štětina, kde jsem hovořil s Tobiasem! Zhroutí se nebo se opět pokusí všechno popřít? A jak bude reagovat na zprávu o odsunutém víku v dolním poschodí hrobky rodiny Gablů?

Chtěl jsem jít do kanceláře a zeptat se, kde uvízl poslíček, poslaný před hodinou do města, když zazvonil na mém stole telefon.

Na druhém konci drátu byl náčelník pátracího oddělení.

„Přivedli omylem toho tvého architekta ke mně. Čeká na chodbě. Můžeš si s ním promluvit v mém pokoji. Stejně jsem zrovna na odchodu a má pracovna vypadá rozhodně ‚reprezentativněji‘, bude to tu pohodlnější…“

Za malou chvíli jsem byl v pracovně s „reprezentativním“ zařízením. Vzápětí potom vstoupil do pokoje mladý, inteligentně vyhlížející muž, který přímo hořel netrpělivostí.

Začal se hned ve dveřích rozčilovat, že už půl hodiny čeká, že nevyhrál čas v loterii – a vůbec, jak si to vlastně představujeme. Je zaměstnaný člověk a jeho čas nepatří jenom jemu!

Náčelník na mne významně pohlédl a hned se odklidil na chodbu. Bylo vidět, že mi nezávidí výslech takového svědka.

*

„Prosím, posaďte se,“ vyzval jsem architekta, když jsem se mu předtím co nejzdvořileji omluvil.

„Co si přejete?“ ozval se dosti útočně. Hned za touto otázkou následoval dovětek, kterému jsem vůbec nerozuměl. „A vůbec, je trochu divné, že jste si na mne vzpomněli až teď, po sedmi měsících!“

Protože jsem nevěděl, nač naráží slovy „teprve teď, po sedmi měsících“, přisunul jsem mu fotografie ze spisů.

„Našli jsme za jistých okolností dva snímky. Váš a ten, který tady máte před sebou… Mohl byste nám povědět, kdo je ta žena na fotografii a jaký je váš vztah k ní?“

Stačil mu pouhý pohled na fotografii. Odpověděl pohotově.

„Měl jste se spíše zeptat, jaký vztah jsem k ní měl a ne jaký mám… Hned se to dovíte,“ nabídl mi velkoryse. „Vám či vůbec průměrným lidem, nenarušeným psychickými komplexy, jaké nepochybně prožívají inteligenti, (na tomto místě jsem se usmál) se může mnoho věcí zdát podivných… Se slečnou Ivonou (uvedl příjmení) mě spojovalo svého času upřímné a velmi hluboké přátelství. Ale nakonec jsem se rozhodl, bylo to v zimě minulého, padesátého roku, že se rozejdeme. Nepopírám, že byly chvíle, kdy jsem k ní cítil totéž, co předtím, ale stále častěji se hlásil k slovu zdravý rozum… Příčinou našeho rozchodu bylo to, že se mě pokoušela vtáhnout do světa svých prapodivných duševních fikcí. A já jsem těm fikcím jistou dobu podléhal. Nebudu to tajit… Ale nakonec jsem si uvědomil, že veškerá námaha je marná a že u slečny Ivony rozhodně nemohu počítat s nějakou trvalejší nápravou. Pochopil jsem, že by mi nanejvýš zničila život… Oč častější byly naše schůzky zpočátku, tím řidší byly později – spíše náhodné.“

Udělal přestávku a zkoumavě se na mne podíval, zda jsem schopen ho sledovat. Když viděl, že ho nechávám mluvit a tedy asi chápu – ačkoliv jsem ve skutečnosti neměl ani ponětí, kam míří – pokračoval:

„Ale že spáchá sebevraždu, to jsem skutečně nečekal. A mohu vás ujistit – já jsem ji k tomu určitě nedohnal. Ovšem, fotografii, kterou máte v ruce, jsem jí dal já… Ale dovolte mi nyní jednu konkrétní otázku. Proč se ptáte, zda jsem slečnu Ivonu znal? Obžalovala mě snad v nějakém dopise na rozloučenou?“

Rázně jsem zavrtěl hlavou. Ne, to neudělala.

O tom, že na snímku je zpodobena slečna Ivona a že spáchala před sedmi měsíci sebevraždu, jsem samozřejmě neměl nejmenší tušení. Marně jsem si lámal hlavu, oč tomu člověkovi vlastně jde. Ale v tomto okamžiku by rozhodně nebylo taktické prozrazovat neinformovanost či dokonce údiv. Poznamenal jsem proto všeobecně:

„Z osob, které znám, máte vy nejlepší předpoklady k tomu, abyste mi tento případ blíže vysvětlil.“

Zavrtěl sebou, přitáhl si vázanku a odpověděl:

„Nu, po pravdě řečeno, velmi jsem se divil, že jste mě dosud nepředvolali. Nebyl jsem sice v té době ve Vratislavi, ale to rozhodně nevysvětluje takové prodlení,“ rychle ze sebe vychrlil a opět se odmlčel, čekaje na mou odpověď.

Pokládal jsem za nejvhodnější uklidnit ho nějakou všeobecnou úvahou:

„A kdybyste vy vyšetřoval takový případ a zjistil, že jde o sebevraždu, co byste udělal, i kdyby to třebas bylo až po sedmi měsících?“

„Hm, co bych já dělal?“ zamyslel se docela doopravdy. „No, víte, i kdyby to bylo po sedmi měsících, pozval bych si toho někoho, jako jsem já, a chtěl od něho vyzvědět bližší podrobnosti.“

„A asi byste se dověděl něco, o čem jste předtím neměl potuchy?“

Podíval se mi zpříma do očí.

„Nu, víte, asi bych si potom položil otázku, kdo nese mravní zodpovědnost za tu sebevraždu, když ne ten někdo?!“

„A dospěl byste nejspíš k nějakému závěru,“ pomohl jsem mu. „A to k tomu, že…“

„Že jestli ten někdo nelže,“ pokračoval, „tak jsou tu určitě jiné osoby!“

„Mezi nejbližšími známými sebevražedkyně, nebo vzdálenějšími, v jiném prostředí, které nějak souvisí s okruhem známých, nebo v prostředí, které je mu docela cizí?“ otázal jsem se opět, aniž jsem dal na sobě cokoli znát.

Odpověděl:

„V okruhu známých ne. To vám mohu docela zodpovědně a s veškerou určitostí zaručit. Ale je tu jedna věc,“ kousl se do rtu, jako by se najednou na něco rozpomněl. „Jak jsem vám už řekl, scházeli jsme se se slečnou Ivonou v poslední době jenom náhodně… Jistě vás bude zajímat, kdy jsem ji viděl naposled? To bych vám v tomto okamžiku už nemohl říci. Bylo to, myslím, dva či tři dny před jejím zmizením. Potkal jsem ji tehdy kolem osmé hodiny večer na nádraží. Očekával jsem tam někoho, kdo měl přijet z Katovic. A abych pravdu řekl, překvapilo mě, že hovoří s nějakým podezřele vyhlížejícím individuem. O čem spolu mluvili, to bych vám nemohl říci. Nečekal jsem na nástupišti, ale před hlavním východem z haly na ulici. Nevšimla si mě a já jsem také neměl v úmyslu ji oslovit. Ale když očekávaná osoba nepřijela, šel jsem jaksi mechanicky za ní a za tím divným, zchátrale vyhlížejícím člověkem. Šli mlčky, ale vedle sebe. Potom se mi ztratili z očí. Buď mi zmizeli za nějakou projíždějící tramvají nebo se někde stavili? To vám nemohu přesně říci.“

„A jak jste si tehdy vysvětlil tu, nevím, zda užiji správného výrazu, důvěrnost s tím podezřelým mužem?“ otázal jsem se, když se odmlčel.

„Ještě něco vám prozradím,“ pokračoval hned. „Slečna Ivona byla vášnivou čtenářkou různých strašidelných povídek. Ten její stálý veltšmerc páchl na kilometry dostojevštinou. Víte, co tím myslím?“

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„Zajímalo ji to nejodpornější bahno života. Byla exaltovaná a potřeštěná. Vím, že udržovala nějaké styky s ženami, které se potloukaly po nádraží a jeho okolí. Chtěla o nich napsat román, platila jim a ony jí za to vykládaly ty nejneuvěřitelnější nesmysly… Já jsem tomu nevěnoval zvláštní pozornost, protože mě jednoduše přestala zajímat. Ale vím o tom a proto vám to říkám.“

To byl opravdu senzační objev! Na tuto okolnost jsem dosud nenarazil při vyšetřování tajemného zmizení Felixe Kojra. Bylo zřejmé, že se v Trudině majetku octla část věcí anebo při nejmenším aspoň kabelka nějaké neznámé ženy, která si vzala život.

Protože mi velmi záleželo na tom, abych vyzvěděl co nejvíc, položil jsem architektovi ještě několik otázek, ale ten už mi nedovedl víc říci o stycích sebevražedkyně s povedeným čtyřlístkem. Stalo se to v poslední době, kdy – jak poznamenal – přišel konečně k rozumu a přerušil se slečnou Ivonou veškeré styky; vídávali se jenom náhodně.

„Měl bych k vám jistou prosbu,“ pravil jsem po chvíli předstíraje, že znám celý příběh nazpaměť. „Zaprvé, kdybyste si náhodou ještě na něco vzpomněl – nechci tím říci, že si myslím, že chcete přede mnou cokoli zatajovat, nuže, kdybyste si třebas něco připomněl, zavolejte mi. Zadruhé, mám tu ještě několik dalších fotografií…“ vytáhl jsem ze spisů snímky Gabla, Roštíka, Trudy a Svaté. „Podívejte se na ně. Viděl jste někdy tyto lidi?“

Pozorně si prohlédl jeden snímek po druhém a vracel je se zápornou odpovědí.

„Zdá se, že toho pána jsem už kdesi viděl,“ pravil nakonec, když vzal do ruky fotografii Roštíka. „Ale kde a za jakých okolností? Ale rozhodně to nesouviselo se slečnou Ivonou. Hned… hned, počkejte… Ano, je to určitě on. Bylo to asi před měsícem, zažil jsem takový výstup ve vlaku. Jel jsem tehdy do Jelení Hory a mému sousedovi kdosi ukradl náprsní tašku. Stál na chodbičce ve vlaku. Bylo horko. Náprsní tašku měl v zadní kapse… Potom si na mne páni z Občanské milice zasedli, že jsem ji ukradl já, a ten z té fotografie dělal největší povyk! Vzali ho v Jelení Hoře k osobní prohlídce zároveň se mnou. Nic u něho sice nenašli, ale já jsem přesvědčen, že to byl on. Nesedí náhodou kvůli tomu? To by mu patřilo.“

„Více lidem by to patřilo. Ale jak jim to chcete dokázat?“ prohodil jsem klidným hlasem. „Ale přijměte díky aspoň za to. A byl bych vám velmi zavázán, kdybyste náš rozhovor zachoval v přísné tajnosti.“

„Ujišťuji vás, že se ode mne nikdo nic nedoví. Za touto kapitolou jsem už dávno udělal tečku,“ prohlásil rozhodně.

Měl jsem sto chutí oplatit mu jeho počáteční nadutost a zeptat se jej, zda nás ještě pořád pokládá za primitivy, pro které je literatura španělskou vesnicí a kteří nemají ani za mák inteligence, ale pak jsem od toho raději upustil. Ke konci našeho rozhovoru se choval tak srdečně a přátelsky, že si mě udobřil; patřil zřejmě k lidem, kteří bývají po rozhovoru s námi „příjemně“ překvapeni.

Doprovodil jsem jej podle zásad bontonu až na chodbu; důstojně se se mnou rozloučil.

Toto neočekávané intermezzo mě úplně vyvedlo z rovnováhy. Případ Felixe Kojra, jehož řešení bylo podle mého názoru na dobré cestě, se najednou opět zamotal. Náš všemi mastmi mazaný čtyřlístek – Gabel, Roštík, Truda a Svatá – se setkal s jistou ženou, která skoncovala dobrovolně se životem. Ale cosi mi současně říkalo, že zjištění bližších okolností této sebevraždy by mi mohlo při dalších výsleších velmi prospět.

Dozorčí důstojník, kterému jsem opakoval rozhovor s architektem, vyšel beze slova kamsi na chodbu.

„Máte štěstí, kapitáne, že jsem tady toho soudruha ještě chytil,“ řekl, když se po chvilce vrátil a přivedl s sebou jednoho poručíka. „Soudruh poručík vyšetřuje zrovna tamtu sebevraždu, dokončuje právě nějaké nákresy, a byl by mi už utekl domů.“

Od poručíka jsem se dověděl, že žena na snímku spáchala před sedmi měsíci na hřbitově na Křikách sebevraždu. Příčinou byla stále se zhoršující duševní rozháranost se stále patrnějšími příznaky šílenství. Toto vysvětlení přijali bez výhrad jak příbuzní, tak i známí sebevražedkyně, které svého času předvolali k výslechu. Ivonino tělo byla nalezeno až při oblevě, když roztál sníh, pod nímž ležela několik týdnů. Pitva v Ústavu soudního lékařství prokázala, že smrt nastala po požití cyankáli.

Poručík ihned poznal na fotografii architekta. Nepředvolával jej, protože si myslel, že mu stejně nic zajímavého nepoví. O tom, že se domnělá sebevražedkyně stýkala s osobami zajištěnými v souvislosti s případem Felixe Kojra, neměl ovšem nikdo tušení.

„Rád bych věděl, co nám o tom zazpívají teď,“ poznamenal dozorčí důstojník.

Ale nyní už bylo příliš pozdě. Blížila se devátá hodina. Nemohl jsem v tu dobu znepokojovat zajištěné, kteří spali ve svých celách klidným či méně klidným spánkem.

Vzal jsem si spisy a vrátil se do svého pokoje. Jak jsem tak znovu a znovu rozebíral motiv vyšetřování, položil jsem si nakonec otázku: Zda a jak dalece je tato podezřelá čtveřice, kterou tady máme pěkně komplet (Svatá byla pod dohledem), schopna vraždy?

Byla tu jistá dvojpólovost: Roštík a Gabel. Pokud se toho druhého týče, mám na mysli jeho potenciální schopnost vraždit, byla má odpověď jednoznačná: ano. Ale pokud šlo o Roštíka, i když se nemá nikdy předčasně volat hop!, klonil jsem se spíše k odpovědi: ne.

Roštík by si nepošpinil pracky vraždou, to nebyl jeho styl, to nebyla jeho metoda. Příliš dobře jsme ho všichni znali. Tento podezřelý typ, pasák, komediant a lump se neštítil ničeho krom – vraždy. Od vraždy vždy utíkal, vraždy se bál jako čert kříže.

Trudu jsem vlastně dosud neprokoukl. Nemohl jsem proto předem dělat závěry.

Zbývala Svatá. Sama by určitě nedokázala vypracovat zločinný plán. Ale zúčastnit se ho jako tichá společnice, to ano. Ne snad, že by mlátila dotyčného po hlavě, ale „oddělat“ někoho společně s jinými – to by jí bylo, myslím, docela podobné.

Po krátké úvaze jsem se rozhodl, že novou sérii výslechů zahájím předvoláním Svaté. Požádal jsem v kanceláři, aby ji přivezli hned zrána příštího dne.

Celé velitelství – od sklepů až po půdu – se oddávalo ničím nerušenému nočnímu odpočinku. Na chodbě svítila skoupě rozmístěná orientační světla. Dozorce, který si právě dělal pořádek v aktech, široce zíval a přitom hlásil, že je v celách klid; Roštík, Truda a Gabel spí, jako když je do vody hodí. Netrpěli v celách sami. Jiní, zvláště vybraní vězňové jim dělali společnost, takže jakékoli dorozumívání mezi nimi bylo podle dozorcova názoru zhola vyloučeno.

Tímto způsobem jsme zakončili pátý den, věnovaný Felixu Kojrovi.

6

Šestý den nesmírně vzrušujícího vyšetřování případu Felixe Kojra začal podle plánu výslechem Svaté.

Svatá nepřekročila, ale jako motýlek přeletěla práh mého pokoje, oblečená do moderních květovaných šatů s dvěma ramínky místo rukávů a ve vzdušném bolerku. Kdyby spotřebovala při krášlení desetkrát méně líčidla, vypadala by jako žabec, kdežto takhle připomínala spíše kokainistku.

„Hi, hi, hi, my jsme se dlouho neviděli,“ zašveholila hned ve dveřích radostným a velmi zvučným hlasem.

Pokrčil jsem rameny. Za živého boha jsem si nedovedl vzpomenout, že bych ji byl čímkoli oprávnil k takovému důvěrnému tónu. Moc si dovoluje. Třebaže jsme při prvním výslechu seděli vedle sebe před psacím stolem, neznamenalo to vůbec, že tak budeme sedět i dnes.

„Vy jste dnes ňákej odměřenej!“ podivila se chladnému přijetí.

„To máš tedy pravdu, odměřenej jsem,“ odpověděl jsem klidně a hned jsem ji odkázal do patřičných mezí.

„Protože ty mi tady, Andělko, pleteš páté přes deváté a přitom si myslíš, že já ti na všechno skočím, co?“

„No, když vy takhle…“ posadila se uraženě na židli a vytáhla pudřenku.

„Nedělej uraženou a nešlechti se pořád. A teď mi pěkně pověz, co víš o této ženě?“

Schovala s těžkým srdcem pudřenku a pokrčila rameny. ‚Fuj! Ten se vybarvil! Oni jsou všichni najedno brdo. Nejdřív dělá, jako by byl do mě celej blázen, ale kdeže loňský sněhy jsou,‘ zdál se říkat její obličej.

Sotva vzala do ruky snímek sebevražedkyně, vybuchla nad všechno očekávání:

„To je vona! Ať se propadnu, jako živá… A já jsem kolikrát říkala Trudě, že nás ta ženská ještě přivede do maléru. Říkala jsem to, na mou duši, že od ní radši dál, protože ona je doopravdy praštěná… A co? Neměla jsem pravdu? Teď to vidíte!“ svěřovala se mi s nejupřímnějším obličejem.

Položil jsem jí několik otázek, abych její odpovědi trochu srovnal.

„Kdo je na té fotografii, Andělko? Znáš tu ženu?“

„Abych ji neznala. To se ví, že jó! To je jedna bláznivá ženská. Začala chodit na nádraží, lezla furt za mnou a za Trudou, že prej chce znát náš život… Ale já jsem s ní byla brzy hotová: ‚Vlez mi na záda, káčo pitomá!‘ povídám jí. Ale jinak to byla docela pěkná ženská. Jenom chlapa pořádnýho jí dát…“ chrlila ze sebe jedním dechem.

Přerušil jsem ji.

„A co tomu říkala Truda?“

„Truda? Truda mi řekla: ‚Andělo, když ta ženská chce dělat hógo fógo, tak co nám to udělá? Mně je to ganc egál. Když jí to baví, tak prachy na stůl a my budeme kecat.‘ Kdybyste věděl, co jsme jí toho navěšely na nos! Ani sto ženskejch z nádraží by si toho tolik nevymyslelo! A ta bláznivá ženská poslouchala s očima na šťopkách…“

„No, a co jste jí vykládaly?“ otázal jsem se jí spíše nazdařbůh. Nepřikládal jsem její výpovědi příliš velký význam.

Ale tu jako na zavolanou mi prozradila něco, co těsně souviselo s vyprávěním architekta.

„My jsme jí vykládaly, milej zlatej, všechno… Jak my chodíme na Křiky a jak tam straší… A Truda povídala, že v jednom hrobě dokonce spí a že se tam cejtí líp než ve vlastní posteli!“

Narovnal jsem se, a tu se mi najednou vybavilo před očima vystlané víko v hrobce Gablů. Celý podezřelý rebus se začal pomaloučku vyjasňovat…

Zatajil jsem dech. Copak Svatá ztratila rozum? Slýchal jsem občas různé historky o hřbitovech, zvláště za války. Věděl jsem, že se někteří lidé skrývali v hrobkách, ale aby o tom někdo vyprávěl takovým radostným tónem jako Svatá, s tím jsem se dosud nesetkal. Svatá se přímo opájela vlastní vynalézavostí.

„Tak jí tedy Truda povídá: ‚Jó, milá slečno, a vy to na mě potom píchnete, když vás tam zavedu? Ani nápad! Mluvit o tom, to mi nic neudělá. Ale pouštět vás do hrobky?‘ Tak ji ta hezká ženská hned začala prosit, jako že je to děsně zajímavý a ona že hledá tuhlenctu špi-špi…“

„Inspiraci jsi chtěla říci, Andělko?“ napověděl jsem jí, aby už přestala koktat.

„Jó, jó, inspiraci,“ opakovala spokojeně po mně a hned drmolila dál. „Ale s tím jsme my s Trudou nebyly jako srozuměný. Legrace sem, legrace tam, ale doopravdy? No ne? Udělat si procházku, podívat se, to ještě jde. Ale aby hned člověk lezl do hrobky a tam spal a to ještě za života? To by tedy nebyla žádná psina.“

Nebyl jsem z jejího vypravování moudrý. Vždyť jsme přece, ke všem čertům, objevili v hrobce Gablů víko, vystlané slámou… Že by o tom Svatá nevěděla?

Rozhodl jsem se ponechat tuto otázku na pozdější dobu a poznamenal jsem jenom:

„No, a jak to s tou hezkou slečnou nakonec dopadlo? Nevíš, Andělko? Chodí ještě na nádraží?“

„Jak to s ní nakonec dopadlo?“ Svatá se na chvíli zamyslela. „A víte, že je to zajímavý? Co se s ní asi stalo? Že mě to taky nenapadlo! Ó Andělo, Andělo!“ pleskla se do čela. „Taková věc, a ty se o to vůbec nestaráš! A vy víte, co se s ní stalo? Je to vaše známá?“

Byl bych s ní v tom okamžiku nejraději zatřásl, aby se vzpamatovala. Ale pak jsem přešel i přes tuhle zajímavou a aktuální otázku mlčením a vyzvídal raději dál:

„A co tomu říkal Gabel, když jste mu pověděly, že Truda spí v hrobě?“

„Gabel?“ zamyslela se na chvíli. „Gabel? No, ten neříkal nic. Co měl taky říkat? Vždyť na tom není nic zvláštního! Já bych to možná taky zkusila, ale spíš ve dne, v noci sotva. A vy ne? Že vy jistě taky?“ dodala s hlubokým přesvědčením.

„A Truda doopravdy spala v hrobě?“ Stále jsem předstíral, že jejímu žvanění nepřikládám žádnou váhu.

„Vy taky ničemu nerozumíte! Já vám to vykládám jen tak a vy hned všechno berete vážně. Copak nerozumíte legraci? My jsme s ní jenom tak kecaly…“

„A co tomu říkal Roštík?“

„Co? Roštík?“ zašveholila nadšeně Svatá. „Ten dovede, panečku, třebas i potichu číst! To byste ho musel znát! On čte tak tiše, že to není vůbec na něm poznat, a potom vykládá všechno nahlas. Ví, co je v každejch novinách a v každý knize. A Roštík říkal, že ta hezká slečna o nás napíše knihu.“

Rázem jsem pochopil, že ve stycích sebevražedkyně s povedeným čtyřlístkem hrál první housle Gracián Roštík.

Abych se o tom přesvědčil, položil jsem jí kontrolní otázku:

„A co jsi tomu říkala ty, Andělko, když Roštík přišel s tím, že ta hezká slečna bude o tobě psát knihu?“

„Já? No víte – vypravovat se může ledaco. Ale hned o tom psát? Já jsem to vůbec nechtěla dovolit. Co bych z toho taky měla, kdyby mě někde pomluvila? Copak to neznám? V knížkách a v novinách se píše jenom o pánech z Varšavy a o těch, co jsou ve vládě. A nakonec se člověk zbytečně dostane do lidskejch řečí… Copak já mám tohle, povídám, zapotřebí? Já to tedy vůbec nemám zapotřebí. Co bych z toho taky měla? Aby mi potom zvonilo v uších? Protože vůbec, já nejsem taková obyčejná! Ale Roštík řekl, že si to ještě za mě rozmyslí.“

„A co, rozmyslel si to?“

„Ne, on o tom nepřemýšlel!“ přiznala upřímně. „Protože ona, ta slečna, už pak nepřišla.“

„A s Gablem taky hovořila?“ otázal jsem se.

„Abyste věděl – že jó.“

„A ten jí toho asi moc navykládal o svém životě, co?“

„Ne, kdepak! Gabel, ten sotva hubu otevře. Ten pořád mlčí jako kapr. Ten toho nenamluví víc, než co kočka napláče!“

„Scházeli jste se s tou slečnou na nádraží, že?“

„Někdy. Ale někdy jsme s ní chodili na procházku.“

„Kam?“

„No tak, po ulici.“

„A na Křikách jste s ní taky byli?“

„Ne! Kdepak! Komu by se tam chtělo chodit v zimě? Zbláznil jste se? To jsou nápady! V létě ještě, to jó. Ale v zimě…?“

Nevěděla, opravdu nevěděla nic víc!

Otázal jsem se jí ještě, kde bydlí Gabel a zda má nějaké příbuzné. Jednoznačné, stručné odpovědi zněly věrohodně. Vyplývalo z nich, že Truda a Gabel drželi své soukromí v přísné tajnosti, a Svatá byla příliš tupá, aby si čehokoli všimla… Třebaže měla jistou dávku vrozeného důvtipu, všechno jí nedošlo… Zajímavý rozhovor se Svatou mi zabral méně času, než jsem předpokládal.

Bylo teprve devět hodin… Abych si ověřil nejčerstvější novinky, rozhodl jsem se vzít si jako dalšího na kobereček Roštíka… Truda bude muset počkat, až na ni přijde řada.

„Tak ti děkuju, Andělko. Mohla by ses konečně usadit, holka, najít si nějakou práci a necourat pořád po nádraží!“ poznamenal jsem, zvedaje se od stolu.

Celá se rozzářila. Přece jí konečně došlo, proč je všechny vyslýcháme. Kvůli té bláznivé ženské přece! Aťsi! Ona má svědomí čisté a nemusí ji kvůli tomu bolet hlava.

„Vždyť já taky začnu dělat! Na mou duši! Budu prodávat sodovku v jedny restauraci! Jeden vedoucí si mě už vyhlíd a je celej nadšenej, jakou mám tálii a jaká jsem elegantní kočka! Ó, já nejsem jenom taková…!“ prohlásila s důrazem a jaksi radostně.

Dalo se očekávat, že Svatá po nejčerstvějších zkušenostech bude pár týdnů sekat dobrotu, že se zase „někde upíchne“, aby se dalo říci, že je pracující člověk! Ale za měsíc ji to přestane bavit, vrátí se do starých kolejí a začne zase ostošest užívat podle školy Dlouhého Jakuba. A tak pořád níž a níž…

To bylo naposled, co mi případ Felixe Kojra přivedl do cesty Svatou. Doprovodil jsem ji ještě do kanceláře, kde jsem zároveň oznámil, že už ji není třeba více sledovat. Tento zdroj informací byl vyčerpán do dna.

Svatá mě ještě při rozchodu oblažila koketním úsměvem, ale když zpozorovala, že jsem chladný jako led, ulevila si poznámkou:

„Ale nachodila jsem se s vámi tenkrát po Křikách, co? To jsem se nachodila! A můžete říct, že to nebylo prima?“

„Ano, ano, já vím. Protože ty nejsi taková obyčejná, kdepak!“ dodal jsem pro svatý klid a vystrčil ji jemně ze dveří.

Seběhla rychle se schodů a zamávala na strážného propustkou, kterou jí vystavili v kanceláři.

„Je něco nového?“ otázal se dozorčí důstojník, zavíraje do stolu trojúhelníkové razítko.

„Je!“ odpověděl jsem přesvědčivě. „Myslím, že v nejkratším čase bude ta domnělá sebevražda na Křikách definitivně vyjasněna!“

Udělal velké oči. Očekával určitě, že uslyší něco o Felixu Kojrovi. Ale než stačil otevřít ústa, řekl jsem mu:

„Zařiďte, soudruhu, aby ke mně přivedli toho zatraceného tlučhubu, toho kejklíře z Čenstochové…“

„Ten chlap dělá ve vězení takový cirkus, že je z toho dozorce úplně zoufalý. Div lidem neprasknou bubínky. Jeden vězeň dostal dokonce záchvat koliky a už se zdálo, že budeme muset poslat pro lékaře,“ ozvala se krátká situační poznámka.

Vrátil jsem se opět do svého pokoje. Teď je nad vši pochybnost, že se domnělá sebevražedkyně scházela s naším vypečeným čtyřlístkem. Chtěl jsem si tuto otázku co nejdůkladněji objasnit.

Byl jsem totiž přesvědčen, že mi pomůže vyřešit záhadné zmizení Felixe Kojra.

*

Roštík stál opět přede mnou a stejně jako poprvé mlel pantem na plné obrátky, aby mi zamotal šišku, nalakoval mě na modro, naprášil mi do očí, abych viděl svět v barvách, na jejichž podkladě by se on, Roštík, skvěl jako hvězda v neproniknutelných tmách.

Kdybychom měli vyslýchané zhruba rozdělit do dvou skupin, na mluvky a nemluvy, Gracián Roštík by byl nepochybně favoritem první skupiny. Nezáviděl jsem žádnému ze svých předchůdců, jimž kdykoli připadla pochybná čest vyslýchat tohoto tlučhubu. Než se člověk nadál, byl zmaten a popleten, že nevěděl, kde mu hlava stojí… Roštík řečnil, nadával, dokazoval, proudy slov se nezadržitelně řinuly z jeho úst jako voda z vodovodů v našich novostavbách. Když mluvil, koulel bělmy, přivíral svá prasečí očka, chrochtal blahem, jak mu to krásně jde, rozplýval se nad svým vlastním důvtipem a nemohl uvěřit, že to všechno je výplod jeho mozku!

Doposud jsem pouštěl jeho krasořečnický projev mimo uši a prohlížel své poznámky. Vypojil jsem se docela jednoduše, přemýšlel o něčem jiném, nevěnoval pozornost jeho nářkům a předstíranému zoufalství, že mu Truda zlomila srdce a že zlí a závistiví lidé očerňují jeho duši, čistou jako ten křišťál ze Sklářské Poruby.

Začal jsem vnímat teprve tehdy, když po prvním návalu výmluvnosti dospěl k názoru, že je poldík určitě vyřízen a že bude tím pádem jako kus vosku, kterému dá on, Gracián Roštík, náležitý tvar.

„… a teď, občane vyslýchající, po tom, co jsme tady, abych tak řekl, společnými silami zjistili v tý závažný hmotný pravdě – koho máme před sebou? Kdo je ten vzornej občan pronásledovanej rameny naší milovaný lidový spravedlnosti…?“ prohlásil pateticky, očekávaje, že se k tomu příslušným způsobem vyjádřím.

Změřil jsem si jej od hlavy k patě, při kteréžto příležitosti jsem se přesvědčil, že pobyt ve vazbě nijak neuškodil jeho mokasínům, úzkým kalhotám, pestrobarevnému fulárovému šátku a neméně divokým ponožkám. Sklapl jsem zápisník a… přijal rukavici.

„Koho vidíme a kdo se tu před námi prostírá v celý svý kráse, to vám hned povím. Bez ubrousku, když si o to říkáte! Vidíme před sebou, pane Roštík, mluvku ukecanýho s nevymáchanou hubou, že mu nikde není rovna, a prvotřídního grázla. A právě takovej a žádnej jinej je ten váš vzornej občan, nevinně pronásledovanej rameny naší milovaný lidový spravedlnosti!“

Rychle zamžikal očkama a hned si na mne vyjel, že on si to bude dobře pamatovat, že si to vypiju, že on o tom bude mluvit u přelíčení, aby svět věděl…

Z jeho slov, která si předtím určitě pečlivě promyslel, bylo zřejmo, že ho svědomí hryže a že přes všechna alotria, jaká ve vězení prováděl, dospěl k názoru, že na něho něco víme a že ho trest nemine. Jenomže já jsem ve skutečnosti nevěděl nic a nic.

Neměl jsem ani zdání o hříšcích Graciána Roštíka, které by mohly vzbudit zájem prokuratury!

Zase odbočit od hlavního směru vyšetřování, zase odložit na nějaký čas případ Felixe Kojra a domnělé sebevražedkyně a vzít si místo toho do práce Roštíka? To se mi v té chvíli vůbec nehodilo. Dříve nebo později, stejně padne jednou kosa na kámen a Roštík si svoje odsedí, uklidňoval jsem se v duchu.

Omezil jsem se tedy na to, co mě v té chvíli nejvíc zajímalo, a přistoupil rovnou k věci:

„Pane Roštík!“ Podařilo se mi uhodit rukou do desky stolu právě v okamžiku, kdy zmlkl, aby nabral dech. „Vážený pane Roštík! Takhle bychom se mohli bavit až do rána. Při vaší výřečnosti bychom nebyli hotovi ani za týden. Přestaňte bláznit a dělat šaškoviny! Jestli chcete, tak vás pošlu šupito presto do blázince. Tady není žádný výroční trh ani pouť na hoře Kalvárii. Buď budete odpovídat na otázky, anebo podepíšete prohlášení, že nechcete vypovídat. Už toho mám po krk! Mlčet, himelhergotnochamal!“

Protože jsem už byl dopálený, až bůh brání, spustil jsem takovým tónem, že poskakoval na židli a koukal na mne, jako by mě viděl poprvé v životě. Abych zvýšil účinek rychle po sobě následujících ran, dodal jsem ještě několik nepříliš ohleduplných, ale zato do jeho duše nejlépe promlouvajících slov. Pověděl jsem mu více méně toto:

„Tak co koukáte? Ještě jste mě neviděl? Nejsem žába a vy nejste had, nanejvýš štěnice, pane Roštík! Na vaše pěkné oči vám možná skočí Truda nebo Svatá, ale já ne! S tímhle si na mě nepřijdete…“

Měnil se mi před očima jako chameleón. Totam bylo dřívější sebevědomí! Po jeho tváři se rozlil výraz uražené důstojnosti.

„Ano, ano, prosím, občane vyslýchající…“

„Toho vyslýchajícího si dejte za klobouk,“ přerušil jsem ho v obavě, aby se opět nerozřečnil, „a mluvte k věci! Za prvé chci vědět, jak jste si představoval sňatek s Trudou bez rozvodu? Kde se ta vaše svatba měla konat, u mohamedánů či kde?“

„Já, já nerozumím,“ prudce se zajíkl, „o jakým rozvode, občane vyslýchající, ráčíte mluvit?“

„Dejte pokoj s vyslýchajícím, už jsem vám řekl.“

„Panenko Maria skákavá,“ vybuchl, „vždyť já jsem svobodnej. Ať zhebnu, jestli mě kdo viděl s ženskou u oltáře! Jó, mezi náma muskejma, na hromádce, to jsem žil. Ale na to, pane strážmistr, nemusí bejt přece žádnej legurární rozvod! V zákonech jsem přece, abych tak řekl, obeznalej!“

„Tak právě proto byste se neměl ženit s provdanou ženou, pane Roštík. A to je první důkaz, že si z nás děláte dobrý den!“

V té chvíli vypadal opravdu hloupě. Díval se na mne jako s nebe spadlý, neschopen jediného slova. Než se stačil vzpamatovat, dorazil jsem ho další novinkou.

„Truda je dávno vdaná a jejím mužem je Gabel, pane Roštík. A vy přece už nejste žádný zajíc – tak co tomu říkáte? Cože, vy o tom nevíte? Jak je vidět, tak vám huba najednou sklapla, co?“ dodal jsem se sžíravou ironií.

„Je ženou Ga-Gabla?“ opakoval, jako by nedůvěřoval vlastním odstávajícím uším.

„Jak jste řekl. Truda je Gablova žena.“

„Ale, ale ona mi nic neřekla… A potom věřte ženskejm, pane strážmistr!“ sepjal ruce, jako by se chtěl modlit. „Finančně jednoho ruinuje předsvatebníma cestama, abych tak řek, do Olešnice sem, do Olešnice tam, perlonky, nylonky, noční lokály a zahraniční tyčinky…“

„A potom jednoho pustí k vodě. Jako třeba vás, pane Roštík,“ skočil jsem mu zase do řeči, aby se příliš nerozpovídal. „Takový. už je život. Ale co se týče toho, že vám nic neřekla, tak nemyslete, že vám věřím!“

„Ať zhebnu, jestli vždycky nemluvím pravdu! Ať mi narostou chlupy tady na dlani!“ vášnivě se zapřísahal. „Ať mi všecky zuby vypadnou…“

„Pokud vám kamarádi nedají přes hubu, tak vám asi samy nevypadnou. A kdyby vám měly vypadnout při každé lži, tak byste nikdy nevylezl ze zubní ordinace, pane Roštík. Vaše řeči nemají ceny ani za zlámaný groš. Krátce – věděl jste o tom, že Truda je Gablova žena nebo nevěděl?“

„Nevěděl, pane strážmistr.“

„Nikdy vám o tom neřekla?“

„Ne, pane strážmistr.“

„A dlouho znáte Gabla?“

„Asi půl roku, pane strážmistr.“

„A nevěděl jste, že je Trudiným mužem?“

„Ne, nevěděl.“

Zpíval jako z not, jako u zpovědi. Bylo vidět, že moje bezprostřednost, dá-li se to tak nazvat, na něho nejvíc platila.

„Kde bydlí Gabel?“

„Nikde, pane strážmistr.“

„Říkal jste, že přijížděl ze Štětína?“

„To já jen tak, pane strážmistr. Ale určitě to nevím.“

„Nelžete?“

„Ať mi jazyk zdřevění. Má tu Gabel nějakou rodinu?“

„Nemá, pane strážmistr.“

„Určitě?“

„Kdyby měl, tak bych to musel vědět.“

„A chodil často k Trudě?“

„Když jsem byl pryč.“

Zdá se, že litánie odpovědí odpovídala pravdě. Stejně jako Svatá neměl ani Roštík nejmenšího ponětí o soukromém životě Gabla a Trudy, a jak věci vypadaly, nevadilo mu naprosto, že se s ní Gabel stýká. A že udělal scénu tehdy na nádraží, to mohl mít na svědomí nějaký přítelíček, který asi Roštíka naheftoval, dotknuv se jeho citlivého místa. Kdyby Roštík věděl o Gablových kouscích, kdyby byl do nich sám nějak namočen, pak by přece nevyvolal scénu, která nakonec přivedla celý čtyřlístek za mříže.

Nyní jsem mohl přistoupit k druhé otázce, předem připravené v zápisníku.

„Podívejte se na tento snímek,“ ukázal jsem mu fotografii domnělé sebevražedkyně. „Znáte tuto ženu?“

Chvíli byl na váhách, ale pak odpověděl:

„Ano, pane strážmistr, páč my kumštýři…“

„Jací kumštýři zase?“

„Nu, páč tahle slečinka je taky kumštýřka.“

„Jak jste se s ní seznámil? Prosím, teď můžete odpovídat podrobněji.“

Využil pohotově příležitosti, protože doufal, že si bude moci trochu vydechnout.

„To je totiž tak, pane strážmistr. Tahlencta slečinka dělá do kumštu. A já jsem, abych tak řekl, interpertátor ritelatury, čili tak zvaná příbuzná duše. I ze ‚Špilek‘ jsem už kolikrát přednášel, jako třebas na tom státním statku anebo když byl Den lesů…“

„Pro všechny svaté, pane Roštík, mluvte jenom o té ženě. Co to má společného s Dnem lesů?“ napomenul jsem jej, protože jsem viděl, že opět odbočuje.

„Ona, jako ta slečna spisovatelka, přišla jednou za Andělou a řekla jí, že by o ní chtěla psát. Nu a Anděla letěla hned za mnou, že jí to může bejt ukradený. Tak já jí zase povídám, že každej jeden má svý řemeslo. A protože teďkonc je v módě tenhleten learismus, tak to znamená, že se má psát hlavně o obyčejnejch a hlavně pracujících lidech…“

„K věci, pane Roštík, k věci,“ napomenul jsem jej pro každý případ.

„Ale vždyť já mluvím k věci, pane strážmistr… No tak ona, jako ta slečinka, mi povídá, že chce napsat takovej román o hřbitově a že to chce mít doopravdy prožitý… A protože já, pane strážmistr, jsem měl zrovna rozdělaný ňáký kšefty venku, tak jsem jí řek‘: ‚Madmuazel komprapá! Za dva dni jsem zpátky a vám k službám. A než se vrátím, račte se s důvěrou obrátit na Trudu…“

„A co se měla dovědět od Trudy?“

„Co? Nu, ji zajímaly, pane strážmistr, ňáký hroby uprostřed Křiků. Chtěla napsat o lidech, který se tam občas choděj vyspat. Měl to bejt dobrodružnej román.“

„Dost! Počkejte chvilku, pane Roštík…“

Poslušně se odmlčel a čekal, až bude opět vyzván, aby pokračoval ve vyprávění z cyklu „Ze života umělců“.

Jisté je, že domnělá sebevražedkyně měla štěstí v neštěstí. Kápla na toho pravého. Nebýt Roštíka, Truda i Svatá by se jí určitě vysmály. Ale ve věcech umění byl Roštík pro Andělu i Trudu autoritou! Vždyť dovedl dokonce „potichu číst a věděl všechno, co čte“. Pohyboval se ve vyšších kulturních sférách, chodil na školení a na akademie. Když je ujistil, že se mohou s tou „praštěnou“ ženskou bez obav stýkat, bylo jim to – používaje terminologie Svaté – ganc egál. Nejspíš jim navykládal, že paní spisovatelky z vyšších uměleckých sfér studují prostředí a že tentokráte jde zrovna o studium hřbitova. Místa stejně dobrého jako každé jiné.

Abych si ověřil správnost svého uvažování, zeptal jsem se Roštíka.

„A co bylo potom, když jste se vrátil ze služební cesty? Dala Truda té ženě nějaké informace?“

„Ne, pane strážmistr. Truda mi řekla, že ta slečna už nepřišla. Vykašlala se na nás. Udělala mi, abych tak řek‘, mravní škodu. A já vůbec nevím, co se s ní stalo.“

„Tak já vám to tedy povím, co se s ní stalo, pane Roštík. My jsme tu ženu našli počátkem letošního roku na Křikách! Mrtvou!“

Pozorně jsem sledoval každé hnutí jeho obličeje.

Prudce nabral vzduch jako člověk, který tone, nadzvedl se, ale hned zase klesl a spustil plačtivě:

„Pa-pane strážmistr! To není možný! Já… jako že… Ne, já tomu nevěřím…“

„Tak se tedy podívejte na tohle, když tomu nechcete věřit…“

Vytáhl jsem snímek domnělé sebevražedkyně, pořízený na Křikách, a přistrčil mu jej.

„Poznáváte ji? Je to ona? Byla stejně oblečená? Obličej už není k rozeznání, ale plášť se uchoval docela dobře…“

Jako by se scvrkl před mýma očima. Zajektal zuby.

Ne, vražda rozhodně nebyl jeho styl. Ušít na někoho boudu, vydírat na někom nebo ho okrást, zfalšovat směnku, vyzvednout cizí zavazadlo z úschovny, točit kolotočem, prodávat devocionálie a kýčovité olejomalby, šmejdit v cizích kapsách čepelkou – takové a podobné kousky odpovídaly povaze Graciána Roštíka. Ale v tomto okamžiku jsem byl ochoten přísahat, že mluví pravdu, a odvážil bych se dokonce tvrdit, že by Roštík nebyl schopen někoho úkladným způsobem přepadnout, vylákat na Křiky, zmlátit a potom obrat do poslední nitky! Jeho upřímné zděšení bylo dostatečným alibi.

Přivřel svá prasečí očka, aby se nemusel dívat, ačkoli každá fotografie je jenom dvojrozměrná a žádná nevystihuje ovzduší hřbitova.

„Já vážně nic nevím, pane strážmistr. Já jsem z toho dočista celej pryč. Ať se…“

„Vy se pořád jenom dušujete, pane Roštík. Jenomže to mi není nič platné. Já bych chtěl především vědět, kdo zavraždil tu ženu a co bylo příčinou té vraždy?“

„Pane strážmistr, odpusťte, ale já už doopravdy nemůžu. Já jsem na mou duši nikoho neoddělal. Nemohl bych si trochu odpočinout?“

Vypadal v tomto okamžiku opravdu jako učiněný obraz bídy a zoufalství. Fňukal a hekal přede mnou, schlíplý a zdrcený, téměř nepříčetný strachem. Nevěřil jsem vlastním očím – co se s tím člověkem najednou stalo?

„Jako že je pánbíček nade mnou, půjdu radši někam dělat, třebas na státní statek, na předek do dolu, jestli mě vemou,“ sípal vyděšený a zničený, jako by tato tragédie postihla jeho osobně.

I když jsem nepochyboval o upřímnosti jeho slov, nedůvěřoval jsem příliš dlouhodobým plánům nápravy. Vždyť to známe! Zítra nebo pozítří tahle nálada pomine a životním krédem milého Roštíka bude opět: „Smrt hňupům!“

Než jsem ho propustil, přesvědčil jsem se ještě dodatečnými otázkami, že o epilogu nikdy nenapsaného románu nemá opravdu ani potuchy. V novinách se o něm určitě nepsalo. Nevěděl také nic víc o Gablovi a jeho bydlišti, ani o jeho případných příbuzných, neměl tušení, že Gabel má matku… Ani otřes, jaký právě prodělal, nezměnil už nic na jeho předchozí výpovědi. Co říkal, byla pravda.

Ovšem, přiznal, že Trudu přivezl do Vratislavi ze státního statku u Olešnice, že ji oblékl, ale trval i nadále na tom, že se s ní chtěl oženit.

Odbelhal se z pokoje jako člověk po těžkém srdečním záchvatu. Dozorce jej musel podpírat pod paží.

Ale ještě téhož večera mi bylo sděleno, že se Gracián Roštík prochází po své cele po rukou, hvízdá si, vykládá ostatním vězňům anekdoty, šťastný a veselý jako ten skřivánek na jaře. Co bylo, minulo. Život je život! A teď plnou parou kupředu, zachovat klid a rozvahu, protože oni stejně na nic nepřijdou. A kdyby mu jeho účast při shromažďování literárního materiálu na Křikách třebas i dokázali, tak kdo mohl tušit, že si ta ženská vezme život nebo že ji někdo odkrouhne?

Zašel jsem na chvíli za náčelníkem pátracího oddělení. Znal již můj názor na onu sebevraždu, protože dozorčí důstojník s ním mezitím hovořil.

Když jsem mu vylíčil svůj rozhovor s Roštíkem, zamračil se kapánek.

„To je všechno moc pěkné a důmyslné, Glebe. Já taky doufám, že se ten případ zanedlouho vyjasní. Ale hrozně rád bych věděl, co z toho budeme mít?“

„Ty asi nic, ale já látku k poslednímu účtování s Gablem!“ odpověděl jsem po chvilce rozmýšlení.

„Víš, proč z toho nic nebudeme mít?“ opakoval, nabízeje mi cigaretu.

„Vím. Protože je to jeden z těch ztracených případů, při kterých je třeba nakonec svinout plachty.“

Vážně přikývl.

„Není vyloučeno, že se nám podaří vysvětlit tu, jak ji nazýváš, domnělou sebevraždu. Ale vysvětlíme tím Kojra? Jiná věc, že bych s tou slečnou spisovatelkou pořádně zatřásl, potkat ji někde,“ vybuchl najednou, ale nakonec mávl rukou.

Třebaže mě ještě očekával rozhovor s Trudou, byli jsme oba velmi skleslí. Případ Felixe Kojra se nám zdál najednou neřešitelný.

*

„Začneme tím, že si vysvětlíme váš pobyt ve Štětíně,“ pravil jsem Trudě, nahlédnuv do předem připraveného plánu výslechu.

Blížila se patnáctá hodina. Tímto rozhovorem měly skončit tak zvané úřední hodiny v šestém dni vyšetřování. Příštího dne byl svátek. Nijak mě to nemrzelo, protože jsem věděl, že budu mít aspoň čas si odpočinout a důkladně promyslet všechna shromážděná fakta.

Truda zatím mlčela. Jako by k ní má slova vůbec nedospěla, jako by je přeslechla. Podíval jsem se na ni. Bylo vidět, že marně dumá, proč se zde octla, láme si hlavu, co o ní asi víme, a je znervóznělá mými narážkami… Pobyt ve vězení ji patrně pohnul k reflexím na téma: vědí nebo nevědí o Kurtovi? A co vlastně proti nám všem mají, proti Kurtovi, Roštíkovi, Svaté a mně?

„Vysvětlete mi, prosím, proč jste jela do Štětína?“ opakoval jsem otázku a začal ťukat tužkou do stolu.

Nervózně si uhladila účes, vytřela palcem a ukazováčkem koutky plných rtů a odpověděla:

„Když my jsme nejezdily do Štětína. Já jsem už řekla. To není pravda…“

„Vím, že jste do Štětína jela. A že jste tam byla. Protože vás ve Štětíně viděli. Jenomže jste tam asi nepochodila… Bydlela tam kdysi Elza, dcera rybáře Tobiase. Jsou to vaši příbuzní. A Tobias mi pověděl, že jste tam byla!“

„To – to není pravda,“ popřela rázně, ale já jsem si dobře povšiml, že zmínka o Tobiasovi a Elze ji překvapila.

„Když to není pravda, tak mi snad budete moci odpovědět na jinou otázku. Kde a kdy jste se poprvé setkala s Gablem?“ začal jsem z jiného konce.

„Kde? No, my jsme se sešli tady, ve Vratislavi,“ odpověděla poněkud váhavě.

„V kterém roce? V dvaačtyřicátém? Tehdy, když sem jeho matka přijela ze Štětína? Nebo ještě ve Schwarzwaldu? Tehdy, když jste byla v tom táboře pro děvčata, jak jsme o tom hovořili minule?“

„Ne, až tady, po válce,“ zalhala, ale zarazila se a podezřívavě zašilhala po mém zápisníku.

Pokračovat v otázkách opravdu nemělo smysl. Bylo jasné, že sama od sebe nerozváže jazyk a že ji bude třeba k mluvení pohnout.

„Kurt Gabel, nevylučuji, že se kdysi jmenoval jinak, je vaším mužem. A je podezřelý z vraždy dvou osob,“ pravil jsem hluše, abych definitivně rozptýlil její nejistotu.

Dýchala nyní otevřenými ústy a tiskla k prsům ruku s kapesníkem. Ještě nechtěla uvěřit. Ještě nemohla připustit myšlenku, že něco vím. Nechtěla se s tím vším smířit… Hleděla upřeně do okna a chovala se, jako by má slova vůbec nedospěla k jejímu sluchu.

„Tak co je? Budete pořád mlčet? Nebo chcete, abych se vyjádřil přesněji? Buďte přesvědčena, že se nakonec dovím, co vás trápí… Tomu je třeba udělat konec! Pro váš vlastní klid!“ dotíral jsem stále víc a víc vyprovokován její netečností. Rychle ke mně obrátila hlavu a vyděšeně na mne pohlédla.

„Já… my… vodu!“ vyhrkla náhle a zhroutila se.

Od té chvíle nastal zvrat.

Podal jsem jí sklenici a počkal, až ji vypije. Měla v očích hrůzu, ale zároveň už také rezignaci, úplnou odevzdanost osudu.

Stoje nad ní, prohodil jsem klidným hlasem:

„Ve kterém roce jste se provdala za Gabla?“

„V… čtyřicet dva. Tady v Breslau, ve Vratislavi. Poznali jsme se tam, ve Schwarzwald. On byl v SS. A my jsme se do něho zamilovaly.“

„A potom?“

„Potom on psal… Přijel jednou na urlaub. Jeho matka byla ve Štětíně.“

„A potom, když jste se vzali, přijela sem, viďte?“ pravil jsem, abych urychlil její výpovědi.

„Ano, přijela sem…“

„A kde je teď? Ve Vratislavi?“

„Ano, ne, nein… ich kann nicht weiter… bitte, lassen Sie mich frei, ich weiss nichts… (Ano, ne… nemohu dále… prosím, pusťte mě… já nic nevím…)“

Přešla náhle z polštiny do němčiny a začala hystericky vzlykat.

Podal jsem jí opět sklenku vody. Odmítla. Třásla se rozechvěním jako ta příslovečná osika.

„Napijte se! To vám pomůže. Musíte mi všechno povědět, co a jak, a potom vám bude určitě líp,“ uklidňoval jsem ji. „Řekněte mi, kde je Gablova matka a co tu dělá? Víc pro dnešek nechci. Ostatní mi povíte, až si odpočinete…“

Odpovědí na tyto domluvy byl ještě usedavější pláč. Proudy kadeří jí spadly do čela. Dostala jakousi hysterickou třesavku.

Prudce jsem zmáčkl knoflík zvonku. Omdlévala…

Dozorce, který přiběhl po několika vteřinách, v mžiku odhadl situaci. Odstěhoval ji i se židlí k oknu, vzal karafu a začal na ni stříkat vodu.

Stál jsem nad ní se svěšenýma rukama. Mrzelo mě, že musím přerušit výslech, že se dnes od ní už víc nedovím. A zítra – kdoví? Snad všechno popře?

Vracelo se jí vědomí.

„Mohu ji odvést, soudruhu kapitáne?“ otázal se dozorce, když viděl, že rovnám papíry na psacím stole.

„Ano, můžete ji odvést. A bude-li třeba, zavolejte lékaře…“

Opustila můj pokoj vrávoravým krokem, opřena o jeho ramena, úplně zhroucená, se zavřenýma očima, plná nejhorších předtuch. Stokrát raději bych hovořil s mužem! Přes všechna podezření, která byla jistě opodstatněná, mi jí bylo vtom okamžiku opravdu líto.

Ale na výčitky svědomí nebylo kdy.

Přišel seržant z kanceláře a oznámil, že mě volají k telefonu.

„Volá nějaký neznámý člověk… Nechce nám sdělit své jméno,“ pravil mi na přivítanou dozorčí důstojník. Ustoupil stranou a podal mi odložené sluchátko.

„Dobrý den, měl bych k vám jistou prosbu, pane kapitáne,“ dospěla ke mně slova, ztlumená až k šepotu (kdosi úmyslně zakrýval mluvítko). „Volám z pošty, pane kapitáne, takže vám nemohu dost dobře vysvětlit, oč jde…“

Poznal jsem po hlase architekta, bývalého ctitele domnělé sebevražedkyně z Křiků.

„… Rád bych se s vámi sešel,“ pokračoval stále s tou přehnanou opatrností.

„Prosím, přijďte sem, připravím pro vás propustku.“

„Lépe by mi vyhovovala schůzka někde v kavárně… A nemohl byste přijít v civilním obleku?“

Copak se vážený pán obává kompromitace…? Aby ho náhodou jeho známí, stejní měšťáci jako on, nepodezřívali, že spolupracuje s milicí? řekl jsem si v duchu.

„Dobrá, sejdeme se tedy v kavárně,“ odpověděl jsem. „A když je to vaše přání, dostavím se v civilním obleku (nevzal jsem s sebou vůbec stejnokroj!). Přejete si ještě něco?“

„Ano. Byl bych rád, kdybyste vzal s sebou ty snímky, které jste mi ukázal onehdy. Zdá se mi totiž, že vám teď budu moci o nich povědět něco víc.“

Domluvili jsme se, že se sejdeme za půl hodiny v jedné kavárně ve středu města. Vzal jsem s sebou snímky, a když jsem se ujistil dotazem, že se Truda cítí dobře, opustil jsem budovu.

*

Den se již klonil k večeru. Ochladilo se trochu. Vítr, přinášející s sebou změnu počasí, roztáčel kotouče prachu. Voněly akáty, lemující odnož Odry. Matky s kočárky se vracely domů.

Obchody byly obležené. Ženy spěchaly na nákup s košíky a nylonovými taškami, jejichž oka s takovou oblibou lapají cizí knoflíky do svých sítí. Před stánky se tvořily fronty a na náměstí rozvěšovali transparenty k národnímu svátku 22. července.

Na ulicích vládla sváteční nálada.

Právě tak dobře by teď mohla vyjít na nákup Truda. Vrátit se za hodinu či dvě domů. Těšit se z tepla rodinného života. Stejně tak dobře by mohla nyní stát ve frontě na třešně domnělá sebevražedkyně z Křiků i Anděla-Svatá, kdyby ji nebyl kdysi dostal do svých spárů Dlouhý Jakub…

Po půlhodince jsem byl konečně u cíle.

Můj zakuklený informátor mě už netrpělivě očekával v nejtmavším rohu kavárny a schovával se za plachtou novin jako hrdina špionážního filmu. Škoda, že nepoužil dalších rekvizit jako brýlí a paruky, nebo že si neprilepil falešné licousy.

Celá ta komedie mi byla opravdu k smíchu. Abych ho pozlobil, předstíral jsem, že ho nevidím, a usedl jsem blíž dveří. Chudák architekt se svíjel netrpělivostí a byl jako na jehlách. Vysílal ke mně úpěnlivé pohledy, jenže bezvýsledně, do prázdna. Zasyčel jednou, dvakrát, jako by ho pálilo kuří oko, a když ani to neúčinkovalo, vzchopil se konečně, vstal a odpochodoval před mými zraky k bufetu, kde si objednal nějaké zákusky.

Tehdy jsem dospěl k názoru, že nemá smyslu pokračovat ve hře na schovávanou. Odstěhoval jsem se k jeho stolku v hloubi, ve stínu, který mu měl zaručit naprostou diskrétnost.

„Ach, vy jste už tady?“

„Ano. Jak vidíte,“ pravil jsem, vstávaje na přivítanou. V tom okamžiku se rozsvítila horní světla a náš nejtemnější kout byl rázem všem na očích. Utěšoval jsem nepodařeného spiklence, jak jsem dovedl.

„Na tom přece nic není, že jste se jednou v životě setkal s nějakým milicionářem. Desítky, nebo i desetitisíce lidí vypadají podobně jako já.“

Nepodařený spiklenec zůstal jako opařený. „Přinesl jste ty snímky?“ Přistrčil jsem mu obálku.

„Vybral jsem pro vás úmyslně snímky šest krát devět… aby nebyly tak nápadné.“

Polkl hořkou pilulku, naklonil se nad fotografiemi a začal si je prohlížet. Po chvíli pravil:

„Tedy ta fotografie navrchu, to bude nejspíš ten člověk, kterého občas vídávám na Sempolnu. Já v té čtvrti bydlím, jak jistě víte… Tehdy na velitelství jsem si to neuvědomil, přišel jsem na to až později a leželo mi to pořád na srdci. No a když jste mi posledně říkal, abych vám zavolal… Je to on, teď to vím docela určitě.“

Vzal jsem z jeho ruky snímky. První navrchu byl – Gabel.

„A tenkrát, když jsem ji viděl naposled, to byla určitě v jeho společnosti. Tam na nádraží. Snad si vzpomínáte…? Ano. On bydlí asi dvě vily za naší. V Zahradní ulici, v takovém domě, před kterým roste zkroucený keř hlohu nebo angreštu…“

Ačkoliv se tato zpráva, šeptaná spikleneckým tónem, nevyznačovala přílišnou přesností, rozhodl jsem se, že se pro každý případ poohlédnu po tom zkrouceném keři hlohu nebo angreštu.

„To je všechno?“ otázal jsem se.

„Ano, všechno,“ zabrumlal přidušeným hlasem, schovávaje se za obrovskými stránkami „Tribuny lidu“.

Podivín! A už jsem si o něm začal myslet, když se uklidnil po počátečním rozčilení, že je docela normální. Potom z ničeho nic vyskočil a omluvil se, že musí na toaletu. Lidé, kteří odcházejí na toaletu, nenechávají zpravidla odpočítané peníze pro vrchního.

Jakmile jsem dopil kávu, zvedl jsem se, abych se šel podívat na dům, před kterým roste ten jeho zkroucený keř hlohu nebo angreštu.

„Zahradní? Tramvají, nebo když na to máte, taxíkem patnáct minut,“ informoval mě příslušník Občanské milice, na kterého jsem se obrátil.

Stmívalo se. Rozhodl jsem se pro taxi.

Zítřejší den, 22. červenec, bude tak či onak ztracený. Nesluší se znepokojovat Trudu v den národního svátku. Ať si zatím odpočine a rozmyslí si všechno. Bylo mi jedině líto, že jsem při dnešním výslechu odhalil všechny trumfy. To, že se stýkala s domnělou sebevražedkyní – k tomu bodu jsem se už nedostalnení vůbec trumf. Z toho se může vykroutit jedna radost… Jestliže se zatvrdí, jestliže teď z ní už vůbec nic nedostanu, uvíznu ve slepé uličce. Jedině… jedině kdyby se v noci nebo během zítřejšího dne něco závažného přihodilo, co by mě přivedlo na novou stopu…

Střed města zůstal daleko za námi, projížděli jsme alejemi Sempolna, vroubenými vilami, nad nimiž se místy vznášela líbezná vůně akátů.

Okna byla všude dokořán, rozhlasové přijímače hlasitě vyhrávaly, do nemožnosti ochraptělá Varšava vysílala koncert na přání posluchačů.

„Ještě tahle zatáčka a budeme hned na místě. Jen abych dostal nějakého zákazníka na zpáteční cestu…“ prohodil v jednu chvíli taxíkář a hned začal trpce lát otcům města, že sami nejezdí, ale jiné jezdit nenechají, že prý chce berní úřad přivést soukromé podnikatele na mizinu a jestli to tak půjde dál, že budeme za chvilku všichni chodit „per pedes“. Potom si zchladil žáhu na milici, protože mu dopravní milicionář včera na křižovatce Svídnické ulice „napařil“ pokutu a vůbec, má to ňákou cenu být hned na člověka jako kat, když mu chybí žárovka k signálnímu světlu…

Poslouchal jsem jedním uchem. Nedávný rozhovor v kavárně mi stále nešel z hlavy. Byl bych rád věděl, zda můj informátor, vzor „opatrnického“ měšťáka, Gabla opravdu poznal nebo zda se mu to jenom zdálo. Co když to byl pouze a jedině výplod jeho bujné představivosti?

„Jsme na místě.“

Vystoupil jsem. Zapomněl jsem vzít zpátky drobné, které mi ostatně nikdo nevnucoval, a šel pomalu Zahradní ulicí. Houstnoucí šero a nedostatek pouličních svítilen způsobilo, že jsem teprve po několika minutách zjistil, jak za sebou následují čísla.

Ve čtvrté nebo páté vile bydlel opatrnický architekt. Okna byla temná, rolety spuštěné. Většina nájemníků odjela patrně na dovolenou. Je přece léto…

Šel jsem dál, když tu jsem najednou zahlédl v jedné zahradě zkroucený keř hlohu, jakoby vykrojený proudem světla z noci. Myslím, že to nebyl angrešt. Zastavil jsem se kousek opodál.

Po několika minutách se někde nablízku-odkud, to se nedalo ve tmě dost dobře určit – vynořil stín jakéhosi člověka. Šoural se po protějším chodníku, potom přešel na mou stranu a sípavě oddychoval. Nemohl jsem dost dobře rozeznat obrysy jeho postavy… Teprve když přecházel přes asfaltovou ulici a zamířil přímo proti mně, zjistil jsem k svému zděšení, že nese pod paží kus nohy, odříznuté pod kolenem! Tu se zaleskla ve světelném kruhu, do něhož náhle vkročil, čerstvě nalakovaná kůže. Byla to samozřejmě protéza. Podle všeho řemeslník!

Je přece starým zvykem odvádět zakázky před svátkem nebo nedělí. Švec slibuje spravit boty do soboty, aby byl zákazník v neděli od samého rána jako ze škatulky. Každá pořádná hospodyně vaří a uklízí v předvečer svátku až do úpadu, aby si v neděli mohla odpočinout a užít sváteční pohody. K poznání tohoto zvyku není ovšem třeba žádných zvláštních znalostí, tím méně zkušeností důstojníka Hlavního velitelství milice.

Shrbený stařík se šoural kolem mne; slyšel jsem jeho sípavý dech, bydlel jistě nedaleko, protože kdo by se vydával na delší cestu v bačkorách? Vypadal na řemeslníka, jak také dokazovala příznačně shrbená, obloukovka ševcovská záda. Jakmile mě zahlédl, dotkl se volnou rukou klobouku.

Nebyl to jistě člověk dnešní, ale zato, jak se zdálo, zdejší. Zahnul téměř poslepu do vrátek domu, který mě tolik zajímal, a po chvíli zmizel za haldou uhlí. Bylo zřejmo, že do tohoto nevelkého jednopatrového domu vede ze dvorka ještě boční vchod. Udělal jsem nerozhodně několik kroků. Zahradní ulice čišela opuštěností pozdní večerní hodiny. Neměl jsem se koho zeptat na adresu nejbližšího komisařství, a i kdybych je našel, jaká je pravděpodobnost, že tam v tuto dobu zastihnu někoho, kdo mi bude moci povědět něco bližšího o nájemnících domu?

Zaskřípěly nějaké dveře, pruh světla vyběhl na dvorek a pak už bylo jenom slyšet, jak vítr šumí v koruně klenu, pod nímž jsem právě stál. Jestliže ten můj slavný architekt nemluvil do větru, měla by právě v tomto domě bydlet Gablova matka, o které se zmínil Tobias. Ale jak to zjistit? Koho se zeptat? Kromě toho – jmenuje se stejně jako její syn? To už byl pro mne otazník!

Byl jsem už připraven odejít. Utěšoval jsem se v duchu, že na zpáteční cestě potkám nějaký zabloudilý taxík, když tu se z domu zase rozlehlo zaskřípění dveří a na dvůr opět vytryskl proud světla. Ozvaly se šouravé kroky.

Starý muž vyšel na ulici. V trojúhelníku světla vedle zkrouceného hlohu jsem zjistil, že se už zbavil protézy. Vracel se patrně domů.

Vykročil jsem rychle vpřed, jako bych chtěl přejít na druhou stranu ulice, takže se naše cesty musely střetnout. Nyní měl na špičce nosu staré, provázkem svázané brýle. O něco dál stála zpustlá, neobydlená vila s číslem 14.

„Promiňte, není tu skorem nic vidět. Hledám jedny známé. Bydlí ve čtrnáctce. Nevíte, kde je ten dům?“ otázal jsem se a zastoupil mu cestu.

Odkašlal si, popošinul brýle a podíval se na mne:

„Ten dům je kaput od bomby. Už dlouho tam nikdo nebydlí. Tam je nenajdete…“ mluvil pomalou, důvěrnou slezštinou. „A jak se jmenovali? Jsem zdejší, třeba je budu znát?“ zeptal se se zájmem.

„Gabel… Byli to Gablovi,“ pravil jsem příjemně překvapen jeho ochotou.

Zakroutil hlavou.

„Ne. Takové lidi neznám. Ti musejí bydlet jinde…“

Stařík byl v družné náladě, měl po práci a bylo vidět, že by si rád pobesedoval.

„A vy jste, pane mistr, asi obuvník? Nebo ortopéd? Viděl jsem totiž před chvilkou, jak jste nesl protézu.“

Vzal si cigaretu, poděkoval a připálil si. Potom zdvořile nadzvedl klobouk a zeširoka se rozpovídal.

„To jste skoro uhodl. Jenomže já jsem sedlář, sattler. Za první války jsem sloužil u dragounů. A teď jsem tady v nemocnici. Nu a v tomhle domě mají jedno dítě… Prosili, abych mu udělal nohu, protože roste…“

„A v tom domě Gabel nebydlí?“

„Nebydlí… V poschodí jsou dvě rodiny z Polska. Dole je jedna ze Slezska, asi z Koenigshütte. A tam, co je to dítě, to jsou Němci. Přistěhovali se sem za války. Teď už tu bydlí jenom stará paní, mladí dělají v Nové Huti. A posílají peníze. Tak jsem ji teda udělal… ganz richtig. Tamta noha už byla krátká…“

„Počkejte… A ta mladá matka toho dítěte, nepochází náhodou od Gross Wartenberg?“

„Ano. To jste uhodl.“

„A on je takový ramenatý, vysoký. Dělá asi v Nové Huti jako dělník?“ oťukával jsem dál, spíš jenom na zkoušku. I na mne se přenesla jeho sdílná nálada.

„Ano. Je vysoký a dělá jako dělník. Ale to přece není žádný Gabel, ale Buellow. Gabel tady žádný nebydlí.“

Tak jsem se docela nečekaně dověděl to, po čem jsem tak dlouho pátral.

Bývalý dragoun, sedlář, smekl před chvílí klobouk a odšoural se do svého domu. Všiml si mého náhlého odmlčení a taktně se vzdálil.

Ale já jsem měl v této chvíli už jiné starosti, než myslet na toto opravdu podivné setkání. Teprve později v hotelu jsem si uvědomil, že to bylo jakési logické pokračování předchozích událostí. Když se člověk začne o něco zajímat, když si chce například koupit boty, prohlíží si výlohy s obuví. Zajímají jej chodci, kteří mají na nohou nové boty. Řekněme, že nás při četbě knihy upoutá nějaké cizí, nezvyklé slovo. Předtím jsme je slyšeli třebas desetkrát, ale teprve od této chvíle, když vzbudilo naši pozornost, se nám bude vybavovat i při nejneočekávanějších příležitostech.

Myslel jsem v tomto okamžiku jedině na to, jak se co nejrychleji dostanu do města a jakým způsobem si opatřím ještě dnes povolení k prohlídce bytu. Cítil jsem instinktivně, že případ Buellowa alias Kurta Gabla, domnělá sebevražda na Křikách a tajemné zmizení Felixe Kojra, prostě že rozuzlení celé té spleti událostí spěje rychle ke konci.

Bylo deset hodin, když jsem vtrhl do bytu náčelníka pátracího oddělení, který právě připravoval mléko pro svá zázračná dvojčata. Vtiskl mi do ruky porcelánovou misku střenkou, přikázal, abych míchal, a sám začal vytáčet číslo prokurátorova bytu. Snad ani nemusím připomínat, že na stole v pečlivě uklizené, jako zrcadlo čisté kuchyni stály dvoje váhy, obyčejná a lékárnická na vážení práškového mléka; stranou nad plynovým sporákem se sušily odměrky a v pootevřené koupelně vlály vyprané pláty plen.

„Přijď zítra, ale nabeton. Potom je uvidíš zblízka, protože teď bych je nerad budil… Nebo počkej sedmadvacet minut. Začínají řvát přesně na hodinu. Na mou duši!“ dušoval se s upřímným nadšením.

Byl tak hluboce zaujat svými otcovskými povinnostmi, že si ani nepovšiml, že povolení k prohlídce zní na jméno Buellow, kdežto podezřelý je Gabel.

Ale nebylo divu, vždyť byl bezohledně vyrušen ze svého nesmírně napínavého mužského zaměstnání.

Tím skončil šestý den vyšetřování případu Felixe Kojra.

7

Přípravy k slavnostní přehlídce 22. července, které způsobily ve Vratislavi všeobecný zmatek v městské dopravě stejně jako v hlavním městě, opozdily náš příjezd na Sempolno při nejmenším o hodinu. V okamžiku, kdy náš vůz zastavil v Zahradní ulici (vystoupili jsme před sousedním domem – nikoli tím se zkrouceným keřem hlohu), ukazovaly ručičky desátou. Z otevřených oken se rozléhaly břeskné zvuky pochodu, zahajující slavnostní přehlídku ve Varšavě, a z okolních domů zalétala vůně jater na cibulce, z čehož bylo zřejmo, že městské jatky dodaly před nedávnem místním řeznictvím větší množství tak zvané droboty.

Poručík a seržant, kteří mi hned ráno přivezli od prokurátora povolení k prohlídce bytu, měli na mne tak trochu dopal, protože jsem jim udělal škrt přes jejich program na dnešní den: ráno slavnostní přehlídka, večer tradiční zábava. Utěšoval jsem je slibem, že nejpozději za dvě hodiny bude všechno odbyto.

Zamířili jsme k domu, kde bydlel podle architektova tvrzení Gabel, a po chvíli jsme vstoupili do zahrady. Děti, které si hrály na trávníku – měly před sebou rozložené celé kuchyňské zařízení – si nás nevšimly stejně jako drobná, svátečně oděná starší žena, která pletla u stolku za hlohem.

Dál v zahradě pod vysokou podezdívkou domu se slunilo na lehátku děvčátko trochu pobledlé, ale jinak docela svěží. Listovalo ve velké obrázkové knize a pomáhalo si při slabikování prstem. Pod plédem, zakrývajícím nožky, se jasně rýsovala protéza. Mrzáček.

Obešli jsme zvolna dům a vstoupili na dvorek. Všude pusto a prázdno. Většina nájemníků odešla hned zrána na přehlídku anebo dospávala po včerejších veselicích, které se protáhly dlouho do noci.

Vystoupili jsme po schůdkách na chodbu, na které byly čtyři byty. Seržant zaklepal na dveře, od nichž se šířila vůně smažených lahůdek. Starší hubená žena s natáčkami ve vlasech se na něho tupě podívala, zašilhala netečně po nás a odpověděla:

„Buellowovi jsou ve druhých dveřích, tady bydlí Kvočna!“

Práskla dveřmi, aby byla co nejdřív zase u plotny. Vaření v dané chvíli zřejmě upoutalo všechnu její pozornost, protože jednala zcela proti ženským zásadám a náš příchod ji zanechal ledově chladnou.

Seržant zaklepal na druhé dveře; když nikdo neotevíral, zmáčkl kliku. Dům byl postaven po první světové válce anebo ještě dříve, protože se do pokojů vcházelo přes kuchyň. V čisté, svátečně uklizené kuchyni nebylo živé duše, stejně jako v sousedním pokoji, kde se na okně vzdouvaly zářivě bílé, naškrobené poznaňské záclony.

„Je tu někdo?“ otázal se pro jistotu seržant a zastavil se ve dveřích do pokoje.

Nebyl tu samozřejmě nikdo. Už jsme chtěli znovu vytrhnout z práce nájemnici s natáčkami, když se nám za zády ozval nesmělý hlásek:

„Maminka s tatínkem šli na přehlídku a my se Zošou a Hedvičkou si hrajeme na hospodyňky.“

Maličké děvčátko s ohrnutým nosíkem, které si před chvílí hrálo na trávníku, bylo vzrušené a zrozpačitělé naším příchodem.

Poručík se posadil na bobek a zeptal se laskavě:

„A čí jsi, holčičko? Jak se jmenuje maminka a tatínek – nejsou Buellowovi?“

„Ne, prosím. Buellowová se jmenuje tamta paní, co plete, a ta holčička v lehátku. A mně říkají Katuška.“

„Tak ti mockrát děkujeme, Katuško, a jdi zas honem vařit.“

Vyšli jsme zpátky na chodbu a Katuška poskakovala před námi do zahrady a křičela na celé kolo:

„Paní Buellowová! Paní Buellowová! Máte návštěvu! Pojďte!“

Nebylo už třeba pro paní Buellowovou chodit. Přišla za minutku, s úsměvem na rtech a s ruční prací v ruce, pružným a sebevědomým krokem, který se jaksi nehodil k jejímu věku.

Dokonale klidná a stále se usmívající, neprojevující sebemenší známky rozčilení, otevřela nám ihned dveře. Dáma každým coulem. Její byt anebo spíše jediná prostorná místnost s kuchyňským koutem, ukrytým za plentou, byl přímo naproti dveřím, v nichž se předtím objevila paní s natáčkami.

Poručík a seržant se na mne významně podívali. Paní Buellowová odložila ruční práci na stůl se zeleným ubrusem a zvedla hlavu.

Bělostný límeček, zářící neposkvrněnou čistotou na pozadí černých šatů, zdůrazňoval postříbřenou šeď jejích vlasů, spletených vzadu do drdolu. Abych pravdu řekl, nemohl jsem se zbavit dojmu, že mám před sebou oživlou fotografii z druhé poloviny devatenáctého století.

„Prosím, čím vám mohu posloužit?“ otázala se hrdelním hlasem, vypouštějíc v slově prosím „r“.

Přistoupil jsem k ní; seržant a poručík stáli pořád ve dveřích.

„Jste paní Buellowová, ano?“

„Ano,“ odpověděla klidně.

„Máme rozkaz k prohlídce. Můžete se o tom přesvědčit, chcete-li.“

Nereagovala vůbec na má slova; jako by k ní nedospěla. Anebo se tak mistrně ovládala? Podali jsme jí úřední blanket s razítkem prokuratury, který pozorně přečetla.

„Jistě se záhy přesvědčíte, že jde o omyl.“

Takovým způsobem se vyjadřují lidé, kteří dokonale ovládají polštinu. Ponechávaje otázku, odkud umí polsky, na pozdější dobu, poprosil jsem ji:

„Buďte, prosím, tak laskavá a řekněte vnučce, že tady máme nějakou práci a aby zůstala v lehátku.“

Pokynula souhlasně hlavou. Přistoupila k oknu, rozhrnula záclony a zvolala dosti nahlas:

„Gertrudo, čti si a nechoď domů, dokud tě nezavolám. Rozumělas?“

„Ano, babičko. Nevstanu. Budu číst,“ zazněl poslušný souhlas ze zahrady.

„Posaďte se ke stolu a my se budeme snažit, abychom vám tady neudělali příliš velký nepořádek.“

„Jak si přejete, prosím,“ odpověděla netečně.

Poručík a seržant nebyli o nic méně překvapeni než já.

Seržant, který mezitím odsunul kretonovou plentu na bambusové konstrukci, významně na nás zamrkal a naznačil prstem na čele kolečko. Poručík pokrčil zmateně rameny. Otevřel skříň a zahleděl se nehnutě na šaty.

První věc, která nás zarazila, jakmile jsme otevřeli nízkou bílou skříňku vedle kuchyňských kamen, byly konzervy s grapefruitovou šťávou. Vzal jsem jednu z nich a postavil ji na stůl.

„Mohla byste mi říci, odkud máte ty konzervy?“

„Tyhle? Syn mi je dal. Koupil je. V Krakově. Syn pracuje v Nové Huti.“

„Kdy jste měla poslední zprávu od syna?“

„Byl tu před týdnem. Potom jel zase do práce.“

Pletla, chvílemi se dívala na mne, chvílemi na rychle ubíhající vlněnou nitku.

Poručík vytáhl ze skříně velký celofánový sáček s nylonkami.

„Váš syn asi hodně vydělává!“ řekl. „Takové zahraniční nylonky stojí aspoň dvě stovky zlotých!“

„Ó ano. Syn opravdu hodně vydělává,“ vysvětlila krátce.

Musím podotknout, že oba kolegové věděli ode mne, že Felix Kojro měl u sebe kritického dne konzervy s grapefruitovou šťávou a nylonky.

Rozhlédl jsem se po stěnách. Vedle obrazu s květinami a nějakým zátiším na pozadí zřaseného závěsu visely tři velké fotografie: její syn Kurt v civilních jezdeckých kalhotách, holinkách, rozhalené košili a s cigaretou v ruce, kabinetní snímek mnohem mladší Trudy a fotografie děvčátka s velmi zarputilým, ale přitom plachým pohledem. Na nočním stolku vedle postele – byly zde dvě postele: menší a větší – stál plyšový rámeček s fotografií staršího vousatého muže.

Vzal jsem jej do ruky.

„To je můj zemřelý manžel,“ pravila paní Buellowová a ihned dodala: „Byl profesorem v Dorpatu.“

„Váš muž taky hovořil polsky?“ otázal jsem se.

„Ano, protože předtím pracoval v Gdaňsku. A tam se narodil náš Kurt,“ pohlédla na fotografii Kurta Gabla, na fotografii svého syna.

„Manželova rodina pocházela z Grudziądze. A měli jsme vždycky jenom polské služebnictvo.“

Tak jsem se dověděl, kde se Kurt Gabel naučil polsky. Vedle rámečku s fotografií ležel malý svazeček „Gothajské knihovny“ v zelené plátěné vazbě. Vzal jsem jej do ruky a otevřel na stránce, založené vybledlou stužkou. Zahlédl jsem na okraji několik poznámek, z kterých bylo zřejmo, že paní Buellowová nesouhlasí se záznamy v knize rodokmenů. Všiml jsem si mimo jiné jména „KURT, 23. V. 1915“, napsaného gotickým písmem, vedle kterého byl vykřičník. Řekl jsem si v duchu, že můj nedávný pokus čerpat inspiraci v almanachu nebyl tak zcela pochybený…

Podíval jsem se na ni a tu mě napadlo, že druhé datum vedle Kurtova jména už asi nebude mít kdo napsat!

Poručík a seržant prohledávali zatím přihrádky v prádelníku. Pootevřel jsem zásuvku nočního stolku. Vedle různých drobností jsem v ní objevil čtyřhrannou krabičku, velikou asi desetkrát deset centimetrů. Položil jsem ji na stůl vedle předmětů, odložených již předtím stranou. Paní Buellowová zvedla hlavu. Přestala na chvíli plést a řekla na vysvětlenou:

„To jsem dostala darem od syna za války.“

Seržant se ohlédl a najednou znehybněl. Poručík, nakloněný nad prádelníkem, také otočil hlavu směrem ke stolu… „Krásný“ dárek, který věnoval paní Buellowové její syn, byl potažený lidskou kůží.

„Jste si vědoma toho, co to vlastně je?“ otázal jsem se, nutě se ke klidu.

„Máme tu ještě album. Ve stejně krásné vazbě. Najdete je v prádelníku,“ odpověděla obyčejným, všedním tónem, jako by šlo o předměty, které lze koupit v každém papírnictví.

Poručík si prudce odkašlal a přejel si rukou po čele, jako by se chtěl zeptat: ‚Kde to vlastně jsme? Oč tu jde? Nezdá se nám to jenom, soudruhu kapitáne?‘

Nutil jsem se ke klidu. Album vázané do lidské kůže se právě octlo v seržantových rukou. Seržant se tvářil bezradně, nevěděl, co s ním. Překládal je z jedné ruky do druhé, jako by bylo z rozžhaveného železa.

„Položte to sem na stůl, soudruhu,“ poradil jsem mu tlumeně.

Prohledávali beze slova všechny kouty. Kromě předmětů odložených na stole a hromady různých papírů a dopisů, nalezených v prádelníku, nebylo tu, jak se zdá, nic zajímavého.

Poručík a seržant oťukávali nábytek, nahlíželi pod obrazy, otevírali prázdné kufry na skříni a pod postelemi. A utírali si každou chvíli ruce. Seržant úporně odvracel pohled od předmětu, bělajícího se na zeleném plyšovém ubruse.

Já jsem stál mezitím už hezkou chvíli vedle stolu a pozoroval paní Buellowovou. Z jejího podlouhlého obličeje, kdysi jistě krásného, vyzařovala dokonalá duševní pohoda. Oči, zářící jasnou modří, ostře řezaný nos s lehoučkým nánosem pudru, rty mírně vykrojené a hezky formovaná brada prozrazovaly na první pohled téměř holubičí dobrotu. Držení těla i gesta svědčily o neobvyklé kultuře: mohla by být od hodiny angažována do nějakého aristokratického pensionátu pro slečny z lepších rodin jako učitelka bontonu. Nemohl jsem si to všechno srovnat v hlavě.

„Má tento byt nějaký sklep?“ zeptal se poručík a zapálil si nervózně cigaretu.

Podívala se na něj s jemnou výčitkou, jako by chtěla říci: ‚Dobře vychovaný muž prosí nejdříve o dovolení.‘ Nahlas odpověděla: „Klíč visí na hřebíku nad plotnou. Dveře poznáte podle tabulky s číslem klíče.“

Poručík a seržant byli zaměstnáni prohlídkou sklepa, já jsem probíral papíry složené na prádelníku. Mezi starými dopisy, z nichž některé pocházely až z doby před první světovou válkou a po ní, jsem však objevil rovněž obálky s razítkem: SS Feldpost. Odesílatelem byl – sturmbannführer – Kurt Buellow!

Zeptal jsem se, zda si mohu sednout, na což odpověděla zdvořile: „Ale prosím, ovšem!“

Z chodby bylo stále slyšet sykot smažících se svátečních pochoutek. Rozhlasové přijímače v sousedních bytech vyhrávaly tlumeně pochod z varšavské slavnostní přehlídky. Ze zahrady se rozléhaly dětské hlásky. Děvčátka si hrála na hospodyňky a nabízela si navzájem bujón, krupičku, ovesné vločky a mléko. Táž holčička, která nás vyvedla z našeho počátečního omylu, poučovala nyní jednu z mladších kamarádek, že kašička je výjimečně výživná, a když ji pěkně spapá, dostane odměnou kus čokolády… Z lehátka, stojícího pod oknem, bylo slyšet výrazný dětský hlásek, který pomaloučku hláskoval:

Jed-na dvě tři,

my jsme bra-tři…

Malá Gertruda pilně slabikovala texty pod obrázky. Vedle dětské postýlky stála menší polička plná knih… Nad postýlkou visela pestrá olejomalba, zobrazující modlícího se andílka, a na stejném hřebíku byly i důtky se svazkem řemínků a silně odřenou násadkou.

Paní Buellowová, provázející můj pohled, řekla pohotově na vysvětlenou:

„Válka nás úplně ožebračila. Přišli jsme skorem o všechno. Ale ty důtky, které máme ještě z doby, kdy byl Kurt malý, se zachovaly… Gertruda je opravdu nesnesitelná.“

A já byl naopak přesvědčen, že jsem v životě neviděl pokornější dítě než toto děvčátko, slunící se na lehátku.

Dopisy s razítkem „SS-Feldpost“ mohly počkat. Prozatím mě zajímala nejvíc zpráva, že Kurt Gabel pracuje v Nové Huti. Byla to do nebe volající lež! Zatajoval před matkou své nynější zaměstnání buď proto, že se styděl, anebo… je v tom zamlčování nějaký skrytý úmysl!? Lidé přece nepovědí, co nevědí, ale zato často vyprávějí věci, o kterých slyšeli!

Odložil jsem dopisy stranou a otázal se:

„A čím se váš syn zaměstnával, než začal pracovat v Nové Huti, jak jste nám před chvílí řekla?“

„Předtím byl můj syn bohužel zavřen. Kurt (rozčilovalo mě to změkčené ‚r‘) odjel v šestačtyřicátém roce do Oels, do Olešnice, kde hledal Trudu, a když se vracel zpátky, zlí lidé ho obžalovali, že pracoval s SS,“ zněla nejklidnějším hlasem pronesená odpověď.

Napadlo mě, že se Kurt v té době už asi zbavil tetování, a protože mu potom nemohli nic dokázat, byl propuštěn na svobodu… Není vyloučeno, že jej propustili jako autochtona1 při nějaké místní akci napravování „přehmatů“, jichž bylo v oněch letech nemálo.

Je samozřejmé, že Kurt Buellow nemohl repatriovat – seděl přece právě ve vězení a nevěděl nic o své rodině! Proč při zatčení nebo později, když už byl za mřížemi, podal německé a přitom nepravé jméno, bylo rovněž jasné. Kdyby uvedl pravé jméno, přiznal by automaticky, že je oním obžalovaným Buellowem – kdežto Gabla nikdo neznal. Příjmení Gabel mu nejlíp odpovídalo z toho jednoduchého důvodu, že ho asi první napadlo…

„Dovolíte, abych schovala ty papíry?“ zeptala se paní Buellowová a v hlase se jí chvěla jemná výčitka, že jsme přece jenom nedodrželi slovo. Obsah přihrádek byl rozhozen po celém prádelníku. Protože jsem si vybral, co jsem potřeboval, pokynul jsem souhlasně hlavou.

Vstala a začala uklízet. Můj pohled se nemohl odtrhnout od krabičky a alba, vázaných do lidské kůže.

„Mohla byste mi říci, v jakých útvarech sloužil váš syn za války?“

„Kurt sloužil v pomocných oddílech SS a tam se také seznámil s Trudou,“ zněla nevzrušená odpověď.

Ano, sloužil v SS… Ale ani to ho přece neopravňovalo k tomu, aby posílal své matce takové dárky. Opatřil si je sám, nebo je dostal od přátel?

Tu zabloudil můj pohled bezděčně na první dopis zkraje: „Ich bin stolz und zufrieden… Jsem hrdý a spokojený, že řešení problému Židů a Slovanů se stalo mým osobním údělem.“

To psal Kurt Buellow neboli Gabel v dvaačtyřicátém roce z „Ostlandu“!

Neměl jsem už nejmenší pochybnosti, člověk, kterého jsme měli v rukou, byl masový vrah!

Paní Buellowová seděla opět přede mnou a opět pletla.

„Nechtěli jste nikdy odjet do Německa?“ otázal jsem se zvědavě.

„V prvním období jsem čekala na syna. Potom jel Kurt pro Trudu, a když se vracel… Už jsem vám řekla…“ odpověděla váhavě. „Truda není bohužel vhodnou ženou pro Kurta. Myslím, že Kurt by měl nechat Trudu s dítětem v Nové Huti a emigrovat se mnou k naší rodině na Západ.“

Mezitím se vrátili poručík se seržantem. Pověsili klíč na hřebík nad plotnou a seržant mi sdělil, že ve sklepě nic nenašli. Poručík se zeptal, mohou-li počkat před domem. Nic jsem proti tomu nenamítal. Prohlídka byla skončena.

Sotva za nimi zapadly dveře, navázala paní Buellowová na přerušený útek rozhovoru.

„Kurt je nadprůměrný muž. Je velmi dobře vychovaný, fyzicky krásný, moudrý a energický…“

Kousl jsem se do rtu při představě, jak vypadala ta jeho energie v akcích, které popisoval v dopisech.

„… A škoda, že se spojil s Trudou. Protože ta žena nic neznamená. Stejně jako její dítě. Je nemravné ponechávat, takové děti při životě, ale Kurt se dal přesvědčit Trudou, která nechtěla dovolit, abychom té malé dali něco, aby se už neprobudila. Já jsem bohužel byla bezmocná…“

„Doktor Goebbels, pokud je mi známo, kulhal na jednu nohu,“ přerušil jsem ji skoro nenávistným hlasem.

„Ach! Doktor Goebbels!“ opakovala po mně celá u vytržení. „Slyšel jste ho někdy? Protože my jsme vždycky poslouchali jeho projevy v rozhlase, ještě v Dorpatu. Alfred Rosenberg, který také pocházel z baltických krajů, býval hostem v našem domě.“

Bylo zřejmo, že mám před sebou stoprocentní nacistku! Ženu, která je přes všechno zdání šílená! Hleděla na mne s jakousi trapnou, odpornou stařeckou koketérií. Říkala právě:

„Vy jste kulturní člověk. To se nedá říci o pánech, kteří nás mnohokráte zneklidňovali ve čtyřicátém pátém a šestém roce. Poznala jsem na první pohled…“

„A tím lze vysvětlit vaše klidné chování během dnešní prohlídky, viďte?“ poznamenal jsem ironicky.

„Ano. Vždyť já to všechno chápu. A když se mezi vámi najdou pánové, kteří smýšlejí v duchu nové Evropy, jako my, tak musejí své přesvědčení skrývat…“

Zvedl jsem se, ale v téže chvíli dolétl ze zahrady se závanem větru zvuk dětského hlásku. Gertruda hlasitě slabikovala.

Mohli bychom tento byt na místě zavřít a zapečetit, ale co s dítětem? A z čeho vlastně obviním tu čarodějnici? Z propagování fašismu? Nesmysl! I lidový soudce by takovou žalobu zamítl po několika minutách. Při jejím věku a způsobu vyjadřování vypadal její případ nanejvýš na ústav choromyslných.

Nevnímal jsem už další výklad paní Buellowové. Vůbec se netajila svými názory. A právě to dokazovalo nad vši pochybnost, že je šílená. Přišla návštěva! Jeden z hostů jí padl do oka a tak ho z nepochopitelného důvodu pokládá za svého člověka.

Netýkala se jí ani prohlídka, ani to, z čeho vbrzku ji a jejího syna obžalujeme. Všechno bylo docela vedlejší, bezvýznamné ve srovnání se skutečností, že našla někoho, kdo byl ochoten ji vyslechnout…

„Škoda, že není Kurt doma. Škoda, že tak zřídka přichází,“ litovala, doprovázejíc slova živými gesty. „Rozhovor s ním by vám hodně dal…“

„Jsem nucen zabavit dopisy, konzervy se šťávou a nylonové punčochy – a ty dvě věci: krabičku a album. Buďte tak laskavá a podepište protokol,“ přistrčil jsem jí úřední blanket. „Váš syn je zatčen.“

„Zatčen?“ byla upřímně překvapena.

„Ano. Myslím, že byste udělala nejlépe, kdybyste repatriovala, vrátila se k rodině. Pochybuji, že byste zde našla jakékoli zaměstnání…“

Počáteční údiv nad slovem „zatčen“ vystřídala téměř okamžitě jistota.

„Ach, to bude určitě omyl. To snad dlouho nepotrvá… A vy mi jistě vrátíte ty památky, s kterými se loučím jen dočasně?“

Tento nehorázný nápad mě rozčilil. Obrátil jsem se a vyšel co nejrychleji na chodbu a potom na dvůr.

Poručík a seržant seděli u stolečku před hlohem a zuřivě kouřili. Gertruda hláskovala. Tři děvčátka, z nichž jedno se jmenovalo Katuška, uvařila právě oběd či večeři a pustila se do mytí panenek. Rozhlasový přijímač v sousední vile oznamoval chraplavým, vysíleným hlasem, že „před tribunou právě kráceji…“

„Já bych té babizně zakroutil krk,“ řekl seržant, sotva jsem se objevil. „To je neslýchané, aby taková hnusná věc… A k tomu, prosím, šest let po válce.“

Poručík mlčky zamáčkl cigaretu a zeptal se.

„Nevezmeme ji s sebou? Nebojíte se, že by vám mohla upláchnout, soudruhu kapitáne?“

Zavrtěl jsem hlavou. Tu by ani nenapadlo uprchnout.

„To by jeden vyletěl z kůže,“ pravil seržant a odplivl si rozčileně na chodník. „Ten Gabel musí být taky pěkné kvítko. Přiznala, že zavraždil Kojra?“

„Ne. Nic o tom neví. Buellow či Gabel, to je teď úplně jedno, ji nezasvěcoval do svých soukromých věcí. Řekl jí jenom, že dělá v Nové Huti.“

Nasedli jsme do vozu; krabička s albem, zabalené do novin stejně jako grapefruitová šťáva a celofánový sáček s nylonkami, nám ležely na kolenou. Další důkaz, že Kurt Buellow alias Gabel zavraždil a oloupil Felixe Kojra. Teď se dalo čekat, že se Truda a Kurt zhroutí a kápnou božskou.

Odpoledne toho svátečního dne jsem věnoval odpočinku a pročítání dopisů SS-sturmbannführera Kurta Buellowa. Podobali se sobě se svou matkou jako vejce vejci…

8

Ještě během včerejšího dne jsem požádal dozorce, aby ukázal Buellowovi předměty, nalezené na Sempolnu. Na otázku dozorčího důstojníka, který byl přítomen v cele, Kurt Buellow úsečně prohlásil, že s nimi nemá naprosto nic společného, že je vidí poprvé v životě. Popřel existenci své matky stejně jako to, že jeho pravé jméno zní Buellow.

Nenaléhali na něj, protože očekávali tak jako tak v nejbližších hodinách rozhodující výslech. Měl se ho zúčastnit náčelník pátracího oddělení a zástupce velitele.

Bylo sedm hodin třicet ráno. Domluvil jsem s náčelníkem a zástupcem velitele, že před výslechem Buellowa předvolám ještě Trudu.

Všechno nasvědčovalo, že tento sedmý, rozhodující den vyšetřování bude díky nejnovějším včerejším poznatkům na výsost zajímavý. Truda již byla zpravena o prohlídce na Sempolnu. Před chvílí jí ukázali zabavené předměty. Na otázku, zda je poznává, odpověděla, že by si přála vypovídat a že se teď od ní dozvíme všechno.

Nebyl jsem si samozřejmě jist upřímností jejího slibu. Pravda by pro ni byla podle mého názoru příliš přitěžující. A kdyby byla, řekněme, předem domluvena s Roštíkem, mohla by nyní docela snadno vysvětlit své styky s domnělou sebevražedkyní. Mohla by se snadno vyhnout přímé odpovědi na otázku, zná-li ty děsivé předměty ze Sempolna, a prohlásit, že o nich nemá tušení, sama je přece nevyráběla a mohou být podle jejího mínění vyrobeny z jehněčí kůže. Kromě toho mohla nějakým věrohodným způsobem – nevěděl jsem ovšem jak – vysvětlit svůj pobyt ve Štětíně, který mi potvrdil v krátkých, ale mnohoznačných větách Tobias.

Jedna věc mě však zarážela. V Buellowových dopisech, nalezených na Sempolnu, nebylo ani slova o Trudě, třebaže se v nich hovořilo o dítěti. Je možné, že to, co psal přímo jí, bylo zničeno.

Ale v každém případě jsem již věděl, že to, co Trudu pojí s Vratislaví, je především dítě! I teď bylo nemyslitelné, aby tato skutečnost nesehrála žádnou úlohu. Ženy jejího druhu bývají téměř zpravidla nejlepšími matkami a přelévají na děti všechny city, které by jinak věnovaly mužům.

*

Truda vstoupila do pokoje proměněná k nepoznání. Teď už vůbec nevypadala jako „kollosal Graetchen“, jak jsem ji před nedávnem v duchu ironicky pokřtil. Toto pojmenování se k ní už vůbec nehodilo, protože v tomto okamžiku vzbuzovala jedině soucit. I když její tvář nejevila na první pohled známky rozvrácenosti, zdálo se mi, jako by se za těch několik dní zmenšila a scvrkla.

Snad to způsobilo rozhodnutí všechno přiznat, že z jejích očí vyzařovala tak tragická, na všechno otupělá rezignace.

„Prosím. Sedněte si!“ vstal jsem a přistrčil jí židli.

U malého stolku v rohu se usadil zapisovatel.

„Jak víte, neprobrali jsme předevčírem všechny otázky, které jsem pro vás připravil. Rád bych měl hned od začátku jasno: dovíme se všechno nebo budete i nadále kličkovat?“

Podívala se mi do očí.

„Ne… My jsme se už rozhodly povědět…“

„Dobrá. Když jste se tedy rozhodla, tak nám povězte, co víte o této ženě,“ vytáhl jsem ze spisů snímek domnělé sebevražedkyně a položil jej na psací stůl.

Zapisovatel namočil pero, připraven zaznamenat první věty. Zněly takto:

„V listopadu minulého roku jsem poznala na nádraží jistou občanku, která mě požádala, abych jí za odměnu vyprávěla o svém životě. Protože jsem od svého známého Graciána Roštíka věděla, že tato občanka je spisovatelka, poskytla jsem jí informace, o které mě žádala. Po několika schůzkách se mezi námi vyvinula důvěrnější známost…“

Zapisovatel přečetl nahlas zápis a pak jsme tedy beze spěchu pokračovali v soustavném zaznamenávání dalších událostí.

„Ona už tehdy, když jsme se seznámily,“ pokračovala Truda, „pověděla mně a Anděle: ‚Ráda bych uviděla hřbitov na Křikách v noci, abych měla nějaký zážitek.‘ Řekly jsme jí, že dobře. Když chce, může ho uvidět, ale bude to stát padesát zlotých, protože nikdo tam s ní zadarmo nepůjde… Tehdy se do toho připletl Roštík. On se často objeví, jako by ze země vyrost.

Povídá jí: ‚Když dáte stovku, tak vám ukážu hrob, ve kterém spím…‘ Ale Roštík musel odjet kvůli nějakým obrazům do Kělc. Zato přijel z Katovic Buellow…“

„Proč říkáte Buellow?“ přerušil jsem ji, protože jsem si uvědomil, že toto jméno dosud nepadlo v jejích výpovědích.

„Protože on není Gabel, ale Buellow,“ odpověděla po chvíli přemýšlení. „Tak tedy Buellow povídá: ‚Já sám jí ho ukážu.‘ A připravil si naoko místo v hrobce ‚Familie Gabel‘. On znal tu hrobku ještě z války, protože tam leželi jeho bratranci…“

Přerušil jsem ji, aby mohl zapisovatel zaprotokolovat její dosti obsáhlou výpověď. Nyní dospěla Truda ve svém vyprávění k událostem osudové prosincové noci na Křikách. Před námi ožívaly tyto obrazy:

Buellow, Truda a žena, pokládaná později za sebevražedkyni, se brodí jedné pozdní noci po zasněžených stezkách Křiků. Je neprostupná tma, hučí vánice a Truda, která zná nejlépe tato místa, vede. Zastavují se každou chvíli, klopýtají… Zákaznice je velmi rozčilena. Má strach. Gabel ji přemlouvá hrdelním hlasem, aby se posilnila vodkou. Odmítá. Blíží se ke kapli…

Truda cítí, jak jí naskakuje husí kůže. Zákaznice prudce oddychuje a mlčí. Jenom Buellow se zdá být ve svém živlu… Za tři čtvrti hodiny dorazí posléze na místo. Buellow vytáhne baterku a osvětlí hrobku…

Kolem nich se vznáší nesmírné ticho a prázdnota. Černé větve stromů jsou obaleny sněhovými polštářky. Jako by celý svět odpočíval pod kyprou, mrazivou sněhovou pokrývkou…

Truda stojí stranou. Zákaznice se opírá o stěnu hrobky. Buellow začíná odsouvat desku. Podložil ji hákem, vzepřel a zvedá ze všech sil. Truda mu přitom svítí baterkou.

Konečně je vchod volný. V mdlém světle se černají pod cihlovou klenbou tři velké rakve. Mezi nimi prohlubeň… Trudino zděšení se stále stupňuje.

‚Je to tady, nebojte se,‘ syčí Buellow. Vezme od Trudy svítilnu a ponoří ji do hlubin hrobky.

Zákaznice se vzchopí. Nahlédne dolů, ale stojí stále zvenčí na pěšince nad hrobem. Chvěje se rozčilením.

‚Tak si lokněte! Udělá vám to dobře,‘ radí Buellow z nitra hrobky…

Tentokráte zákaznice neodmítne. Je slyšet bublání a potom krátký prudký kašel… Po chvíli se spouští za Buellowem do spodního patra a praví: ‚Ráda bych se podívala… tam níž!‘ Studniční ozvěna prohlubně opakuje slova…

Buellow vylézá ven, žena za ním. Po hmatu sundává Buellow polovinu železných mřížkovitých dveří kaple. Vleče je po sněhu k hrobce.

„A my jsme věděly, že je spustí dolů jako žebřík… že sejdou níž,“ vysvětlovala pomalu Truda. Toto dramatické vyprávění ji velmi vysilovalo. „Ona čekala se mnou. Venku. Zhasla jsem baterku… Ale najednou…“

Najednou se strhne vítr a v tom větru zachrastí plechové listí věnců. Současně se zachytí dveře, které táhne Buellow, o jakýsi kamenný kříž. Kříž se s ostrým rachotem překotí. Domnělá sebevražedkyně pádí pryč jako šílená. Klopýtá o hroby jako v slepotě.

Truda oněmí. Buellow strašlivě zakleje a pouští se za uprchlicí…

„…Já také, já také,“ vzlykala Truda, „jsem letěla za nimi.“

Stále klopýtají. Uprchlice nakonec upadne.

Na Trudině tváři vystoupil v tomto okamžiku pot. A když dospěla k místu, kde se Buellow sklonil nad ležící, zvedl ji a řekl: ‚Ona je fertig. Na srdce!‘, zajektala zuby.

Než odešli, vzal si od ní Buellow krátký kabátek – sám měl na sobě plášť – zametl kolem dokola sníh a naházel jej na nehybné tělo… Přemlouval Trudu, aby stáhla s mrtvé kožich, ale ona odmítla…

Teprve za dvě hodiny, na nádraží, ukázal jí Buellow nenápadně kabelku s penězi, hodinky a dva zlaté prsteny… Začali pít. Trudě bylo všechno jedno. Vždyť oloupená žena už stejně nežila.

„Ráno, abychom měli jistotu,“ pokračovala přerývaně, „jsme šli s Buellowem zase na Křiky. Mezitím napadlo hodně sněhu a tam, kde ona ležela, nezůstala žádná stopa… Jenom vedle hrobky ‚Familie Gabel‘ našel Buellow láhev. Zvedl ji a hodil dolů. Desku zasunul zpátky tyčí…“

A stejně jako v noci, stejně jako po vraždě, odstranili Trudiným kabátkem všechny šlépěje…

„Já, já za nic nemůžu,“ prohlásila nyní Truda, utírajíc si kapesníkem zpocený obličej. „Ona, ona zemřela na srdce…“

Můj pohled bezděčně zabloudil na kartičku s výsledkem chemické analýzy. V láhvi, nalezené v hrobce Gablů, byly objeveny stopy cyankáli, smíchaného s alkoholem. Truda o tom neměla tušení…

Nevyváděl jsem ji z omylu, že to nebyla normální smrt, ale vražda otrávením. Tento trumf jsem mohl vyhodit v další části rozhovoru.

Zapisovatel si odpaloval cigaretu od cigarety a po každé větě si důkladně zatáhl. Kdyby v této chvíli někdo pozoroval naše okno z ulice, mohl by udělat poplach, že na velitelství vypukl požár.

Pošmourné ráno s těžkými dešťovými mraky bylo svědkem této epizodní, pro celkový průběh případu Felixe Kojra však nesmírně důležité historky. Hned od samého začátku mi cosi říkalo, že sebevražda je fingovaná. Oč fantastičtější, tím jednodušší byla skutečnost. Má vlastní teze z včerejšího dne, že Truda zde odehrála úlohu brzdícího činitele a že si z celé čtveřice uchovala poměrně nejvíc lidských vlastností, se potvrdila.

„A tak jsme se tedy vrátili domů. Já jsem byla celá zničená. Protože ona ještě včera žila… Plakaly jsme… A Buellow si musel taky kleknout a modlit se za ni…“

To už byl epilog celé historie. To byla ta příslovečná tečka, která uzavírala Trudino vyprávění.

Právě onoho dne se zastavila pravděpodobně u Trudy Svatá. Proto nadhodila, že Truda a Gabel jsou nábožensky založení, že je viděla oba klečet! Buellow se ovšem začal modlit příliš pozdě. Příliš pozdě začal myslet na pokání…

První část jejích upřímných a nyní již úplných výpovědí trvala spolu s protokolováním víc než hodinu. Potřebovali jsme si všichni oddechnout.

Zapisovatel odvedl Trudu do kanceláře; požádal jsem, aby jí dali čaj. Zatímco se posilňovala, zašel jsem za náčelníkem pátracího oddělení.

Podal jsem mu protokol, dosud mokrý, a čekal, až si jej prohlédne, četl pozorně, slovo za slovem, a na zvláštním archu si dělal poznámky. Přistoupil jsem k otevřenému oknu. Naprosto nezaujatě, jak jen to bylo po Trudině vyprávění možné, jsem začal promýšlet druhou část výslechu.

Zajímaly mě rodinné poměry Buellowů alias Gablů. Nebylo těžké uhodnout proč.

Kdyby Truda, Kurt Buellow alias Gabel, dítě a ta čarodějnice ze Sempolna opustili Polsko, Kojro by pravděpodobně nezahynul! Jeho vlastní životní osud se nerozlučně zkřížil s osudy zrůdné rodiny. Co je svedlo dohromady, jakým způsobem se střetly jejich životní cesty?

„Kdyby mi někdo takový případ vyprávěl,“ poznamenal náčelník pátracího oddělení, „nebo kdyby takový protokol sepsal některý z našich lidí, poslal bych ho šupito presto na zdravotní dovolenou. Ale takhle,“ zaváhal, „tohle nejde opravdu jinak vysvětlit… Pošlu hned protokol zástupci velitele, aby si ho přečetl dřív, než budeme mluvit s Gablem… Kdy skončíš s Trudou?“ zeptal se vstávaje z místa.

„Myslím, že za hodinu.“

Otočil se a sáhl rukou na psací stůl. „Přinesli mi z kanceláře dva fonogramy. Varšava i Štětín se už nemohou dočkat nových zpráv o Kojrovi… A jak to zatím vypadá, jsme na tom tak, jako bychom na cestě z Varšavy do Štětína dorazili zrovna někam do Řešova! Hlavní velitelství se rozčiluje, že se zbytečně páráš malichernostmi, že ses dostal do slepé uličky a tak dále. Když to takhle půjde dál, může ta tvoje cesta na dovolenou do Miedzyzdrojů skončit opravdu katastrofou, někde, nu třebas, v blízkosti Kilimanžara!“

Jeho zeměpisná srovnání mě upřímně rozesmála. Ale nebylo v nich nic zlomyslného. Vystihovala docela dobře skutečný stav věci…

Vyšel jsem na chodbu skorem ve stejnou chvíli, kdy zapisovatel přiváděl z kanceláře Trudu… Kráčela těžce v sešlapaných botách, se svěšenou hlavou; šla do místnosti, kde jsme měli pokračovat ve výslechu.

Po chvíli jsem zaujal opět své místo za psacím stolem, zapisovatel usedl ke svému stolku v rohu a Truda přede mnou. Třásla se na celém těle, zatínala křečovitě ruce do opěradel židle.

Začalo se druhé dějství rozhodujícího výslechu. Vyzval jsem ji, aby mi vyprávěla o svém manželství s Buellowem, aby se vyzpovídala ze všeho, co ji celá léta mučilo. Vyprávění, které jsme měli vyslechnout, bylo neméně skličující než prostranství před oknem, zšedlé od těžkých olověných mraků… Od několika minut mžilo; mlha se srážela v kapky, které splývaly po okenních tabulích a stejnoměrně bubnovaly na okenní plechovou římsu. V chabém denním světle připomínala místnost zahalená závojem deště ponurý vlhký sklep.

Truda se vracela ve vzpomínkách k letům války.

„Potom, když jsme poznaly Buellowa,“ vyprávěla tlumeně, „ve Schwarzwaldu v čtyřicátém roce – on tam byl v Erholungsheim SS a my v Erziehungsanstalt pro děvčata – tak jsme si začali psát dopisy… A Buellow přijel ze Štětína na urlaub. Tam totiž byla jeho matka… A potom se narodilo dítě. A mě přeložili z Berlína sem do Nachrichtenstelle, na Zimpelhof… Ale jeho matka ve Štětíně se nesnášela se svou sestrou. Buellow napsal, že chce přijet sem… Tak jsme od té doby, od čtyřicátého druhého roku, bydlely spolu… Bylo to hrozné…“

Krátkými přerývanými větami líčila každodenní výstupy s paní Buellowovou, jak se stará nad ni vyvyšovala, jak jí pohrdala, urážela na každém kroku, jak jí vyčítala, že dítě má rysy cizí arijské rase.

Když mladý Buellow přijel z Ostlandu do Vratislavi na dovolenou, byl jeho dvoutýdenní pobyt pro Trudu peklem. Tvrdil jí, že týrá svou tchyni, že ji má poslouchat, a vyhrožoval dokonce, že jí dítě vezme.

Paní Buellowová se přidávala k synovi. Jednoho pozdního večera Truda tajně vyslechla, jak ho přemlouvá, aby dal malé něco na „uspání“ a ji, Trudu, vyhodil z domu. Byt, který Truda zařídila, pokládala stará za svůj majetek a upírala Trudě jakákoli práva. V každodenním styku ji oba stejně nenáviděli. On miloval dítě a svou matku. Buellowová milovala jenom syna…

Válka doléhala na město stále hrozivěji. Nevěděly, co se stalo s Buellowem. Nepřicházely od něho zprávy. Snad již nežil? Počátkem pětačtyřicátého roku byla Truda rozhodnuta přesídlit na druhou stranu Odry. V městě zavládla anarchie. Blížící se fronta bušila po nocích stále hrozivěji do oken…

Paní Buellowová se rozhodla zůstat, protože věřila v zázrak slibovaný führerem a byla přesvědčena, že se každou chvíli vrátí domů Kurt, v kterém se přímo viděla.

Za bombardování obleženého města v dubnu pětačtyřicátého roku bylo dítě raněno. Amputovali mu nohu. Truda začala pracovat v nemocnici jako ošetřovatelka. Neštěstí vlastního dítěte jí dovolilo zapomenout na všechno ostatní. Týden po skončení války přišla za ní do nemocnice Buellowová, pokorná, se slzami v očích; neměla co jíst. Říkala, že část jejích šperků zůstala v troskách. Byt obsadili cizí lidé…

Společné neštěstí obě ženy usmířilo. Vyhledaly si pokoj u známých na Sempolnu, v témž domě, v němž žila stará ještě dnes po pěti letech…

Truda nemohla odjet za Odru kvůli dítěti. Buellowová se nechtěla hnout, protože věřila, že se syn vrátí. V létě a na podzim pětačtyřicátého roku žily z prodeje šperků, které patřily Trudě, V prosinci už neměly co prodávat. Truda začala pracovat v závodních kuchyních a kantinách…

Tehdy zášť Buellowové propukla nanovo. Teď byla opět nesnesitelná.

V té době najímali na zemědělské práce do Olešnice. Tam byl kdysi dřívější Trudin domov. Doufala, že tam najde některého známého anebo že se doví něco o sourozencích. Odjela tam. Začala pracovat. Jednou za měsíc dojížděla do Vratislavi a odevzdávala tchyni peníze na dítě. Tchyně jí nedovolila doma spát, noci trávila na nádraží.

Na jaře šestačtyřicátého roku se objevil neočekávaně ve Vratislavi Buellow. Utekl ze zajateckého transportu. Třebaže Trudu nezastihl na místě, pokusil se zapsat všechny tři do repatriačního transportu. Mezitím ho však poznal jeden Němec a udal jej na Státní bezpečnosti jako bývalého esesmana. Než přišli utekl…

Vyprávěl o tom Trudě jedné pozdní noci, když zaklepal na okno baráku. Několik dní ho skrývala. Potom se Buellow nechal přemluvit svými známými a odjel do Kozlí. Tam začal pracovat v říční plavbě. Jedné noci se objevil znovu. Řekl, že se odtud dostanou přes Štětín a že jim pomůže Tobiasova dcera. Potom na několik týdnů zmizel. Ale vrátil se a oznámil, že Poláci Elzu zatkli. Byl v koncích… Na zpáteční cestě z Olešnice ho dopadli. Víc jak tři a půl roku neměla Truda od něho zprávu.

Mezitím, už na státním statku u Olešnice, poznala – Graciána Roštíka. Byl – podle jejích slov – „nějaký jiný“, dovedl, jak se zdá, vykřesat ze sebe trochu lidského tepla. Podlehla Roštíkovi i vyhlídce, že bude moci aspoň z dálky, aspoň z druhé strany ulice vídat svou dceru. Na muže úplně zapomněla. Nemyslela ani na budoucnost, ani na to, co přinese zítřek…

Křivdil bych jí, kdybych ji stále pokládal za „kollosal Graetchen“. Její vyprávění mě přesvědčilo, že první dojem byl klamný. Kdesi v hloubi Trudiny bytosti se skrýval přece jenom člověk, člověk vzdálený, cizí, strašlivě pokřivený, ale vědomý si své mravní bídy – na rozdíl od Roštíka, Svaté a Buellowovy matky…

Zajímaly mě ještě některé podrobnosti.

Upřímná zpověď Trudu nesmírně vysílila. Dýchala těžce, přepadaly ji mdloby. Zapisovatel navrhl, aby si přesedla blíž k oknu. Tam se měla oč opřít.

Zeptal jsem se, zda ví, odkud bral Kurt Buellow šperky, díky nimž jeho matka, dítě i ona mohly přečkat první, nejtěžší dobu po válce.

Nevěděla to. Nevěděla rovněž, co dělal za války. Podle jejího názoru sloužil v pomocných oddílech SS.

Má další otázka se týkala pozdějšího období, když opustila Olešnici a vrátila se do Vratislavi. Zda v době, kdy ji měl na starosti Roštík, sama kradla a pomáhala okrádat opilé lidi na nádraží nebo na Křikách? Chtěl jsem tak postupně dospět k rozřešení záhady zmizelého Felixe Kojra.

Ano. Účastnila se krádeží spolu se Svatou a Roštíkem.

Svatá a Roštík netušili, že Buellow alias Gabel, který se mezitím objevil na scéně, je její muž. Zatajovala to před nimi. Neměla účast na jediné vraždě, a ti, s nimiž se stýkala, nevraždili a nepoužívali klasické metody „oddělávání“. Spokojili se pouze „neškodným“ obíráním zákazníků…

Tu jsme narazili se zapisovatelem na mezeru, kterou se nám však nepodařilo vyplnit. Kdy a koho oloupila či okradla, nebylo možno žádným způsobem zjistit. Ve všech případech – a sešlo se jich soudě podle jejího vyprávění několik – byly dějištěm Křiky nebo „Opičí háj“. Opilí hledači dobrodružství se nepředstavovali. Odstraňováním stop a dokladů se zabývala Svatá nebo Roštík…

Jenomže Svatá a Roštík, kdybychom se jich zeptali na bližší podrobnosti, nepřiznali by se samozřejmě k ničemu a konfrontace by byla předem odsouzena k neúspěchu. Prohlášení Trudy zůstávalo pouhým prohlášením.

Odložili jsme se zapisovatelem tuto záležitost na pozdější dobu. Bylo víc než jisté, že na většinu epizod, které vylíčila, se vztahuje stereotypní zprošťovací formule: „promíjejí se trestné činy“, zvláště když v tomto konkrétním případě nemohly být ani prokázány.

Měl jsem pro Trudu připravenu ještě jednu otázku v této části výslechu. Byla to ona, která zasvětila Buellowa do možností snadného výdělku na nádražích?

Ne. Gabel získal „teoretickou průpravu“ už ve vězení. Když byl propuštěn, zdálo se mu toto zaměstnání nejsnadnější a také nejvýnosnější.

Věděla, že provozoval své zlodějské řemeslo na slezských nádražích, v Katovicích, Gdaňsku, ve Štětíně, ale bližší podrobnosti neznala. Nesvěřoval se jí…

Oloupení „sebevražedkyně“ bylo podle jejího názoru výjimkou, třebaže sem přijížděl každých několik dní nebo každý týden… Chodil na Sempolno. Šetřil prý peníze, aby mohl podplatit úředníky, kteří řídili repatriaci. Zmínil se, že co nevidět budou obnoveny odsuny, které byly ve čtyřicátém devátém roce zastaveny.

Tyto zprávy byly spíše určeny pro mou soukromou informaci. Pro zápis nebyly důležité a zapisovatel si mohl klidně vzít k ruce pravidla pravopisu a opravovat podle nich protokol.

Teprve po chvíli jsem přistoupil k třetímu bodu – k cestě do Štětína. Až dosud se Truda držela vytčeného plánu a vypovídala jenom to, nač byla tázána. Její odpovědi nevybočovaly z rámce otázek… Uznal jsem okamžik za vhodný k tomu, abych jí ukázal fotografie inženýra Felixe Kojra.

… V témž okamžiku se otevřely dveře. Do místnosti vtrhl dozorce, v rozepnutém, promáčeném stejnokroji, rudý jako pivoňka.

„Soudruhu kapitáne! Gabel je mrtev! Zástupce velitele prosí, abyste k němu ihned přišel!“

Podíval jsem se na něho nechápavě. Musel mi zprávu opakovat ještě jednou. Teprve potom jsem se zvedl a požádal zapisovatele, aby se ujal Trudy.

Omdlévala.

*

Když jsem přišel do Gablovy cely, byl již vězeňský lékař hotov s prohlídkou a umýval si ruce. Zástupce velitele, náčelník pátracího oddělení a dozorčí důstojník hleděli mlčky na pryčnu, na níž ležel Kurt Buellow neboli Gabel – nehybný, netečný, nepodobný ani muži z fotografie, kterou jsem viděl před nedávnem na Sempolnu, ani svému poslednímu vtělení.

Dozorce právě zhasl reflektory, kterých museli použít při vyšetření, protože žlutá úřední patnáctivatovka osvětlovala příliš slabě vnitřek cely. Vylezl na stoličku a otevřel úzké okénko pod stropem.

Nebylo už nic na práci… Vyšli jsme na chodbu, sklíčení tím, co se stalo, zamlklí tváří v tvář smrti.

„Sic transit gloria mundi,“ prohodil filosoficky lékař, aby vůbec něco řekl, „smrt oběšením!“

Skončila životní kariéra SS-sturmbannführera Kurta Buellowa…! Nemohl jsem se zbavit dojmu, že jeho smrt byla vlastně velmi prozaická; neprovázelo ji ani břeskné víření bubnů, ani čestná salva, žádný parádemarš s tuhou, šikmo drženou zástavou útvaru totenkopfverbandu; jeho hrob nebudou zdobit dva blesky v podobě písmene „S“ vyryté do kamene, ničím se nebude lišit od obyčejných vězeňských hrobů, které po několika měsících zarostou trávou…

Seděli jsme v pracovně zástupce velitele, a zatímco lékař telefonoval Ústavu soudního lékařství, kde měla být provedena pitva, vylíčil mi náčelník oddělení, jak se vše sběhlo. Kurt Buellow využil jednoduše příležitosti, kdy oba spoluvězňové byli odvedeni k výslechu. Vytrhl si rukávy ze svetru a udělal z nich smyčku. Když se spoluvězňové vrátili, bylo už po všem.

Na psacím stole zástupce velitele zazvonil telefon. Prokuratura oznamovala, že pošle za chvíli svého zástupce. Tyto formality však byly již záležitostí dozorce a náčelníka pátracího oddělení. Mne už nemohli potřebovat…

„Jestliže Truda nic neví o zavraždění Kojra a jestliže byl zavražděn ve Štětíně a ne tady…“ promluvil najednou tlumeně zástupce velitele, „tak už můžete, kapitáne, udělat nad celým případem křížek…“

Zdálo se mi, že nemá pravdu. Řekl jsem:

„Dostali jsme se zrovna k její cestě do Štětína, když přišel dozorce s tou zprávou… Musel jsem přerušit výslech.“

Zástupce velitele se rozladěně zavrtěl na židli a mávl rukou. Na očích mu bylo vidět, co si myslí: ‚Tolik času… čtyři plné hodiny a všechno pro kočku… O čem se ti dva spolu tak dlouho bavili?‘

Ponechal jsem tuto němou otázku bez odpovědi.

Když byl protokol podepsán, odešli všichni za svou prací. Dozorčí důstojník do kanceláře, dozorce do vězení a náčelník pátracího oddělení objednal citrocna, protože chtěl odjet spolu s lékařem do Ústavu soudního lékařství.

*

Zapisovatel, kterého jsem zanechal ve svém pokoji, byl docela pohotový chlapík: končil právě oběd. Porce, objednané pro mne a pro Trudu, zůstaly nedotčené… Neměl jsem hlad. Ostatně v tomto okamžiku bych nemohl polknout jediné sousto.

Truda hleděla malomyslně do zamlženého okna a otírala si oteklá, zarudlá víčka. Nebylo už třeba před ní cokoli tajit.

„Dojezte klidně oběd,“ řekl jsem zapisovateli. „To, o čem budeme teď hovořit, nemusíte zapisovat.“

Po chvíli jsem řekl Trudě na vysvětlenou.

„Váš muž je mrtev. Oběsil se… A není koho litovat. Kurt Buellow byl v totenkopfverbandu. Jeho hlavním zaměstnáním bylo vraždit bezbranné lidi. Peníze a šperky, které jste od něho dostávala, pocházely z koncentračního tábora… Svěřil se vám někdy, že slouží ve vyhlazovacích táborech?“

Otevřela ústa a začala prudce lapat po vzduchu. Její údiv nebyl předstíraný… Vysvětlil jsem jí stručně, že Buellow spáchal sebevraždu krátce potom, když se dověděl, že se přitěžující materiál, dopisy a předměty vázané do lidské kůže, octly v našich rukou.

Vtom nás na chvíli vyrušil telefon. Náčelník pátracího oddělení volal z Ústavu soudního lékařství:

„Pošli sem Trudu nebo jeho matku! Musí být podle předpisu přítomny při jistých formalitách. Byl jenom ve vazbě a žádný rozsudek nebyl vynesen…“

„Vezměte si raději tu čarodějnici ze Sempolna. Je mi líto každé chvíle,“ odpověděl jsem a dodal ještě, že bych rád věděl, jak se stará bude chovat při identifikaci mrtvoly. Že Truda vyslechla náš rozhovor, bylo úplně bezvýznamné.

Zapisovatel odložil talíře na okno. Výslech dospěl konečně k událostem, které přímo souvisely s případem Felixe Kojra…

Zabývali jsme se malou chvíli výtržností na nádraží, v jejímž důsledku byl patnáctého července zadržen Buellow čili Gabel, Roštík, Svatá a ta, kterou jsem měl nyní před sebou.

„My jsme si tehdy,“ vysvětlovala Truda, „myslely, že se Roštík nevrátí. Odjel kvůli nějakému obchodu do Katovic a tam ho zatkli. Řekl to jeden, který se odtamtud vrátil. Seděl pohromadě s Roštíkem. Povídal, že Roštík dostane čtyři roky. A Gabel,“ opravila se, „Buellow přijel zrovna ten den a hned jak přijel, přišel za mnou, že prý sehnal prachy. A já jsem měla pro ně jet do Štětína, protože za ním pořád někdo chodil. Bál se, aby ho nechytli, a proto je tam nechal. Řekl, kde jsou, a že je to šest tisíc. Že už budeme moci odjet do Německa. Bylo mi líto Buellowa, ale já… já jsem si to představovala jinak.“

Zapisovatel vrzal perem, které otíral každou chvíli o zátylek jako nějaký starý ouřada. Byla to podle jeho názoru nejlepší očistná lázeň pro pero. Že mu prach zůstal ve vlasech spolu s inkoustem, to mu vůbec nevadilo.

Snažil jsem se co nejvíc zhustit Trudinu výpověď. Buellow podle ní neprozradil, odkud pocházelo oněch šest tisíc zlotých. Nezmínil se ani slůvkem, odkud je má.

Neměla nejmenšího tušení o existenci Felixe Kojra! Nikdy o něm neslyšela a od Buellowa neboli Gabla už teprve ne! Tvář na fotografii jí byla naprosto cizí.

To, že si to „představovala jinak“, vyjádřila asi takto: „Pomohu mu. Nevezmu od něj ani groš. Ale v posledním okamžiku, až bude odjíždět s matkou, vezmu dítě a uteču.“ Kam a jak? – o tom Truda ve svém zoufalství neměla samozřejmě nejmenší představu.

„Oni by odjeli a my bysme zůstaly tady s dítětem…“

A Roštík? Všechny okolnosti byly pro ni příznivé. S Roštíkem by byl na ty slíbené čtyři roky pokoj…

„A tehdy na nádraží,“ vypravovala podrobně Truda, „mi dal Buellow na lístek do Štětína a já jsem peníze schovala. Buellow pil v bufetu a Anděla taky. A potom, když přijel vlak z Krakova, objevil se najednou Roštík… A hned se do něho pustil. A Buellow, než převrhl na Roštíka stůl, mi řekl: ‚Trudo, jeď do Štětína a zeptej se Tobiase. Dej mu peníze. Snad nás převeze.‘ My jsme věděly, kde bydlí Tobias, ještě z války…“

Poslední Trudina slova mě poněkud znepokojila. Že by peníze, uloupené Felixu Kojrovi – nyní jsem se už přikláněl k názoru, že Kojro nedojel vůbec do Vratislavi a zahynul tam, na místě, že by se ta prémie za zlepšovatelský návrh, kterou Kojro obdržel v den svého zmizení, dostala nakonec do Tobiasových rukou?

Ne. To není možné! Neshodovalo se to jaksi s jeho povahou, s naším přátelstvím!

Abych uspíšil další průběh výpovědí, navázal jsem na její poslední slova:

„To znamená, že se vám podařilo utéci, oklamat milicionáře, když vás převáželi z nádraží na velitelství – a potom jste nasedla do štětínského vlaku. A tam… kde byly ty peníze schované?“

„Buellow mi dal plán. Bylo to na podzámčí. Nedaleko radnice,“ pokračovala a hned poznamenala na vysvětlenou, že se díky práci v Nachrichtenstelle dovede orientovat podle plánů. „Je tam taková zbořená brána a v ní schody, které vedou do sklepa. Buellow tam rozházel špačky od cigaret, aby se to dalo spíš najít… Tak jsem tam tedy šla… Ale někdo mezitím odvalil kámen a zůstal tam jenom papír a špačky.“

Je to pravda? Pozorně jsem se na ni podíval. Má špatně zakrývaná nedůvěra neušla patrně její pozornosti, protože začala ještě rychleji drmolit.

„Je, je to pravda. Zůstala tam blízko toho místa na noc. A když už byla tma, vylezli odněkud ti, co tam bydlí. Pili v bráně a říkali: ‚Na zdraví toho vandráka!‘ ‚Aby schovával pod každým šutrem prachy!‘ Potom někdo přišel. Nejspíš ten vandrák. Začali na něho volat: ‚Ten má prachy!‘ A on mazal honem dolů… A tam ho asi chytla milice…“

Otázal jsem se jí, zda to bylo téhož dne, kdy přijela do Štětína?

„Ano. Zrovna tu noc, když jsme přijely,“ odpověděla krátce.

Napsal jsem na lístek papíru stručný fonogram pro městské velitelství ve Štětíně tohoto obsahu: „Na podzámčí byl prý 16. t. m. zadržen v noci X. Měl prý u sebe peníze. Zjistit ihned kolik a v jakých bankovkách…“

Věděli jsme ze zprávy štětínských kolegů, že Kojro dostal prémii v bankovkách po dvaceti zlotých, balených po sto kusech a přelepených páskou Národní banky.

Zapisovatel odešel s lístkem do kanceláře.

„A ráno jsme šly k strýci Tobiasovi,“ pokračovala Truda, jako by si nevšimla zapisovatelovy nepřítomnosti. „Ale Tobias byl pryč. A Elza byla taky pryč. Buellow mi kdysi říkal, že ji zabili… Tak jsem čekala na dvorku. Dlouho. Celý den až do večera. Pak přišel Tobias. Když jsme tenkrát za války jely do Štětína a přivezly tu Buellowovou sem, tak jsme se s Tobiasem seznámily. On mě hned poznal…“

Nesmírně mě zajímal její rozhovor s Tobiasem. Položil jsem jí další otázku, abych urychlil výpověď. Odpověděla:

„My jsme zbytečně ztratily čas. Tobias otevřel dveře klíčem a zase je zavřel. Tak jsem tedy klepala. A on zrovna vařil večeři. Otevřel je. Vyšel ven pro uhlí. Tak jsem mu řekla: ‚Jaká škoda, že Elza nežije…‘ On nabíral uhlí a neřekl mi víc než tohle: ‚Jeď domů, Trudo. Já vás už neznám. A ať sem nikdo nejezdí…‘ Chtěla jsem ještě mluvit. Ale on zavřel dveře. Vyšel ještě jednou pro vodu. Ale už nepromluvil. Jako bych tam nebyla…“

Vrátila se tedy s nepořízenou do Vratislavi, kde ji hned na nádraží zadrželi.

Zeptal jsem se:

„Povězte mi, jak jste si to představovala. Buellow seděl přece ve vězení, jak se mohl dostat v nejbližších dnech na svobodu? Nemohl přece odcestovat s vámi a s matkou do Štětína…“

Řekla mi na to:

„Když někoho zavřou kvůli výtržnosti, tak ho hned zase pustí. Teprve potom je soud. Už z volné nohy. Říkal to Roštík.“

Gracián Roštík – právní poradce! Když je po demolování bufetu odváděli všechny na nádražní komisařství, poskytl jim právnickou útěchu!

„Proč jste tedy předtím lhala?“ zeptal jsem se nečekaně.

Přijala výzvu.

„Protože mi ho bylo líto. Říkala jsem si: Ať si Buellow odjede. Pomůžu mu. Změnil se. Měl starosti. Modlil se. Litovala jsem ho… Je to taky člověk. A já bych už měla pokoj…“

Skorem všechno se nyní vysvětlilo. Jak to bylo jednoduché! Výslech spěl ke konci.

„Povězte mi, kde si Buellow opatřil tyto boty?“ vytáhl jsem z přihrádky sandály, které kdysi patřily Kojrovi.

Pozorně si je prohlédla a pokrčila rameny.

„V těch přijel už… ze Štětína.“

„Kdy přijel?“

„Den předtím, než se poprali. My jsme byly s Andělou na nádraží. A on přešel kolem vrátného. Odevzdal lístek. Anděla povídá: ‚Koukej, Kurt má prachy. Jezdí si jako hrabě.‘“

Tím vyšlo najevo, že nikoli Felix Kojro, nýbrž Kurt Buellow přijel sem do Vratislavi a po odchodu z nástupiště odevzdal jízdenku.

Otevřel jsem zápisník a rázným pohybem přeškrtl věty: „Kojro zahynul ve Vratislavi. Dokazuje to jízdenka s číslem jeho služební legitimace.“

Pravda vypadala v tomto okamžiku docela jinak. Kojro mohl zahynout jedině ve Štětíně! A Buellow použil jeho jízdenky… Případně si koupil jízdenku sám. Měl tu výhodu, že všechna okénka na polských nádražích jsou nízká jako gilotiny; pokladník vidí nanejvýš špičku hlavy cestujících, kteří se musejí shýbat. Nemusel se bát odhalení, kdyby pokladníka napadlo srovnávat fotografii na legitimaci s jeho obličejem!

Ne! Buellow nepatřil k lidem, kteří si kupují jízdenku! Kojro sám musel koupit jízdenku. Chtěl jet do Vratislavi. Od chvíle, kdy nasedl do tramvaje, až do odjezdu do Vratislavi uplynulo šest a půl hodiny… Ještě v sedmnáct hodin Kojro nepomýšlel na odjezd, případně o něm nehovořil. V tu dobu totiž telefonoval domů, že za chvíli opustí kancelář. Předpokládejme, že cesta na stanici elektrické dráhy trvala…

Odložil jsem časový propočet této vzdálenosti na pozdější dobu.

Všechny otázky byly vysvětleny, až na jednu: zda věděla, že její bývaly manžel má u sebe cizí doklady na jméno inženýra Kojra ze Štětína?

Odpověď zněla, jak jsem předpokládal, záporně. A jakmile doznělo poslední slovo, úloha Trudy jako svědkyně skončila a Truda se stala pro vyšetřujícího spíše břemenem.

Přetáhli jsme strunu. V návalu horlivosti jako by najednou ožila, začala si „připomínat“ čiré nesmysly; věci, které se nikdy nestaly a ani stát nemohly… Tak například snímek Felixe Kojra, který jí byl zpočátku docela cizí, byl fotografií bratrance, který měl v dvaačtyricátém roce pivnici v General Luetzowstrasse v Berlíně, nedaleko Funkenstelle. Měli se prý spolu velmi rádi… Někdo méně kritický by mohl z této výpovědi vyvodit důsledek, že Kojro byl Trudiným ctitelem – a pak by nebylo třeba daleko chodit pro motiv vraždy a vysvětlit všechno tím, že Buellow odstranil svého soka ze žárlivosti!

Felix Kojro, pokud nám bylo známo, nebyl nikdy majitelem pivnice a s Berlínem neměl rozhodně nic společného. Nebyl to Trudin bratranec!

Přerušil jsem její opravdu už zbytečné výpovědi, které nebyly než výplodem chorobných halucinací.

Za čtvrt hodiny byl protokol hotov. Přečetla jej a po chvíli váhání podepsala – už ne jako Bullowová, ale jako… Simnioková. Její jméno inspirovalo zapisovatele k celkem nejapné poznámce, že když už si její rodiče poněmčili příjmení Zemák, měla by se jmenovat spíše Kartofflová.

Jinak musím přiznat, že jsem mu záviděl jeho zdravé nervy. Zpočátku na něho působil celý ten příběh tíživě, bylo vidět, že plní svou povinnost jen s velkým přemáháním, ale v poslední hodině se mu jaksi podařilo setřást se sebe skličující dojem z výslechu – na rozdíl ode mne – a dívat se na vše s ironickou skepsí. Tušil asi, že zítra bude sluníčko zase svítit, i když tomu prozatím nic nenasvědčovalo…

Déšť bubnoval na okenní římsu stejně jako ráno. Po okenních tabulích stékaly proudy vody stejně jako v poledne. Jenom chvílemi prosvítaly za dešťovou clonou obrysy protějších domů. Mlha na ulici bránila proudění vzduchu. Třebaže jsme několikrát otevírali okno, vznášely se pod stropem husté, nehybné chuchvalce cigaretového kouře.

„Odveďte ji do vězení!“ nařídil jsem zapisovateli a obrátil se k Trudě:

„Výslech je skončen. Protokol dostane prokurátor. Ten rozhodne, co s vámi. Byla jste podezřelá z účasti při zavraždění Felixe Kojra ze Štětína.“

Vstala a opřela se o stěnu.

„My… já jsem už všechno řekla.“

Zapisovatel vzal se stolku papíry a své psací potřeby. Pokynul jí hlavou. Ale Truda se jaksi neměla k odchodu.

„Chcete ještě něco ode mne?“ zeptal jsem se, když jsem zpozoroval neklid, který měla v očích.

„Ano,“ odpověděla. „Co teď bude s dítětem?“

Jakýsi důvěřivý, prosebný, téměř úpěnlivý výraz v jejích očích mě přiměl k odpovědi:

„Postaráme se o vaše dítě. Můžete klidně odejít!“

Zapisovatel otevřel dveře na chodbu. Následovala ho vrávoravým krokem.

Rozsvítil jsem světlo i lampu na psacím stole, otevřel jsem dokořán okno. Začal jsem pobíhat z kouta do kouta, nervózně, netrpělivě, zdrcený, sklíčený ošklivostí celého příběhu.

Po několika minutách zaklepal někdo na dveře. Byl to náčelník pátracího oddělení. S úlevou si rozepjal límec stejnokroje, posadil se ke mně před psací stůl a začal vyprávět. Mluvil o Buellowové.

„Když jsme ji přivezli do ústavu, začala kousat a kopat jako pominutá! Museli jí hned nasadit svěrací kazajku… A potom spustila. Přeje tobě, mně a nám všem, aby nás po kouskách čtvrtili. Slibuje, že oni, ‚übermenschen‘, nám budou za živa stahovat kůži! Vypichovat oči a opékat na ohni…! Prokurátor se rozhodl poslat ji rovnou do blázince. Takovou furii přece nemůžeme nechat na svobodě…“

Pokývl jsem souhlasně hlavou.

Ještě jedna věc zbývala k vyšetření. Vzpomněl jsem si na dítě…

„Vím určitě, že Truda neměla nic společného s tím štětínským případem,“ řekl jsem po krátké úvaze. „Jediná věc, z které ji můžeme vinit, je to, že se zamíchala do té výtržnosti na nádraží. Byl bych rád, kdyby ses hned rozhodl… Truda neuteče. To je nyní absolutně vyloučeno. Můžeme ji předvolat i po propuštění. Dnes končí zákonná lhůta.“

Náčelník zavolal po chvíli dozorce a po dohodě s dozorčím důstojníkem vydal stručný příkaz:

„Propustit Trudu! Za hodinu ať je pryč. Ať jede na Sempolno. Tam má dceru… Klíče od bytu jsou na okrskovém komisařství. Ať se tam ihned hlásí. A ať pošlou někoho, kdo by oznámil sousedům, že všechno šlo úřední cestou.“

„Chcete na někoho nalíčit past?“ zeptal se dozorce a přimhouřil významně oko.

„Ne. Můžete ji ujistit, že se nemusí bát. Když si najde práci, budeme se snažit nějak jí pomoci!“

*

Bylo dvacet hodin sedmého dne vyšetřování případu Felixe Kojra. Zástupce velitele, náčelník pátracího oddělení i všichni ostatní již dávno odešli domů. Zdržel jsem se na velitelství, protože jsem očekával zprávu ze Štětína. Sotva jsem se držel na nohou, jak jsem byl unaven.

Kolem jedenadvacáté hodiny mi telefonistka, která právě nastupovala noční směnu, přinesla konečně blanket.

„Bude to asi pro vás, soudruhu kapitáne. Zpráva ze Štětína.“

Přelétl jsem text. Trudina výpověď se potvrdila. „V noci dne 18. července byl na podzámčí zatčen muž, který měl u sebe kolem čtyř tisíc zlotých v bankovkách po dvaceti zlotých…“

Buellow oloupil Kojra a potom byl sám oloupen! Někdo ho musel sledovat, někdo ho musel pozorovat v okamžiku, kdy schovával peníze na místě, kde je potom Truda nenašla. Kdo to byl? Kdo stopoval Buellowa krok za krokem? Muž, který byl zadržen se čtyřmi tisíci zlotých, s částí prémie Felixe Kojra, byl toho svědkem. Věděl určitě o všem.

Nyní byl zadržen až do vysvětlení. Kolegové ze Štětína vytušili, oč jde. Prosili o zprávu, zda ho mají vyšetřovat v souvislosti s vraždou, nebo chci-li si s ním promluvit sám.

„Odpovězte jim, že budu pozítří ráno ve Štětíně. A že prosím, aby počkali!“

Telefonistka si zapsala text telegramu.

Vypůjčil jsem si z kanceláře civilní plášť do deště, rozloučil se s dozorčím důstojníkem a vyšel znaveně na ulici.

Šel jsem do hotelu…

9

Osmý – nepočítáme-li jednodenní pobyt ve Štětíně po objevení těla nepravého Felixe Kojra – poslední den pobytu ve Vratislavi jsem zahájil sestavováním osobního hlášení pro Hlavní velitelství. Jeho obsahem bylo to, co se mi dosud podařilo vypátrat o SS-sturmbannführerovi Kurtu Buellowovi, Trudě Simniokové, Anděle zvané „Svatá“ a Graciánu Roštíkovi.

Zástupce velitele, s nímž jsem se setkal krátce před devátou na chodbě, mi nevzrušeně oznámil:

„Pokud vás to bude vůbec zajímat, tělo Buellowa bylo před chvílí odevzdáno anatomickému ústavu.“

„A to bude asi jediný dobrý a užitečný skutek Gabla-Buellowa,“ poznamenal jsem zaujat vlastními úvahami.

Zástupce velitele se na mne tázavě podíval, jako by nechápal, co mám na mysli, a vzdálil se.

Jediný dobrý skutek a jediná užitečná věc, jakou Buellow čili Gabel prokázal lidstvu: to, že se mohou medikové něčemu naučit na jeho mrtvole… Tento komentář byl výsledkem úvah, k nimž jsem dospěl po přečtení dopisů, nalezených na Sempolnu.

Buellow čili Gabel byl už jenom předmětem… Oč lépe by se mi bylo pracovalo na celém tom zapeklitém případu, kdybych uměl, kdybych dovedl brát lidi po celou tu dobu jako věci, jako mrtvé předměty, kdybych se ničemu nedivil, kdyby se posléze do celého toho zoufalého pátrání po Felixu Kojrovi nebyla připletla spousta nejhrůzostrašnějších, ale přece tak lidských překvapení! Tato překvapení způsobila, že jsem nedokázal chladně a zdánlivě objektivně brát lidi jako předměty. A důsledkem takovéhoto postoje byla nepochybně shovívavost – jiné slovo mě v té chvíli nenapadalo – shovívavost k Trudě, Svaté a posléze i ohledy k tomu odpornému, jako úhoř kluzkému Roštíkovi.

Od samého začátku jsem měl v plánu promluvit si od srdce s Kurtem Buellowem čili Gablem. K tomu rozhovoru bohužel nedošlo. A nyní, když spáchal sebevraždu, mám se mstít na Trudě či na jeho dceři? Mstít se snad na té čarodějnici ze Sempolna? K odpovědnosti mohou být voláni jenom viníci a jenom ti, kdo jsou plně odpovědni za své činy…

Buellow čili Gabel spáchal sebevraždu. Spád událostí mě předešel… Jednali jsme nerozvážně, když jsme mu před konečným výslechem ukázali důkazy jeho viny: krabičku a album, vázané v lidské kůži. Popřel, že je kdykoli viděl. Ale já jsem v jeho dopisech objevil zmínku, že posílá z tábora ve Stutthofu stínítko s „překrásným námořnickým tetováním“… Využil jednoduše příležitosti, a když v cele osaměl, odešel. Uvědomil si, že není východiska…

A tak se stalo, že Kurt Buellow zakončil a uzavřel svůj život ve svém vlastním světě, kam jsem za ním už nemohl. Zůstal ve mně jakýsi trýznivý pocit neuspokojení, bezradnosti, že mi unikl, že jsem nemohl, že jsem nedokázal rozbít tu skleněnou stěnu, která nás oddělovala. Zmeškal jsem příležitost vyložit mu jeho vlastní, strašlivé zločiny.

… Lidé, kteří neprožívali podobné pocity, by to mohli pokládat za pomstychtivost nebo za jakousi odchylku od psychických norem. Nevím. Ale pravda je, že jsem si přes týden ve svém nitru horoucně přál, aby ještě před odchodem pocítil smrtelnou úzkost, jakou prožívaly jeho oběti.

Teď když jsem seděl ve svém služebním pokoji, plnil jsem jaksi mechanicky svůj úkol – sestavit to všechno do paragrafů zákona. Jak směšná a nesmyslná situace! Cynický, vypočítavý zločinec, porušující všechny psané i nepsané zákony, těžil do posledního okamžiku z práv, na něž neměl nejmenší nárok. A navíc, jakoby korunou jeho zločinů byla disciplinárka, která hrozila dozorci za to, že ho neuhlídal…

Náčelník pátracího oddělení, kterému jsem v poledních hodinách odevzdal načisto přepsané zprávy, byl v báječné náladě. Zářil spokojeností, a sotva jsem vstoupil do jeho pracovny, rozpovídal se o svých posledních, podle něho nejdůležitějších pozorováních.

„Počasí – úplná pohádka! Jen se koukni na mraky! Ve vzduchu není jediná molekula kouře! Tohle musí být ideální počasí pro letce a astronomy! Viditelnost na tisíc mil! Jestlipak víš, jak na takový včerejší dešťový a dnešní slunečný den reagují dvojčata?“

„Ne, to opravdu nevím,“ zamumlal jsem pod nosem.

„Taková škvrňata, rozumíš,“ pokračoval se zadostiučiněním, „reagují stejně jako každá rostlina. Rozvíjejí se na sluníčku a smějí se. Zato včera byl doma řev a křik k nevydržení. Pokleslost a naprostá duševní deprese! Žena si s nimi nevěděla rady… A víš ty, co si o tom myslím?“

„Ne, to opravdu nevím,“ odpověděl jsem ve stejné tónině jako předtím.

„Já si myslím,“ sděloval mi s naprostou vážností, „že to s těmi kosmickými paprsky a astrologií, s tím, že počasí má vliv na duševní stav, je hrozně složité. My, lidé dneška, realisté a materialisté, říkáme, že je to humbuk. Jenomže to není žádný humbuk, ale čistá pravda. Chceš, abych ti to dokázal?“

„Chci,“ zabručel jsem chladně. Neměl jsem nejmenší chuti poslouchat jeho přednášku.

„Je to takhle. Při špatném počasí se člověk často cítí pod psa, kdežto při pěkném… Stačí?“

„Stačí,“ odbyl jsem jej krátce. „Tady máš zprávu pro Varšavu… A teď bychom si snad mohli promluvit o tom, co uděláme s Roštíkem? To už je poslední kapitola celé té komedie ve Vratislavi. Potom mi podepíšeš cestovní rozkaz do Štětína!“

Zvedl se od psacího stolu a prohodil s úsměvem:

„Jestli je to určitě poslední kapitola, to se teprve ukáže…! S Buellowem je pokoj, ale s tím Kojrem to máš, člověče, tak zašmodrchané, že se z toho asi nevymotáš… A pokud se týče Roštíka, prosím, můžeme si o něm promluvit!“

Vzali jsme protokol výslechů a začali dumat o tom, jak s milým Roštíkem naložíme. Podezření z účasti při zavraždění Felixe Kojra úplně odpadalo a nebyly tu ani dostatečné předpoklady k žalobě, že před několika měsíci ve vlaku do Jelení Hory strkal pracky do cizí kapsy; tato žaloba již jednou padla a kromě toho, co nám o něm pověděl architekt, neměli jsme proti Roštíkovi žádné usvědčující důkazy. A kdyby měl být žalován z kuplířství, Svatá by určitě nevypovídala v jeho neprospěch. A Truda?

„Truda by mu možná přiložila nějaké to polínko, ale po tom jejím včerejším propuštění…“ začal nahlas uvažovat náčelník. „Mám takový dojem, že Gracián Roštík patří k lidem, kteří se dovedou mstít. A já nemám dost velký štáb k tomu, abych ji hlídal… Roštík se dřív nebo později chytí sám… A my se musíme jako všude jinde řídit stupněm důležitosti. My se budeme starat o Trudu a zatím nám vykradou všechny družstevní prodejny,“ nadhodil žertem.

Po dohodě se zástupcem velitele jsme se rozhodli volat Roštíka k odpovědnosti za to, co bylo nad veškerou pochybnost, za výtržnost na nádraží.

„Je recidivista a takovým šesti nebo osmi měsícům neujde,“ řekl náčelník, nahlédnuv pro jistotu do trestního zákoníku.

Tak skončil můj pobyt ve Vratislavi. Neměl jsem už nic na práci než uspořádat poznámky, zabalit si v hotelu věci a potom, k večeru, odejít na nádraží.

Vrátil jsem se do služebního pokoje.

Copak vím… možná, že měl náčelník pátracího oddělení pravdu? Snad ty jeho kosmické paprsky opravdu nějak působily?

Vyhlédl jsem z okna; teplý letní vítr čechral světlezelenou, vespod popelavou trávu na troskách proti velitelství a po zdivu domů, čerstvě opláchnutém včerejšími dešti, stoupala vzhůru vůně asfaltu. Hejna vrabců pronikavě štěbetala a poletovala kolem křovin, bujících mezi cihlami. Vyvrcholení léta. Doba nejblahodárnější pro lidi, ptáky, zvířata a rostliny… Jak rád bych jel na dovolenou, kdyby mi ji nebyl překazil Felix Kojro…

Vzal jsem své papíry, složil je konečně do aktovky a pak jsem zatelefonoval zástupci velitele, abych se s ním rozloučil; dozorčí důstojník již zpravil Varšavu o mém odjezdu a požádal mým jménem štětínské velitelství, aby objednalo na zítřek ráno hotel.

Když jsem sestupoval se schodů, cítil jsem jakousi úlevu. Všechno, co jsem prožil během těch svízelných dní ve Vratislavi, bylo za mnou… Ale ještě nebyl všemu konec. Ještě jedno setkání mělo uzavřít poslední den mého pobytu ve Vratislavi. Roštík! Šel právě v doprovodu seržanta do vyšetřovací vazby. Zde, na velitelství, již neměl co pohledávat.

Zastavil jsem jej na schodech.

„Povězte mi, pane Roštík, jak byl oblečen Gabel, když jel tehdy do Štětína?“

„Jak? Jako ten největší šupák, občane vyslýchající. Jelikož ale o zemřelých dle starého obyčeje se nemá mluvit špatně…“

Přerušil jsem jej. To jeho „jelikož“ by člověka přivedlo do stavu zuřivosti, a kromě toho bychom takhle nebyli hotovi ani do zítřka.

„A co měl na nohou, pamatujete?“

„Trampky! Za mizernejch třináct zlotých dvacet. Jelikož takovýho…“

Nezbylo než ho znovu zarazit.

„A jaké sako nosíval ve všední den?“

„Černý, občane vyslýchající. Vůbec, dalo by se říct, kajzrrok. Jako nosívají pastoři. Jelikož on byl…“

Neposlouchal jsem, protože jsem věděl, že se od něho stejně nic kloudného nedovím, ačkoliv je jisté, že by mi v této chvíli vyzvonil úplně všechno. A především by se snažil svalit na zemřelého všechny své vlastní hříchy. Gabel nežil – nezavazovala ho již stará zásada kolegiality, přísně dodržovaná mezi zločineckou sebrankou.

Vytáhl jsem zápisník. Gracián pobídnutý svým průvodcem odpochodoval, při čemž se tvářil jako člověk, který spěchá na nějakou nesmírně důležitou konferenci. Se stejným obličejem otevřel po chvíli dvířka citroenu, který stál před bránou.

Dovedl jsem si představit, co si s ním užijí dozorci, až jej budou převlékat do vězeňského stejnokroje a stříhat mu vlasy. Šátek si určitě ponechá pod záminkou, že si musí šetřit hlasivky („My umělci, si přece musíme dávat bacha na krk“), ale podaří-li se mu zachránit mokasíny a úzké kalhoty, to už nebylo tak jisté. Nyní rozptyloval svého průvodce výkladem o počasí a o tragickém omylu vyslýchajících, protože, podle jeho názoru, měl svědomí čisté jako křišťál.

Šel jsem pomalu do hotelu. V myšlenkách jsem již byl ve Štětíně a sestavoval si program na příští den.

Ve vězení jednoho ze štětínských komisařství seděl X, obyvatel anebo častý host tamního podzámčí, kde byly nalezeny dva svazky bankovek. Uloupil je Felixu Kojrovi Buellow. Schoval je v rozbořeném sklepu podzámčí, po čemž se v obavě před dopadením vrátil do Vratislavi, kde ještě před zatčením dal příslušné instrukce Trudě. Ale už bylo pozdě… X měl z jakýchsi neznámých důvodů Gabla na mušce, sledoval ho a zmocnil se ukrytého balíčku dřív než Truda. Ta po svém příjezdu do štětina už neobjevila nic…

Jak vyplývalo z dalších Trudiných výpovědí, vrátil se Gabel do Vratislavi s železniční jízdenkou. Bylo třeba promyslet od začátku všechno, co nám bylo známo, a vypracovat na základě toho nějakou novou, pokud možno přijatelnou hypotézu, rekonstruovat pravděpodobný běh událostí.

Dobu tragického přepadení jsem mohl v tomto okamžiku určit poměrně snadno. Prozrazovala ji železniční jízdenka s číslem Kojrovy služební legitimace, nalezená ve Vratislavi. Vlak do Vratislavi odjížděl ve třiadvacet hodin. Aby mohl Kojro koupit tuto jízdenku, musel přijít kolem dvaadvacáté hodiny na nádraží. Proč? Každá nádražní pokladna má na razítku zvláštní označení. Podařilo se zjistit, že pokladna, která vydala tuto jízdenku, byla otevřena teprve ve dvaadvacet hodin… Buellow neměl pravděpodobně tolik odvahy, aby se legitimoval u okénka Kojrovým průkazem, opravňujícím jej ke slevě jízdného. Do tak riskantního podniku by se nepouštěl.

Když jsem tyto okolnosti rozebíral z hlediska faktů, známých o Buellowovi, mohl jsem ještě přesněji stanovit kritickou dobu.

Buellow měl dost času k tomu, aby schoval peníze na podzámčí a vrátil se odtamtud zpátky na nádraží: Kojro tedy zahynul asi patnáct minut po dvaadvacáté hodině. Tato doba odpovídala časovému rozpětí, jakého si vyžádala Buellowova cesta z nádraží na podzámčí a zpátky. Jinak by nestihl vlak, na který měl zakoupenou jízdenku.

Mrtvolu Felixe Kojra a stopy vraždy i loupeže bylo proto nutno hledat nedaleko nádraží, případně na cestě k podzámčí…

Byl jsem zvědav, co mi o tom poví X, kterého jsem měl vyslýchat zítra ve Štětíně. Neznal jsem dosud jeho jméno a neměl jsem tušení, o koho jde. V telegramu ze Štětína nebyly uvedeny personálie zadrženého…

Jakékoli další závěry o Felixu Kojrovi byly v tomto okamžiku předčasné. Přestal jsem o tom přemýšlet a nařídil sám sobě co nejenergičtěji – odpočinek.

*

Byly čtyři hodiny odpoledne, když mi na dveře pokoje prudce zabušil poslíček z vrátnice.

„Vstávejte! Máte dole u vrátného telefon!“

Ve dvou minutách jsem byl dole. Telefonoval náčelník oddělení.

„Jsem rád, že jsem tě zastihl,“ oznámil mi radostně, sotva uslyšel můj hlas. „Mohu ti něco přečíst?“

„Prosím, poslouchám,“ odpověděl jsem zvědav na poslední novinky.

Ukázalo se, že Graciánovi Roštíkovi vypadlo při převlékání do vězeňského stejnokroje neobyčejně zajímavé psaníčko, určené Trudě a Svaté. Obracel se na ně těmito slovy:

„Za pár týdnů vyjdu zase na luft. Potom mi jedna i druhá navalí vydělaný prachy. A jestli mě vemete na pakl, tak vám zvalchuju kostru, že budete modrý.“

„Ten jeho ‚luft‘ a ta ‚kostra‘ nebudou dřív než za dva tři roky,“ řekl náčelník, „jedině kdyby přišla nějaká amnestie.“

Ale mě už vratislavské historie nezajímaly. Vyřídil jsem ještě pozdrav kolegovým potomečkům a začal balit.

Tu mi jakousi podivnou shodou okolností vypadla ze spisů Felixe Kojra, které jsem chtěl vzít s sebou do Štětína, fotografie „Anděla“! Tímto jménem jsme pokřtili člověka, kterého objevili na Křikách v době, kdy jsem byl ve Štětíně.

„Seděl pod vrbou jako kamenný anděl a předtím s ním mělo vratislavské komisařství velký kříž…“ sdělil mi před krátkým časem velitel milicionářské školy. A právě ta docela okrajová a zdánlivě nedůležitá epizoda mě přiměla k přemýšlení, mám-li odjet do Štětína hned anebo odjezd raději odložit? A nakonec jsem dospěl k názoru, že v knihovně Lékařské akademie ve Štětíně budu moci vyzkoumat se stejným úspěchem totéž co zde.

To mě uklidnilo natolik, že jsem začal věřit v konečný úspěch vyšetřování. Zašel jsem do vrátnice, zaplatil hotelový účet a vyšel se zavazadlem na ulici. Za necelou čtvrthodinu jsem byl na nádraží.

Nebyla tam Svatá ani Truda, Roštík místo na luftu seděl až do odvolání za mřížemi a Buellow měřil nivy hitlerovské Valhaly…

Podle starého a oblíbeného zvyku skočil jsem do vlaku téměř v poslední chvíli. Dalo mi hodně práce, než jsem se protlačil do spacího vozu. Průvodčí měl naštěstí ještě dvě či tři lůžka volná.

Vyjížděli jsme z města. Kolejnice se rozbíhaly přímo na západ vstříc slunci, které sestupovalo za obzor; teprve později se měly obrátit k severu.

Stál jsem ještě u okna a hleděl na vratislavská předměstí, jež se přede mnou míhala jako obrázky z čítanek. Viděl jsem kanály jakýchsi dávno vymřelých ulic, kolem nich trosky zarostlé plevelem, oázy jakoby zázrakem zachráněných vil, opuštěná nádvoří továren s červenými kostrami stěn a zpola zpustlé sady, několik skleníků, dodávajících městu květiny a zeleninu… Městská periferie se začala pomalu protahovat v pole a louky, posázené kopkami sena.

Strojvůdce dosáhl již průměrné rychlosti, kola duněla stejnoměrně v pravidelných odstupech s přesností hodinek. Cestující spacího vozu se usadili ve svých odděleních a rozpřádali živé debaty.

„Vážený pane, nehodil byste si partičku pokra?“ zeptal se mě v jistém okamžiku kdosi zdvořile.

Otočil jsem se. Přede mnou stál starší prošedivělý muž se silnými kostěnými brýlemi. Míchal významně karty, což nasvědčovalo, že se již na nádraží připravil na několik partií.

Usedli jsme hned ke stolku v sousedním oddělení…

Můj organismus nutně potřeboval vypřáhnout, potřeboval nějaké antibiotikum, které by aspoň částečně neutralizovalo účinek ovzduší prvních osmi dní mé služební dovolené, otráveného dechem smrti.

10

Na městském štětínském velitelství mě očekávali již od rána. Nemohl jsem se bohužel dostavit ihned, protože jsem předtím chtěl v knihovně Lékařské akademie prostudovat jistý problém.

Spojil jsem se telefonicky se zástupcem velitele a oznámil mu, že se přihlásím teprve v odpoledních hodinách. Výslech X-e, zajištěného v souvislosti s případem Felixe Kojra, jsem stanovil na šestnáctou hodinu.

Bylo deset hodin, když jsem konečně přišel do knihovny štětínské Lékařské akademie, kde jsem si vyžádal katalog knih, zabývajících se psychopatologií…

Jak ubíhal čas, rostla přede mnou hromada svazků neotevíraných často desítky let. Přes dvě hodiny jsem horečně studoval tlustospis profesora Goldschmiedta z Výmaru „Beiträge zur Geschichte der Psychopatologie“ – „Příspěvky k dějinám psychopatologie“. Nakonec, kolem třetí hodiny odpoledne, se mi podařilo objevit popisy případů, které potvrzovaly mou poslední tezi, vysvětlující záhadné zmizení inženýra Felixe Kojra. Ať jsem ten případ rozebíral z kterékoli strany, pokaždé jsem dospíval ke stejnému vysvětlení. Klíč k případu Felixe Kojra bylo třeba hledat pouze v této jediné koncepci. Ale i ta mohla selhat!

X by měl samozřejmě potvrdit mou domněnku. Kdyby ji nepotvrdil, putovaly by spisy se jménem Felixe Kojra podobně jako mnoho ostatních do regálu s nápisem „Nevyřízené“…

Slunce putovalo po oknech knihovny z jihu stále víc na západ. Dospělo k věži Vojvodské národní rady, když jsem se zvedl od psacího stolu a poděkoval knihovníkovi Lékařské akademie za pomoc.

Krátce před čtvrtou jsem vstoupil do ponurého komplexu budov velitelství.

V této chvíli jsem si byl téměř jist, že se mi podaří přijít té zapeklité historii na kloub. Potvrzovala to nejen zjištěná, hmatatelná vědecká fakta, ale napovídal to i můj instinkt.

Zástupce velitele již hořel netrpělivostí. Vzrušený a rozčilený pobíhal po pokoji, který mi byl přidělen na dobu vyšetřování, jako by očekával při nejmenším čínského mandarina.

„Všechno už je připraveno… Tady jsou spisy toho chlapíka,“ vysvětlil, ukázav na desky, ležící vedle čerstvě dezinfikovaného telefonního přístroje. „V kanceláři čeká desátník, který ho chytil tehdy v noci na podzámčí. A on, ten tvůj X, se jmenuje Evžen Byskozub. Slyšel jsi o něm? Světoběžník, recidivista. Dnes už celkem vzácný případ.“

Překvapil mě tím jménem Byskozub. To byl tedy X! Darmo mluvit, výslech bude asi velmi zajímavý! Vytáhl jsem z desek spisy, pohlédl na kulatý, sluncem osmahlý obličej zástupce velitele a otázal se:

„A co růže? Ujala se ve tvé zahrádce?“

„Jaká růže? Jakou růži myslíš?“ podivil se, zaraziv se v půli věty.

„Nu přece tu, co jsem ti ji před časem, zrovna první den vyšetřování to bylo – pomohl ukrást z té opuštěné zahrady v Doubí!“

„Ty máš paměť! Na mou duši, ať visím! Mě by to určitě nenapadlo!“ poznamenal uznale a hned dodal, že keř už vypustil první výhonky. „Budou už tak na půl centimetru…“

Nebyl však čas se zdržovat, a proto jsme se rozhovořili o našem případu.

„Vyzpovídal se Byskozub v souvislosti s Felixem Kojrem?“

„Ne,“ odpověděl zástupce velitele. „Najdeš všechno v protokolu z prvního výslechu. Seděl na čtvrtém komisařství, kde ty věci nikdo navzájem nespojoval. Neptali se ho na to. Vysvětlil jenom, že peníze vzal z nějakého sklepa na podzámčí, neví prý vůbec, komu patří, a tak dále… Je to opravdu podivný člověk. Víc ti o něm nepovím. Přesvědčíš se sám.“

Pokynul jsem hlavou. Evžen Byskozub nebyl pro starý kádr Občanské milice neznámou veličinou, s kterou jsem se setkával poprvé.

Zástupce velitele se ještě letmo zmínil o onom falešném poplachu ve Štětíně. Vzpomněl si na ženu pohřešovaného, na její zoufalství a nakonec konstatoval:

„Nedovedu si představit, co bude, až nakonec jeho mrtvolu objevíme.“

„A co když ji nenajdeme vůbec?“ otázal jsem se zvědav, uhodne-li, nač narážím.

„Proč bychom ji neměli vůbec najít?“ podivil se a pohlédl mi přímo do očí.

„Protože se mi zdá, že jsme od samého začátku na falešné stopě. Osobně si myslím, že ve skutečnosti je všechno hrozně jednoduché. Vysvětlení je tak jednoduché, že právě proto na ně nikdo nepřišel.“

„Myslíš si o sobě, že jsi génius,“ odpověděl pochybovačně. „Tohle jsme slyšeli už první den. Tenkrát se ti to taky zdálo hrozně jednoduché! Ale já jsem ti hned říkal, velevážený kolego, že se s dovolenou můžeš rozloučit.“

„Nepokládám se za génia!“ odpověděl jsem stejně ironicky. „Ale kdyby ses ty zakousl do toho případu od samého začátku jako já, měl bys teď na něj stejný názor…“

Nemělo nejmenšího smyslu pokračovat v přátelské šarvátce, míněné stejně srdečně na obou stranách. Zástupce velitele dal telefonický příkaz, aby přivedli zajištěného. Oznámil mi, že Evžen Byskozub je už na cestě ke mně, a odešel do své pracovny.

Napsal jsem na čistý arch tři otázky. První: Kde žil a co dělal Evžen Byskozub toho dne, kdy zmizel Kojro? Druhá: Zda znal či viděl ve Štětíně Kurta Buellowa? A třetí: Za jakých okolností došlo k jejich setkání, případně kdy si všiml nebo uvědomil, že Buellow schovává na podzámčí peníze?!

Osobní účast Byskozuba v loupeži bylo třeba z objektivních důvodů předem vyloučit.

*

Byl krásný přímořský letní den ve Štětíně, čtyři hodiny odpoledne. Muž, který měl být za chvíli přiveden z vězení v doprovodu desátníka Občanské milice, patřil k zvláštnímu druhu lidí, ke kategorii, která tehdy, v jedenapadesátém roce, pomalu vymírala. Nazývali se světoběžníci neboli vandrovníci.

Bývalo to kdysi bratrstvo dosti početné. A ačkoliv nemělo absolutně nic společného se špionáží, podloudnictvím nebo politikou, vždyť často mnozí z nich ani nevěděli, kudy běží státní hranice, které vlastně neuznávali, stali se v prvních poválečných letech obětí strohých předpisů, jež snad ani neusilovaly o jejich likvidaci. Orgány bezpečnosti a Pohraniční stráže nám posílaly takové případy a mezi nimi například takového Evžena Byskozuba. A pokud takovému náruživému cestovateli protizákonné překročení hranic hladce prošlo, býval zpravidla trestán pro jízdu uhlákem na černo.

Za takové příležitosti jsem měl potěšení seznámit se s tím malým nenápadným človíčkem ve věku kolem čtyřiceti let, s tím cikánem železnic, který žil velmi osobitým způsobem a divil se nesmírně, že lidé mohou proti jeho zálibě něco mít.

Dal jsem desátníkovi znamení, aby se vzdálil.

Byskozub byl již několik vteřin v pokoji. Stejný jako vždycky. Překvapený a unuděný několikadenní nečinností; člověk, který se náhle octl v nepříznivých podmínkách, občan, který vlezl až po kotníky do louže a přešlapuje na místě, protože ti, co stojí kolem té louže, mu nechtějí dovolit, aniž v tom mají nějaký zlý úmysl, aby z té louže vylezl a šel svou cestou.

„Tak co, pane Byskozube? Zase jsme se sešli, co?“ oslovil jsem ho, když zůstal stát ve dveřích, oslněný proudem světla, vplouvajícím oknem, a nestačil se ještě rozhlédnout po pokoji.

Ostré, duhově zbarvené sluneční paprsky sršely na jeho malou nenápadnou postavičku. Stín se lomil na bíle lakovaném rámu a pokračoval na parketách. S útlých, skleslých ramenou viselo příliš prostorné sako, do něhož by se zaručeně vešli čtyři Byskozubové. Dolní okraj saka sahal ke kolenům a z rukávů, dole svinutých, vyčuhovaly pouze konečky prstů. Stejně volné kalhoty připomínaly svými záhyby harmoniku a spolu s velkými sedmimílovými botami doplňovaly úbor občana Byskozuba, z kterého bylo vlastně vidět jenom nevelkou kulatou hlavičku.

Poznal mě a olízl si jazykem rty.

„Dobrý den, pane kapitáne,“ pravil měkkým, klidným hlasem, jakého používají staří dobří známí. „Copak tu děláte? Přeložili vás do Štětína?“

Usmál jsem se. Toto setkání bylo pro mne příjemným rozptýlením po posledních úmorných jednotvárných desítkách hodin. Sám mě oslovil, čímž se jaksi samočinně vyměnily naše úlohy.

„Posaďte se, Byskozube. Stát na jedné noze u dveří můžete vždycky. A v cele bude asi nával, tam sedíte jenom na bobku.“

„Ano,“ přikývl lhostejně. Povytáhl pomalu rukávy a trochu je podkasal. Uchopil opěradlo židle, prohlédl si je, posadil se blízko, těsně k psacímu stolu, a protože při této příležitosti padl jeho pohled na cigarety, otázal se:

„Směl bych si zakouřit?“

Nebylo to ovšem míněno jako otázka, nýbrž jako potvrzení skutečnosti, že majitel cigaret jeho žádost neodmítne. Olízl podle zahraničního způsobu – byl to zvyk, nikoli póza – papírek, vtáhl hluboce kouř, a vypouštěje malá kolečka kouře, řekl:

„Zapletl jsem se hloupě do celé té historie. Mohl jsem být v tuhle dobu například v Hajnovce a vdechovat svěží vůni sosen nebo se vozit lodičkou po Mazurských jezerech.“

Vyslechl jsem toto sdělení stejně vážně, jak vážně bylo míněno.

„Snad to není tentokrát naše vina, pane Byskozube? Opravdu, dostal jste se do této situace proti našim úmyslům i proti naší vůli…“

„Jójó,“ vtáhl opět kouř a vypustil několik koleček. „S celým světem to jde s kopce. Představte si, pane kapitáne, že se teď jezdí autostopem od samého Bruselu až na špičku italské ‚boty‘ na jih, přes Belgii, Lucembursko, Švýcarsko, Lichtenstein, Lombardii a celý Apeninský poloostrov! Nikdo se neptá, jestli máte papíry nebo valutu, nikdo se nestará, za co jedete.“

Upřel na mne pohled starého znalce oněch evropských končin i oněch „nevázaných časů“ a smutně přivřel víčka.

Protože jsme se dostali v rozhovoru k přátelské výměně názorů a já jsem měl porozumění pro jeho nářky, řekl jsem mu:

„Nelitujete, že jste se vrátil v osmačtyřicátém roce do Polska, pane Byskozube?“

„To přece nemyslíte vážně,“ ohradil se důrazně, ale nikoli uraženě, jako člověk, který už ledacos viděl, který zná svět, který má své názory a dopracoval se jisté filosofie a osobité moudrosti, jako člověk, který dovede patřičným způsobem uplatnit svou inteligenci. „Vy asi žertujete, pane kapitáne, protože to není vůbec tak jednoduché, jak se snad zdá. Člověka pudí hrozná zvědavost, potřeba stálého pohybu, ale zároveň… Víte,“ rozpovídal se, „byl jsem v létě šestačtyřicátého roku na Balkáně. Nemáte tušení, jak se tam tenkrát vlekly vlaky. Jako želvy, opravdu. Když jsem jel z Budapešti na druhý břeh Dunaje do Vojvodiny, tak se vlak plavil po prámu půl dne. Vojvodina je země rovinatá,“ přejel plochou dlaní nad stolem, „ale zato v Šumadiji! Kouzlo! Panečku, tam je zeleň, a ty dubové lesy! A jenom vítr šumí v korunách po nocích. Zvuk je to stejně mohutný jako šum otevřeného moře. Nedovedete si představit, jak svítí měsíc na Balkáně! Vezměme si například Bosnu… Ale, pardón, moc jsem se zapovídal…“

Uhasil cigaretu, olízl si rty a vrátil se k hlavnímu námětu:

„Tak víte, přijel jsem tedy krátce a dobře do Bělehradu. A tam jsem se hned na nádraží dověděl, že soudí nějakého banditu. Jmenoval se Draža nebo tak nějak. Ošklivě o něm všichni mluvili, protože se spřáhl s nacisty… Nu a tehdy, když se ještě schovával, přijela pro něho na pobřeží Dalmácie anglická ponorka… Vystoupil z úkrytu na břeh a opřen o skálu řekl kapitánovi: ‚Neodvezu přece vlastní zem na podrážkách svých bot!‘ A nevyužil příležitosti…! Byl bych zůstal v cizině, proč ne, a nikdo by mi křivého slova nepověděl. Ale každý z nás, pane kapitáne, má své… občanství!“

Trochu podivně znělo toto prohlášení z jeho úst, přimyslíme-li si jeho neobyčejný hábit a mírný, jakoby vše chápající výraz malé tvářičky. Z jeho očí vyzařovalo jakési blízké, dobré teplo. Kdyby to bylo před dvaceti či třiceti lety, kdybychom ho oblékli do kutny, nechali mu narůst bradu a poslali jej někam do zapadlé vesnice v Polesí, stal by se určitě jedním z tamějších „božích“ lidí, založil by třebas nějakou sektu, která by možná získala nemálo vyznavačů.

„Tak tedy říkáte, že jsme se do toho hloupě dostali, pane Byskozube?“ otázal jsem se, odkládaje na pozdější dobu úvahy, které neměly s mým úkolem nic společného. „A když už jsme vás do téhle lapálie dostali…“ pohlédl jsem bezděčně do protokolu, pořízeného na čtyřce, z kterého bylo zřejmo, že zapisovatel nevynikal přílišnou znalostí paragrafů, „bude v našem společném zájmu vás z té nepříjemné šlamastiky co nejdříve dostat! Já budu klidný a vy dříve nebo později (měl jsem už na jazyku „zase budete přistižen bez jízdenky“, ale včas jsem se zarazil) „se vydáte k Mazurským jezerům.“

„Ano,“ přisvědčil, „jenomže radši bych viděl korunovaci v Londýně. Viděl jsem, když korunovali Jiřího V. Jenomže tehdy propukla aféra s paní Simpsonovou a žádné oslavy nebyly. Teprve v poslední chvíli se mi podařilo vypadnout z Southwerku (velmi podezřelá čtvrť nad Temží), takže jsem byl na ulici, když vítali Jiřího VI. A teď bude korunovace Alžběty! Stálo by to za podívanou!“

Pohlédl na mne s němou otázkou, která měla znamenat: „Chápeš ty to vůbec?“ ale pak zakýval hlavou, jako by chtěl říci, že bych to snad podle jeho názoru mohl pochopit…

Toto vyprávění bylo sice nesmírně zajímavé, ale mne víc zajímaly mé vlastní vyhlídky na dovolenou. A proto nezbývalo než přistoupit k věci.

Evžen, malý, nevšední, jakoby z jiného světa pocházející človíček kulihrášek v obrovském, sazemi a mazadly promaštěném obleku (tu mě napadlo, že takový úbor je pro něho vlastně nejvhodnější, může se do něho celý zabalit, takže mu slouží jako polštář i peřina v noci a jako kožich za mrazů), upíral skleslý, rezignovaný pohled do okna; trápil se, toužil po volném prostranství, po rytmu železničních kol a byl připraven odpovídat na otázky.

„Tak tedy,“ řekl jsem a odložil spis s prvním protokolem, „věc se má tak, že ty peníze byly ukryty na podzámčí, ve sklepě pod kamenem… Vysvětlete mi, prosím, důkladně, Byskozube, co vás tam tehdy přivedlo? Jak vyplývá z protokolu, jste v podezření, že jste ty peníze ukradl. Jenomže se neví, kde a komu…

Jestliže se nám podaří tuto záležitost vysvětlit, bude všechno vyřízeno k obapolné spokojenosti a my vás propustíme.“

„Hm…“ zazíval, zakrývaje si taktně ústa. „To máte pravdu, pane kapitáne. Chtěli na mně, abych se přiznal ke krádeži. Ale mohu vás ubezpečit, že to žádná krádež nebyla! Já jsem byl úplnou náhodou nedaleko místa, kde jeden člověk ty peníze schovával…“

„Vysvětlil jste to lidem, kteří vás zadrželi a potom vyslýchali?“

„Vysvětlil,“ prohlásil s neskrývaným pohrdáním. „Jenomže oni na mě nedali. Jsou mladí, a mladý člověk sotva pochopí, že jsou na světě věci, které se nenajdou v žádné knize. V životě dochází k tak podivným příhodám, že jim ani dospělí nemohou věřit. Chtěli na mně, ne abych jim říkal pravdu, ale abych se přiznal k té krádeži. A to jsem nemohl, protože jsem to neudělal. Ve skutečnosti to bylo všechno hrozně jednoduché… Buďte, prosím vás, tak hodný a zkontrolujte to podle kalendáře. Nerad bych se dopustil nějaké nepřesnosti…“

Vyjadřoval se velmi obratně, pečlivě volil slůvko za slůvkem, měl v sobě v této chvíli cosi kantorského.

Vzal jsem do ruky kalendář a otázal se:

„Co mám zkontrolovat? Co máte na mysli, Byskozube?“

„Podívejte se, prosím, kdy bylo Evžena. Bylo to v pátek. Určitě v pátek. Přesně na můj svátek.“

Zkontroloval jsem to. V pátek bylo třináctého července. Toho dne zahynul Kojro!

„Nu,“ pokračoval Evžen Byskozub, „zrovna třináctého července, na můj svátek, kolem dvaadvacáté hodiny, několik minut před příjezdem vlaku ze Stargardu, bylo to už po příjezdu rychlíku z Lodže a před odjezdem osobního vlaku do Doubí…“

„Počkejte, prosím, chvilku,“ řekl jsem a vzal si rychle k ruce jízdní řád štětínského ředitelství železnic… Příjezd rychlíku z Lodže několik minut před příjezdem rychlíku ze Stargardu a to, že osobní vlak do Doubí ještě nestačil odjet, to nám udávalo přesně čas 22.07 a 22.09. Rozmezí dvou minut úplně postačilo… Abych se o tom ujistil, zeptal jsem se:

„Nevzpomínáte si náhodou, jestli toho dne nebyly nějaké nepřesnosti v jízdním řádu?“

„Ne,“ odpověděl s určitostí, „všechny vlaky přijížděly a odjížděly přesně. Díval jsem se na hodiny.“

„A co jste tedy uviděl před odjezdem osobního vlaku a po příjezdu rychlíku, pane Byskozube?“

„Co? Uviděl jsem takového nějakého divného člověka. Nevypadal ani jako opilec, ani jako blázen. V jedné chvíli se mi zdálo, že má s námi, vandrovníky, něco společného. Vypadal, jako by chtěl někam jet, něco uvidět, něco se sebou prostě podniknout. Já takové věci vždycky vycítím na kilometr…“

Neměl jsem již v úmyslu Evžena Byskozuba přerušovat. Zapamatoval si všechno neobyčejně přesně, protože měl zrovna ten den svátek… Hovořil samozřejmě o Felixu Kojrovi, potvrzoval mou poslední hypotézu, ke které jsem dospěl včerejšího dne ve Vratislavi a kterou jsem si ověřil dnes v knihovně štětínské Lékařské akademie.

Pomalu a pedanticky, ve své vlastní sebeobraně i v našem společném zájmu promítal přede mnou Evžen Byskozub obrazy z doby před jedenácti dny. Přivřel jsem víčka a poslouchal…

*

Felix Kojro – „ani blázen, ani opilec“ – stojí na štětínském nádraží před bufetem třetí třídy, u kterého jsem osmačtyřicet hodin poté sám pil pivo. Za několik minut odjíždějí vlaky. Lidé do sebe vrážejí, křičí. Je horko a každý chce uhasit žízeň.

„A co vy tu tak stojíte? Chcete pivo nebo limonádu? Zapomněl jste mluvit?“ volá prodavačka bufetu, když zpozoruje zákazníkovu bezradnost.

„Dejte mi pivo,“ šeptá vyprovokován jejími slovy.

„Platit!“ křičí prodavačka a přistrkuje plnou sklenici k zákazníkovi.

Felix Kojro je nesmírně překvapen. „Platit?“ Co to vlastně znamená platit? Rozhlíží se kolem. Ostatní vytahují z kapsy potištěné papírky a nějaká kovová kolečka.

„Platit, nebo…“ naléhá prodavačka.

Felix Kojro nahmatal v kapse drobné kovové mince. Vytahuje je, klade na stůl. Prodavačka mu vydává drobné.

Ten, který stojí vedle něho, zvedl sklenici a nese ji ke rtům. Přiložil ji k ústům, pije… Na Kojrově tváři se rozlije dětsky radostný úsměv. Pochopil. Je třeba uchopit stejným způsobem sklenici, zvednout ji a přitisknout ke rtům… A potom, když je prázdná – odložit ji. Tak jak to udělal ten vedle něho. Otřel si rukávem rty a pospíchá k pokladnám. Také Kojro si otřel rty rukávem. Pivo ho osvěžilo. Uvědomuje si, že to, co dělá ten druhý, který si nyní klestí cestu k pokladně, je dobré. Cítí, že musí následovat jeho příkladu. Tlačí se mezi lidmi, pospíchá. Dohonil tamtoho. Stojí teď těsně za ním, na konci fronty před pokladnou. Muž před ním vytáhl obdélníček z tuhého papíru, polepený plátnem, a malé papírové obrázky…

Kojro přidržuje jednou rukou balíček s grapefruitovou šťávou a nylonkami, druhou sahá do záňadří. Objevuje v kapse velkou obálku a v ní podobné tmavomodré papírky s obrázkem. Vytahuje celý svazek a kromě toho i kus lepenky – legitimaci. Vpíjí se pohledem do muže před sebou, hledí na svého mistra, učitele, dává pozor, aby mu neunikl jediný jeho pohyb…

Evžen Byskozub dopil před chvilkou své pivo. Povšiml si podivného chování Felixe Kojra u bufetu a nyní, když ho míjí, zastaví se: stojí a dívá se, je prostě zvědavý. Snad je tento neznámý jeho spřízněnou duší. Snad je to taky tramp, světoběžník? Muž z dalekých končin, s nímž by mohl podniknout zajímavou výpravu?

Oba, mistr – učitel i Felix Kojro přistoupili k okénku.

Byskozub napodobuje v této chvíli energický hlas toho prvního:

„Rychlík do Vratislavi, třetí třída, padesát procent slevy.“

Ten, kterého Kojro napodobuje, předložil legitimaci i peníze. Po chvíli dostává jízdenku. Schovává ji spolu s legitimací do náprsní kapsy. Odchází pronásledován Kojrovým pohledem…

Felix Kojro ví, že musí udělat totéž. A zároveň, že se musí toho muže držet. Ale ten nečeká…

„Prosím, co si přejete,“ pobízí Kojra pokladní.

V duši člověka, který není ani blázen, ani opilec, se v této chvíli odehrává tragédie. Pochopil, že musí zařídit dvě věci současně: koupit a odejít. Ale jak to stihne? Mechanicky, s odvrácenou hlavou, aniž opouští pohledem muže, který již došel k východu, klade Kojro na pult okénka hrstku bankovek i legitimaci.

„Rychlík do Vratislavi, třetí třída, padesát procent slevy,“ šeptá zlomeným, zděšeným hlasem.

Evžen Byskozub nemůže potlačit údiv a zavrtí hlavou: „Tak se mi zdá, že tady něco neklape… Viděl jsem už různé opilce. Poznal jsem už mnoho lidí na nádražích celého kontinentu.“ A začíná se mu to všechno jaksi nelíbit. Ujednal si zde schůzku s jistým člověkem, který mu má prozradit, jak se dostal z Přístavu Odra na švédský prám a potom jako černý pasažér do Stockholmu. Pobyl několik týdnů daleko na severu, kam až vedou královské švédské železnice, a teď už je zase zpátky. Nebýt toho…

Evžen Byskozub svádí v duši velký vnitřní boj: jít za tím neznámým člověkem, Felixem Kojrem, který se řítí k východu, aby dohnal muže, který ho vedl, ale teď už vyšel na ulici, nebo raději počkat zde? Smluvili si sraz zrovna tady, u pokladny dálkových vlaků… Ne, Evžen Byskozub raději nepůjde. Vždyť je tolik jiných zajímavých věcí na světě. On, drobný, klidný človíček v příliš prostorném hábitu, který mu prokazuje tak dobré služby v uhláku i na náraznících, počká… Kamarád přijde co nevidět. A vyhlídka na výlet do severské země je opravdu lákavá…

Dívá se proto lítostivě za odcházejícím člověkem, který není ani blázen, ani opilec, a tu si všimne, že nějací dva podezřelí chlapíci, stojící u východu, významně do sebe dloubli. Jeden zamířil k ženě, která seděla na lavici; šeptali si… žena se zvedla a uhladila si účes…

„To bude určitě opilec,“ utěšuje se Evžen Byskozub. „A ti tři, jestli si nedá pozor, ho za pár minut svléknou ze sandálů, kalhot i z toho pěkného saka. Šlohnou mu balíček i všechny peníze…“

Nestalo se tak. Felix Kojro se zrovna vrátil do čekárny a nervózně se rozhlíží všemi směry. Jako by někoho hledal.

Felix Kojro je celý nesvůj. Nedohonil muže, kterého potřeboval. Vyběhl za ním před nádraží, ale muž zmizel, pohltila jej tma. Kéž by bylo světlo jako před hodinou! Ale teď? Tam venku je vzduch jako černá lepkavá kolomaz, která nepropouští světlo. V kanále pleská černá voda. Před nádraží přijíždějí takové ohromné krabice na kolech; svítí a hlomozí. Vycházejí z nich lidé. Pospíchají… Felix Kojro nic nechápe. Snad by pochopil, ale nemůže najít toho člověka. Vrátil se z ulice; bezradně stojí. Co, co dělat? Trvá to asi minutu, když tu najednou uslyší vedle sebe hlas, opakující nějaká slova, cítí, že ho někdo uchopil pod paži.

„Pojď se mnou… Pojď, půjdeme se projít…“ syčí ramenatý muž s úlisným úsměvem na rtech. Odhání vzteklým pohledem ženu i oba pasáky, kteří ji hlídají. Vede Kojra k východu. Zpočátku musí použít násilí, ale potom se Kojro podvoluje, dá se vést, poslušný jako dítě…

Ale co se to děje? Evžen Byskozub už nepočká na svého kamaráda? A co bude s tvými plány na cestu k Polárnímu kruhu, Evžene Byskozube? Jaká síla tě přiměla k opuštění stanoviště před pokladnou dálkových vlaků? Existuje snad něco silnějšího, než je tvá touha po dalekých zemích, osudová vášeň tvého života…?

*

Otevřel jsem pomalu oči. Byli jsme ve služebním pokoji! Na velitelství! A byl den!

Evžen Byskozub drolil klidná, okrouhlá slova.

„Proč jsem za nimi šel, pane kapitáne? Protože ten druhý, který vedl toho podivného člověka, ani blázna, ani opilce, byl… bestie až do morku kosti…! Jel jsem náhodou ve třiačtyřicátém roce osobním vlakem z Amsterdamu na východ. Židům, kteří jeli v tom vlaku, řekli, že jedou na Ukrajinu. Že tam s nimi budou lidsky nakládat… Ale tu je vysadili všechny na rampě v Birkenau, v Březinkách… Já jediný jsem si zachránil život… Těžké holandské vagóny mají velmi rozvětvené nápravy…“

„A tehdy jste ho poprvé uviděl? Tam v Birkenau, na rampě?“

„Ano. Tehdy jsem ho uviděl poprvé. Řídil vykládání vlaku… A teď? Teď jsem ho potkal podruhé…“

Byskozubův hlas se chvěl takovou hrůzou, tak strašlivou nenávistí ke Kurtu Buellowovi čili Gablovi, že jsem musel přerušit jeho vyprávění. Musel jsem chvíli vyčkat, až se uklidní…

Přistoupil jsem k oknu. Události minulých let, které křísil svým vyprávěním ze zapomnění, se mi zdály v tomto okamžiku téměř neskutečné. Na ulici před oknem velitelství se procházeli lidé. Řinčely tramvaje, houkaly taxíky a nákladní auta; po protějším chodníku šla skupina školních dětí. Ženy vcházely a vycházely z obchodů, spěchaly domů, aby včas připravily večeři. Starší zavalitá prodavačka zeleniny ze stánku na rohu vychvalovala své zboží. Jiná prodávala květiny. Muž, obsluhující vozík se zmrzlinou, nestačil vydávat porce houfu dětí…

Trvalo několik minut, než jsme se vrátili k událostem z třináctého července.

„Tak jste tedy šel, pane Byskozub, za tím esesmanem a za tím druhým před nádraží a co potom? Nastoupili jste do tramvaje, která jela směrem k podzámčí?“

„Ano, pane kapitáne… Já jsem taky nasedl. Do druhého vozu. Potom jsem šel nenápadně za nimi nahoru. Ten ramenatý, ta esesácká bestie, sebral tamtomu balíček a zavedl ho do křoví.“

„Viděl jste, co prováděl v tom křoví? Nevíte náhodou, o čem spolu mluvili?“

„Jenom částečně,“ zněla stručná odpověď. „Snažil jsem se vidět a slyšet. Ale pleskání vln v kanále přehlušilo slova a noc zmenšovala viditelnost. Zdá se, že ten ramenatý, ta bestie, nutil toho druhého, aby zůstal v křoví. Potom ho uhodil a sám, s balíkem a v jeho saku, zamířil výš…“

„A co jste udělal potom vy?“ naléhal jsem.

„Co? Šel jsem za ním. Zrovna v tu chvíli vykoukl z mraků měsíc. A ten ramenatý esesman se zastavil. Všiml jsem si, že počítá peníze. Zabalil je do novin a pustil se hlouběji mezi rozvaliny. Potom jsem ho ztratil z očí. Zmizel v nějakých vratech. Podle ozvěny kroků jsem poznal, že sestoupil do sklepa. Ukryl jsem se za zdí. Po několika minutách vylezl ven. Zamířil dolů a sestupoval s pahorku. Myslel jsem, že ho dohoním, že nastoupím do stejné tramvaje. Ale tu mě zastavil ten oloupený z křoví. Měl čelo od krve a plakal jako dítě. Odstrčil jsem ho, protože jsem chtěl dohonit toho esesmana…“

Byskozub na chvíli zmlkl, aby nabral dech.

Všechno se shodovalo s mým podezřením, k němuž jsem dospěl posledního večera ve Vratislavi.

„Poznáváte toho člověka, pane Byskozube?“ vytáhl jsem ze spisů snímek Felixe Kojra.

„Ano, je to on. Ani opilec, ani blázen. Prohlédl jsem si ho dobře, když stál ve frontě u pokladny.“

„Hledám toho člověka už devět dnů. Můžete mi prokázat velkou službu, Byskozube. Povězte mi, kde je a co se s ním stalo!“

Byskozub chvíli mlčel, zaražen přívalem otázek, a rozložil ruce.

„Teď? Teď to nevím. Ale potkal jsem ho zrovna ten den, kdy mě zatkli… dovolíte, abych trochu odbočil?“

„Prosím. Můžete odbočit, Byskozube.“

„Bylo to takhle,“ pokračoval, „když jsem zase přišel na nádraží, tak ta bestie, ten esesman, si zrovna prohlížel jízdenku, kterou vytáhl tamtomu z kabátu. Ale zrovna v té chvíli propukl v bufetu velký zmatek, protože někoho okradli. Seběhli se lidé a on odešel rychle na nástupiště. A já, vždyť rozumíte, jsem koukal honem zmizet. Je to škoda, protože jsem ho ztratil z očí,“ Byskozub bezradně rozhodil ruce anebo spíše rukávy. Byl opravdu na rozpacích…

„Příští den,“ navázal jsem, abych mu pomohl, „jste se vypravil do toho sklepa na podzámčí a vzal odtamtud peníze?“

„Ano, to souhlasí, pane kapitáne… Vzal jsem peníze, které ležely pod kamenem, zabalené do novin. Ale část se mi jaksi vytrousila. Nemohl jsem je hledat, protože už bylo šero a kolem chodili pořád nějací lidé. Když se setmí, potloukají se na podzámčí různá individua, vždyť víte…“

„Odešel jste jistě s penězi na nádraží, Byskozube. A právě tehdy… Proč jste tedy neodjel?“ Přerušil jsem jej, abych vnesl světlo do situace, která mi v tomto okamžiku nebyla dost jasná.

„Proč?“ V Byskozubově hlase se zachvěla jemná výčitka. „Jak se můžete takhle ptát?“ Uraženě se na mne podíval: „To jste mě ještě nepoznal, pane kapitáne?“

Musel jsem sklopit oči. Odpověděl nahlas:

„Proč? To je přece velmi jednoduché. Peníze patřily člověkovi, který chtěl jet do Vratislavi. Ale ten esesman mu zkřížil plány. Chtěl jsem peníze vrátit!“

„Mohl jste je vrátit hned na milici, Byskozube!“

Hořce se usmál.

„A hned by na mě uhodili: Kde je zbytek? Co jste s ním udělal? Můžete mi zaručit, pane kapitáne, že by člověk jako já vyvázl hladce z takové situace?“

To jsem mu nemohl zaručit. Zeptal jsem se, co dělal dál.

„To další se stalo o dva dny později,“ vysvětloval pedanticky. „Obcházel jsem celou dobu podzámčí, protože jsem doufal, že najdu majitele těch peněz. Potkal jsem ho, až když se setmělo. Šel jako slepý. Vedla ho jedna taková ženská. Nedaleko sklepa, kde byla tehdy ta bestie, ten ramenatý, jsem je dohonil. Ale tam začala zrovna velká pitka. Podzámčí je moc divné místo, pane kapitáne. A ti, kteří tam pili vodku, začali honit mě i tu prapodivnou dvojici.“

„A tehdy, když jste utíkal zpátky do města, se vám připletl do cesty milicionář. Zastavil vás. Ano?“

„Ano. Tak to bylo, pane kapitáne.“

„A co ti dva?“

„Ti jednoduše utekli. Jenomže jiným směrem.“

„Znáte ženu, která vedla v noci toho divného člověka, který nebyl ani blázen, ani opilec?“

Byskozub se zamyslel. Po chvíli odpověděl:

„Abych ji zrovna znal, to ne. Ale je to… jedna z nich. Víte přece, že se v noci potloukají na podzámčí takové podezřelé ženské. Tamta byla spíš malá a měla chromou ruku. Říkají jí ‚Máma‘, pokud vím,“ dodal přesvědčivě.

Tak jsem konečně dospěl k cíli.

Byskozub několik vteřin mlčel, já jsem dopisoval poznámky a nedíval se na něho. Když jsem pozvedl hlavu, zeptal se znenadání:

„A mohl byste mi teď říci, pane kapitáne, co je to za člověka na té fotografii?“ ukázal na snímek přede mnou. „Mohl byste mi říci, co se s ním stalo, pane kapitáne?“

„Ano. To vám mohu říci, Byskozube. Není to žádné tajemství.“ Seznámil jsem ho ve zkratce s událostmi, které se třináctého července sběhly kolem Felixe Kojra.

Evžen Byskozub, světoběžník, dobrý, nevšední, jakoby z jiného světa pocházející človíček, byl nesmírně překvapen. Ale tento údiv se týkal spíš jeho vlastní osoby. „Nu, víte, pane kapitáne, to, to je,“ zakoktal, „úplně k nevíře! Že mě to nenapadlo? Vždyť člověk už ledacos slyšel a viděl.

Přece jenom, v cizině…“ zakýval žalostně svou malou hlavičkou na znamení lítosti, že sám nepřišel věci na kloub.

Zvedl jsem se.

„Děkuji vám, pane Byskozube. Jděte teď vlevo chodbou do kanceláře. Tam už budou vědět, že jste propuštěn. A na čtyřce dostanou příkaz, aby vám vrátili doklady. Ale… máte vy vůbec peníze na elektriku?“

Důstojně se zvedl a nesměle poprosil:

„Těch pár zlotých si člověk vždycky vydělá. Na nádraží, ve skladištích. Jenomže já jsem měl celou tu dobu plné ruce práce, abych… ty peníze vrátil! Kdybyste mi tedy mohl půjčit třebas deset zlotých?!“

Mohl jsem s čistým svědomím poskytnout půjčku deseti zlotých člověku, který měl tisíce a neponechal si z nich nic.

Za minutu, když se už dveře za Byskozubem zavřely, požádal jsem telefonistku, aby mě spojila se zástupcem velitele. Byl už zvědav na výsledek rozhovoru.

Oznámil jsem mu stručně:

„Byskozub je nevinný jako lilium. Nařiď kanceláři a vězení, aby ho ihned propustili. Sám si zajede na čtyřku pro doklady. Občance Kojrové můžete vzkázat, že její muž bude kolem půlnoci doma… Ne… Žádná mrtvola, ale živý člověk!“

Myslel jsem, že kolega všeho nechá a přiběhne za mnou, aby se osobně vyptal na podrobnosti. Ale neudělal to. Záležitost, kterou se právě zabýval, musela být velmi naléhavá, když se spokojil krátkou otázkou, zda nepotřebuji nějakou pomoc. Odpověděl jsem, že budu potřebovat vůz na třiadvacátou hodinu.

To bylo prozatím vše; nyní jsem už mohl uvědomit pensionát „Orbisu“ v Miedzyzdrojích, že přijedu zítra na zbývajících pět dní dovolené.

Schylovalo se k sedmé hodině večer… Najít Felixe Kojra už nebylo nijak nesnadné…

*

Kolem desáté hodiny, po dlouhém a svízelném vyjednávání se mi konečně podařilo dostat spojení se zotavovnou v Miedzyzdrojích. Očekávali mě již od týdne. Zástupce velitele vyřídil osobně, že přijedu za čtyři dny, a protože právě míjel devátý den zahájení turnusu, chtěla už poplašená ředitelka uvědomit pohraniční stráž o mém zmizení.

Dopisy od maminky byly až do této chvíle uloženy v kanceláři zotavovny; nevrátili je zpět s poznámkou „adresát neznámý“ a já jsem jim byl za to povděčen, protože tím odpadalo nepříjemné vysvětlování, proč jsem neodjel na dovolenou.

Skálopevný slib, že přijedu určitě zítra, zakončil rozhovor s Miedzyzdroji.

Když jsem vyšel z poštovního úřadu do tmavé, slabým měsíčním svitem zalité aleje, měl jsem před sebou poslední, konečný úkol v příběhu člověka, který záhadně zmizel.

Teplý parný večer se široce rozprostřel nad celým městem, ztichlým a přichystaným k zaslouženému odpočinku. Obloha, posetá hvězdami, se třpytila v nevyschlých kalužích deště, který svlažil před večerem město. Chodníky a trosky, vroubící Náměstí armády, sálaly horkem. Zdola, od zátoky, vanul Azurovou ulicí svěží, chladivý dech noci. Sestupoval jsem dolů podél tramvajových kolejnic. Tentokrát jsem měl totiž namířeno na podzámčí z této strany.

Po deseti minutách jsem došel k poslední svítilně. Dál se už táhla jenom liduprázdná, neobydlená periferie města.

V zamlženém, jakoby tekutým stříbrem protkaném oparu připomínal okraj podzámčí kolem Bašty sedmi plášťů pohádkovou krajinu, ponořenou do spánku na dně oceánu. Omšelé trosky se podobaly vrakům. Celé toto místo se zdálo být na míle vzdálené skutečnosti.

Na konci bývalé Petersilienstrasse, dnes již smetené s povrchu, rokovaly čtyři nevýrazné postavy – dva muži a dvě ženy – co počít v tak slibný čas? Gestikulovaly živě rukama, v nichž se blýskaly láhve. Dohoda byla zanedlouho uzavřena, protože hrdlo jedné láhve kolovalo od úst k ústům a celá společnost odtáhla směrem k troskám.

Odehnal jsem pištící krysy a usedl na něčem, co bylo snad před lety portálem dnes již neexistujícího domu. Protože prostranství bylo otevřeno, doufal jsem, že má přítomnost neujde pozornosti lidí, které jsem sice neviděl, ale jejichž blízkost jsem instinktivně tušil. Prozatím jsem si zapálil cigaretu.

A skutečně, netrvalo ani několik minut, když se u polozbořené zdi, přesněji odněkud z křoví, vynořil otrhaný opilý muž. Přiblížil se ke mně vrávoravým krokem a zapotácel se. Chtěl usednout na druhém konci bývalého portálu, ale dřepl si o něco níž, protože dost dobře neovládal pohyby.

Provokativně si odkašlal a čekal, až promluvím. Když zpozoroval, že neprojevuji nejmenší touhu po společenské výměně názorů, spustil sám:

„Navalte cigaretu, nebo…“ zazněla přidušená slova, jako by se plazila po zemi.

„Nebo co?“ odpověděl jsem. „Natřeš mi kokos… Viď?“

Podíval se na mne, odhadl mě nevidoucíma očima a odkašlal si:

„Já ti říkám,“ začal mi tykat, „naval ji po dobrým. Když ne, tak radši odval, slejško!“ koktal a odříhnul si. A pak ještě plivl před sebe s přesností zcela neobyčejnou při takovém nedostatku rovnováhy.

Vrazit mu jednu a tak si získat právo vstupu na podzámčí? Nebo vytáhnout prapor míru? Přemýšlel jsem chvíli… Čekal.

Ale protože první ledy už byly prolomeny, hrábl jsem jednou rukou do kapsy a vytáhl cigarety.

„Tu máš, zakuř si. Ale příště, až přijdeš a budeš jednomu překážet v přemejšlení, tak ti zmaluju držku, že tě vlastní máma nepozná!“

Tyto věcné a důrazné seznamovací věty nás již opravňovaly k přátelštější výměně názorů.

Zapálil si; rozsvícená zápalka osvětlila široký zarostlý obličej asi třicetiletého muže s typickým boxerským nosem. Vtáhl do sebe kouř a řekl:

„Ty nejseš zdejší? Odkud seš? Co tu hledáš? Nějaký kvartýr? Já bych věděl o dvou…“

„Kašlu na tvoje kvartýry,“ zabručel jsem pod nosem. „Hledám jednu ženskou… Takovou černou s chromou rukou? Přišla už nebo ne?“

Poškrábal se líně pod košilí, ale nakonec mě uznal za hodna odpovědi.

„Myslíš Mámu?“

Přikývl jsem.

Hlasitě škytl.

„Ten její je zabásnutej. Udělal jednu boudu s pivem za osm zlotejch,“ zaskuhral smutně při slově „osm“ a hned pokračoval: „Vona teď dělá doopravdy mámu. Čerti vědí, co… A ty… odkud seš? Z Poznaně?“

„Z Varšavy,“ odpověděl jsem krátce. „A moc bych s ní potřeboval mluvit. Ty, řekni, víš, komu teď dělá mámu?“

Hodil kamenem po nějaké plížící se kočce nebo kryse.

„Čert se v něm vyzná… Je to takovej tulák, vandrák nebo ňákej blázen, kerej utek z cvokhauzu. Nechci vidět ten binec, až se ten její vrátí. Facky budou lítat…“

„Je mstivej? Neměl bych ti dát jednu do zad?“ zeptal jsem se, když jsem viděl, že mu prudká škytavka brání v řeči.

„Nnne. To přejde… Mss-tti-vej… Pojď, zavedu tě rači na jedno místo… Máš prachy? Můžeš cálovat?“ otázal se s neskrývaným zájmem.

„Mám nemám, do toho ti lautr nic není,“ odpověděl jsem vyhýbavě. „Kde bydlí Máma?“

„Kde?“ zamyslil se na chvíli, ale když usoudil, že vypadám dosti důvěryhodně, prozradil mi: „Nedaleko huti… Tam měla dycky kvartýr vedle cihelny. A tam to teď koulí s tím cáknutým. Sem už nechodí… Je trochu mrzák, ale ksicht má docela obstojnej… Nevím, snad bych si ji byl vzal na starost. Jenže ten její…“ odplivl si s odporem.

V téže chvíli se vynořily odkudsi ze tmy dvě matné maškary.

„Tak co, Boxere?“ zaskřehotala první a zastavila se několik metrů od nás. „Co ten tady dělá?“ To platilo mně.

„Na – našinec… Vodprejskněte obě k zámku!“ přikázal jim stručně.

Přešly kolem nás, aniž se na mne podívaly, a vydaly se naznačeným směrem. Boxer zatím dostal sdílnou náladu a začal se mi zpovídat ze svých starostí. Naříkal na konkurenci, na výměnu peněz, kterou nemohl přebolet, a na všechno možné. Mnoho nechybělo a byl by začal nadávat na berní úřad, ačkoliv daně v životě neplatil…

Ale mě jeho povídání zajímalo asi jako loňský sníh. Dověděl jsem se víc, než jsem potřeboval. Chraplavý Boxerův monolog mě přitahoval stejně málo jako pochybné vnady jeho oveček.

Vstal jsem a protáhl se.

„Víš, když tu není Máma, tak tu pro mne nic není… A ty, Boxere, něco ti poradím. Udělal bys nejlíp, kdybys sekal dobrotu. Nebo nakonec kápneš na toho pravýho. Blechy v base čekají…“

Dělal uraženého. Chtěl mě zadržet, ale já jsem ho popadl a vlepil mu jednu, že zůstal, kde byl.

Maškary se ihned seběhly a začaly obětavě křísit svého dobrodince. Ale dělaly to mlčky. Křik na tomto místě, mezi městem a podzámčím, by určitě přilákal hlídku milice. A tak se všechno odbylo v tichosti… Nikdo si mého odchodu nepovšiml.

Noc nad Valy Chrabrého zářila stále jasněji. Vítr ze zátočiny již rozvál mlhu. Dole, nad kanálem, řinčely opožděné tramvaje. Zamířil jsem k nádraží, před nímž parkoval vůz z velitelství.

Dohodl jsem se s řidičem, že na mne počká na nádražním komisařství. Vstoupil jsem do haly. V tuto dobu odjížděl jako každý den vratislavský rychlík… Nezajímali mě cestující, popíjející v bufetu, ani podezřelá individua, která se potloukala po halách a kterým bylo vidět na očích, že jenom čekají na příležitost, aby vytáhla někomu peněženku z kapsy.

Otevřel jsem dveře komisařství a oznámil řidiči, že pojedeme ihned k huti. Právě dojídal večeři. Vyšel jsem proto na náměstí před nádražím a tam jsem na něho čekal.

Nepochyboval jsem vůbec o tom, že Kojra najdeme u Mámy. Nyní by měla být podle mého předpokladu doma. Podle toho, co jsem se dověděl od bývalého boxera, přestala chodit na podzámčí. Její pasák – tady jim říkali alfonsové – byl nedávno zatčen pro vyloupení stánku… Nyní, s pomocí soudruhů a nádražního komisařství nebude jistě obtížné najít její byt. Není vyloučeno, že se mi podaří vyhledat někoho, kdo bude přesně vědět, odkud vzali jejího maníka.

Šel jsem kousek dál směrem k mostu. Vůz z velitelství mi zabrzdil přímo před nosem – samozřejmě bez světel. Celkový nedostatek náhradních součástek jsme pociťovali i u nás, v našich vlastních „rádobygarážích“.

„Asi za deset minut budeme na místě,“ utěšoval mě řidič ospalým hlasem. „Tady je baterka a já vám řeknu, kde máte svítit, soudruhu kapitáne, na kterých místech jsou díry,“ řekl, spouštěje motor.

Tak začala naše cesta spícím městem. Po jisté době zastavil řidič bravurně před komisařstvím v Golentínu. Dozorčí důstojník potvrdil mé dohady, které se po Byskozubově výpovědi proměnily téměř v jistotu.

„Máma? Ta mrňavá s chromou paží? S tou jsme staří kamarádi, soudruhu kapitáne… Ano, má teď opravdu nějakého maníka… Kdo je to? Kojro? Vážně? To nás opravdu nenapadlo. Ten chlapík s velkým šrámem na čele vypadá jako poloviční analfabet…! O tom přece nebylo v hlášení ani slova!“

Začal mi vysvětlovat, že hledali zdravého normálního člověka a ne idiota a kromě toho, kdo mohl tušit, že Kojro má velký šrám na čele…? Okrskář, který byl u ní nedávno na návštěvě, oznámil, že její „ženich“ nemá vůbec žádné doklady. Máma ho prý vodí každý den ráno do práce do huti, kde pomáhá při nakládání. Odpoledne si ho odvádí domů…

„A pokud se týče dokladů,“ informoval mě dozorčí důstojník, „mohu vám říci, že aspoň deset procent lidí, kteří jezdí do Štětína na práci, žádné papíry nemá. Do práce na akord berou každého. Je málo lidí…“

Situace, v níž se nyní octl Felix Kojro, se vysvětlila docela jednoduše.

Po několika minutách přivolali na komisařství desátníka, který měl naštěstí nedaleko noční službu. Nastaly rozčilující manipulace se svíčkami našeho vozu, až jsme nakonec vyjeli.

Necelý kilometr odtud trčel na pozadí stříbrně tyrkysové oblohy komín cihelny se zastaveným provozem. Čistá, jako stůl rovná silnice ubíhala před námi jako šipka až k jakýmsi stavbám, černajícím se vlevo. Zanechali jsme za sebou ohnivou zář vysokých pecí, světla lamp nad rampou huti, a pak se vynořila již na kopci stará pruská Bismarckova věž.

„Počkejte tady. Dál půjdeme s kapitánem pěšky,“ řekl desátník.

Vystoupili jsme nedaleko hlubokých kráterů. Řidič zůstal na místě, okrskář, který šel přede mnou, mi osvětloval baterkou stezku nad jámou.

„Je tu takový starý barák. Takový varšavský Annopol2, soudruhu kapitáne, ale v tuhle dobu by tu měl být klid. Většina nájemníků teď řádí v městě a na podzámčí. A Máma tu určitě bude co nevidět.“

Stáli jsme přitisknuti ke stěně dlouhého přízemního baráku, v němž většina oken byla zabedněna.

„Vchod do předsíně je z druhé strany. A ona bydlí v tom okně, kde se zrovna svítí. Můžeme jít,“ zašeptal okrskář a vykročil napřed.

Štěrbinou mezi jakousi pokrývkou a okenním rámem unikal proud slabého světla petrolejové lampy. V pozadí světnice seděl na posteli, s vysoko podkasanými nohavicemi kalhot „živý nebožtík“. Na podlaze, vedle umývadla s vodou, klečela žena, obrácená zády k oknu.

„Dveře do předsíně jsou vždycky otevřené. Jenomže s Mámou to nebude jen tak…“

Obešli jsme barák; okrskář vrhl proud světla na jedny dveře a opatrně zmáčkl kliku. Nebylo zavřeno. Zaklepal a vstoupil dovnitř.

„Tak co je nového? Dobrý večer!“ zahlaholil důvěrným hlasem častého hosta.

Malá žena s havraními vlasy, kulatým obličejem, v němž planuly dva uhlíky očí, s plnými rty, rozevřenými v této chvíli údivem, se zvedla.

„Nebojte se. My jsme sem přišli jen tak, kvůli vašemu pánovi,“ vysvětlil okrskář.

„Živý nebožtík“, Felix Kojro, sedící na posteli s nohama ponořenýma do umývadla, najednou zneklidněl, schoulil se a vytřeštil oči. Byly to oči nerozumného, o slitování prosícího dítěte, které tuší nebezpečí. Hluboký šrám na čele, způsobený patrně úderem Buellowovy pěsti, mu naběhl krví.

„Po… posaďte se!“ zakoktala žena polekaným hlasem. Otřela si mokré ruce do čistého ručníku a usedla stranou. Znepokojená a celá napjatá čekala na vysvětlení. Z pohledu, upřeného ňa domnělého nebožtíka, jsem vyčetl starostlivost a zpočátku nevysvětlitelnou něhu. Teprve po chvíli jsem si uvědomil, že to byl pohled matky, která se chvěje o dítě, aby mu zlí lidé neublížili.

Okrskář se choval skutečně jako doma. Sedl si ke stolu, rozložil na něm lokty, vytáhl cigarety a přistrčil ženě krabičku.

„Zakuřte si. A nebojte se. To jsou holt věci na světě…“

Zarazil jsem ho pokynem ruky. Nemělo nejmenšího smyslu prozrazovat Kojrovo jméno, když o ničem nevěděla a neuvědomovala si, kým je. Stejně tak bylo zbytečné vysvětlovat celou situaci.

„Copak, copak něco provedl?“ ozvala se nesmělá, tichá a plachá otázka.

„Ne. Kdepak. Ale musíme ho poslat na léčení. Žádá nás o to jeho rodina. Sama jste si přece musela všimnout, že není normální,“ řekl jsem a pokročil o krok k ní.

„Živý nebožtík“ se vyděsil, vytáhl nohy z umývadla a uchýlil se k ní jako kuře pod křídla kvočny. Byl mnohem vyšší. Objala ho, celá ve střehu.

„Ale, ale já ho nedám,“ prohlásila energicky a v očích se jí zablýskaly ohníčky odporu. Byla odhodlána ke všemu, bude hájit to své dítě rukama nohama, bude kousat, škrábat, kopat!

„Ona nemá štěstí, soudruhu kapitáne,“ říkal mi okrskář ještě na komisařství. „Ona je vůbec smůlovatá. Kdykoli někoho najde, vždycky jí ho za týden sebereme. A tohle trvá, co ji znám, aspoň dva a půl roku. Není to obyčejná maškara, ale taková nešťastná ženská, která ne a ne trefit na toho pravého…“

Usedl jsem ke stolu a rozhlédl se po místnosti. Bylo zde výjimečně čisto a útulno. Nad železnými kamínky se sušilo čisté prádlo. U dveří stály sešlapané trampky, „dárek“ Buellowa Kojrovi; na hřebíku na dveřích viselo dlouhé, černé, jakoby pastorské sako. Roštík mi prozradil, že právě takové nosíval kdysi Buellow čili Gabel. Od Byskozuba jsem se dověděl, že k výměně došlo třináctého července po dvaadvacáté hodině v křoví na podzámčí… V této chvíli měl na sobě „živý nebožtík“ hrubou košili a plátěné kalhoty; přes čelo postele byl přehozen levný konfekční plášť, koupený patrně v posledních dnech…

A nyní – ó jak ironický dovede být osud! – jsme měli tuto ženu oloupit o její štěstí. Měli jsme ještě jednou zranit její nejkrásnější, nejčistší, veskrze lidský cit. Nemohl jsem od ní odtrhnout oči. Když jsem se na ni díval, pochopil jsem, že jedinou příčinou, pro kterou se octla mezi maškarami, byla ta mnohem kratší, nehybná paže.

„Ona sama by si mohla docela klidně žít. Docela nic by se jí nedalo vytknout. Ale ti různí maníci, s kterými peče…“ vyprávěl mi okrskář ještě na komisařství.

„… A ona dokonce v některých obdobích i pracuje. Ale potom se jí pokaždé nachomejtne nějaký grázl a je po dobrých předsevzetích,“ poznamenal dozorčí z komisařství na Golentínu.

V postoji těchto dvou lidí, muže a ženy, připravené hájit svého miláčka děj se co děj, bylo tolik jímavě bezprostředního, krásného, i když současně nepochopitelného a neobvyklého, že jsem nakonec sklopil oči.

„Před půlnocí bude Kojro doma. Můžeš to s čistým svědomím slíbit jeho ženě,“ ujistil jsem zástupce velitele už podruhé dnes večer.

A tak nezbývalo než zahájit jednání s ní! Ale jak to všechno vysvětlit? Jak to jenom říci?

„Živý nebožtík“, hledící na svou dobrodinku se slepou důvěrou a nadějí, po mně neklidně pošilhával. Maškara, anebo třebas ani ne maškara, sledovala ostražitě každý náš pohyb; očekávala útok a byla připravena jej odrazit. Okrskář kouřil a tázavě se na mne díval. Ale já jsem byl najednou v koncích! Všechno se mi náhle zdálo jaksi příliš tragické, příliš lidské!

„Už jsem vám jednou řekl. Je nemocný; musí se léčit. A my ho musíme vrátit rodině!“ řekl jsem poněkud energičtěji.

Místo odpovědi jej k sobě ještě pevněji přitiskla a jemu z očí vyzařovala téměř radostná jistota, že ona ho nezradí.

Okrskář na mne upřel významný pohled, který se zdál říkat: ‚Tak co, kapitáne, jak dlouho si ještě budeme hrát na schovávanou?‘

Vytrhl jsem ze zápisníku lístek a napsal na něj tužkou:

„Zadržte ji tady několik minut, dokud ho neodvedu do vozu. Potom na vás počkáme. Ale buďte k ní šetrný, desátníku. Musíte se obětovat. Je to žena!“

Přečetl lístek a pokynul souhlasně hlavou. Podíval se přitom na stejnokroj, jako by si chtěl předem spočítat knoflíky. Zvedli jsme se jako na povel…

Než ti dva stačili pochopit, co a jak, popadl ji okrskář pevně za ruce a tak ji zneškodnil. Chytil jsem bleskurychle Kojra pod paží. V prvním okamžiku se pokusil o odpor. Trhl jsem jím. následoval mě pokorně, tak jak stál, v rozhalené košili, s vykasanými nohavicemi, na boso…

Nezáviděl jsem okrskáři. Když jsme došli na druhý konec baráku, světlo v okně náhle zhaslo. Rvali se spolu a při zápasu asi spadla petrolejová lampa se stolu.

Felix Kojro fňukal a vzlykal jako dítě, ale nechal se poslušně odvést do vozu, kde usedl vedle mne. Byl zoufalý, ale bez vůle. Po chvíli jsem mohl uvolnit jeho paži ze sevření.

Čekali jsme několik minut, až konečně proud světla z baterky rozjasnil tmu. Okrskář přicházel.

„Zavřel jsem dveře na klíč, soudruhu kapitáne. A klíč jsem nechal u sousedů. Za chvilku otevřou. Spali, ale ten randál je probudil… Ona teď leží na posteli a vzteká se. Já bych už radši jel, mohla by se ještě pustit za námi…“

Měl poškrábaný obličej, otrhané knoflíky a natržený rukáv.

Po celou dobu nepříjemné a spíše nudné cesty do města se choval Felix Kojro naprosto klidně.

Zanechali jsme okrskáře na stanici pohotovostní služby, kde ho ošetřili. Další cesta vedla do skladiště milice, kde nám vydali pár roztrhaných polobotek. Dva funkcionáři odvedli ihned Felixe Kojra do jeho bytu.

Sám jsem zůstal na velitelství, odkud jsem zavolal psychiatrovi, který už čekal na mou telefonickou zprávu. Hned potom jsem oznámil zástupci velitele, že akce skončila, a zaslal příslušné fonogramy do Vratislavi a do Varšavy.

Zítra – anebo spíše ještě dnes – hodiny ukazovaly totiž tři minuty po půlnoci – mělo hlavní velitelství rozeslat všem komisařstvím a stanicím Občanské milice v celém Polsku zprávu o tom, že inženýr Felix Kojro může být vyškrtnut ze seznamu pohřešovaných.

Má úloha v jeho případu skončila.

*

V poledne příštího dne, po desetidenním zpoždění, jsem se konečně octl na pláži v Miedzyzdrojích. Průzračná a jako málokdy klidná obloha sálala horkem. Hloučky letních hostů se slunily uprostřed dun v koších z vrbového proutí a na sypkém baltickém písku. Ženy, které sem přijely již dříve, se procházely v plavkách a předváděly nováčkům spáleniny, pro něž přinesly největší oběť.

Mládež hrála nedaleko odbíjenou. Děti vesele dováděly a nemohly se dost vynadivit stříbrným hřívám vln a nesmírné mohutnosti moře.

Vedle mé plachty, kterou mi ještě ve Varšavě přibalila má starostlivá maminka, seděly dvě mladé dívky, černé jako eben, a živě debatovaly.

„… povídám ti, to je kniha, že po ní týden nebudeš spát,“ prohlašovala mladičká bruneta, které jela pusa jako kolovrátek. „Něco, co se určitě nikdy nestalo, člověku přitom vstávají vlasy na hlavě!“

„U nás by se to nemohlo stát, spíš v Americe!“ litovala její korpulentní, trochu malá přítelkyně, listujíc v knize. „A kdyby se u nás třebas něco takového stalo, tak by to nedovedli tak popsat, aby člověkovi stydla přitom krev v žilách…“

Obě dívky, opřené o stěnu společného koše, si živě vyměňovaly názory na literaturu, které mi připadaly trochu směšné.

Co mohly ty dvě sympatické dívky s měšťáckými zálibami vědět o životě, o skutečnosti, která tak často spřádá daleko rafinovanější příběhy, než by si kterýkoli člověk dokázal vymyslet…

Kromě toho jediného krásného dne lilo v Miedzyzdrojích po celou dobu jako z konve… Nudil jsem se jako pes u bridže, kanasty a pokru a přitom jsem měl ještě habaděj času znovu promyslet a vrýt si do paměti případ Felixe Kojra. A ještě jednou jsem se setkal s tím člověkem, který přes všechny schématické hypotézy nebyl zavražděn, ale pouze ztratil paměť.

*

Na podzim padesátého prvého roku jsem přijel náhodou do Štětína. Šli jsme zrovna s přítelem zástupcem velitele kolem Přístavní brány. Zástupce mě najednou chytil za loket:

„Poznáváš?“

Proti nám šli dva smějící se lidé: ona a on.

Dověděl jsem se, že necelé dva týdny poté, co jsme jej našli, se uzdravil. Nepamatoval si jenom, co se dělo od chvíle, kdy opustil kancelář až do okamžiku, kdy se octl ve svém bytě.

Psychopatologie zná nejeden takový případ, i když vědecky dosud neověřený.

*

Bylo pět hodin ráno. Obloha nad Varšavou zšedla. Skončil příběh, jehož vyprávění nám zabralo plných deset hodin. Dopsal jsem poznámky. Gleb dřímal v klubovce, jako by ještě jednou prožíval všechny ty události… Když jsem ho po čtvrthodince doprovázel na stanici na náměstí Dzieržyňského, poznamenal jakoby sám pro sebe:

„Tak to už bývá: život opravdu často předstihuje i tu nejbujnější fantazii! A my, kteří přecházíme kolem, tváříme se, jako bychom o tom nevěděli…“