Tudor Octavian

Mobiova páska

1

„Co tomu říkáte, doktore?“

Co mohl říct? K tomu se zatraceně nedalo nic říct!

Doktor, jakoby zaskočen otázkou, se zahleděl do prázdna. Stiskl si podrážděně kořen nosu. Zamnul si přemítavě lalůček pravého ucha. Poškrábal se na krku. Pomalu zvedl jedno obočí, potom druhé. Zaluskal několikrát prsty. A když se konečně zdálo, že odpoví, protože ho k tomu přímo pudí nějaká vnitřní potřeba, pokrčil rameny. Po chvíli se zatvářil, jako by přišel na něco objevného, naklonil se nad zuhelnatělou mumii ležící na zadním sedadle taxíku a nejméně minutu zůstal stát soustředěně v strnulém předklonu.

Major Gheorghe Ionescu, který mu předtím položil otázku, měl najednou nepříjemný pocit, že soudní lékař rozmlouvá šeptem s mrtvolou.

Soudní lékař se po chvíli narovnal a třel si s viditelnou úlevou kříž. Reflektory, které doposud osvětlovaly zbytky ohořelého taxíku, najednou zhasly.

„To je dílo umělce, kamaráde,“ poznamenal téměř obdivně lékař. „Ten by se uchytil i v pekle.“

„Prosím?“

Mlha a tma poněkud ztěžovaly dialog.

„Dílo umělce,“ opakoval lékař a o něco střízlivějším tónem dodal: „Jen si myslím, že na něm měl nechat svůj podpis. Čeká vás pěkná fuška, Ionescu.“

Někdo rozsvítil baterku a v jejím mihotavém světle mu zazářila ještě výrazněji pleš.

„Nás snad čeká pěkná fuška,“ opravil ho nevrle major.

„Pokud jde o mě, moc toho neslibuji,“ ohradil se rychle lékař a zavrtěl rozhodně hlavou. „Jak to na mě působí na první pohled, řekl bych, že autor vložil do své práce všechen svůj důmysl. A obávám se, že mu to vyšlo přesně tak, jak chtěl. Úplně perfektně.“

Měl pravdu. K vidění toho už moc nebylo. Krčila se tu jen ta černá kostra. Ve vzduchu se vznášel těžký pach spálených pneumatik, ohořelého laku a žhnoucího vzduchu. Odporný zápach vydávala i rozpálená zem a suchá tráva rozpadlá v popel. Pach se držel pod příkrovem mlhy a nemohl se rozptýlit. Občas se ozvalo tlumené zakašlání těch, kterým nesvědčil studený opar noci ani hnilobný pach okolí.

Major hleděl apaticky do prázdna. Byl začátek března, bylo šest ráno, mléčná mlha zastírala vzdálenější místa, ale to, co bylo nablízku, bylo vidět docela dobře. V každém případě soudního lékaře viděl jasně a pohled na něho mu nepůsobil žádné potěšení.

Lékař si nevšímal znuděného výrazu, s nímž major sledoval jeho výlevy, a šeptem, aby to zůstalo jen mezi nimi, si mu stěžoval:

„Namouduši, majore, co já bych dal za to, kdybych se mohl změnit! Celou dobu, co jste byl nemocný, jsem si umiňoval, že se změním. Chtěl jsem vám udělat radost. Ale nějak mi to nejde.“

„To je pravda,“ přisvědčil lhostejně major. „Jste pořád stejný. Úplně stejný.“

„Mějte trochu trpělivosti,“ naléhal pokrytecky holohlavý doktor. „Možná že nakonec přece jen vyjasníte líc. Předložím vám znalecký posudek jedna radost. Jak vidíte sám, moc se toho říct nedá. Ale, soudruzi, uděláme pro to všechno, vynaložíme veškeré své úsilí a tak dále.“

Zdálo se, že má pravdu. Taxík vypadal žalostně. Výbuch nádrže téměř znemožnil vyšetřování a muž nebo lépe řečeno zuhelnatělé zbytky toho, kdo byl ještě nedávno lidskou bytostí, dokazovaly, že oheň odvedl poctivou práci. Záře blesku chvílemi odhalila změť kovu a promítla její obraz na sítnice vyšetřovatelů. Podsaditý fotograf, v němž však hrál každý nerv, poslušně sledoval pokyny asi padesátiletého muže s výrazem starostlivosti ve tváři.

„Zkus to ještě z této strany, milánku. A pak přejdi, prosím tě, sem. Nebylo by špatné, kdybys udělal několik snímků i z tohoto místa.“

„To je jasný, soudruhu prokurátore,“ souhlasil s ním tlouštík. „Cvak, a je to, soudruhu prokurátore. A ještě jednou cvak.“

Dokonale si rozuměli. Prokurátor vždycky zvedl ruku a jeho bílá rukavice elegantně označila záběr, který potřeboval mít vyfotografovaný.

„Chlapče, dej si na něm, prosím tě, záležet,“ domlouval mu něžně prokurátor. „Vezmi ho kousek po kousku a se snímky nešetři. Rozumíš, milánku?“

„Všecko bude, všecko bude,“ ujišťoval ho malý tlustý fotograf, jako by sliboval ženichovi fotografii hodnou zarámování. „Okamžíček, soudruhu prokurátore. Však sám uvidíte, že pupkáč je mistr na slovo vzatej!“

Prokurátor ho povzbuzoval s velkodušností sobě vlastní. Tento jeho rys se dokonale shodoval s jeho ušlechtilým vzhledem. Prokurátorova staromódní laskavost nikoho nedráždila, i když měla pochopitelně na svědomí velký odstup mezi ním a ostatním světem. Byl starý mládenec střední postavy, dbal úzkostlivě o svůj zevnějšek a věnoval pozornost i drobným detailům svého oblečení, které zdůrazňovaly jeho svěžest a vyhraněný vkus, zkrátka osobitý styl. Tento styl působil na každého hlubokým dojmem, ale projevoval se v celém svém lesku zvlášť v přítomnosti majora Gheorgha Ioneska. Major se neoblékal nedbale, ale jeho šaty působily dojmem obnošenosti. Byl široký v ramenou a vůbec silný a svalnatý, takže přiléhající vojenská blůza hrozila, že na něm každou chvíli praskne. To byla zřejmě jedna z příčin, proč šetřil každým pohybem a proč často zůstával celé minuty bez pohnutí. Pracoval s prokurátorem už dobrých dvacet let. Prokurátorovo kouzlo světáka v něm vyvolávalo mrzutost, která postupem času narůstala. Jak tak stáli vedle sebe, prokurátor se svou štíhlou postavou působil impozantně a sebejistě, nebylo na něm znát, že by mu vadil pach šířící se z mrtvoly a okolní tísnivá atmosféra, zatímco major nemohl vypadat jinak než jako těžkopádná a podrážděná hora masa.

„Nuže?“ zeptal se vyčkávavě prokurátor a jeho otázka obsahovala zároveň odpověď.

„Bude tu hodně práce pro všechny,“ zabručel major.

Byla to pravda, o níž nemohlo být pochyb.

„To jistě,“ souhlasil diplomaticky prokurátor a potom, jako by si vzpomněl na nějakou nicotnost, se zeptal: „Máš na mysli už něco určitého?“

„To je vrchol,“ procedil žlučovitě major.

Nebylo jasné, komu byla tato slova adresována.

Prokurátor, zřejmý znalec diplomatického protokolu, učinil poznámku o povětrnostní situaci:

„Počasí je nepříznivé. To vlhko proniká až do kostí.“

Měla to být od něho samozřejmě taková malá pozornost. Majora trýznily už dva týdny revmatické bolesti a v tuto chvíli by ležel ještě v posteli, kdyby o půl páté bez ohlášení nezastavilo před vchodem do jejich paneláku prokurátorovo auto. Prokurátor si ho přijel osobně vyzvednout ze dvou důvodů: za prvé šlo přesně o případ, jehož vyšetřování by se neobešlo bez schopnosti a velkých zkušeností Gheorgha Ioneska, a za druhé proto, že by telefonem nikdo nedokázal přesvědčit jeho ženu, aby ho vzbudila. Major byl skutečně nemocný. Jediný člověk, který mohl zlomit odpor paní Ioneskové – dokonalé manželky a horlivé ošetřovatelky-, byl prokurátor. Na všechny, a zvlášť na ženy působil svým jemným chováním, milým úsměvem, vybraným způsobem řeči i příjemnou vůní linoucí se z jeho hedvábné šály, zkrátka svým neodolatelným kouzlem osobnosti.

A tak teď stáli vedle sebe na dně rozbahnělé strže.

Stopy jasně ukazovaly, že taxík přijel až sem, normálně zastavil a teprve potom ho někdo zapálil. Jak všechno proběhlo, zůstávalo zatím otevřené.

Bavili se o počasí.

A o revmatismu.

„Byl bych rád, kdyby ses už uzdravil,“ filozofoval prokurátor.

„Hm!“ odtušil Gheorghe Ionescu.

Nebyl to projev nezdvořilosti. Zabručení – a prokurátor po dvaceti letech se už vyznal v jeho různých odstínech – mělo znamenat, že k potížím s ischiasem se přidaly navíc i potíže rodinné. Celá záležitost, pokud by se použilo těch nejmírnějších výrazů, se dala formulovat tak, že jeho syn zpitoměl a zamiloval se do své spolužačky. Záležitost však měla velice choulostivé implikace, protože chlapci stejně jako předmětu jeho zájmu bylo teprve šestnáct, to za prvé, ale bohužel následovalo i za druhé: otcem dotyčné dívky nebyl nikdo jiný než generál. A generál nebyl jen tak někdo s vyšší hodností, ale přímo jeho nadřízený. Gheorghe Ionescu věděl, že co nejdříve dojde k setkání, které mohlo být označeno už teď za velmi zajímavé, protože mělo uvést věci na pravou míru. Jaký však měli zvolit postup, bylo ve hvězdách, protože obě děti byly od té dobroty a sdělily svým rodičům, že jejich vztah trvá už delší dobu, že bez sebe nemohou žít, že kašlou na předsudky, ale jako představitelé nové generace, realistické jen co je pravda, chápou, že sentimentální a profesionální zájmy se navzájem nevylučují. A tak se učily a milovaly, až se z nich kouřilo. To znamená po způsobu své generace, s celým zaujetím, poctivě, realisticky.

„Buďme realisté,“ prohlásil prokurátor a stočil hovor na spolehlivý terén profese. „Mějme na zřeteli, že došlo k výbuchu, až když muž shořel. Ale pro všechny případy si poslechněme, co říká technik.“

„To bude nejlepší,“ souhlasil major a vzdálil se.

Technici prováděli ohledání, které bylo za takových okolností obvyklé. Jen s tou výhradou ovšem, že takové okolnosti se vyskytovaly vzácně, velmi vzácně. Gheorghe Ionescu si sotva vzpomínal, že by se s něčím podobným setkal. Mnoho důvodů nasvědčovalo, že osoba nebo osoby, které měly toto dílo na svědomí, věděly velmi dobře, jak se má zapálit auto. Polily vnitřek taxíku benzínem a na nešťastníkovi sedícím na zadním sedadle určitě nešetřily. Tomu obětovaly bezpochyby celý kanystr. Zřejmě následkem hrůzné scény, která se zde odehrála, došlo pak k výbuchu nádrže. Tohle všechno se dalo poměrně snadno uhodnout za nadcházejícího úsvitu, pokud nebyla nadsázka označit za úsvit dusivý šedý opar vznášející se ve strži i kolem ní, na poli s kukuřičnými košťály a na temeni nízkého a hustého vrbového lesíku. Na muže z výjezdové skupiny, kteří se činili v tomto přítmí a v křečovitém tichu, působil ať tak nebo onak pohled na skrčené mumifikované tělo. Jeden z chlapců, kteří odebírali vzorky k analýzám, pronesl nahlas, co mu táhlo hlavou:

„Ten jestli musel za něco zaplatit, kamaráde, pak to zaplatil i s úrokama. A kdoví jestli to nevzal i za druhý.“

„Hleďte si své práce!“ napomenul ho příkře prokurátor. Všiml si majorovy rostoucí podrážděnosti a chtěl před ní ušetřit jeho podřízené.

Přestože se prokurátor brodil v rozbředlém blátě jako ostatní, jeho boty vydávaly lesk jako vždycky a zůstaly téměř bez poskvrnky. Přitáhl si do čela klobouk z měkké teletiny, zkřížil ruce za zády a zamířil k majorovi. Major působil dojmem, že je až po kolena zabořený do mazlavého jílu. Cípy kabátu mu dosahovaly až na paty, a jak je coural po zemi, na každém kroku se mu nacucávaly a těžkly vodou. Kabát s ním prožil už tolik deštivých a blátivých nocí, tolikrát zvlhl a tolikrát zase uschl, že mluvil sám za sebe a bohatě demonstroval práci vyšetřovatele z oddělení násilných trestných činů. Soudní lékař byl se svou prací hotov, seděl na špičatém balvanu, který se tam bůhvíjak dostal a který mu moc pohodlí neskýtal, a proto nasadil vyzývavý až výsměšný výraz a samolibě pokuřoval. Zatímco majorův věčně pomačkaný zevnějšek napovídal, že je přímým důsledkem starostí, které mu ležely na srdci, jakési melancholie smíšené se smutkem a zvlášť dlouholeté zkušenosti s lidskou spodinou, zmuchlané šaty soudního lékaře prozrazovaly na první pohled, že není voják. Nikdo nevěděl, jestli je mu třicet nebo pětapadesát. Jeho pleš působila jakoby necudné mezi ostatními hlavami pokrytými beranicemi nebo čepicemi, jeho poznámky, kterým se smál jako první, ale často i jako poslední, byly nejapné, když s někým promluvil, neomaleně mu vytýkal omyly nebo nepochopení, jeho přísný a energický výraz zdůrazňoval ještě navíc řezavý lesk brýlí, šířil kolem sebe pach špatného tabáku, kterým byl jakoby prosáknutý, a všude zapomínal zapálené cigarety, jak kouřil jednu za druhou.

Všichni včetně majora a prokurátora k němu chovali jen velmi malé sympatie. Nikdo ho nikdy neviděl tvářit se jinak než zpupně, jako by se chystal odrazit dlouho připravovaný útok, nikdo nikdy necítil potřebu vzít ho kamarádsky kolem ramen a zeptat se ho, jak bývá zvykem: „Jak se vede, doktore?“ Nejlepší ještě bylo, když si někdo přečetl výsledky jeho znaleckého ohledání.

Přečetl si je i major i prokurátor, přečetli si je i jiní a všichni se vždycky shodli na tom, že jsou vynikající. Proto taky Gheorghe Ionescu snesl jakž takž všechno, co se odehrálo. Soudní lékař si však potrpěl na výpravné hry.

„Tak dost, doktore,“ prohlásil rozhodně major. „Musíme dělat.“

Soudní lékař se s potměšilým faunovským úsměvem uklonil a v tom okamžiku se mu promítl na lesklé pleši jako v zrcadle zdeformovaný, ale jasný odraz temného taxíku.

„Jsem vám k službám!“

„Nemáte na vybranou,“ zasáhl zdvořile prokurátor.

„Nemáme na vybranou,“ odsekl nevrle major.

Doktor najednou zvážněl a jako šplhoun, který chce na sebe upoutat profesorovu pozornost, začal deklamovat:

„Spáleniny třetího a čtvrtého stupně. Charakteristická retrakce svalů. Nastala mrtvolná ztuhlost. O dotyčné osobě lze něco zjistit pouze podle zubů. Smrt nastala asi před pěti hodinami. Soudě podle bot, jde pravděpodobně o muže. Není to však jisté. Laboratorní zkoušky a pitva nám řeknou více. Prohlédl jsem pozorně temeno lebky. Lebka je v jednom místě proražena. Možná že utrpěl ránu, než uhořel, ale je také možné, že sem byl přivezen už jako mrtvý. Co možná nejdřív vám doručím kompletní zprávu. Oznámím vám jako na vojně výšku, stáří a prodělané nemoci, zjistím, co rád jedl a pil, a řadu dalších podrobností. Bohužel vám nebudu moci sdělit, jak se jmenoval a jak vypadal. Předáváte mi ho v takovém stavu, že mám důvodné obavy, že by vám více neřekl ani můj bývalý profesor, budiž čest jeho památce. Pro dnešek by to bylo tak všechno, majore.“

„Myslíte?“ odtušil sklesle major.

Prokurátor, který sledoval pozorně doktorovu výpověď a upíral na něho pohled zpod svého nádherného klobouku z teletiny, cítil potřebu projevit mu důvěru.

„Dáváte nám velké naděje, milánku. V takovém stavu se člověk zpovídá jedině soudnímu lékaři.“

Prokurátor se elegantně vyhnul pravému označení nebožtíka. Svým šetrným výrokem by určitě vzbudil v každém nezasvěceném dojem, že jde o někoho, kdo upadl do bezvědomí po několika nevinných ranách do hlavy. A protože mohl přijít každou chvíli k sobě, nebylo vhodné označovat ho za nebožtíka.

„Měl bych jednu připomínku,“ pokračoval prokurátor. „Dá se předpokládat, že když muže vlekli, měl ruce svázané za zády. Literatura udává, že hořící oběť přesouvá své ruce dopředu. Dostává je do polohy boxera. Doufám, že užívám správný výraz.“

„Jistěže,“ řekl lékař. „Není lehké polít někoho benzínem a zapálit ho, pokud není jaksepatří svázaný. Nebo jaksepatří mrtvý. Kdybych to měl například vyzkoušet na vás…“

Nepodařilo se mu však dokončit svou myšlenku. Přerušil ho prokurátorský úsměv.

„Vy to víte líp, milánku. Vsadil bych se, že ve zprávě uvedete i jméno toho člověka. Vy jste schopen mnohého, ale jste skromný. Jsem odjakživa toho názoru, že jste schopný, a neuznaný.“

2

Prokurátor stiskl majorovu paži a snažil se ho povzbudit.

„Poradíme si s tím i tentokrát. Co říkáš, milánku?“

Major pokrčil rameny. A jako by se mu zdálo, že to není dost výmluvné, opakoval gesto ještě jednou. Zamířil k terénnímu vozu zaparkovanému při okraji vrbového houští a nakvašeně rozkázal řidiči:

„Spoj se s oddělením!“

Vousatý četař, ještě v polospánku, se s velkým úsilím odlepil od kapoty ohřáté od motoru a těžkopádně jako tučňák se hrabal do vozu. Major si sedí vedle něho. Četař dostal spojení a ve sluchátku zdánlivě docela zblízka zaznělo důležitě:

„Příjem, buďte zdrávi!“

V tuto dobu nebyla frekvence ještě přetížena, takže rádio fungovalo dokonale. Poněkud zakvákaný, ale srdečný pozdrav se rozlehl po blízkém okolí. Prokurátor stojící, jak se dalo čekat, opodál, otočil překvapeně hlavu.

„V tom to právě vězí,“ namítl major s ústy přilepenými k sluchátku, „buďme zdrávi, ale dopřejme to i druhým. Nekřič, prosím tě!“

„Provedu!“ zahřímal hlas ještě silněji.

„Poznamenej si: série jedna bé, číslo jedna sedm dvě šest. Taxík fialové barvy. Zjistěte, co s ním je.“

„… série jedna bé, číslo jedna sedm dvě sedm,“ poslušně opakoval hlas.

„Šest, člověče,“ povzdychl si major a odevzdaně ho opravoval: „Poslední číslo je šest. Šimon, Eva, Stanislav.“

„Tonička,“ pohotově mu napověděl vousatý řidič.

Major zavřel oči a setrval chvíli v nehybnosti. Řidič polkl naprázdno a zrudl až po kořínky vlasů. Odmlčení nebralo konce. Zneklidněný hlas na druhém konci drátu opakoval: „Šimon, Eva, Stanislav…?“

Major konečně otevřel oči, potom si je dlouho mnul, potom si posunul brigadýrku z čela vysoko na temeno hlavy a odevzdaně řekl:

„Tonička.“

„Mám to poznamenané.“

„Jak něco zjistíš, okamžitě mě zavolej. A teď bod číslo dva: sežeň Iona a okamžitě mi ho sem pošli!“

„Dagmar-Václav-Alena… dva…“ slabikoval horlivě hlas v aparátu.

„To si psát nemusíš, troubo,“ zabručel si pro sebe Gheorghe Ionescu. Řidič to slyšel, ale uznal za vhodnější dívat se nezúčastněně z okna. Pozoroval doktora, který se bavil s fotografem, a prokurátora s rukama majestátně založenýma za zády, který předstíral, že se prochází, ale ve skutečnosti přešlapoval skoro na místě.

Přijímač hvízdal do prázdna. Vtom v něm nečekaně zahřmělo:

„Provedu! Čest práci!“

„Vzdáme jí čest,“ ujišťoval ho major. „Přičiníme se, abychom všechno dotáhli do konce, jak už je naším údělem.“

Poslední slova nebylo skoro slyšet. Major, jak je pronášel, najednou usnul. Desátník s širokou tváří červenou jak míšeňské jablíčko chvíli váhal, ale pak se přece jen odvážil opatrně nahodit motor, aby bylo v kabině trochu tepleji. Z majorova obličeje se díky spánku vytratila přísnost a napětí. Gheorghe Ionescu nepokrytě chrápal, a jak v okruhu dvaceti metrů celý prostor vyplňoval rachot motoru doprovázený úctyhodným odfukováním starého vojáka, připomínal četě lepší časy, kdy si v ranních hodinách nevlídného března hověla v teploučku manželských postelí a nemusela se plahočit prochladlá v blátivém terénu kvůli nějakému chudákovi, který někomu překážel.

Všichni si tak na chvíli aspoň oddechli. Desátník po příkladu velitele si opřel hlavu o volant a podřimoval. Nebo možná právě usínal, když se ozvalo naléhavě ostré zazvonění telefonu. Gheorghe Ionescu natáhl instinktivně ruku a zvedl ho.

„Jo… slyším. Stručně a jasně!“

„Budu se snažit,“ ozval se ve sluchátku mírný kultivovaný hlas. „Pokusím se být stručný: kolem jedné hodiny v noci taxík série jedna bé jedna sedm dvě šest dostal z dispečinku pokyn, aby jel do ulice Bratří opatrovníků číslo deset.“ „Kde to je?“

„U pivovaru.“

„Dál!“

„Měl odvézt nevím kam nějakého starce. Když se taxíkář ohlásil na uvedené adrese, někdo ho parádně praštil do hlavy.“

„Co to má znamenat?“ přerušil ho major. „Co to je parádně? Žádám od vás Údaje a vy mi předkládáte básnické ozdoby. Kdo je vůbec u telefonu?“

„Poručík Vasile Popescu.“

„Znám vás?“

„Neznáte. Jsem na oddělení teprve týden. Chtěl jsem se představit, ale bylo mi řečeno, že jste nemocen. Byl bych rád, kdybyste se uzdravil.“

„O to se nestarejte,“ skočil mu do řeči major. „Radši mi řekněte, co to znamená: ,Měl ho odvézt nevím kam a praštil ho parádně do hlavy.‘“

„To jsou taxíkářova slova. Když přišel kolem třetí k sobě, zavolal nám. Je mi líto, ale přišel k nám dost pozdě.“

„To vy jste mluvil s tím šoférem?“

„To se rozumí, že já.“

„Leda starou bačkoru se rozumí,“ vyjel na něj rozlíceně Gheorghe Ionescu. „Napište hlášení, poručíku, a počkejte na nás!“

Zavěsil vzteky bez sebe. Řidič se poškrábal ve vousech, a jak cítil blížící se bouři, moudře usoudil, že bude lepší, když vyleze z vozu. Major ho okamžitě následoval. Spíš se sešoupl ze sedadla, než vylezl a vedl samomluvu:

„No prosím, pár dní tam nejsem a co všechno se neděje! Moje oddělení posvětil básník!“

Vtom se před ním objevil hubený černovlasý muž v civilu.

„Dobrý den,“ řekl téměř šeptem. „Právě jsem přišel, soudruhu majore.“

„Kéž by byl dobrý, Ione,“ vítal ho s nečekanou dobrosrdečností Gheorghe Ionescu. „Jsi ve formě?“

Černý muž se na něho usmál a dalo se z toho vyčíst, že ho rád vidí. Byl ve formě.

„Potřebujeme tvoje vlohy, kamaráde. Potřebujeme zjistit, jestli dnes v noci kolem druhé nebo třetí nenastoupil někdo, kdo byl cítit benzínem, na konečné do osmadvacítky. Abych ti pravdu řekl, Ione, ani ti přesně nemůžu říct, co hledám. Proto potřebuju tu tvou příchylnost k průvodčím. Řeknu ti na rovinu, že od tebe nečekám zázraky. Ten chlap – vlastně ani nevíme, jestli byl sám nebo jestli byli dva-, ten lump to mohl vzít docela dobře po silnici a vrátit se do města pěšky. Ale možná že použil tramvaje. Můžu jít na to nějak líp? Co říkáš?“

Černý muž, připomínající očima i obočím Arména, souhlasně přikývl.

„Nějaký nápad, Ione, nějaký nápad potřebujeme!“ pokračoval major bezradně, ale pln dobroty. „Já si myslím, že z toho chlapa mohl být cítit benzín. Když v noci někdo nastoupí do tramvaje a táhne to z něho benzínem, průvodčí si toho snad může všimnout, i když je ospalá. Co říkáš?“

Ion samozřejmě se vším souhlasil, protože chtěl odtud co nejrychleji zmizet. Pracoval s Gheorghem Ioneskem už celou řadu let a výborně si rozuměli. Jeho talent, jeho velký talent spočíval v tom, že nutil své bližní, aby si vzpomněli na věci, o kterých mohli přísahat, že se s nimi nikdy nesetkali. Kutal, jak by se dalo říci, v nejhlubších zákrutech paměti, kde se soustřeďují všechny možné nicotnosti, prchavé dojmy, okamžité představy a myšlenky lehké jako dým. Ionův srdečný přátelský úsměv, drobné bílé zuby a jemně šilhavé šibalské oči lehce rozvazovaly jazyky těch, koho si vzal na mušku. Major nevkládal do jeho schopností poslední naději, když šlo o pohovory se vzpurnými provinilci, ale ze zvyku říkával: „Co kdybychom to zkusili s Ionem? Možná že nás ten mrňous vytáhne z bryndy.“

V sedm hodin, kdy bylo to nejdůležitější vykonáno, major mávl na prokurátora a na doktora, aby si nastoupili do auta. Doktor je požádal, aby mu zastavili u hospody, že se půjde najíst, v čemž mu vyhověli. Gheorghe Ionescu zřejmě rozmazlený svou zdravotní dovolenou, kterou bezmála prospal, usoudil, že nejlepší, co může udělat cestou do práce, ať je to slušné nebo ne, je trochu si zdřímnout. A usnul. Několik kroků od úřadu řidič plný dobré vůle ostře vybral poslední zatáčku a prudce zabrzdil přímo před dveřmi. Majorova hlava opsala nebezpečný oblouk dopředu a byla by se určitě zastavila až o přední sklo, kdyby se těch jeho devadesát kilogramů uráčilo pohnout z místa. Z toho důvodu následovalo pouze nespolečenské škytnutí mající původ někde v hloubi žaludku.

„Kde ses tohle naučil?“ zeptal se major probuzený ze sna.

„Vyměnil jsem těsnění a…“ omlouval se desátník ve tváři červený jako rak. Okamžitě si však uvědomil, že vyměněné těsnění může sotva ospravedlnit jeho nepředložený manévr, a tak se raději vzdal: „Nevěděl jsem, že spíte. Viděl jsem…“

„Na takové věci si musíš zvyknout, milánku,“ domlouval mu dobromyslně prokurátor. „Podruhé spi s otevřenýma očima.“

Major vystoupil neohrabaně, ale prokurátor nanejvýš distingovaně, přestože bylo poněkud komplikované uchovat si eleganci, když se musel protáhnout úzkým prostorem mezi sklápěcím sedadlem a rámem dveří. Sedadlo se navíc zaseklo a šlo sklopit jen napůl, ale prokurátor si obdivuhodně poradil. Jak potom vystupoval po několika schodech do budovy, upravil si vázanku, zkontroloval si ukazováčkem střechu klobouku, jestli má správnou výšku, a nakonec si s neobyčejnou péčí natahoval své bílé rukavice tak, že si je uhlazoval na každém prstu zvlášť.

3

Kancelář Gheorgha Ioneska zářila čistotou a pořádkem.

Než vešel dovnitř, na chvíli zaváhal jako někdo, kdo si spletl dveře.

„Všechno to tu obrátili vzhůru nohama,“ řekl. „Na to je užije, to je fakt!“ A potom potichu, úplně potichu, jako by si to říkal pro sebe, dodal:

„Jen člověk vytáhne na pár dní paty, nic není na svém místě.“

Zkusmo přejel dlaní jedny spisy, a když viděl, že mu dlaň zůstala čistá, zvolal:

„Těbůh, to je nadělení!“

Přesně v tom okamžiku se ve dveřích objevil poručík. Byl to štíhlý, vysoký, ale zase ne moc vysoký mladík s vyrovnanými pohyby, přesně ten typ, co v každém okamžitě vyvolá dojem, že je mužem, kterému se všechno daří. Pozdravil podle předpisu a představil se, aniž čekal na vybídnutí:

„Poručík Vasile Popescu.“

Major mohl na mladém muži shledat, že má bílý zdravý chrup, knoflíky vyleštěné přesně podle služebního řádu, holínky, jako by právě vyšly z továrny, a vůbec že z celého jeho vzezření vyzařuje zdraví a pořádkumilovnost. Toto zjištění v něm vyvolalo hluboký povzdech. Téměř instinktivně natáhl ruce, jako by chtěl vzít pod svou ochranu věci na stole: bronzový kalamář, který oddaně uchovával všechny otisky prstů, jež se ho dotkly, mapu z umělé hmoty s okousanými rohy, skleničku plnou spínátek, kousky žiletek, špendlíky, ořezávátko bez nožíku, zbytek gumy, uzávěr od láhve minerálky a další tomu podobné.

„Pohov, milánku,“ zasáhl prokurátor, protože cítil, že tu není něco v pořádku. „Jestli je libo, můžete se posadit.“

Sám si s jemným úsměvem, jako by mu šel příkladem vstříc, přitáhl jednu židli k oknu stíněnému modrými plyšovými záclonami, posadil se na ni a přehodil si nohu přes nohu. To měl taky nastudované. Byla to pozice člověka pohrdajícího malichernostmi. Znal dobře majorovy rozmary, nebylo to poprvé, co s ním vstoupil do kanceláře, kterou právě prošly uklízečky s košťaty – nebo co bylo ještě horší-, v které na příkaz správy vydrhly podlahu a přičinily se o to, že to v místnosti nejmíň týden odporně čpělo mokrými hadry, petrolejem nebo dokonce kreolinem. Správce dříve pracoval jako ošetřovatel a osvojil si v oblasti pořádku a čistoty celou řadu nemocničních předpisů a zvyklostí.

Gheorghe Ionescu do sebe chvíli sál pach místnosti a jakž takž usmířen stavem věcí začal probírat papíry uložené v mapě. Nenašel na nich nic zvláštního, tak je uložil na místo a zadíval se do prázdna. Ale i kdyby šlo o nějaký důležitý spis, bylo málo pravděpodobné, že by to majorovi došlo. Z jeho úvah ho vytrhlo zadrnčení zvonku.

„No jo…“

Hlas sekretářky rychle zasáhl:

„Hledala vás vaše žena. Už několikrát. Říkala, že jí mám zavolat hned, jak se objevíte v kanceláři. Měla takový hlas, jak bych vám to řekla…“

„Já vím,“ zabručel major. „Spojte mě s ní.“

Sekretářka považovala za svou povinnost upřesnit svou myšlenku:

„Chci říct, jako by měla nějaké starosti.“

„Já vím,“ řekl bezbarvým hlasem major. „Má starostí až nad hlavu. Má samým rozčilením přiškrcený hlas. Dělá, jako by u nás přinejmenším hořelo. Naštěstí ale nehoří.“

Sekretářce unikl dotčený povzdech. Jako jeho ozvěna zazvonil telefon.

„To jsi ty?“ zeptala se chvatně jeho žena.

Majorovi poklesla ramena. Byl z něho najednou stoletý muž nesoucí na svých bedrech všechny drobné životní strasti.

„Ano, já.“

„Chci ti připomenout…“ řekla rozhodným tónem, který na něho neplatil. Nepodařilo se jí proto cokoli mu připomenout. Major si posunul sluchátko na dlaň pod ucho a prokurátor si všiml, že si jím dokonce podepřel čelist.

Žena mu chtěla samozřejmě připomenout, že si musí vyžádat u generála audienci „v čistě osobní záležitosti. Přesně tak mu to musíš říct. Aby viděl, že jsi chlap. Musíte něco podniknout. On je přece taky otec. Celá ta věc se přece týká jeho stejně jako tebe. A možná že se ho týká ještě víc. Copak to není jeho dcera? Děti rostou a je s nimi čím dál těžší řeč. Okamžitě musíte něco podniknout“.

Gheorghe Ionescu byl toho názoru, že všechno je přesně naopak. Děti rostou, to je pravda, ale tím snadnější je s nimi domluva. V šestnácti toho vědí už hodně. Ne-li víc než rodiče. Aspoň v jistém ohledu. A co mohli podniknout? Leda starou bačkoru! Copak je generál v srdečních záležitostech zběhlejší než major?

Když ve sluchátku ustaly poslední vibrace, Gheorghe Ionescu zavolal sekretářku.

„Kolikrát volala moje žena?“

Sekretářka se odmlčela, jako by měla vyřešit těžký matematický příklad.

„Devětkrát.“

Major vytřeštil oči.

„Poprvé přesně v sedm a potom každých pět minut.“

Hlas sekretářky podával svědectví o její účasti na předmětu majorova zájmu.

Gheorghe Ionescu poděkoval a tázavě se zahleděl směrem k prokurátorovi. Ten se samozřejmě srdečně usmíval. Potom rozmáchlým gestem, kterým potvrdil vysoký stupeň demokratické rétoriky, vybídl poručíka, aby postoupil o několik kroků k němu.

„Kde máte toho svého taxíkáře, milánku?“

Poručík udělal vlevo v bok a vyšel z místnosti.

„Bystrý hoch,“ usoudil prokurátor.

„Mhm…“ odpověděl major, který se ještě nevzpamatoval.

Mluvil, ale už se viděl v generálově kanceláři, jak se mučí, aby ze sebe vyždímal kloudnou větu. A nenacházel ani jednu. Měl pocit, že ztratil rovnováhu. A jako obvykle, když měl takový pocit, jeho pohled nevysílal ani jiskřičku inteligence. Zkrátka a dobře stál jako solný sloup a poulil oči do prázdna jako boxer, který vyfasoval řadu nevybíravých ran zasazených bez jakékoli diskriminace do prsou stejně jako do hlavy.

Taxíkář měl zarudlé oči a obličej strhaný únavou. Na zádech odřené kožené bundy měl šedé skvrny uschlého bláta. Jak na něho major upřel svůj nerudný pohled, přenesl váhu z jedné nohy na druhou. Poručík mu kladl jasné a věcné otázky. Řidič vyprávěl už podruhé o svém nočním dobrodružství a bylo vidět, že mu to přináší úlevu. Projížděl ulice kolem jatek s nadějí, že narazí na nějakého opozdilého zákazníka, když ho zavolali z dispečinku.

„Co vám řekli?“ pomáhal mu blahovolně prokurátor. „Ptali se, jestli jsem volný.“

„No a?“

„No nic… Byl jsem.“

„Udaná ulice byla dost daleko od jatek, že ano?“

„Taky jsem si říkal. Ale byl jsem rád, že mám ryto.“ „Vzpomeňte si, co vám přesně řekl dispečer.“

„Řekl, abych jel do ulice Bratří opatrovníků číslo deset a vzal tam nějakýho dědka.“

„A… co jste udělal?“

„Přijel jsem tam a šel jsem do dvora. Chtěl jsem zaklepat na okno. Svítilo se tam.“

„Tímto způsobem obvykle postupujete?“

Otázky kladl prokurátor. Major začal opět probírat písemnosti uložené v mapě a provázel jejich četbu pokyvováním nebo vrtěním hlavy, to znamená souhlasně, s jistým uspokojením, nebo odmítavě. Vasile Popescu ho pozoroval s viditelným napětím.

Taxíkář odpovídal na otázky, ale dělalo mu to značné potíže. Byl unavený a prokurátorova laskavost ho zneklidňovala. Upřesnil, že vešel do dvora, protože ho o to prosil dispečer. Ten, kdo objednával taxík, uvedl, že jde o starého muže se srdeční vadou. Ale proč se potřeboval nějakej dědek s nemocným srdcem přesunout v tuto dobu z jedné části města do druhé, na to se neptal. To nebyla jeho věc. Jeho věc byla plnit plán.

„Nechal jste běžet motor?“ vyptával se prokurátor s nechápavostí, v níž se skrývala výčitka.

„Ále… Každej dělá, co umí,“ odtušil taxíkář, který skrytou provokaci vycítil. „Copak člověk myslí vždycky na něco zlýho?“

Šoférovo vyprávění plynulo bez jakýchkoli záludností. Dostal se k okamžiku, kdy vešel do dvora, natáhl ruku, aby zaklepal na okno, a vtom ucítil někoho za sebou.

„Nandal mi parádně,“ uzavíral svou výpověď šofér. „Probudil jsem se kolem třetí ráno v blátě. Kanál byl hned vedle, tak jsem si opláchl obličej a vzpomněl jsem si, kdo jsem a co se mi stalo. Auto bylo pryč. Věděl jsem, že je blízko jedna policejní stanice, tak jsem tam šel. To je zhruba všecko… Dál to víte sami. Může vám to říct tady soudruh poručík.“

Gheorghe Ionescu udělal gesto, kterým dal poručíkovi na srozuměnou, že zatím není záhodno, aby se ujal slova, a zeptal se:

„V kolik hodin jste říkal, že jste mluvil s dispečinkem?“

„To náhodou vím… V rádiu právě končil noční program. Vždycky ho poslouchám. Rychleji při tom ubíhá čas. Hlasatelka oznámila, že uslyšíme ještě tři písničky. Než jsem dojel do ulice Bratří opatrovníků, odehráli dvě. Nechal jsem dveře od vozu otevřený. Kvůli té muzice, když mám říct pravdu.“

„Co hráli?“

Taxíkář se pobaveně uchechtl.

„Proč vás to zajímá? Copak si to můžu pamatovat?“

„Člověče,“ vysvětloval mu s naprostou vážností major, „jestli si vzpomenete, co se říkalo v té písničce, kterou jste poslouchal, když jste vystoupil z taxíku, budeme moct přesně určit okamžik, kdy jste byl napaden. Chápete to?“

Šofér to pochopil.

„Všecky jsou na stejný kopyto…“ řekl nesměle. „Říkalo se v ní, nemějte mi to za zlý, že ty seš má a já jsem navždy tvůj, ale nevím jistě, jestli to nebylo v té písničce předtím. A pořád jí něco třikrát, asi jí něco dával. Ale co zrovna třikrát…“

Šofér se odmlčel, protože ho major, jak se zdálo, neposlouchal. Upíral oči na poslední řádky jednoho z papírů, které měl před sebou, a bez sebemenší výčitky řekl poručíkovi:

„Bratři opatrovníci se píšou s velkým O.“

„Přijde na to,“ pohotově připustil Vasile Popescu.

Prokurátor, který se na majorovo vyzvání usadil v křesle a četl si taxíkářovo prohlášení, se škodolibě zasmál. Majorovi nebylo po chuti, aby byl někomu k smíchu.

„Přijde na to,“ řekl ještě jednou poručík právě v okamžiku, kdy chtěl major otevřít ústa, „ale já jsem si to ověřil. Ulice se jmenuje Bratří opatrovníků. O s malým O. Jsou ulice Archijerejů, Bratří Vévody a Bratří všeho možného, ale jedině opatrovníci se píší s malým písmenem. Viděl jsem i tabulku s jménem ulice.“

„Vy jste tam byl?“

„Myslel jsem, že je to tak správné.“

„Tak vy jste tedy myslel,“ zasípal major zasažen v nejcitlivějším místě. „A co jste vymyslel?“

„Nechal jsem jednoho muže na dvoře. Totiž Siku.“ Zdálo se, že Gheorghe Ionescu zpozoroval poručíka teprve teď.

„Můžeš mi říct, milánku, kdo řídí tento koráb?“ zeptal se prokurátora. „Je vydán nějaký nový příkaz?“

Poručík zbledl a napřímil se připraven na obhajobu. Chvíle byla natolik choulostivá, že se prokurátor neodvážil pokusit se o smír. Major, jako by tu už nemohl nic napravit, pokynul taxíkáři, aby vyšel a počkal na chodbě.

„Myslel jsem si, že bych vám mohl být nápomocen,“ řekl rozhodně poručík. „Zjistil jsem některé zajímavé věci. Chtěl jsem vás taky poprosit, abyste mi dovolil spolupracovat s vámi při vyšetřování. Několik věcí je velice zajímavých. Například dům…“

Major ho neposlouchal. Nebo ho už nechtěl poslouchat. Přistoupil k oknu a s velkým zájmem sledoval, co se děje venku. Všem, kdo prošli touto kanceláří, se naskytl za každého ročního období jediným nepříliš velkým oknem týž neměnný výhled na neomítnutý štít starého cihlového domu. Místy z něho vystupovaly křížky černého železa. Přestože major věděl, k čemu slouží, stále znovu je odhaloval s jakýmsi tichým okouzlením. Zeď ozářená jen zřídkakdy byla stavěna po etapách, do prvního patra z odolného a pohledného materiálu, ale dál pak ze všech možných cihel pocházejících z demolic. Bylo vidět, že jak se zvedal dům, majitelé postupně chudli. Na větších výčnělcích zdiva, v širších spárách mezi cihlami a na vystupujících částech kovaného železa ve tvaru X se za ta léta usadil prach. Déšť ho částečně omýval, ale v některých hlubších štěrbinách se přece jen udržel, a tak v něm postupem času vzklíčilo několik neduživých stébel trávy. Protože okno od štítové zdi dělily maximálně tři metry, major mohl zahrnout pohledem jen její malou výseč. Přistupoval k oknu často a znal tak nazpaměť každý její hrbolek a rozsah poškození každé cihly. Pomalu bloudíval pohledem po špinavém povrchu zdi nebo ho upřel na začernalou okousanou hranu některé vybledlé cihly a vždycky cítil, jak se mu po celém těle rozlévá blahodárný klid. Myšlenky, které právě nutně potřeboval, se mu začaly soustřeďovat jakoby samy od sebe. Kdyby měl jednou uznat, za co vděčí této zdi, musel by si nutně připomenout nespočet dobrých nápadů, na něž přišel, když upíral pohled, prostý jakéhokoli výrazu, na kovové kotvy zapasované do zdi, na špinavou maltu, která je pevně držela, na stopy času, ptačí trus a na stéblo trávy předčasně rašící v nějaké škvíře. Zeď mu stárla před očima a Gheorghe Ionescu se zármutkem sledoval, jak se měsíc od měsíce mění její barvy, jak se otupuje její hrbolatý povrch a dostává nezdravou šedozelenou barvu. A major stárnul taky. Bez zabláceného pláště, s rukama hluboko zabořenýma v kapsách a s rameny klesajícími pod vlastní tíhou, shrbený spíš trvalou únavou a smutkem než věkem, nořící se až po srdeční oblast ve všech možných nešťastných příbězích zabydlených zbabělými a hříšnými lidmi, pochybnými ženami a neřestnými muži, zkrátka lidskou čeládkou všeho druhu, Gheorghe Ionescu skočil z mládí rovnou do soumraku života.

Poručík, příliš mlád na to, aby mohl proniknout do hlubiny snění svého mrzutého šéfa, přenášel váhu z jedné nohy na druhou a čekal na vhodnou chvíli, aby se obhájil. Usoudil, ostatně docela správně, že tento případ čekající na vyšetření mu skýtá tu nejvhodnější příležitost vniknout do řemesla hlavními dveřmi. Snažil se setkat s prokurátorovým pohledem, aby získal jeho podporu. Prokurátor se však tomuto setkání vyhýbal. Vasile Popescu se rozloučil se všemi nadějemi, odhodlal se k zvučně pronesenému pozdravu a otočil se na podpatcích. Byl by si nedovolil vyjít a prásknout za sebou dveřmi, ale rozhodný přehlídkový krok mohl znamenat totéž.

„Počkejte!“ rozkázal major, jako by mu poručíkův úmysl někdo oznámil o vteřinu dřív. „Řekl jsem vám snad, abyste odešel?“

„Neřekl.“

Poručík se už méně vzpurně otočil.

„Tak vidíte! Co jste to za vojáka? Řekněte mi, prosím, co jste zjistil. Nepůsobí mi žádnou radost, že si vykládáte služební řád, jak se vám hodí, ale to si vyřídíme později. Chcete-li mi sdělit něco fakticky užitečného, můžete mluvit. Neškodilo by, kdyby byl v oddělení jeden mozek navíc.“ „Chtěl jsem získat časový náskok,“ bránil se poručík. „Kdekdo chce získat časový náskok, a to hlavní mu pak ujde. Jen se neomlouvejte. Napadne-li vás myšlenka, doveďte ji až do konce. Jinak zestárnete a budete litovat všeho toho, čeho jste se ze slabosti neodvážil.“

Poručík si neznatelně povzdychl. Nicméně se vzmužil, vypnul prsa a začal odříkávat:

„Taxíkářovo prohlášení znáte. Trochu to s ním protahovali, než se dostal k nám, ale jak se tu objevil, šlo to rychle. Pokud vás zajímá můj názor, ten muž je nevinen a můžeme ho propustit s tím, že si musíme samozřejmě příslušně ověřit všechno, co napsal. Hoši říkali, že vás vytáhli nemocného z postele kvůli nějakému mordu. Řekl jsem si, že vám ušetřím zbytečnou námahu. Když jsem měl prohlášení napsané, řekl jsem Sikovi, že se půjdem do ulice Bratří opatrovníků číslo deset podívat.“

„Četaři Anastasikovi,“ opravil ho major.

„Budiž,“ připustil ukvapeně poručík v zápalu své řeči. „Vyrazili jsme za deset minut sedm. Je to starý dům. Jeden můj strýc, profesor dějepisu v Buzáu, si v mládí postavil úplně stejný. Tím chci říct, že v třicátých letech se takové domy stavěly ve všech městech. Jeden velký pokoj do ulice, hala, do níž se vchází z verandy, která se jako veranda nikdy nepoužívá, pak druhý pokoj a ještě několik dalších. A čím dál menších. V zadních pokojíčkách bydlí majitelé.“

„V domě vašeho strýce?“

„Ano a tady taky. Majitel je ochrnutý. Domácnost, pokud se dá tomu takhle říci, obstarává paní. Žijí z důchodu a z činže, kterou jim odvádí nájemník z velkého pokoje do ulice. Staroušci v něm našli velkou oporu. Jmenuje se prý Foca. Platí vodu, světlo, daně, nosí jim denně mléko a někdy jim chodí i nakupovat. Přistěhoval se k nim před rokem. Stařičká paní profesorová toho o svém nájemníkovi moc neví. Pořád jen vykládá, že by bez něho umřeli hladem a opuštěností. Zdá se, že je to velice úslužný člověk. Chová se k nim jako syn. Opakovala mi to ve čtvrthodině několikrát. Stejně jako můj strýc…“

Major na poručíka konečně upřel svůj pohled. Vytřeštil kulaté zelené oči podmalované kruhy, jaké se dělají na klidné vodní hladině, když na ni dopadne kámen. Dalo se čekat, že vybuchne, ale ovládl se.

„Na toho vašeho strýce na chvíli zapomeňte. Co je s Fokou?“

„Není doma.“

„Zaklepal jste zdvořile na dveře, stiskl jste nesměle kliku a vstoupil jste dovnitř,“ ironizoval ho major.

Poručík se odmlčel, aby následující slova jaksepatří vyzněla, a s předstíranou lhostejností řekl:

„Dveře byly pootevřené. Mohl jimi projít kdokoli. Obhlédl jsem si halu i velký pokoj do ulice. Jen jsem se tak mrkl. A potom jsem uvážil, že udělám dobře, když tam nechám Siku.“

„Četaře Mihaie Anastasiku,“ opravil ho už podruhé major. Zdálo se, že je ochoten ho opravovat, kdykoli bude třeba.

Vasile Popescu chtěl poznamenat, na co ještě přišel, ale nemohl se k tomu odhodlat. Udělal celkem dobře. Zatímco váhal, major k němu přistoupil a vrhl na něho upřený pohled, který jím pak pronikl dál a ztratil se v prošlé noci. Půlnoc, na kterou narazil, mu zastřela oči odporem.

„Myslím, že jste postupoval správně, chlapče,“ řekl a odděloval každou slabiku. „Vezměte toho taxíkáře a jeďte tam. Ať vám ukáže, co a jak bylo. Chovejte se k němu přátelsky, aby nezapomněl nic z toho, co by nám chtěl říct. Pak tam na mě počkejte.“

Poručík celý rozzářený pozdravil a opustil místnost.

„Tihle mladí hoši…“ řekl vyzývavě prokurátor.

„Někdy se z nich vyklubou štramáci,“ přizvukoval mu s opožděnou velkorysostí major. „Dá se říct, že byl v jistém ohledu přesvědčivý. Třeba jak popisoval ten dům. Jako bych ho viděl!“

Prokurátor vstal a navlékl si rukavice.

„Musím jít, milánku. Čeká mě perný den. Ale kdyby šlo o něco důležitého, jsem pochopitelně tvůj. Pamatuj si, že tento případ nám dá pořádně zabrat.“

Major, spíš aby zajistil hladký průběh loučení, kýval souhlasně hlavou.

„Pošlu ti příkaz k domovní prohlídce,“ dodal už ve dveřích prokurátor. „Pro všechny případy… Toho Foku, myslím, hned tak neuvidíme. Pokud jsme ho už neviděli s nohama pod bradou a spáleného na uhel.“

4

Když major osaměl, svlékl si kabát a hodil ho přes okraj psacího stolu. Vyhrnul si rukávy u košile a zamířil do rohu místnosti, kde visela vybledlá záclona a cudně zahalovala litinové umyvadlo. Odhrnul záclonu, pustil studenou vodu a nastavil dlaně, do nichž mu jí nateklo bezmála půl vědra. Ponořil obličej do vody nabrané do dlaní a podařilo se mu přitom postříkat si kalhoty, košili i vázanku. Ve chvíli, kdy se chopil ručníku, zazvonil telefon. Několik vteřin se zdržel, aby se podíval do zrcadla. Byl s tím, co uviděl, spokojen. Nebo taky nespokojen. Tvář neukazovala nic víc než svou obvyklou rozmrzelost.

Volala mu samozřejmě žena. Musela mu bezpodmínečně připomenout jednu věc týkající se jejich syna a přesvědčit ho s veškerou vehemencí dotčené matky, aby už jednou začal brát vážně své otcovské povinnosti.

„Dobře, dobře,“ uklidnil ji major, „vím přece, co mám dělat.“

Na ukončení rodinné rozmluvy to byla věta jako dělaná. Major si rychle oblékl sako a strčil si do aktovky taxíkářovo prohlášení. Vtom se ozval na vybetonované chodbě, připomínající kasárny, cupot sekretářčiných kroků, který ho vyvedl z rovnováhy. Vždycky jak vplula do kanceláře, zaplavila ji vlnou hutné vůně svého parfému. Sekretářka – statná, činorodá, prsatá, platinová, příslušející k tomu typu žen, které se při sebemenším citovém pohnutí zalévají potem – měla schopnost ovládat neomezené masy vzduchu, protože od okamžiku, kdy začala vystupovat po schodech do oddělení, jí stačila pouhá čtvrthodinka, aby zaplavila celé poschodí a posléze celou budovu vůněmi pižma, šeříku, bulharských růží nebo něčeho jiného. Ve dnech, kdy načala lahvičku s nějakou novou esencí, všichni museli chtě nechtě tuto událost prožívat. Postaraly se o to dveře, které se zvlášť v ranních hodinách ustavičně otvíraly a zavíraly a které tím docela přirozeně dovršovaly již rozpoutaný proces. Když si major někdy pověsil plášť na věšák vedle krásného modrého kabátu soudružky sekretářky, plášť starého vojáka podezřele nasákl příslušnými voňavými esencemi. Jeden den předstoupil před velitele a ovanul ho něžným balzámem violky vonné. Generál zavětřil, až se mu zachvělo chřípí, a vrhl na něho pohoršený pohled.

„Co se to sakra v tom vašem oddělení děje,“ vyrazil ze sebe, jako by to chtěl rychle přejít a vyhnout se hříšné myšlence.

Právě při této vzpomínce vešla sekretářka do kanceláře a major – před ženami slabý a bezbranný-, aniž sledoval nějaký cíl, se jí zeptal:

„Kolik je vám let, soudružko?“

Otázka útlocitnou sekretářku hluboko zranila, a tak místo toho, aby mu sdělila úřední věci, k nimž chtěla připojit dlouho promyšlenou větu přetékající něhou a v jistém smyslu ultimativní, řekla jen:

„Venku čekají dva lidé. Muž a žena. Poslali je k nám na oddělení. Ve věci toho nočního případu.“

„… Tak mi napadlo, že u nás pracujete už dlouho,“ pokračoval major, jako by ji byl neslyšel. „Že je to tak?“ Pravděpodobně nic takového říct nechtěl. Jazyk se mu však pohyboval samovolně a zvyšoval viditelně utrpení jeho podřízené. Místo té své věty, vyšperkované spoustou jemných žertovných narážek a tak dlouho připravované, musela prohlásit:

„Pracuji u vás pět let, soudruhu majore. Tuhle otázku mi po pravdě řečeno kladete každý den.“

„Vážně?“ zeptal se nejistě major. „To je mi věc!“

Tyto dva poslední výroky nevyjadřovaly vůbec nic pochvalného. Gheorghe Ionescu si konečně uvědomil, jak se zdálo, že bude nejlepší, když debatu skončí, protože v další větě by mohl říct nějakou další hloupost, a požádal sekretářku, aby uvedla ty dva do kanceláře. Předtím během debaty si oblékl plášť a už si ho nechal na sobě. Zabořil se i s kabátem do křesla a oba příchozí tím zcela viditelně uvedl do údivu. Muž proti pravidlům slušného chování vešel první, ale jak se setkal s majorovýma vyvalenýma očima, dál se neodvážil. Jeho žena naopak si prorazila cestu doprostřed místnosti jednoduše tím, že ho neomaleně odstrčila.

„Já jsem mu hned říkala, že tam něco bouchlo. Ukázala jsem mu rukou kde a hučela jsem do něho, aby se pořádně podíval. Že se stalo určitě nějaký neštěstí. A on – prej starou bačkoru. A co je nám vůbec po tom. Pak mi chtěl namluvit, že to jsou vojáci. Vojáci na cvičení. Jako by nevěděl, jak se chová armáda! Přece by takhle nezplundrovala silnici! Stála jsem na svým, že je to výbuch. Říkám, že to bude nějaký neštěstí. A on mi na to zase – prej starou bačkoru, ty všude vidíš jen samý strašidla. Kam prej bych přišel, kdybych tě bral vážně…“

„Přesně tak to bylo,“ souhlasil málo přesvědčivě její muž. „Abyste rozuměl… nemůžu věřit všemu tomu, co vždycky nakváká. Vy ji neznáte. Co ta si dokáže navymejšlet!“ Major se zvedl z křesla, postavil se před okno právě v místě stíněném záclonou a poslouchal. Jak splýval s tmavými záhyby, měl dojem, že ho žena nevidí; natáhl proto ruku do světla a pokynul jí, aby pokračovala ve své výpovědi.

Vyprávěla, že minuli les a dostali se do místa, odkud už byla vidět městská světla. Řídila a měla právě dost velkou rychlost. Vtom nalevo vytryskl bílý plamen. Zdálo se, že vychází ze dna údolí. Měla dojem, že ve zlomku vteřiny zahlédla auto, jak se láme vpůli. Za to, že viděla auto, ručit nemohla. Měla jen takový dojem.

„Podívala jsem se na hodinky. Nevím proč, ale podívala jsem se. Byly dvě hodiny čtrnáct minut. Udělala jsem dobře?“

„Pokračujte,“ odpověděl major.

„Jak říkám, byli to vojáci na cvičení,“ vmísil se do toho muž. „Není si ničím jistá. Pokládám za svou povinnost, abych se omluvil. Je mou povinností poprosit vás, abyste nám odpustil všecko, co se tady odehrává.“

„Jen mluvte dál,“ povzbuzoval ji sklesle major.

„Co by ještě vykládala?“ nedal se muž. „Vždyť nemá co. Řekl jsem jí, jen ať jede dál. Mohlo to být cokoliv. Bylo po půlnoci a jeli jsme lesem. Kdo by v noci zastavoval jen tak pro nic za nic? Pokud mě se týče, prohlašuju, že jsem nic neviděl. Někdo si mohl v příkopu u silnice zapálit. V té rychlosti za jízdy to mohlo vypadat jako ledaco. Třeba i jako výbuch.“

Gheorghe Ionescu vyšel ze stínu vrhaného záclonou a zdálo se, že musí vyvinout velké úsilí, aby unesl svá mohutná ramena. Žena v zápalu řeči o několik kroků postoupila. Z jejího rozepnutého kožichu se po celé místnosti šířila směsice potu a jemného parfému.

„Musím vás poprosit, abyste napsala prohlášení,“ vysoukal ze sebe Gheorghe Ionescu. Byl téměř nucen nahlédnout do hlubokého výstřihu samozvané svědkyně a to, co tam viděl, mu jaksi překáželo v tom, aby došel k nějakému rozhodnutí. Muž zvedl ruce s lehkou ironií.

„Řeknu všecko, napíšu všecko. Ovšem s tou výhradou, že ve skutečnosti nemám co říct. Moje paní je moderní žena. Potřebuje pohyb. Ve dvou dnech jsme ujeli tři tisíce kilometrů. Hodila mě na zadní sedadlo a dupla na to. Však taky přiznala, že jela dvojnásobnou rychlostí. A je tu ještě jedna věc: moje žena má věčně nějaké vidiny. Není to poprvé, co viděla neštěstí tam, kde by ho nikdo nezpozoroval. Pokud se týče mě – a vtiskl svým slovům ironický odstín-, já nemám žádnou vášeň. Proto vidím kolem sebe jen to, co stojí za námahu. Ujeli jsme tři tisíce kilometrů a mou pozornost právě zaujímal popelník na palubní desce.“

„Zbabělče!“ vykřikla nečekaně žena.

„Vidíte!?“ řekl muž s líbezným úsměvem řečníka. „To stačí. To vysvětluje vše.“

„Vy napíšete prohlášení taky,“ přerušil ho zlověstně major. „Napíšete, že ve dvě hodiny čtrnáct minut vaši pozornost právě zaujímal popelník na palubní desce. A ještě jednu maličkost, soudružko: jaký čas ukazují vaše hodinky?“

„Půl osmé a dvě minuty.“

„Tak je to v pořádku,“ souhlasil major. „Je sedm hodin dvaatřicet minut. Napište všechno, co jste vypověděla.“ Zašátral pravou rukou pod deskou psacího stolu a nahmatal zvonek. Ulehčeně ho stiskl a ve dveřích se v celé své velikosti a důstojnosti objevila sekretářka.

„Zavolejte službu konajícího důstojníka,“ řekl major. „Tady soudruzi budou psát prohlášení.“

Zamířil ke dveřím. Vyšlapaný práh čalouněných dveří hlučně zareagoval na drtivou tíhu jeho klátivého kroku. Devadesát kilogramů není už zanedbatelná váha.

„Bylo mi ctí,“ řekl ironicky muž.

Major se zastavil, zůstal několik vteřin jako přimrazen a potom, aniž se k němu obrátil, procedil mezi zuby:

„Byl to výbuch.“

V jeho hlase se skrýval smutek.

5

„Nejsem nějak ve své kůži,“ přiznal po dlouhém rozmýšlení poručík. „Pořád se mi zdá, že slyším kroky a vidím vcházet Foku.“

„Hm,“ zabručel dvojznačně major.

„A zdá se mi to tím víc, jak si začínám myslet, že ho už nikdy neuvidím.“

Major se těžkopádně otočil a začal pomalu bloudit očima po pokoji. Nebylo v něm nic zvláštního: starodávná dřevěná postel s vysokými pelestmi, prádelník, kulatý stůl pokrytý voskovaným plátnem, dvě židle, kachlová kamna, dva noční stolky a na jednom z nich telefon, odřená skříň a kuchyňská kredenc. Na poličce zavěšené na dvou fušérsky zatlučených hřebících stálo několik knih. Na kredenci ležela půlka chleba zabaleného do igelitu, sklenička jablkového kompotu a smaltovaný litinový hrnec plný vajec. Obě okna byla odshora dolů polepená silným papírem. Pokud měl papír uchránit záclony před slunečními paprsky, plnil svou funkci dokonale. Byl nejméně rok starý a z dřívější modré barvy se uchoval její vzdálený náznak jedině v rozích. Ranní světlo pronikalo unaveně do pokoje, ale nebylo přátelštější, ani když si člověk zvykl orientovat se v pološeru.

„To je život,“ vypravil ze sebe poručík, jako by nemohl popadnout dech. Z ničeho nic otočil vypínačem.

„Zhasněte!“ poručil mu major.

Poručík se podřídil.

„Půjdu na chvíli ven,“ řekl. „Dovolte mi odejít.“

Major se zvedl a svým namáhavým úkonem současně vyvolal zaúpění rozklížené stoličky i vlastních kolen trýzněných artrózou. V poslední době se mu stále častěji zdávalo, že stoupá do nekonečného kopce, podklesávají pod ním kolena a padá, ještě než si stačil ujasnit, jestli to vůbec stojí za to vyškrábat se na vrchol, kde se povalovalo několik z jeho mála kamarádů z vojenské školy, které už celá léta neviděl, starých známých ještě z dob, kdy on prováděl stokrát za rok vyšetřování kapsářů, zatímco oni si to uměli zařídit a dostali se v krátké době do okruhu přímých spolupracovníků ministra, takže se s nimi vídal jen na poradách nebo na instruktážích.

Svítilo jasné, ale studené slunce a poručík plně využíval příležitosti, aby nastavil jeho vlahým paprskům svou bílou hladkou tvář pubertálního jinocha. Opíral se o dřevěný sloup verandy a nemohl se nabažit ranního světla. Když se na verandě objevil major, vyvolal ve vytáhlém mladíkovi nepostřehnutelný reflex, pocházející ze základu vojácké pečlivosti.

„Dnes je hezky,“ řekl major, ale z jeho tváře nemizel skleslý a ospalý výraz, s nímž přivítal úsvit na kraji města v bezprostřední blízkosti mrtvého muže, což už nejmíň deset let neprožil. Jeho výrok proto moc srdečně nevyzněl. Kdyby řekl týmž tónem: to nám tak ještě scházelo, bylo by to stejně přesvědčivé. Jak ale vyšel na slunce, několikrát zamrkal a hned se zase stáhl do stínu.

„Říkáte tedy, že jste všechno prohledal?“ zeptal se.

Poručík vypjal bojovně prsa.

„Vynaložil jsem veškeré úsilí.“

„Určitě jste je vynaložil,“ opakoval po něm bezmyšlenkovitě major. „Co je to za člověka, ten Foca?“ vzpomněl si najednou.

„Upřímně řečeno, není mi moc jasný. Řada věcí si u něho odporuje. Myslím, že mu nechyběly peníze, ale taky myslím, že dřív byl na tom ještě líp. Možná že se chtěl někam přestěhovat, a jak to pořád odkládal, nechal nakonec pokoj v takovém stavu, v jakém jsme ho našli.“

„A co jinak?“ vyptával se major.

„Dalo by se říct, že je horlivý cestovatel. Celé své jmění vozil v kufru.“

„A kde je ten kufr?“

„Jeho bytná říká, že je to velice jemný člověk, opravdový pán. Vždycky má vázanku, čistou košili. A je úslužný. Bytná se neplete. Pamatuje ještě lepší časy. Dovede rozlišit otrhance od starého mládence plného ušlechtilosti.“

„Přiveďte ji sem!“

Když major osaměl, povzdychl si a potom se mu rozjasnila tvář. Vešel do předsíně, apaticky se rozhlédl kolem sebe, vytáhl z náprsní kapsy zmuchlaný kapesník a opatrně stiskl kliku od koupelny. Potom rozsvítil a zůstal stát na prahu. Na poličce nad umyvadlem byly pečlivě vyrovnány: štětka na holení, holicí strojek, několik lahviček kolínské, olej na vlasy, sklenička s kartáčkem na zuby a s dvěma pastami, hřeben a krabička pudru. Ten Foca musel být parádník! Major si přičichl k pudru a odporem svraštil obočí. Zhasl a vycouval zase do předsíně. Na chvíli se nerozhodně zastavil a potom zamířil do pokoje. Týmž kapesníkem zvedl sluchátko telefonu a zavolal prokurátorovi.

„Ano, milánku,“ vítal ho hlas v aparátu.

„To jsem já,“ řekl major. „Čekám na ten papír. Jsem tu zatím takříkajíc host. Podnájemník tady samozřejmě není, ale jinak je všechno v pořádku. Bez povolení k prohlídce nemůžeme začít.“

„Nedělej si starosti, milánku, je na cestě,“ ujišťoval ho hlas.

„Tak je to v pořádku,“ vypravil ze sebe vyčerpaně major.

„Máte nějaké obtíže?“

„Nemáme. Dotyčná osoba není doma. Budu tě průběžně informovat.“

„Buď tak hodný, milánku. Dobře víš, jak to teď u nás vypadá. A ještě navíc…“

Major ho už neposlouchal. Držel sluchátko kus od ucha a zase se rozhlížel po pokoji. Když mu hlas přál hodně štěstí, něco nesrozumitelného zabručel. Nadechl se, ale s výdechem vzduchu nespěchal. Vyšel z pokoje a zastihl poručíka, jak se opaluje na slunci.

„Blíží se jaro,“ řekl s naprostou jistotou poručík.

„Co je s tou ženskou?“

Poručík se usmál.

„Upravuje se.“ A zase se usmál. Byl to výraz bezstarostného mladíka. Co mu chybělo! Měl slušný průměr na vysvědčení, garsoniéru, samé nové šaty a vytoužené zaměstnání. A k tomu chuť k jídlu a dobrý spánek.

Bytná se objevila za malou chvíli. A to v celé své kráse. Měla na sobě šaty, které jí musely náramně padnout, když jí bylo čtyřicet, a teď měla o dvacet kilo víc. Tenké šaty vhodné k procházkám za pěkného počasí. Vyplácala na sebe spoustu líčidel, a aby byl její půvab dokonalý, nenasadila si brýle. Pudr a rtěnka, jemně rozetřená na lících, jí vyplnily suché vrásky, které brázdily celý obličej. Konečný výsledek byl zvláštní: na tváři se jí rýsovala síť hlubokých čar rozvětvených do všech směrů. Od brýlí měla navíc vytlačenou rýhu pod očima, zanesenou teď líčidly. Staré paní se bezděčně pohybovala ústa s tlustou vrstvou rtěnky a silně připomínala třesoucí se želatinu.

Poručík zmizel v pokojíčkách vzadu na dvoře a vrátil se s židlí.

„Na slunce,“ zaprosila tiše stará paní.

S tlumeným heknutím si sedla a koketně si položila na kolena kabelku z černých korálků. Protože jich už hodně chybělo, snažila se zakrýt dlaněmi holá místa. Na rukou měla bílé rukavičky.

Major se na ni fascinovaně díval. Poklesla mu ramena a oči mu lezly z důlků. V takové chvíli by mohl těžko stát modelem pro obraz znázorňující rozjímavou rozumovou schopnost. Nejistě, apaticky a obtížně složil větu:

„Chtěli jsme si trochu promluvit s panem Fokou.“

„Aha,“ řekla žena a na chvíli odložila svůj vznešený výraz, který si předtím nasadila.

„Foca! Jak se jmenuje dál?“

„Foca,“ mávla lhostejně rukou. „Mně to stačí.“

Zdálo se, že major poněkud ožil.

„To znamená, že celé jméno neznáte.“

„To se rozumí, že neznám, vážený pane. Kdopak by měl čas na takové malichernosti? Stačí, když se člověku podívám jednou do očí, a vím vše.“

Major sklopil oči.

„Dává nám činži předem, platí za světlo a za odpadky,“ rozpovídala se stařenka. „Můj muž, drahý pane, je upoután na lůžko. Váš mladý kolega vám to jistě říkal. A jsou týdny, kdy ani já nemůžu opustit lože.“

„Říkal mi to,“ odtušil major. „Jaké má zaměstnání ten váš podnájemník?“

„Jo, to nevím,“ řekla žena. „Ale nikdy neodejde z domu, dokud nám nepřinese mlíko. Nevím, co bysme si bez něho počali. Nemusím vám říkat, že dřív jsme na tom tak špatně nebyli. Bohužel, ale nemáme děti. Bez dětí, drahý pane, je to moc zlé.“

„Moc zlé,“ souhlasil major.

Poručík jí pomáhal:

„Ale dnes zapomněl. Dnes vám mlíko nepřinesl.“ Stařenka okamžitě ztratila svou živost.

„To je pravda. A já jít pro mlíko nemůžu. Zmáhá mě hned únava. Už i teď mě zmáhá.“

„Už se to někdy stalo?“

Stařenka nepochopila, na co se jí ptá.

„Už se někdy stalo, že vás nechal bez mlíka?“

„Božínku, pan Foca je velice vychovaný člověk.“

A usmála se. Vlastně pokusila se usmát. Neklidně se jí chvěly rty.

„Moc vám za všechno děkujeme,“ řekl dojatě poručík. „Doprovodím vás, mám totiž jednu prosbu, potřeboval bych vaši domovní knihu. Musí tam být jeho jméno.“

Stará paní zase mávla pravou rukou. Mohl to být tik, který mohl znamenat gesto odmítající všechny nepříjemné povinnosti, jež přinášela poslední léta života. Vyčerpaně zavřela oči a bezbranně ze sebe vypravila několik slov, která z jejího hlediska objasňovala vše:

„Vždyť jsem vám všechno vysvětlila. O všechny tyto věci se staral pan Foca.“

Zvuk přijíždějícího auta se přičinil o to, že zvedla hlavu. „To bude asi on.“

„Myslím, že ne,“ pochyboval tiše major.

Z auta vyskočili čtyři muži. Jeden z nich zamířil k majorovi, pozdravil, zkušeně odjistil uzávěry aktovky, která byla pobitá hřeby a obrněná jako anglická banka, a vytáhl obálku.

„Od soudruha prokurátora.“

„Dobrá,“ zabručel major. „Máte ještě něco?“

„Víc nic. Máte zavolat na oddělení.“

Major ho zpražil pohledem.

„Mám zavolat na oddělení. To je podle vás nic?“ Operativní skupina, uctivě udržující dvoumetrový odstup, sledovala výjev bez sebemenšího vzrušení.

„Pusťte se do práce, hoši,“ řekl tiše major. „Otisky, fotodokumentace. Pozor na písemnosti! Ten muž tu bydlí už rok, ale nechce, aby se o něm vědělo. Chová se nenápadně.“ Z auta na ulici se ozvalo bláznivé troubení klaksonu. Major se zlostně ohlédl tím směrem a kývl na poručíka, aby zjistil, co se tam děje. Jeden z příchozích využil šéfovy nerozhodnosti a vyptával se svého kolegy:

„Co mu říkáš? Vypadá špatně. Hůř než jindy.“

„Radši se mu vyhnout,“ prohlásil zkušeně tázaný. „Měl dnes v noci zabíračku. Přijdem si prý na svý. Našli mrtvolu spálenou úplně na uhel.“

Nestačil vypovědět všechno, co věděl, protože major se zase ujal slova:

„Proveďte celkové ohledání. Otisky, stopy, všechno. Pečlivě prohledejte všechny zásuvky. Možná že najdeme, co potřebujeme, možná že se budeme namáhat zbytečně. Poohlédněte se po fotografiích a dokladech, prostě po všem, co by nám o tom muži mohlo něco říct. Ale víte jak, hoši? Jak jste si ještě nikdy nepočínali. Musíme po sobě nechat pořádek. Aby to tu vypadalo, jako bychom tu vůbec nebyli.“

Postupně si změřil jednoho po druhém.

„Kde je ten břicháč?“

„Poslušně hlásím, vyvolává. Filmy, které udělal v noci.“ Major zavrtěl rozladěně hlavou a křikl na řidiče:

„Ať přijede fotograf! Okamžitě! A se svým nářadím! Jak si to představuje krucinál fagot, copak máme čas hrát si s nováčky?“

Otočil se k chlapci obtíženému fotoaparáty a osopil se na něho:

„Nebudem pořizovat žádné rodinné fotografie. Zmiz odtud!“

Hluboce dotčený mladík se v zajetí všech možných brašen a jejich řemenů pokusil o pozdrav.

Major vešel do domu a trpělivě udílel rady svým lidem. Najednou vypadal, jako by se probudil z hlubokého spánku.

„V koupelně dávejte dobrý pozor. Chci vědět, jakou měl barvu vlasů. Zacházejte opatrně s holicím strojkem. Zjišťujte, chlapci, stopu po stopě. Ať víme, jak ten Foca vypadal. Jakou měl postavu, číslo bot, kartáče na šaty, účty, stvrzenky, peníze… Rád bych věděl, jestli sem za ním chodily ženské a kdo mu pral tak pečlivě prádlo. Pusťte se s chutí do toho, chlapci, ať to máme rychle z krku!“

Vyšel z pokoje, rychle urazil vzdálenost od domu k brance, otevřel zadní dveře druhého vozu a s funěním se uvelebil na sedadle. Auto se naklonilo. Poručík pozoroval zpovzdálí všechny jeho úkony, sebral odvahu a zamířil k vozu. Sedl si na přední sedadlo a jaksi nerozhodně řekl: „Promluvil bych si s listonošem. Listonoš, aspoň u nás v ulici, ví o všem, kde se co šustne. Ví, kdo s kým, kdo má co za lubem, prostě všechno. Pak bych se ještě poptal u sousedů. Jen tak, abych se dověděl z ústního podání, jak vypadá.“ „Proč jste šel k policii, Vasile Popescu?“ zeptal se místo odpovědi major.

„Dělal jsem práva. Když jsem skončil, zeptali se mě, jestli by mě nezajímala kriminalistika.“

„A co vy na to?“

„Řekl jsem, že nijak zvlášť. Ale pak jsem si to rozmyslel.“

„Učil jste se dobře?“

„Dobře, moc dobře. Předtím jsem uvažoval, že půjdu na řemeslo. Viděl jsem se, jak stojím u stroje, ovládám páky a knoflíky a nejsem nucen vrtat se někomu ve svědomí.“ „Ale přesto se vrtáte rád.“

„Moc hrdý na to nejsem. Vždycky jsem měl u každého případu jenom opletačky. Jednou v tom byla holka, podruhé něco jiného. Zavázal jsem se, že pro někoho něco udělám s přesvědčením, že už se dotyčná osoba nemůže dočkat, až jí pomůžu, a nakonec jsem zplakal nad výdělkem. Však to znáte sám z vlastní zkušenosti.“

„Znám,“ povzdychl si major. „Běžte za tím listonošem.“ Poručík pozdravil a přibouchl dvířka vozu.

Major mu odpověděl na pozdrav a usnul.

6

Vasile Popescu prozkoumal okolní ulice zcela bez výsledku. Požádal řidiče, který jel téměř krokem, aby se rozhlížel taky, ale po listonoši nebylo nikde ani památky. Teprve o hodně později, kdy už pomalu ztráceli naději, zahlédli jeho vybledlou uniformu na zahradě typické předměstské putyky. Seděl u stolu, na odřené a popraskané desce před sebou nedopitý půllitr. Aby mu nic nechybělo k pohodlí, vyhrnul si nohavice kalhot až ke kolenům. Filozoficky pozoroval opadávající pěnu, a co chvíli se škrábal na noze. V provádění tohoto úkonu se zračila jak zkušenost, tak vášeň.

Auto zastavilo na krok od něho, poručík vystoupil a značně úředně mu strčil pod nos svůj nový průkaz.

„Ano prosím,“ řekl doručovatel, aniž mu věnoval pozornost. Dalo by se říci, že měl co dělat den co den s uspěchanými poručíky, připravenými ohánět se při každé příležitosti průkazem. Listonošovy nohy s chlupy sedřenými od kalhot až po kůži vypadaly jako staré kmeny vinné révy. Z obou bérců mu vystupovaly zauzlené žíly, připomínající spleť lanoví.

„Devětadvacet let mám odsloužíno,“ přiznal se zvláštním uspokojením listonoš a pohladil si své staré nohy. „Jen si to spočítejte a uvidíte, co se našlapaly. Deset hodin denně, co jsem židli neviděl ani okem. Když někomu vysvětluju, jářku, že mi většinou nevyjde čas ani na to pivo, jak to dělá každej, nemůže to pochopit.“

Svlažil si hrdlo pořádným hltem a důstojně převedl hovor jinam. Co by tak mohl pochopit takový růžolící holobrádek s autem u chodníku z historie jeho života?

„Prosím, pomůžeme teda Veřejné bezpečnosti.“

„Už jste to někdy dělal?“

Listonoš naznačil gesto, které mohlo znamenat cokoli. „Přijde na to.“

„V ulici Bratří opatrovníků číslo deset bydlí jistý pan Foca,“ řekl poručík.

„Jo chcete říct u pana profesora!“

„Ano. V pokoji do ulice.“

„Toho znám,“ byl hned doma listonoš. „Párkrát jsem ho viděl. Vždycky jsem si říkal, co asi dělá. Takoví jako on nevypadají, že by chodili do práce.“

„Mluvil jste s ním někdy?“

Muž zavrtěl hlavou a netajil se svým pohrdáním:

„S takovejma se já nebavím. Ten nedostane dopis, jak je rok dlouhej. O čem bysme mluvili?“

„Asi nikoho nemá,“ namítl poručík.

„Kdo ví… Já jsem jen řek, že nedostává dopisy. Viděl jsem ho přicházet, viděl jsem ho odcházet. Vždycky má kabát, kravatu, klobouk. Je takovej staromódní.“

„Znamená to, že už je postarší?“

„Kdepak postarší! Jestli je mu padesát! Nebo možná ještě míň. Když se chlap oholí a hodí se do parády, těžko se odhadne, kolik má na zádech křížků. Řekněme čtyřicet osm. Tři roky sem, tři roky tam, na tom nesejde.“

„Mohl byste mi ho popsat?“

„Poznal bych ho, ale s tím popsáním…“ odmlčel se listonoš a chamtivě vyždímal z půllitru poslední kapku piva. „To je těžký. Řek bych, že je jako každej jinej.“ „Nemluvil jste někdy s někým o něm?“

„A s kýmpak?“ zeptal se s upřímným údivem, až uraženě listonoš.

„To je jedno, třeba se sousedy.“

„To mě teda neznáte. Devětadvacet let chodím sbrašnou tady po těch ulicích. Vím toho hodně, to se nedá popřít, ale nikomu se nepletu do života.“

„Neříkal jsem, že se pletete,“ chlácholil ho Vasile Popescu. „Bavíte se s nimi. O všem možném, třeba co dělá ten nebo co říká onen.“

„To by tak scházelo! Jeden něco šplechtne a má z toho nadarmo polízanici.“ Listonoš zvedl půllitr, ale nevydoloval z něj už ani kapku. „Když si pan Foca umanul, abych viděl jen jeho kravatu a klobouk, nic jinýho jsem neviděl. Potrpí si na čistotu, moc řečí nenadělá a nemá kamarády. Přijde, odejde, stará se o svý. To je jeho věc. A jestli je to jinak, jak já to můžu vědět?“

„Musíte nám pomoct,“ řekl netrpělivě poručík. „Je to dokonce vaše občanská povinnost. Jste jedním z mála, kdo toho Foku zná. Aspoň prozatím. Později se objeví další. Soudruh Foca se už podle všeho doma neukáže. Máme důvodné podezření, že to s ním špatně dopadlo.“

„Rozumím,“ odtušil listonoš a přitáhl si k sobě brašnu. „Jestli si na něco vzpomenu, dám vám vědět. Na koho se mám obrátit?“

„Jsem poručík Vasile Popescu. Zavoláte na centrálu a ta vás spojí.“

„Kdysi jsem znal od vás jednoho kapitána,“ řekl listonoš a elegantně odsunul uniformovaného dlouhána na druhou kolej. „Měl na starost taky takový věci. Nějakej Ionescu, jestli to bylo jeho pravý jméno. Ten dovedl akorát řvát a oči měl přitom jako kola od vozu. Když se mně něco zeptal a vyvalil na mě ty svý oči, dala se do mě úplně zima a bejval bych si hlavu rozlámal, jen abych ho viděl spokojenýho. Vlastně zima ne, bylo to něco jinýho. Jednomu byla skoro hanba, že se dějou takový sviňárny. Ten Ionescu, ten jo, ten si dovedl jednoho podat.“

„Už je major,“ zarazil mu řeč popuzený poručík.

Uvažoval, aniž věděl dost dobře proč, kolik si takový listonoš s brašnou asi vydělá. Díval se za ním, jak se vzdaluje takovým kolébavým, zdánlivě neúsporným krokem a se sraženým pravým ramenem, jak se mu do něj celý život zařezával řemen kožené brašny. Jeden půllitr po ránu, dvě tři slova u každých dveří, drobné události, kterých měl plnou hlavu a které hned tak někomu nesvěřil, to bylo zhruba vše, co naplňovalo jeho život.

Řekl řidiči, že může odstartovat. Vtom se listonoš zastavil a zamával na ně, aby zajeli k chodníku.

„Na něco jsem si vzpomněl,“ řekl. „Ale myslím, že to není nic důležitýho. Včera se mě na toho Foku někdo ptal. Asi někdo od vás.“

„Sedněte si do auta,“ vybídl ho poručík. „To nebyl nikdo od nás.“

Listonoš poděkoval, že si sednout nemůže. A pokud jde o toho člověka, o nic nešlo. Chtěl jen vědět, v kolik asi chodívá Foca domů. Prej ho hledal, ale nezastihl ho.

„A co jste mu na to řekl?“

„Co jsem mu mohl říct? Že nevím. Možná že navečer, jářku, možná že pozdějc. Já mám po fajruntě kolem páté. Co se děje pak, to se mě netýká.“

„Jak vypadal?“

„Jo tak to už je lehčí. Má toho k vidění dost. Ale neberte zas moje řeči jako evangelium. Vyměnil jsem s ním jen pár slov. Určitě to bude nějakej pan profesor. Vysokej je jako vy. A celej shrbenej. Kdo jinej než profesor. Má bílý vlasy, ale chodí s nepokrytou hlavou. Podle mě by měl nosit klobouk. Může mu bejt tak padesát. Jo, a abych nezapomněl, měl kouřový brejle. Však víte jaký. A byl bledej jak stěna. Asi je marod. Kdo ví…“

„Nevzpomenete si ještě na něco?“

„Když šel, vypadalo to, jako by hopsal. Asi takhle…“ řekl listonoš a předvedl několik kroků, při kterých zvedal vysoko paty.

„Je vidět, že jste si ho prohlédl jaksepatří.“

„Ale kdepak,“ vyvracel mu to otcovsky listonoš, „to já si prohlížím každýho. Nevím, co bych dělal, kdybych neměl oči.“

„Natož kdybyste neměl nohy!“ dodal moudře Vasile Popescu. „Kam se na ně hrabe ocel!“

Lichotka listonoše překvapila. Vrhl pohled na své nohy a spokojen tím, co vidí, vykročil, aby pokračoval ve své pochůzce.

7

Nováček cvakal spouští, div se horlivostí nepřetrhl. Blesk vždycky na zlomek vteřiny téměř nestoudně odhalil všechny detaily pokoje, aby se vzápětí ponořil do tmy ještě hlubší. Rozsvítili ubohou lampu u stropu a potom o něco přátelštější lampičku na nočním stolku, ale že by se při tomto světle dalo kloudně pracovat, o tom nemohlo být ani řeči. Byli by udělali nejmoudřeji, kdyby strhli z oken papíry spálené od slunce, ale nikdo se neodhodlal požádat majora, aby jim to povolil. Major se tu objevil okamžitě po tom, co jeden z operativní skupiny oznámil, že major usnul. Zmocnil se rozvrzané stoličky uprostřed pokoje a hnul kostrou, jen když ho jeho podřízení téměř šeptem zavolali, aby si šel prohlédnout nějakou zásuvku. Z jeho zarytého mlčení, na něž mohli být ostatně už zvyklí za ta léta, co s ním většina z nich pracovala, na ně padala tíseň, ale je zase pravda, že jim šla o to rychleji práce od ruky.

V pokoji se udělalo už naprosto nedýchatelné, když se po probírce hromady papíru zjistilo, že pohřešovaný muž se nejmenoval Foca, ale jinak.

„Úplně banální jméno,“ prohlásil někdo tónem, jako by učinil bůhvíjaký objev. „Jmenuje se Ionescu. Banálnější jméno už mít nemůže!“

Major na to unaveně sklopil oči.

Mezi košilemi se objevil balíček peněz. Hodně stovek a nějaké drobné. Byla jich pěkná hromádka. Ve staré náprsní tašce z koženky bylo uloženo několik fotografií a na všech se opakovala táž skupina přátel na nějakém výletě v horách. Bylo jich devět: čtyři muži a pět žen, působící docela přirozeně a bezprostředně. Ženy měly na sobě sukně, které se nosily tak před desíti patnácti lety. Bezstarostní lidé, lidé radující se ze života. S výjimkou jednoho. Jediný z celé té skupiny, vyzařující uvolnění, se tvářil škrobeně. Jako by to fotografování bral moc vážně. Major poslal jednoho ze svých mužů k paní domácí. Ani ho nijak nepřekvapilo, když mu po svém návratu potvrdil jeho tušení. Nebylo ostatně těžké uhodnout, že ten mořský vlk je Foca. Nebo tedy Ionescu. Shrnul fotografie a strčil je do obálky. Jestli to měly být jediné obrázky, které po sobě nechal jejich majitel, hrozilo, že se celá záležitost ještě víc zkomplikuje. Ovšem jak, to major nevěděl. Nehybně seděl na nepohodlné rozviklané stoličce a měl pocit, že si z něho někdo utahuje. Zvedl se a vyšel na dvůr.

Zamířil k pokojíkům domácích a jemně zaklepal na špinavé okno. Když se ve škvíře mezi pootevřenými dveřmi objevila stará žena, proslovil k ní řeč:

„Pan Foca… Bude asi týden nepřítomen. Možná že i déle. Dám vám svoje telefonní číslo. Je docela možné, že ho bude někdo hledat. Potřebujeme vaši pomoc. Jak se bude někdo ptát po Fokovi nebo Ioneskovi, prosím vás, zavolejte mi.“

Stařenka ho poslouchala a tvářila se uraženě.

„A co mlíko?“

Vztáhla k majorovi vyzáblou ruku a chytila ho za klopu kabátu.

„Co mlíko? A chleba?“

„Není to naše vina, madam,“ vykoktal major. Odtrhl jí zaklesnutou ruku od kabátu, odstrčil ji a řekl už o něco plynuleji: „Uvidíme, co se dá dělat.“

Zvolna zamířil na ulici k autu a vykřikl:

„Paraschivescu ke mně!“

Jeden z mužů, kteří prohrabávali příslušenství pokoje, vylítl jako střela na dvůr.

„Zůstaneš tady,“ prohlásil major. „Pošlu sem někoho, aby tě vystřídal. Kdyby zvonil telefon, zvedni ho. Zjisti, bude-li to možné, kdo volá. Nějak si už porad.“

Zabouchl dveře a zařval:

„Na oddělení!“

Vousatý řidič zaťal zuby a celou cestu mlčel. Gheorghe Ionescu ostatně okamžitě usnul. Když byli u cíle cesty, řidič opět razantně šlápl na brzdu. A následovalo, co přirozeně následovat muselo. Majorova hlava se vrhla proti přednímu sklu.

Když se major zvrátil zase do původní polohy, prohlásil: „Děláš pokroky. Příště mě odtud vyneseš na nosítkách.“ Řidič, kterému se nahrnula všechna krev do tváře, sebral odvahu a prohlásil taky:

„Já se zas bojím, když křičíte. Bojím se, že jednou pustím volant.“

„Já že křičím?“

Major se na něho díval, jako by spadl z višně.

„Říkáš, že křičím? Jak jsi na to přišel? Proč bych křičel?“ Váhavě vystupoval do schodů a polohlasem bručel: „Co to zas mají? Proč bych já křičel? Tihle noví… Člověk aby to bral pokaždé od konce. Kdo tu sakra křičí?“

Zdolal třemi kroky kancelář sekretářky, vešel do své a hluboce se nadechl. Neucítil nic zvláštního. Pro jistotu se nadechl ještě jednou.

„Sláva bohů, ještě tu nebyla,“ oddychl si.

Vystrčil hlavu ze dveří a oznámil, že nechce být rušen. Sekretářka hned poslušně vyskočila.

„Kafíčko by vám jistě udělalo dobře.“

„Neudělalo. Už jsem jedno měl,“ odpověděl pohotově. Samozřejmě žádné neměl a určitě by mu udělalo dobře, ale neměl na vybranou. Kdyby chtěl kafe, vyhlásil by tím příměří. Sekretářka by roztáhla své baculaté tváře od ucha k uchu a obdařila by ho svým nevinným úsměvem. Pak by se vrhla ke skříni, kde měla celý sklad lahviček s voňavkami. A odtrpělo by si to celé oddělení. Radši ne, uvažoval major a přejel nepřátelským pohledem monumentální křeslo, které tu na něho čekalo. Radši ne.

Vytáhl několik listů papíru a dal se do psaní. Žádal o povolení odposlechu telefonní stanice číslo dvacet sedm - čtyřicet - nula tři. „Maje na zřeteli,“ napsal major, přičemž rychle pohyboval ústy, a zarazil se. Moc toho na zřeteli mít nemohl. Zvedl oči a vrhl melancholický pohled na kliku u dveří. A měl vidění. Zdálo se mu, že do místnosti vplouvá sekretářka a nese s půvabem jí vlastním jejich příšerný podnos z umělé hmoty, ozdobený plody lidového kulturního dědictví. A na podnose trůní velký hrnek kávy. Major’ si povzdychl a stiskl knoflík jednoho ze zvonků vespod stolní desky. Prošla minuta a dveře zůstávaly zavřeny. Major si povzdychl a stiskl jiný knoflík. Dveře se jako na povel rozletěly a službu konající důstojník cvakl předpisově podpatky a ohlásil, že je plně poslušen jeho rozkazů.

„Dobrá,“ probíral se ze svého opojení major, „zavolej sekretářku!“

Nemusel se samozřejmě obtěžovat. Sekretářka už stála připravena za jeho zády. Dokázala tím kromě jiného, že všechny zvonky perfektně fungují. Major mlčel.

„Volal jste mě?“

Major stále mlčel.

„Zvonil jste, soudruhu majore?“

„Jednu kávu,“ hlesl odevzdaně. „Velkou a hořkou. Pět lžiček kávy a půl lžičky cukru.“

Sekretářce se sevřel žaludek. Zamračila se.

„Tak dobře,“ ustoupil smířlivě major. „Cukru jen čtvrt lžičky.“

Sekretářka si vyložila majorovu podmračenou dobromyslnost mnohem velkoryseji a dala si záležet na tom, aby byl její příchod triumfální. Džezva vydechovala opar silné, čerstvě upražené kávy, majolikový šálek s krásnými kresbami podle přírody zářil jako znachovělá ženská tvář a lžička vydávala veselý cinkot na každém kroku. Sekretářka přelévala lahodný mok z džezvy do šálku a život jí hned připadal krásnější. Následkem toho a na popud své duše stvořené pro jiný svět, pro svět na každém kroku stravovaný temnými vášněmi, si začala pobrukovat melodii, která byla pro tento okamžik jako dělaná. Několik not zaznělo silněji, přičemž se major zachvěl. Jinak se neprojevoval, přestože vábná vůně kávy poněkud odváděla jeho pozornost od práce, kterou se právě chystal dokončit. Hluboké vrásky na jeho čele stály v pohovu naplněném opravdovou mužností. Tak je aspoň viděla sekretářka. Její něha se zvlášť upínala k tomuto masitému čelu schopnému vyjadřovat pouze důležité myšlenky a pocity. Major zvedl oči a čelo se mu žalostně zkrabatilo. Myšlenky skrývající se za silnými lebečními kostmi byly na počet dvě: první se týkala informace připravované pro generála. Podařilo se mu vpašovat několik argumentů ke každému předkládanému návrhu, i když každý sám o sobě byl dostatečně jasný. Byla to velice nesnadná operace, protože musel velkému šéfovi vlastně přiznat, že ve skutečnosti žádný návrh nemá. Druhá myšlenka byla o něco nepříjemnější a měla za následek, že se mu jemně chvěly vrásky, silné vrásky brázdící tvář Gheorgha Ioneska, poněkud obstarožního otce sedmnáctiletého hocha, který patřil k radikálním představitelům mladé generace. K setkání s generálem, tedy dvou otců, obou ve vyšším věku, mělo dojít nejpravděpodobněji tento týden a byla to určitě jedna z nejchoulostivějších situací za jeho kriminalistické kariéry, která ho čekala. Tohle všechno však sekretářka nemohla tušit. Donekonečna prodlužovala obřad kolem podávání kávy. Kancelář se postupně zaplnila novou vůní jejích šatů, strašným parfémem, pronikavým, omamným a napovídajícím téměř všechny záhady Orientu. Major, ještě pořád pohroužený do svých myšlenek, bezděčně klouzal pohledem z majolikového šálku, který sekretářčiny baculaté ruce skoro hladily, na její tvář. Toto zaměstnání bylo zpočátku celkem nevinné, ale posléze narazilo na kámen úrazu. Ten začal všechno komplikovat, protože ležel asi tak uprostřed kluzné dráhy, přesněji řečeno v širokém úhlu, který svíral velkolepý výstřih. Zde major viděl velkou sponu, v jejímž rámečku zářilo něco jako vejce ze slonoviny. Člověk s bohatou obrazotvorností by usoudil, že vejce tvoří dokonalý rým s odvážně zaoblenými křivkami ňader soudružky sekretářky. Protože ale majorovi taková obrazotvornost chyběla, aspoň tedy v této oblasti, musel se spokojit s tím, že se rozkašlal a vyvalil oči. Záhyby na čele se mu zavinily nelibostí, náhle mu poklesly čelisti, veškerá pohoda toho okamžiku nabitá lyrickým fluidem vymizela a sekretářka pochopila, že je na čase, aby vypadla. Ve chvíli, kdy za sebou zavírala dveře, major uznal za vhodné, jak káže dobrý mrav, zvolat:

„To je k posrání: hned je slunce a hned zase není!“ Mohlo se zdát, že toto zjištění vyvolal výhled z okna. Ale nebylo tomu tak. Majorovi bylo úplně jedno, jestli se mění počasí. Setrvával pohledem na chomáčcích trávy rašících ve škvírách protější zdi a do jeho nitra mu začal proudit jakýsi klid jako dlouho očekávané dobrodiní. Uvažoval, že si jednou musí udělat čas a pořádně se zahloubat do té zdi, aby vysledoval každou její nerovnost, každou poskvrnku.

„Je to zajímavé,“ bručel major, když se vracel ke svému psacímu stolu. „Velice zajímavé.“

Vytáhl stoh bílých papírů a v rohu prvního z nich si vyzkoušel špičku svého plnicího pera. Špička narýsovala několik začátků čar v celé jejich kráse, ale když rýsovala poslední, narazila na neviditelnou překážku, vydala jakýsi krátký skřípavý zvuk a obdařila stránku sprškou modrých teček. Major se chvíli kochal pohledem na svůj výtvor, potom papír vzal, zmačkal a hodil do koše. Pohodlně se opřel o opěradlo židle a zjihle se rozhlédl po místnosti. Jeho pohled mluvil za sebe: „Jen ať se někdo odváží s něčím mi tady pohnout! Jen ať někdo zkusí přivést sem malíře!“ Gheorghe Ionescu si se zadostiučiněním představil, jaké by spustil hromobití u příležitosti eventuální očišťovací kampaně v jeho oddělení a začal si urovnávat věci na stole. To obyčejně dělával, když měl napsat něco mimořádně důležitého. Hranička bílých papírů ležela vyčítavě uprostřed stolu. Když už neměl co urovnávat, napsal na první list papíru nalevo jedničku a napravo větu: Zjištěná fakta jsou následující.

Gheorghe Ionescu se zadíval na slova, která napsal, a zabručel:

„To bych rád věděl, jaká to ksakru jsou!“

Přeškrtl tedy jedničku, podtrhl větu napravo a začal novou řádku.

1. Doma u Foky (Ioneska) v době, kdy bylo objednáno taxi, se nacházeli:

a) Foca a ještě jedna osoba;

b) Foca a více osob;

c) Foca sám;

d) Foca nebyl doma.

Četl si, co napsal, a když došel ke jménu Ionescu, zamračil se. Napsal je krasopisně jako svůj vlastní podpis. Odhodlaně je přeškrtl několika silnými čarami a nechal tam jen Foku. Uvážil, že je to tak lepší. Napsal dvojku a za ní následující věty: a) ve shořelém taxíku byl nalezen Foca; b) byla nalezena jiná osoba X. Máme tudíž osobu X?

Všechno se zdálo být v pořádku, až na to, že na dveře jeho kanceláře někdo, dokonce dost silně, zaklepal. Major napsal před další odstavec trojku a za ní přičinil i otázku: Kdo je Foca? Nabyl tím přesvědčení, že všechny další otázky musí navazovat na první, a pokračoval: Čím se zabýval? Kolik vydělával? Co dělal s penězi? Kdo ho ve městě zná?

Klepání na dveře neustávalo. Gheorghe Ionescu hlasem postrádajícím sebemenší stopu laskavosti vyzval rušitele, aby vstoupil.

„Poručík Vasile Popescu!“ ohlásil se, jak vyžadoval služební řád, příchozí.

„Všiml jsem si,“ odtušil přezíravě major.

„Ověřil jsem řidičovo prohlášení.“

„Posaďte se.“

Poručík se posadil, ale zůstal s hrdě vypjatou hrudí jako u fotografa. Majorův nevšímavý výraz ho mrzel. Major psal totiž dál: 5. Zvětšit Fokovu fotografii. Eventuálně se pokusit udělat ho o 15–20 let starším.

„Tak co?“ zeptal se Vasile Popeska, aniž k němu vzhlédl.

Poručík odhodlaně mlčel, protože neměl důvěru, že bude s patřičnou pozorností vyslechnut. Major přestal psát.

„Mluv, chlapče, poslouchám tě.“

„Řidič autodrožky mluvil s dispečinkem v jednu hodinu dvacet. Jel právě po ulici Michala Chrabrého. Cesta do ulice Bratří opatrovníků trvá asi sedm osm minut. Noční program v rádiu končí v jednu hodinu třicet. Poslední písnička, kterou vysílali, se jmenuje ,Mé srdce je stále vedle tvého srdce’ a složil ji Vasile Poalelungi. V refrénu se říká, že on jí to zpíval třikrát, a potom se několikrát po sobě opakuje la-la-la.“

Major, jako by dostal inspiraci, napsal: 6. Spojit se s podplukovníkem Mirzou z kartotéky zmizelých osob.

„Sledujete mě?“

„Samozřejmě. Píseň složil Vasile Poalelungi a obsahuje cennou informaci, že nějaké individuum běhá za nějakou ženskou a zpívá jí la-la-la.“

„Splnil jsem rozkaz,“ uzavřel dotčeně poručík.

„Dobře jste udělal. A teď mi ještě řekněte, co ví dispečer z taxislužby,“ řekl major a napsal: 7. Pošta. Seznam meziměstských hovorů.

„Na dispečinku toho moc nevědí. Taxík objednával muž. Dispečer by ale na to ruku do ohně nedal. Objednávka byla naprosto přesná. Krátká, jasná, bez jakéhokoli vysvětlování. Taxíkáři prý tu ulici dobře znají.“

„Trochu málo,“ utrousil major, aniž zvedl oči od papírů.

„Získal jsem řadu užitečných informací od listonoše.“

Major zvedl pomalu hlavu. Poručík oživeně pokračoval:

„Několikrát ho viděl a skoro vždycky kolem desáté ráno.

Odcházel z domu pozdě a vracel se večer. Dobře oblečený pán bez zvláštního znamení. Při konfrontaci by ho poznal jedině s vázankou a s kloboukem na hlavě. Byl asi samotář. Člověk bez přátel. Aspoň v sousedství žádné neměl. Víte, přesně ten druh lidí – odejde z domu, vrátí se domů.“

Major psal a pokyvoval přitom souhlasně hlavou: 8. Kde je kufr? Byl vůbec nějaký kufr?

„Co tomu říkáte?“ zeptal se poručík.

„Prosím?“

„Všechno se shoduje. Totiž chci říct, že jeho pokoj se shoduje s tím, jak ho popsal listonoš.“

„Možná,“ souhlasil major. „Ale je toho málo. Máte ještě něco?“

A jak se dalo čekat, hned měl pohotově další otázku: 9. Co ví listonoš?

„Sledujete mě?“ zeptal se poručík, aby měl jistotu. „Myslím, že by si to zasloužilo vaši pozornost. Listonoš si totiž vzpomněl, že ho den předtím zastavil nějaký cizí muž. Vyptával se ho, co dělá ve dne nájemník z čísla deset. Chtěl vědět, v kolik hodin odchází z domu a v kolik se vrací.“

Major zase pozvedl oči. Dal se z nich vyčíst náznak zvědavosti.

„Vystydne vám káva,“ poznamenal uspokojen poručík. Usoudil, že si tuto osobní poznámku může dovolit.

„Káva…“

Major opatrně usrkl. Byla studená. Odhodlaně zvedl šálek a vlil si jeho obsah do úst jako do trychtýře. Zalkl se, rozkašlal se a vyvalil oči. Podívaná, jaká se hned tak nenaskytne. Poručík vyskočil.

„Posad se,“ vybídl ho sípavým hlasem major. „Kdo se ptal na Foku?“

„Asi padesátiletý muž s bílými vlasy a kouřovými brýlemi. Listonoš říkal, že mu připadal jako profesor.“

„Profesor čeho?“

Poručík hned neodpověděl. Major napsal desítku a nerušeně pokračoval: Jaký význam by mohl mít výbuch? Byl to určitě výbuch! Šlo o určitý druh akce? Byla vyvolaná nebo k ní došlo náhodou?

„Měl byste mi věnovat pozornost.“

„To je jasné. Někdo se zajímal o Foku. Budeme mu říkat radši Foca. Vyslovuje se mi to jaksi líp. Ten někdo vypadá jako profesor. A možná že je opravdu profesor. Tihle listonoši se vyznají.“

„Říkal, že vás zná.“

„Kdo?“

„Listonoš.“

„Aha! To je možné. Svět je malý. Takže profesor…“ „Ano, a má nenapodobitelnou chůzi. Na tu člověk hned tak nezapomene. Chodí trochu předkloněn a jako by hopsal. Přesně tak, jak říkám.“

„To je asi to jediné, poručíku. Protože toho nepřesného je spousta. Kdo by nám třeba mohl popsat, jak ten Foca skutečně vypadal? Potrpěl si na oblečení, že ano? Zářil čistotou. Působil rozvážně. Nedostával dopisy, nesbíral fotografie. Ale dopřával si vodky, pepře, papriky i jiných lahůdek. Byl hodný, rezervovaný a dojemně se staral o dva staré lidi. Když se však přestěhoval do města, zapomněl si vyřídit patřičné formality a patrně dobře věděl, proč choval u sebe domovní knihu. Byl to muž z lepší společnosti, muž z dřívějších časů. Nechával každého na pokoji a každý ho znal s kloboukem na hlavě a s vázankou uvázanou pod krkem. Měl jen jeden hloupý zvyk: často se stěhoval. Nebo ho možná nutilo zaměstnání, aby se stěhoval. A aby cestoval. Byl to cestovatel, ale bez kufrů. Kdo by zabíjel takového člověka? A proč? Vypadá to spíš na pronásledování. Tedy chci říct, jako by toho Foku někdo pronásledoval. Čím se živil? Jak jsme viděli, peníze měl. Kde je bral?“ „Spousta otázek čeká na odpověď. Prošlo teprve několik hodin.“

„Dvanáct, pokud vezmeme v potaz jednu v noci. Nebo chcete začít od dvou hodin čtrnácti minut? Máte nějaký jiný nápad?“

„Jestli uvažujete o hodině, kdy ten člověk zemřel, myslím, že bychom měli ještě počkat. Doktor ji jistě určí přesně.“

Major okamžitě připsal číslo 11. Udělal za ním tečku a připojil otázku: Co říká doktor? 12) Co říká znalecký posudek po prohlídce auta? 13) Zpráva operativní skupiny.

14) Pohovor s Ionem. 15) Možná že měl povolení k přechodnému pobytu. Ověřit na příslušném okrsku Veřejné bezpečnosti.

Poručík si kladl otázky nahlas. Major písemně. Výborně si rozuměli. Major měl za malou chvíli popsanou celou stránku. Vyšlo mu celkem pětadvacet bodů. Přečetl si je a na několika místech provedl opravu. Přehodil otázku číslo devět na místo otázky číslo sedm. Změnil pořadí druhé, třetí a čtvrté otázky a několik samostatných otázek zařadil jako podbody. Přehazování otázek mu zabralo dost času. Stránka začala očividně černat a těžko by se našel vytrvalec, kterému by se podařilo vystopovat ve spleti různých značek, šipek, vpisů a škrtů to, co platí. Když uznal, že dosáhl uspokojivého výsledku, vzal papír do ruky a znalecky si ho prohlížel přimhouřenýma očima. Vasile Popescu řekl zhruba všechno, co chtěl říct, a sledoval teď pozorně každý jeho pohyb.

„A co z toho vyplývá?“ zeptal se ho major, hlučně zmuchlal list papíru, do něhož vložil celou svou duši, a hodil ho do koše.

„Vyplývá z toho,“ hned si sám odpověděl, „že musíte probrat celou ulici. Snažte se vypátrat co nejvíc, i když pochybuji, že na něco přijdete.“

„Třeba budu mít štěstí,“ spěchal mu na pomoc poručík.

Jako nováček nemohl doufat, že udělá díru do světa. Mohl získat výpověď nějakého svědka, dovědět se nějakou užitečnou drobnost a provést běžnou kancelářskou práci. Šlo mu na nervy, že je major nerozhodný, že má ve zvyku opakovat své výroky a že své pokyny pronáší nepříjemným tónem. Říkal si, že než budou hotovy znalecké posudky, udělá nejlíp, když si promluví se sousedy. Dost si od toho sliboval. Pokládá to za konkrétní činnost, chlapskou práci. Chtěl se do toho pořádně obout. Zahleděl se shovívavě na šéfovu měkkou ruku a na jeho pokleslá ramena.

„Něco tu neklape,“ uvažoval poručík. „V určitém věku by měl mít člověk právo v devět večer zhasnout a vlízt si do postele. Není to nic, za co by se měl stydět. Jednou se skončit musí. Co je na tom? Takový už je život!“

„To je život, Popescu, to je život!“ ozval se jako ozvěna major.

Poručíka polil pot.

„Vzpomněl jsem si na našeho doktora,“ řekl na vysvětlenou major a upřeně se na něho podíval. „Ten je schopen nechat nás čekat třeba celý týden. Je to podivín.“

Poručík si ulehčeně oddechl.

„Mohu odejít?“

„Ano. A jestli na něco přijdete, zavolejte mi domů. Kvůli nějaké prkotině mě neobtěžujte, to je samozřejmé.“

„To je samozřejmé,“ odtušil už zase sebejistě dlouhán.

„To je samozřejmé…“ opakovala ozvěna.

Zdálo se, že je to majorův hlas, ale nebylo to tak jisté. Jeho ústa zůstala nehybná.

8

Lékař zamáčkl cigaretu o žebro ústředního topení s tak zaujatým výrazem ve tváři, jako by tímto úkonem zahajoval nesmírně důležitou vědeckou práci. Podle počtu černých skvrn na starém tělese s baculatými žebry a podle množství oharků poházených všude kolem bylo vidět, že prošel stadiem počátečních příprav a stojí na prahu brilantních závěrů. Když uklízečka otevřela ráno dveře laboratoře a do tváře ji uhodil dusivý pach zpopelněného laciného tabáku, došla pokaždé k jednomu jedinému závěru:

„Takovej svinčík, to svět neviděl! A to si říkají vzdělaný lidi!“

Soudní lékař pochopitelně neznal názor uklízečky, ale na věci by se nic nezměnilo, i kdyby se k němu donesl. Za pětadvacet let, co kolem sebe zanechával den co den zbytky tří balíčků cigaret, si vypěstoval odpor ke všem radám udělovaným v tomto ohledu. A jen co je pravda, lidé radami nešetřili. Zamáčkl tedy cigaretu vykouřenou až po filtr a mechanicky vedl ruku k náprsní kapse u košile. Vytáhl z ní poloprázdný zmuchlaný balíček. Stejnými mechanickými pohyby si zapálil další cigaretu, vyfoukl první obláček kouře a zadíval se přivřenýma očima pobaveně k obzoru. Těžko říci, co tam viděl, ale něco tam být muselo. Zatvrzele se díval do jednoho bodu. Potom přistoupil ke stolu zavalenému papíry. Zvedl sluchátko telefonu a vytočil číslo:

„Telefonistka číslo dvě,“ ozval se zpěvavě dívčí hlásek.

„Majora Ioneska,“ řekl úsečně doktor.

„Prosím,“ odtušila dívka se stínem pochybnosti v hlase, „ale nevím, jestli bude ještě na oddělení. Je půl Šesté.“

„Tak to zkuste,“ souhlasil doktor a podíval se bezděčně na hodinky.

„Máte spojení.“

Telefon zvonil do prázdna. Doktor čekal. Vypadalo to, že je ochoten čekat tak dlouho, dokud se major neztvární třeba z nicoty. A stal se zázrak.

„Ionescu,“ ozval se nabručený hlas.

„Buďte zdráv,“ spustil žoviálně doktor a zamáčkl sotva začatou cigaretu o nohu stolu. „Byl bych dal krk, že vás zastihnu v plné práci.“

„Chvilku a prohrál byste. V šest mám totiž schůzi.“

„Měl jste čas se najíst?“

„Leda starou bačkoru. Byl jsem právě na odchodu.“

„Jde asi o něco důležitého.“

„Podívejte se, doktore, já nemám náladu. Jestli mi chcete něco říct, poslouchám vás.“

Major si mohl tuto poznámku odpustit, protože každému by bylo jasné, že v příštím okamžiku vybuchne. Každému kromě soudního lékaře, který si vedl svou, jako by se nechumelilo.

„Co je to za schůzi?“

Ve sluchátku se ozval zrychlený dech předpovídající, že se bude něco dít. Major však klidně odpověděl:

„Má se projednávat nějaká kulturní činnost. Souvisí to s tím kulturním domem, co se má otvírat. Nikdo mi nic přesného neřekl.“

„Možná že mají místo v tanečním souboru,“ poznamenal škodolibě doktor.

„Na takové věci jsou experti. Já bych hned vzal taneční soubor na nějakou dobu. Někdo by zatím mohl vyřešit ten můj případ.“

„Něco k tomu už mám,“ řekl konečně soudní lékař. „Další budu mít až zítra.“

„Tak ven s tím!“

„Pamatujete si, co jsem říkal dnes v noci?“

„Vypadá to tak.“

„Říkal jsem, že si dal na své práci záležet. Ten pachatel totiž. Zvenku si to naaranžoval krásně. Spáleniny čtvrtého stupně. Kdyby mu sundal i boty, mohl bych se jít klouzat.“

„Ale nesundal mu je.“

„Naštěstí ne. Víme tedy následující: je to mrtvola muže vysokého metr sedmdesát čtyři až šest. Naposledy jedl mezi jedenáctou a dvanáctou. Přesněji řečeno, pořádně se nacpal. Dal si šunku, ryby, salám a tyto dobroty pak spláchl vodkou, takovou porcí, že by to porazilo vola. Měl plný žaludek. Podle večeře by se dalo soudit, že muž se připravoval na dlouhou směnu. Nebo byl pořádně vyhladovělý. Posloucháte mě?“

„Jistě, jistě,“ rychle přisvědčoval major. „Velice pozorně. Jak byl starý?“

„Asi osmačtyřicet. Zuby v žalostném stavu. Alkoholik. Prolezlý revmatismem jako kriminálník odsouzený k práci v solných dolech. Organismus předčasně zestárlý. Řekl bych, že je uštvaný. Zítra vám sdělím další podrobnosti.“ „Děkuji,“ řekl mrzutě major.

„To nestačí.“

„Co?“

„Řezal jsem a krájel, div jsem duši nevypustil. Poděkujte mi ještě jednou.“

„Dobrá. Děkuji vám ještě jednou. A zítra na shledanou!“ „Počkejte chvilku, na něco jsem Zapomněl.“ „Nezapomněl jste, doktore. Mluvil jste o botách a najednou jste obrátil stránku.“

„To je možné,“ přiznal naivně doktor. „Boty trochu ochránily chodidla. Přesně ještě nevím, ale ten člověk si snad celé měsíce nemyl nohy. Zatím je to jen můj dojem. Vedle spáleniny je i nějaká špína. Nevím, jestli mi rozumíte.“ Major neodpověděl. Doktor byl zvyklý na způsob jeho chování a čekal. Když se mu zdálo, že už čeká dost dlouho, zeptal se:

„Ještě jste u telefonu?“

„Ano,“ zašeptal major jakoby přemožený smutkem. „Je to velice zajímavé, doktore, všechno. Úplně všechno. A co dál?“

„To pro dnešek stačí.“

„Máte pravdu,“ souhlasil major a zavěsil.

Lékař nespokojeně pozoroval sluchátko, z něhož vycházel cvakot a praskot, pokrčil rameny a zapálil si. Cestou ke dveřím si vzal trenčkot, osaměle visící na věšáku, plném zákrutů a volut, začal si pohvizdovat, cigaretu mezi zuby, což znělo spíš jako syčení, a vyšel z budovy.

Zdálo se, že sleduje přesný cíl, jak seběhl po schodech okázalého mramorového schodiště před Ústavem. Stejně tak rozhodně odbočil do první ulice vpravo, ale jak se vmísil do davu proudícího po bulváru, zpomalil krok a po chvíli se skoro zastavil. Padajícím soumrakem se rozzářily světelné reklamy na střeše jednoho obchodu. Prošel kolem výkladu, kde byla vystavena pera, potom kolem dalšího s jemným ženským prádlem a o kousek dál s potřebami pro školáky. Pozoroval vystavené zboží týmž pronikavým pohledem, jakým zkoumal dálky prostírající se za jemnou kouřovou clonou vznášející se v jeho kanceláři. Po chvíli prošel kolem restaurace a ucítil v chřípí výbornou vůni rožněného masa. Na chvíli zaváhal.

Jen však na chvíli.

9

Poručík nic objevného nezjistil. Foca byl uzavřený člověk a sousedé o něm věděli málo. Znali jeho šedý klobouk, tmavou vázanku, zářivě bílou košili, rozvážnou chůzi, která nikdy neprozrazovala spěch, a vyleštěné boty. Vyznačoval se čistotou a nenápadnou elegancí. Takové podrobnosti dovedou říct o člověku mnoho, ale zájem sousedů příliš nebudí. Na jeho zjevu nebylo celkem nic zvláštního. Měl kulatou plnou tvář, vždycky pečlivě oholenou, tedy tvář muže těšícího se plnému zdraví. Nikdo nedovedl označit barvu jeho očí, protože té by si všiml jedině v případě, kdyby měl možnost s ním mluvit.

Vasile Popescu stiskl ještě jednou tlačítko zvonku.

Zazvonil s mnohem menší netrpělivostí než v prvních odpoledních hodinách u starého stavení naproti domu, kde bydlel Foca. Okno prostředního pokoje bylo osvětlené, ale nikdo nespěchal, aby mu přišel otevřít.

Poručík objevil vybetonovanou cestičku ztrácející se ve tmě pod akáty a poslouchal pleskání vody ve studni a tlumené vrčení psa.

Stiskl několikrát tlačítko zvonku, ale nakonec se přestal obtěžovat spouštět z něho palec a zvonil nepřetržitě. Po chvíli zaslechl blížící se šátravé kroky. Když se postava objevila v pootevřených dveřích a zkoumavě si ho prohlížela, představil se a požádal ji, aby ho pustila dovnitř.

„Když je to nutný, prosím,“ ozval se hrubý mužský hlas, který však vyšel z úst stařeny. Byl to hlas těžkého kuřáka a z báby taky tabák jaksepatří čpěl.

„Bydlíte tu sama?“ zapřádal poručík nešikovně a bez nálady rozhovor, když vešli dovnitř.

„Sama,“ odpověděla nepřátelsky stařena a dodala filozoficky: „Je to lepší.“

„Potřeboval bych, abyste mi pomohla v jedné věci.“

„Abych vám řekla, co vím o tom odnaproti, co se vypařil,“ pohotově a málo uctivě upřesnila žena.

„Jak vidím, jste informovaná.“

„Chcete vědět, jestli jsem se dívala? To víte, že jo. I vás jsem viděla, jak běháte od jedněch dveří ke druhým.“

„Takže si můžeme popovídat,“ udělal diplomatický závěr poručík.

„Jen jestli budem mít o čem.“

„Nechci se vás ptát na nic zvláštního. Když víte, oč jde, možná že jste se dověděla i od sousedů, o čem jsem s nimi mluvil.“

Stařena ho poslouchala se shovívavým výrazem, jako by říkala: když ti nepomůžu, nikdy se ti nepodaří rozvázat lidem jazyk. Jsi moc mladý. Ale proč bych ti vlastně pomáhala? Co z toho budu mít?

„Tak začneme?“ řekl nejistě poručík.

„Nemám co říct. Viděla jsem jen to, co viděli i jiný. Já nestrkám nos do věcí, do kterých mi nic není. A chodím brzo spát,“ řekla zarputile žena.

Poslední větou se chytila do pasti. Poručík se právě rozhodoval, že odejde, ale její záštiplný tón jeho rozhodnutí změnil.

„Vy jste majitelka tady toho domu.“

Stařena zbystřila pozornost, ale neřekla ani slovo. „Pronajímáte pokoje a ne vždycky to hlásíte na berní správě.“

Toto usvědčení bylo trochu zlomyslné, ale nemělo daleko k pravdě.

„Kdo vám to řekl? Jistě ta mrcha Ghenoiová.“

Vasile Popescu neodpověděl. Díval se jí upřeně do očí. Jeho pohled se dal vysvětlit různě. Stará žena si ho však vyložila jednoznačně.

„Ta Ghenoiová jednou pukne závistí. Jestli chcete, můžete se podívat do domovní knihy,“ vychrlila s notnou dávkou pomstychtivosti žena.

Vstala, zavlnila několika svými páchnoucími černými sukněmi a zamířila k venkovské skříni poznamenané stářím, z níž vytáhla umolousanou knihu s okousanými rohy. Hodila ji před poručíka. Ten otráveně přehlédl poslední záznamy a nazdařbůh prohlásil:

„Poslední nájemník zapsaný není.“

„Byl tu jen dva dny,“ přiznala žena a podle tónu bylo vidět, že slevila ze své předchozí zpupnosti. „Chtěla jsem ho zapsat, ale jak se objevil, tak zase zmizel.“

„Můžete na něho podat stížnost. Pomůžeme vám a zaplatí vám nájem do posledního haléře. Je to dokonce naše povinnost pomoci vám.“

Nedalo se uhodnout, co dělala stařena celé dny, čím se zaměstnávala. Ale bylo nabíledni, že jí nepůsobilo žádné potěšení bavit se s příslušníky Veřejné bezpečnosti. Nebylo to asi poprvé a asi s tím měla špatné zkušenosti. Rozhovor o posledním nájemníkovi jí zjevně vadil. Rychle ujišťovala poručíka, že všechny peníze v pořádku dostala. A dokonce ještě víc: ten jistý si předplatil pokoj na celý týden.

„Je to dobře zaplacený. Já za to nemůžu, že zmizel.“

„Kdy?“

„Dneska.“

Vasile Popescu cítil dnes už podruhé, jak ho polévá pot:

„Byl to asi padesátiletý muž s prošedivělými vlasy, kouřovými brýlemi a se směšnou chůzí, jako by poskakoval.“

„Vy ho znáte?“

Poručík na ni vrhl nesmlouvavý pohled, až jí zamrazilo. Zapálila si vyklepanou cigaretu a třesoucími se prsty si ji přikládala k ústům. Poručík k ní přistrčil svůj balíček cigaret a snažil se ji uklidnit:

„Posaďte se a vezmeme to po pořádku. Ničeho se nebojte. Nás zajímá ten muž. Jak se jmenuje?“

„Nevím,“ hekla stařena, jak se dusila kouřem. Znovu se potvrdilo, že jí rozhovory s ochránci veřejného pořádku nesvědčí.

„Podívejte se, matko, nejsem tady kvůli vám. Jestli jste tu měla někoho načerno, tentokrát vám to projde. Ale musíte mi říct, jak se jmenuje, odkud přišel a kam zmizel. Všechno, co o něm víte.“

Stará žena se na něho nedůvěřivě dívala svýma vlhkýma kalnýma očima. Poručík jí podal další zapálenou cigaretu.

„Poslala mi ho paní Ghenoiová. Prvně přišel k ní a ptal se jí, jestli nemá k pronajmutí pokoj. Prej na pár dní. Neřekl mi, jak se jmenuje. Viděla jsem, že je to pán, tak jsem si s tím nelámala hlavu. Řekla jsem si, že druhej den se dovím jeho jméno, až mu půjdu vyřídit přechodnej pobyt. Víte, já jsem pobožná. Když mě viděl, jak se modlím, řekl mi, že by věděl o městě pro mě. Tam je prej na každým rohu kostel. Doopravdy slušnej člověk.“

„A jinak o sobě nic neřekl?“

„Něco říkal, já přesně nevím, jako že se má s někým setkat,“ odpověděla po dlouhém rozmýšlení žena.

„Kdy?“

„Nevím. To mi neřekl. On skoro nevylezl z domu. Předevčírem k večeru mi ho paní Ghenoiová přivedla a dnes v poledne odešel.“

„A to za tu dobu vůbec nevyšel z domu?“

„To jo, to myslím vyšel. Včera večer byl asi tři hodiny pryč.“

„Kterým směrem šel?“

„Já jsem se nedívala. To mě nezajímá.“

„Jaké měl zavazadlo?“

„Jenom aktovku. Vlastně jak bych to řekla, takovej černej kufírek. Jak povídám, nic jinýho neměl. Ještě jsem se divila, co se mu tam může vejít.“

„Co dělal doma?“

„Jak to můžu vědět?“

„Vy to dobře víte. Rychle mi to řekněte. Když mi budete pořád věšet bulíky na nos, zůstanu tu až do zítřka.“

„Pro páníčka našeho, proč bych vám lhala!“ zaskřehotala málo přesvědčivě stařena. „Seděl a četl si jako každej učenej člověk. Viděla jsem ho za oknem, když jsem šla pro vodu. Seděl zabořenej v křesle a četl noviny.“

„Pojďte mi to ukázat.“

Byl uveden do průčelního pokoje. Vcházelo se do něj podobně jako ve všech domech v této ulici malou předsíňkou zvýšenou o dva tři betonové schody. Pokoj měl dvě okna vedoucí do ulice, zakrytá těžkými záclonami. Jedno z křesel bylo přemístěno z prostředka pokoje k oknu. Poručík se do něho posadil a otočil hlavu doleva. Víc nebylo třeba. Dva střapce u záclony byly svázány dohromady a vzniklou štěrbinou bylo vidět část ulice nebo přesněji řečeno dům, kde bydlel donedávna Foca. V skomíravém světle lampy na rohu ulice se zřetelně odrážely bílé sloupky verandy a dokonce i malá okna místností, které obýval profesor se svou ženou. Muž ve Fokově pokoji, který měl službu u telefonu, měl rozsvícenu jen noční lampičku. Její světlo pronikalo téměř neznatelně oknem polepeným silným papírem.

„V kolik se asi vrátil?“

„Ještě jsem nebyla v posteli. Kolem desáté.“

„A pak už z domu nevyšel?“

„Pak jsem šla spát. Ale myslím, že ne. Kam by v noci chodil?“

„Otázky tady kladu já! Vzpomeňte si: neslyšela jste v noci nějaký šramot? Kroky, jak se otvírají dveře, nějaké hlasy…“

„Byla jsem utahaná, jinak nespím tvrdě. Ale myslím, že ne.“

„Odkud ho zná paní Ghenoiová?“

„Odkud by ho znala! Přišel k ní a řekl, že by potřeboval asi na tejden ubytování. Ona mu řekla, že žádnej volnej pokoj nemá, ale že ho může závist k paní Wilhelmíně. To je jako ke mně. No a přišli a ona hned semhle támhle, sousedko, podívej se, tady ten pán, no jako mezi ženskejma. No a on, lepší člověk, co si budem povídat, neřekl ani slovo.“

„Jaké měl oči?“

„To nevím, vždyť si ani nesundal brejle. Říkal, že nesnáší světlo. Bojdeť by jo, když tolika čte.“

„A co řekl?“

„Nic. Jestli za celou dobu řekl deset slov, tak je to moc.“

„Prozatím mi to stačí, paní Wilhelmíno,“ řekl poručík a vstal. „Zítra mi napíšete prohlášení. Noc je dlouhá, možná že si na něco ještě vzpomenete. Máte telefon?“

Byla to úplně zbytečná otázka. Poručík se zvedl a vyšel z domu. Přešel ulici a zamířil k domu, kde bydlel Foca. Postarší četař, který tam měl službu, se natáhl pohodlně na postel a s brýlemi na špičce nosu klímal nad stránkami nějaké knihy. Holínky nechal stát opodál a poručík, jak se hnal k telefonu, se o ně málem přerazil.

„Trochu mě tlačí,“ omlouval se četař a čekal, že se na něho snese sprška nadávek.

„Vždyť o nic nejde,“ uklidňoval ho poručík, který měl jiné starosti. „Volal někdo?“

Četař vyskočil a zaujal pokud možno uctivý postoj. Tvářil se, jako by byl přistižen in flagranti s nějakou nezletilou. Místo odpovědi zavrtěl rozhodně hlavou a rozpačitě strkal knihu pod polštář.

„Co to čteš?“ zeptal se poručík, jak vytáčel číslo.

„Ani nevím,“ usmál se provinile četař. „Našel jsem to tady.“ Podíval se na titul. Protože mu však titul nic neříkal, podal knihu poručíkovi.

„Slovník uměleckých slohů,“ slabikoval poručík. „Dá se to číst?“

„Je to takový blábolení. Ale aspoň přitom uteče čas.“

Poručík vytočil číslo a čekal. Telefon rozpustile vyzváněl. Poručík zavěsil a vytočil číslo znova. Vypadalo to, že je ochoten čekat třeba do rána. Četař se podíval nenápadně na hodinky a zívl.

„Je jedenáct,“ řekl o něco s větším sebevědomím. „To víte, starší člověk.“

Za dlouho se v sluchátku ozval ženský hlas. Vasile Popescu pozdravil a uvedl své jméno i s hodností. Prohlásil, že musí neprodleně mluvit se soudruhem majorem.

„Zavolejte zítra. Můj muž spí,“ zašeptal ženský hlas.

Poručík se nedal odbýt a tvrdil, že s ním musí mluvit okamžitě.

„Já vás chápu. Ale pokud s ním nechce mluvit jeho velitel, nebudu ho budit.“

„To je příkaz soudruha majora?“

„Nedává mi žádné příkazy. Doma rozhoduju já. Nechte ho, ať se vyspí, aspoň jednu noc. Jednou usne na ulici. Neměl čas se ani najíst. Dovedete si to představit?“

„Chápu, ale musím mu sdělit něco velice důležitého,“ naléhal poručík.

„Zítra,“ řekla téměř neslyšně žena a zavěsila.

Poručík zaťal zuby, chvíli váhal a potom začal znovu vytáčet číslo.

„Šéfova žena?“ zeptal se zdvořile četař.

„Ano.“

„Zbytečně se namáháte. Je to ženská…“

„Nemá do toho přece co mluvit!“ naježil se poručík.

„To je pravda,“ souhlasil s ním zdvořile, ale pochybovačně četař. „Zkuste tam zazvonit ještě jednou.“

A uchýlil se zase ke slovníku. Pracoval s majorem dvacet let. Poručík dva dny. Vlastně den a půl.

10

Zvláštní shodou náhod, jejíž mechanismus je obestřen záhadou, výměna názorů mezi zkušeným ženáčem četařem Paraschiveskem a ještě svobodným poručíkem Vasilem Popeskem probíhala právě ve chvíli, kdy se v majorově domácnosti na druhém konci města připravovala půda pro důležité rodinné klání na obranu principů. Ve stávající situaci se tu střetávaly nezviklatelné, i když poněkud ustrnulé zásady paní Ioneskové s poněkud kolísavými zásadami jejího muže, občana Gheorgha Ioneska.

Bylo jedenáct hodin, major pochopitelně ještě nespal, teprve před malou chvílí vešel do dveří a s politováníhodným hekáním se svlékal v předsíni. Jeho žena stála na prahu obývacího pokoje, ale protože celý byt tonul v příjemném hladivém šeru, zvlášť vhodném k důvěrným domluvám, žádný z nich se neměl k řeči. Major si nepřál nic jiného, než si lehnout bez jediného slova do postele a zavřít oči, aby nic neviděl a nic neslyšel.

„Tak co, udělal jsi něco v té věci?“ zeptala se po dlouhé chvíli paní Ionesková.

Její tón nasvědčoval, že otázka přijít musela, že ji měla připravenou od začátku.

„Tak co, odpovíš mi?“ snížila hlas žena. „Mluvil jsi s ním? Co tomu říká? Takhle to přece dál nejde. Kdoví kam to až došlo… Jsem přece matka. Mám snad právo vědět, co zamýšlejí. Proč nic neříkáš? Tak dobře. V tom případě si poradím sama. Kdyby bylo podle tebe, kluk by se mohl stavět třeba na hlavu. Co mi na to odpovíš? Ty k tomu nemáš co říct? Mluvil jsi s generálem? Je taky otec. Je to jeho dcera. Přece víš, že holky jsou vždycky větší větroplaši!“

„Jak to mám vědět? Ty jsi nebyla,“ zabručel major.

„Nech si ty vtipy, buď tak hodný. Teď na to není vhodná chvíle.“

Majorovi nebylo ani v nejmenším do vtipkování. Jeho tvář naopak prozrazovala skleslost a otrávenost ze všech služebních povinností, které se na něho hrnuly.

„Tobě je do žertů,“ trvala na svém žena, „a já se tady třesu: co budeme dělat, co budeme dělat?“

„Co bychom dělali?“ zeptal se major, jako by se probudil ze sna.

„Mě se ptáš?! Ty jsi přece otec. Měl ses poradit s generálem. Mohli jste se na něčem dohodnout. Co ode mě očekáváš? Co zmůžu já sama?“

„Mluvil jsem s ním,“ řekl vyhýbavě major.

„A co?!“

Major se místo odpovědi sehnul a zouval si boty. Mluvil opravdu s náčelníkem. Nebo přesněji řečeno chtěl sním mluvit, ale nakonec oba víc než čtvrt hodiny mlčeli a přirozeně oba mysleli na totéž. Nebylo pochyb, že i generál si užíval doma své, protože měl taky ženu. Pro ni to bylo jednoduché. Myslela si, že i v tomto případě může manžel vystupovat jako velitel a dávat příkazy svému podřízenému. Seděli pak vedle sebe v první řadě v slavnostním sále a poslušně zvedali pravice, aby projevili souhlas s usnesením schůze. Ten den byl v jejich obvodu založen soubor lidových tanců, což je událost nesmírného významu, jak tvrdil jeden soudruh, který se přihlásil několikrát o slovo. V krátkých přestávkách mezi jednotlivými body programu mluvil major se svým generálem o úředních věcech, a hlavně o právě vyšetřovaném případu.

„Je to zapeklitá záležitost, Ionescu,“ usoudil generál. „Měli jsme teď nějakou dobu pokoj.“

Přenesl se podle všeho do doby před několika lety, kdy běžně vyšetřovali vraždy provedené krutě nebo dokonale, nebo krutě a dokonale zároveň. To byli ještě mladí, generál byl tehdy major a major měl hodnost četaře.

„Co dělá syn?“ zeptal se z ničeho nic velitel.

„Učí se,“ odpověděl major. „To je hrůza, kolik dnes mají ty děti učení. Celé dny brejlí do knih. Člověk se až diví, že mají myšlenky i na něco jiného.“

Řekl to s plným přesvědčením. Ani si nevšiml, že se velitel poškrábal rozpačitě ve vousech.

„A co dceruška?“

„Všechno v pořádku,“ odpověděl rychle generál. „Taky se učí. Děti dnes mají opravdu učení až nad hlavu. Máme z ní radost.“

„Já mám z chlapce taky radost.“

Všechno nasvědčovalo tomu, že si začnou přátelsky povídat o výchově dětí, ale vtom Spiridonescu, bůhví co ho to troubu napadlo, zvedl ruku a navrhl ho do organizačního výboru klubu.

„Soudruh major Gheorghe Ionescu je poctivý soudruh,“ řekl, „všichni ho známe, vždycky jedná rozvážně a iniciativně, a to je právě to, co potřebujeme, rozvážného a zodpovědného soudruha, který plni všechno, co slíbí, a ne někoho, kdo umí jedině řečnit.“

Celý sál zatleskal, ačkoli major nemohl slíbit, jakou práci odvede na kulturním poli. Zvlášť horlivě tleskala sekretářka a dokonce se nadzvedla, aby ze své čtvrté řady uviděla tvář toho, koho si zvolily masy. Tleskala tak dlouho, že jí zčervenaly dlaně, jako by viděla majora poprvé a jako by na ni působil tak hlubokým dojmem, že nemohla přestat. Soudružka sekretářka se samým vzrušením zpotila a po celém sále se začal šířit zároveň s oparem jejího baculatého těla růžový parfém orientálního původu.

Tak tedy vypadala celá ta diskuse s generálem.

Major pečlivě zarovnal své boty vedle synových bot stejného čísla, protože nemohl prodlužovat zouvání donekonečna, a pokusil se proklouznout kolem své ženy do obývacího pokoje.

„A co!!!“ zvídala neoblomně paní Ionesková. „Co řekl?! Co chce dělat?“

Major se zastavil. Z jeho kyselého výrazu a ospalých očí se dalo vyčíst, že už vyčerpal všechno, co chtěl říct. Přesto však se zmohl, aby z posledních sil namítl:

„Proč tak spěcháš? Možná že nejde o nic vážného. Já vlastně ani moc nechápu, o co jde. Uniká mi podstata celé té záležitosti, rozumíš?“

Major překročil práh.

„Jakápak podstata?“ hudrovala za ním jeho žena. „Děti nevědí roupama, co dělat, a jeho zajímá podstata!“

Major poslední slova už neslyšel. Vešel do pokoje svého syna, který si hleděl svého a o půtku rodičů probíhající šeptem se nestaral. Zaměstnával se takovou podivnou záhadou. Stočil si z proužku bílého papíru osmičku a se zasněným výrazem nad ní rozjímal. Tutéž osmičku viděl major i v chlapcově sešitu z geometrie. Přejel mu svou těžkou rukou lehce po vlasech a toto neobratné pohlazení doprovodil slovy:

„Vidím, že se učíš.“

Syn mu rozzářené podal hračku. Měl vysoké čelo stejně jako otec. Dalo se čekat, že jeho hladkost vystřídají vrásky, až přijde jejich čas.

„Úplně mě to fascinuje,“ řekl syn. „Je to docela jednoduchý obrazec, ale obsahuje známý paradox. Paradoxní záležitosti, to je moje. Můžu se z nich zbláznit.“

Chlapec to pochopitelně nemyslel doslova, byl stvořen beze zbytku ze stejně odolné látky jako jeho otec. Neměl komplexy a na všem si dovedl najít něco vzrušujícího. Měl tedy ke zbláznění hodně daleko.

„Podívej se, tady máš takové dvoukolečko,“ řekl chlapec a vstal. „Jmenuje se to Möbiova páska nebo Möbiův prstenec. Tak se jmenuje ten, co na tu hračku přišel. Vezmeme delší proužek papíru a uděláme kruh. Ale místo abychom získali průřez z jednoho válce, slepíme konce pásky opačně. A co vidíme?“

Major zaskočen otázkou neviděl nic. Viděl jen svého syna předkloněného atletickými rameny nad stolem, jak civí na kus papíru, místo aby podle všech předpokladů ležel natažen na posteli a vzdychal touhou po generálově dceři.

„Vidíme jeden z těch nejsenzačnějších paradoxů geometrie,“ pokračoval s didaktickým zápalem chlapec. „Obrazec, který je vnitřní a vnější zároveň.“

Major tušil, že tato záhada je nad jeho chápání.

„Co tomu říkáš, tati?“

„Co bych říkal?“

„Dávej pozor. Vezmeme si například jednoduchý průřez válce. Tento kruh nebo přesněji řečeno tato páska má vnější stranu. Ale vnitřní taky. Do této chvíle je to jasné. Když slepíme konce opačně, obrazec se pokřiví. Vyjde nám z toho jakási osmička a páska nám umožní nepřetržitý oběh na její vnitřní i vnější straně. Prakticky už nemůžeme říci: teď je uvnitř, teď je venku. V přírodě by to byla úchylka. V geometrii je možné všechno.“

Major na synovu radu přejížděl ukazováčkem pásku a skutečně se přesvědčil, že nemůže s určitostí říct, kdy mu prst klouže po vnitřní a kdy po vnější straně, protože rub byl zároveň lícem. Podrážděně vzal papírovou osmičku ze synových rukou a zkoumal ji ze všech stran. Naprosto nechápal, v čem spočívá ten trik. Podle něho totiž nešlo o nic jiného než o trik.

„Mě nedoběhneš,“ řekl po chvíli. „Geometrie negeometrie, to dá přece rozum, že předek je předek a zadek je zadek.“

„To není tak jisté.“

„Podívej se, holobrádku,“ podíval se na něho unaveně major, „je mi už něco přes padesát. Dovol mi aspoň, abych věděl jedno. Buď je něco bílé, nebo černé. Když to není bílé ani černé, je to šedé. Ale bíločerné neexistuje.“

„Existuje,“ prohlásil ledově syn. „Je to filozofický problém. Není samozřejmě jednoduchý, ale kdyby sis dal trochu práce, mohl bys to pochopit. Filozofie je spása lidstva.“

Major se na něho nedůvěřivě podíval. Jak by mohla spasit lidstvo taková papírová osmička! Řekl si, že se bude muset nad tím zamyslet, když pro nic jiného, tak aby udělal synovi radost. Ale v žádném případě ne ten večer. Bylo půl dvanácté. Čekala ho krátká noc a po ní dlouhý den.

„Jestli existuje, pak se budem muset nad tím čertovským vynálezem zamyslet,“ připustil smířlivě major a zívl.

Syn se posadil, zahloubal se do poznámek v sešitu a řekl prorocky:

„Myslíš si, že to nestojí za řeč, ale ve skutečnosti to obsahuje všechno. Rub a líc, vnitřek i vnějšek, levou i pravou stranu, hořejšek i spodek, podstatu i zevnějšek. Samé maličkosti, které nestojí za řeč. Kdybys měl víc času, ukázal bych ti, jak všechny věci na světě představují vnitřek-vnějšek. Záleží na tom, jak se to vezme.“

Major si natáhl pyžamo a přejel si rukou temeno hlavy. V následující chvíli usnul. Spal, jako když ho do vody hodí, až do rána. V polospánku, kdy očekával ďábelské zazvonění budíku, měl krátký, ale docela jasný sen. Byl ve své kanceláři a naproti němu seděl Foca. Vypadal jako na fotografii, jen o něco starší. Měl nohu přehozenou přes nohu a zdálo se, že se ho okolní dění naprosto netýká. Major ho vyzval, aby si vyvlékl tkaničky a sundal opasek a předal všechno, co má u sebe. Foca všechno beze spěchu provedl, ale když odevzdával opasek, široký vojenský řemen, spojil jeho konce opačně. Obviněný Foca byl opásán Möbiovou páskou.

11

Zběsilé dupání, kterým se otřásal strop a které prozrazovalo, jak rodina bydlící o patro výš svádí boj o minuty, probouzelo v majorovi každé ráno už celých dvacet let pocit, že spěch je marná věc, protože ať dělal, co dělal, vždycky byl pozadu. Hodiny si hleděly svého, což bylo naprosto v pořádku, a ukazovaly přesně šest.

Gheorghe Ionescu se oblékl potmě a rychle jako při nočním poplachu. Připravil si popaměti při modravém světle plynového plamene kávu, s hlasitým srkáním nalil do sebe tekutinu, aniž ji vychutnal, a namířil do předsíně, kde se na několik minut zastavil, aby si srovnal v hlavě, jestli na něco nezapomněl. Mohl bez starosti odejít, protože celkem vzato neměl na co zapomenout. Všechno, co potřeboval, nosil po kapsách a papíry si s sebou nikdy nebral.

S rukama zabořenýma klukovský v kapsách kabátu si teď major mohl konečně dopřát půlhodinku svobody. Chodil do práce vždycky pěšky, myslel si na své a byl šťastný. Nemusel poslouchat hloupé řeči a zaobíral se jen tím, co mu působilo potěšení. Bylo toho celkem málo. Skoro pořád myslel na svého předčasně vyspělého syna, skoro pořád viděl jeho milý a upřímný úsměv a to mu stačilo. Cítil, že je jeho záchranou, a uvažoval, že bude možná i záchranou lidstva. Tihle hodní a poctiví kluci, kteří nedovedou lhát a od samého dětství jsou zamilovaní do jedné jediné dívky, znamenali naději pro nadcházející svět, mnohem klidnější než ten, v němž prožíval své mládí Gheorghe Ionescu. Starý voják měl bohužel špatné mínění o světě. Snažil se posuzovat všechno střídmě, rozlišovat pokud možno čestně dobro od zla, a pokud se dalo soudit podle jeho vykonané práce, často se mu to dařilo. Měl výhodu, že znal dobře svou povahu a že se snažil uplatňovat při vyšetřování nestrannost. Ale to neměnilo nic na jeho názoru o špatnosti světa.

Každé ráno - a dokonce i když ležel upoután na lůžku revmatismem - major účtoval se svým životem. Připomínalo to trénink profesionálního sportovce. Jeden den bez tréninku může totiž znamenat nižší výkon na kolbišti.

Toho rána mu nebylo dopřáno, aby se půl hodiny těšil ze své svobody. Najednou se vedle něho objevil vysoký stín a vzápětí nato se k němu přidal poručík a vyrovnal s ním krok.

„Co je, chlapče?“ naježil se major.

„Našel jsem stopu. Chtěl jsem vám zavolat, ale pak jsem si řekl, že to nechám na dnešek.“

Major ho pozorně poslouchal. Když bylo na něm, aby promluvil, řekl, jako by byl myšlenkami někde jinde:

„Spal jste dobře, poručíku?“

Vasile Popescu neodpověděl.

„To je velice důležité, mít dobrý spánek,“ pokračoval major. „Mám takový dojem, že jste celou noc nespal. Máte stopu a nemůžete se dočkat, abyste ji mohl sledovat. V zásadě je to správné, ale s tou podmínkou, že v noci musíte spát.“

„Rozumím,“ připustil dojatě poručík.

„Ne, nerozumíte. Vycházíte z představy, že musíme bezpodmínečně dopadnout pachatele. Já se na to dívám poněkud jinak. Já vím, že ho určitě dopadneme a že ho stihne trest. Pospícháte, abyste se mnou souhlasil, ale uniká vám jistý odstín. Později ten rozdíl pochopíte.“

„Myslel jsem to dobře.“

„Když jste to pokládal za důležité, měl jste mi zavolat. Když jste uvážil, že to může počkat, měl jste na mě čekat v kanceláři. Buď jedno, nebo druhé. Současně to i ono nejde. Buď černé, nebo bílé, buď nahoře, nebo dole. Buď uvnitř, nebo vně. Nebo to vezměme v jiném myšlenkovém pořádku: slyšel jste o nějakém Möbiovi?“

„To je nějaký případ v našem oddělení?“

Major se zastavil, zadíval se na vteřinu, která se zdála nekonečná, do prázdna a potom těžce vykročil. Vypadal najednou unaveně.

„Zajímá vás geometrie?“ zeptal se major.

„Moc ne. Vlastně vůbec ne.“

Ušli několik kroků mlčky.

„Říkal jste, že jste přišel na stopu,“ začal první major. Poručík ožil.

„Hlásil jsem vám, že jsem mluvil s listonošem, od kterého jsem se dověděl, že nějaký muž hledal Foku.“

Major ocenil takt svého podřízeného, ale uznal za nutné ho opravit:

„Tedy Ioneska, řečeného Foca. Nebo Foku, řečeného Ionescu.“

Protože se dobře vyspal, nechtěl začínat den lží. A když se dotyčný jmenoval Ionescu, nedalo se na tom nic změnit.

„Zatím známe tato dvě jména,“ pokračoval major. „Ionescu a Foca. Není vyloučeno, že užíval i jiná. Zřejmě jak to potřeboval. Foku tedy hledal nějaký neznámý muž. Buď ho sledoval, nebo se o něm chtěl jen něco dovědět. To znamená, že jde o dvě různé věci. Tento muž měl kouřové brýle, byl vysoké postavy a vyznačoval se zvláštní chůzí. Když se to tak vezme, zvláštní chůzi má skoro každý. Každý z nás by se asi divil, kdyby mu někdo popsal, jak se mu jevíme, jak vypadáme v očích druhých. Takže vy o tom muži něco víte. Máte slovo.“

„Byl ubytovaný tři dny u jedné ženy přesně naproti domu, kde bydlel Ionescu-Foca. Včera zmizel. Přesná hodina není známa. Možná že odešel ještě před rozedněním. Jeho bytná tvrdí, že neví, jak se jmenuje ani odkud je. Neví nic. Podfoukl ji, protože jí zaplatil pokoj na celý týden předem.“

„Co je to za ženskou?“

„Taková babizna. A myslím, že je pěkně mazaná. Pronajímá pokoje a bere na hůl berňák. Dušovala se, že ho chtěla přihlásit, ale moc jí nevěřím.“

„Jak toho člověka najdeme?“

Poručík naplněn hořem jako velitel, který je nucen předat prapor po prohrané bitvě, přiznal:

„Nevím, soudruhu majore. Něco mi napadlo, chtěl jsem něco zkusit, ale vzal jste mi odvahu.“

„Jak to, že jsem vám vzal odvahu?“ zvolal Gheorghe Ionescu, jako by dostal ránu do hlavy. „Jedni mi vyčítají, že křičím, druzí, že jim beru odvahu! A s takovými lidmi mám prosím pracovat!“

A jako by tyto věci spolu odjakživa souvisely, major se úplně bezelstně zeptal:

„Jste ženatý, poručíku?“

Vasile Popescu neodpověděl. Major se snažil uhodnout ve tmě, jak se tváří. Nepodařilo se mu to. Mladík důstojně a odměřeně kráčel vedle něho.

„Máte pravdu, je to vaše věc,“ povzdychl si major. „Myslíte si asi, že jsem starý nevychovanec. Povězte mi, co vás napadlo, a uvidíme, co s tím uděláme.“

Poručík okamžitě ožil. Navázal hned na předchozí sled myšlenek.

„Podle některých indicií bych soudil, že ten muž bydlí ve Fokšaň. Nebo v Jaších. Nebo prostě v nějakém moldavském městě plném kostelů. Nevím, jestli jsem dostal pravdivé informace, opírám se jen o několik indicií nebo spíš náznaků, ale cítím, že by stálo za to, abych se tam rozjel. Jistě mi rozumíte. Prostě to čitím.“

Jeho hlas byl prostoupen hrdostí. Po pravdě řečeno chtěl říct, že je mu všechno naprosto jasné. Chtěl majora přesvědčit o správnosti své intuice. Byl přesvědčen, že intuice je všechno. Kdyby major vyžadoval argumenty, okamžitě by je vysypal z rukávu. Věděl už přesně, jak hledaný muž vypadá. Celou noc nespal, ležel v posteli s otevřenýma očima a promítal si na zažloutlý strop celou řadu výjevů, které ostražitě sledoval, Jako ohař, než je puštěn, aby stopoval zvěř. Prostě viděl toho muže naprosto jasně. Vybavoval si přesně i jeho dům a z nicoty, ze zlomků různých představ, z četby a z filmů si složil v hlavě i vzhled ulic, po kterých muž chodil, a lidí, s nimiž se stýkal.

„Pro všechny případy byste si měl zavolat Iona. Možná že toho mouřenína už znáte. Běžte ještě jednou k té bábě a něco z ní vymáčkněte. Když klame úřady, můžete si být jist, že ví o tom svém podnájemníkovi spoustu věcí. Schovává si je pro jinou příležitost, až se dostane do úzkých a nebude úniku. Tyhle osamělé stařeny se umějí bránit. Ion v tom umí chodit. Včera jsem mu dal nějakou práci, asi teď bude u nás. Vezměte si ho s sebou a uvidíte, že najdete stopu o něco výraznější. Nebo přímo tu, která nám ukáže cestu.“ Poručík ho neposlouchal. Bloudil v duchu po úzkých uličkách starého města, kde narážel na každém rohu na kostel, přidával do kroku, protože sledovaný muž pořád odbočoval a ztrácel se mezi domy. Byl tady doma, počínal si opatrně. Poručík postupoval při jeho sledování jako podle učebnice, ale muž mu unikal s neobyčejnou vynalézavostí. Jak se rychle vzdaloval tím svým hopsavým krokem a v mírném předklonu, působil dojmem obyčejného člověka, který si jde po své práci, a ničím nepřipomínal sveřepého zločince všemi mastmi mazaného, který je s to pronásledovat svou oběť, dokud se zcela vyčerpaná nevzdá.

„Měli bychom se taky podívat, jak byl na tom Foca s telefonováním,“ řekl major. „Kolik platil měsíčně a jestli měl meziměstské hovory včetně hovorů staršího data. Prostě abychom se měli čeho chytit. Znám případy, kdy telefon přivedl lidi do záhuby. Byli opatrnost sama, snažili se, aby byli vždycky kryti, vymýšleli si geniální alibi, ale když šlo o telefon, vytočili automaticky číslo a vypověděli všechno, co jim slina na jazyk přinesla. Udali místo i jméno. Jenže na poště mají všechno pěkně zapsané: místo, jméno, délku hovoru i co za to. Zkrátka všechno podle předpisu.“

Vasile Popescu pokračoval ve svém sledování. Muži se však podařilo v jedné chvíli mu uniknout. Poručík měl nad ním přesto převahu. Stačilo, aby zašel na školský inspektorát a zjistil všechno, co ho zajímalo o dotyčné osobě. Bylo to jednoduché a praktické. Společnost umožňuje člověku žít v jistotě, ale za to nad ním udržuje stálou kontrolu: sleduje jeho poměry v zaměstnání i doma, jeho minulost i přítomnost, zkrátka vše.

„Napřed dostaneme lékařskou zprávu,“ pokračoval major. „Potom výsledky z laboratoře. Možná že se něco dovíme i od automechanika. Musíme zjistit, jestli velikost Fokových šatů odpovídá postavě uhořelého muže. Uvidíme, co se shoduje a co ne. Takhle jsme postupovali vždycky a vždycky nám to vyšlo. Kdo mi může zaručit, že muž, který zemřel, je totožný s tím, který zmizel? Možná že se Foca zítra pozítří objeví a řekne: ,Dobrý den, slyšel jsem, že mě hledáte, lituji, že jste zbytečně ztráceli čas, právě jsem smluvně zajišťoval dodávku peří pro družstvo Husí vzlet.‘ Jestli je vaše stopa dobrá, bude stejně dobrá i příští dny. Můžete mi věřit. V tomto ohledu nemusíte mít žádné pochybnosti.“

Došli mezitím k úřadu. Poručík se zastavil u schodů a tázavě se na něho zadíval. Byl přepadlý a tvář mu planula horečným odhodláním. Bezesné noci mu neprospívaly, což poznal teprve teď.

„Co je, chlapče?“ zeptal se major s nečekaným záchvěvem dobrotivosti v hlase. V ochraptělém hlase, jaký mívají lidé, kteří trpí celý život angínou. Pro tuto nepřetržitou ochraptělost dobrotivost i podrážděnost u něho vyznívaly skoro stejně. Málokdo je uměl rozeznat.

„Velice vás o to prosím,“ řekl Vasile Popescu.

„O co mě prosíte?“

„Abyste mi dovolil odjet.“

„Kam?!“

Majorův údiv byl upřímný:

„Kam chcete jet? Máme práci. Nemáte představu, kolik máme práce.“

„Za svou stopou. Cítím, že je správná. Ten muž je klíčem ke všemu.“

Major si promnul oči. Poškrábal se na čele. Třel si bradu.

„Když říkáte, že to cítíte, jeďte. Moje pocity ke mně takhle skoro nikdy nemluvily. Neměl jsem ani intuice. No prosím… Zastavte se u mne, podepíši vám cestovní rozkaz.“

„Děkuji. Budu vás postupně informovat telefonicky. Pokud to bude něco důležitého, dovolte mi, abych vám zavolal domů.“

„Jak myslíte, jak myslíte,“ řekl apaticky major a začal vystupovat namáhavě do schodů. Poručík vyběhl za ním a bral schody po třech.

12

Chlad, pach vlhkého prachu, všechny dveře otevřené dokořán, linoleum jako klouzačka a mezi tím pobíhající Marie vesele řinčící dvěma velkými plechovými kbelíky – to byl asi obraz představující sídlo kriminálního oddělení dvacet minut před šestou hodinou ráno. Službu konající důstojník stál na prahu dveří a bylo vidět, že ho toto nehostinné ovzduší vyvádí z míry. Věděl, že za pět minut už bude všechno v pořádku, dokonce i linoleum bude zářit čistotou a svěžestí, ale nebylo to nic platné, protože major měl ve zvyku přicházet do služby dřív, o moc ne, o dvacet, pětadvacet minut, našel vždycky všechno převrácené vzhůru nohama, a on, i když za to nemohl, měl nepříjemný pocit viny. Uhoněná Marie zvedla hlavu, aby si hřbetem ruky setřela pot z čela. Major ji uctivě pozdravil. Marie celá zjihla. Byl jediný, kdo měl pro ni hezké slovo. Když byl nemocný, něco jí chybělo. Když teď zase uslyšela jeho hlas, měla pocit, že ji pohladil, a uvažovala, proč je k ní tak laskavý a co si asi myslí o takových chudácích, jako je ona, kteří se musí jaksepatří ohánět, aby si vydělali na kousek chleba.

Gheorghe Ionescu vešel do své kanceláře, zavřel za sebou pečlivě dveře a svlékl si kabát. Ve chvíli, kdy se chtěl posadit za stůl, někdo zaklapal několikrát klikou.

„Pojď dál, Ione,“ zvolal major.

Ion, který si vysloužil velitelovu přízeň a tím i víc než familiární způsob, s nímž se na něho obracel, vklouzl do dveří tiše jako páže. Byl hubený a černý jako havran, hrála v něm každá žilka a z očí temných jako povidla mu vždycky vyzařoval úsměv. Představoval přesně typ mužů neodolatelných pro celý ženský rod bez ohledu na společenský původ.

„Uctivě přeji dobrý den,“ řekl Ion.

„Dobrý den, kamaráde,“ řekl major a ztišil hlas. „Jak to dopadlo?“

„Jak jste mohl vědět, že jsem to zrovna já?“ zeptal se polichoceně, ale zároveň nejistě Ion.

„Věděl jsem to,“ usmál se major.

Nebyl to žádný div. Všichni ostatní trpělivě klepali na vytapetované dveře a vcházeli, teprve když zaslechli velitelův bručivý hlas. Ion šel na to chytřeji, vždycky zacvakal klikou A potom se prozrazoval i tím, že přicházel s výjimkou majora dřív, někdy i půl hodiny před pracovní dobou. Bydlel kdesi na kraji města v baráčku málem na spadnutí a ve volném čase zahradničil. Potrpěl si na čerstvý vzduch, a proto před večerem utíkal z města, aby se vyhnul návalům a aby mohl volně dýchat.

„Tak jak?“ pobídl ho major.

„Nijak,“ odpověděl Ion po chvíli přemýšlení.

Major vstal a zamířil k oknu. Zamyšleně se kousal do rtů a potom upřel pohled na usměvavého Iona.

„Nic nemám,“ opakoval Ion.

„Nedá se nic dělat. Možná že je to dobře.“

„Obhlídl jsem to,“ sledoval ho nejistě Ion. „Ve dvě ve tři v noci jezděj tramvaje skoro prázdný. V tuto dobu každej podřimuje. Když je někdo čilej, hned na sebe upozorní. Kdepak průvodčí, ty mají oči všude, těm hned tak něco neujde! Kdyby něco bylo, určitě bych se to dověděl. Ten chlap šel asi několik stanic pěšky a dál jel nějakým autobusem k nádraží. Vyptával jsem se i taxíkářů. A taky nic.“

„I tak je to dobře,“ usoudil major. „Když to není bílé, znamená to, že je to černé. Buď po vnitřní straně, nebo po vnější. Jinak to není možné.“

„Máte pro mě nějakej příkaz?“

„Měl bych, jestli nemáš nic proti tomu. Potřeboval bych, abys zašel na telefonní ústřednu ve čtvrti, co bydlí ti staří profesorovi. Bydlí v ulici Bratří opatrovníků číslo deset. Je víc než jisté, že stanice je vedena pod jménem majitelů domu, ale pro všechny případy si to ověř. Zjisti, kolik zaplatili za posledních deset dvanáct měsíců. A pak ještě rok předtím. Vyžádej si i seznam meziměstských hovorů. Kdo je volal a koho volali oni. Všechno, co tam mají zapsané.“ „Provedu!“ zatvářil se důležitě Ion. „Naše firma nezklame! Za dvě hodiny jsem zpátky.“

„Budiž,“ souhlasil smířlivě major a s rukama kolem jeho ramen vyprovázel Iona ke dveřím.

Když otevřel dveře, uvědomil si, že ovzduší budovy se mezitím změnilo. Opar vlhka a ranního úklidu vystřídala něžná vůně pižma. Sekretářka na něho vrhla pohled plný vděčnosti. Proč? To bylo její tajemství. Major po něm nepátral. V odpověď na to se rychle vrátil ke svému stolu. Zvedl sluchátko, sekretářka řekla své ano, major ztratil na chvíli dech a potom řekl:

„Chci fotolaboratoř. A zjistěte, jestli má technik hotovou zprávu v případě Foca. Jestli ne, ať si pospíší. Potom zavolejte, prosím vás, prokurátora.“

„Volala vaše žena,“ řekla místo odpovědi sekretářka. „Ještě zavolá.“

„Vím,“ povzdychl si smutně major. „Na to bych mohl přísahat, že ještě zavolá.“

Vyznělo to stejně, jako by byl prohlásil: země se točí kolem své osy, slunce ráno vychází a večer zapadá, nebo čtverec nad přeponou se rovná součtu čtverců nad oběma odvěsnami. Samé věčné pravdy.

„Máte tu laboratoř.“

Hlas, který se ozval v telefonu, prozrazoval muže ochotného kdykoli a kdekoli konat svou povinnost. Tlustý fotograf měl obdivuhodnou schopnost ulit se, jak mohl, ale zároveň být na místě, kde ho bylo třeba. Všichni to věděli, ale nikdo mu to nevyčítal, protože nikdy nikomu se nepodařilo dokázat, že určitý den v určitou hodinu někde chyběl.

„Buďte zdráv a plný síly, soudruhu majore. Přinesu vám fotografie. Je radost na ně pohledět.“

„Zvětšil jsi i tu, kde je Foca?“

„Jak se tak můžete ptát?!“

„Zmiňoval ses o nějakém malíři.“

„Už se stalo, soudruhu majore. Máme jednoho malíře v rodině. Vyhotovil tři varianty: s kloboukem, bez klobouku a s pleší.“

„Co je to za vtipy? Kdo ti co říkal o pleši?“

„Ani my nemáme hlavu pro parádu, soudruhu majore. Každý člověk se přece za dvacet let změní. Někdo ztloustne, někdo zplešatí. Můj bratranec říkal, že vám ho může na přání udělat plnějšího nebo vyhublejšího ve tváři. Můžete si poručit. Hoch má opravdu talent. Je to naděje našeho socialistického umění, dalo by se říct…“

„Uvidíme,“ přerušil ho major.

Telefon slabě zadrnčel.

„Major Ionescu.“

„Dobré jitro, milánku,“ spustil procítěně prokurátor. „Jak se cítíš?“

„Ujde to,“ odtušil major. „Do večera se něco dovím, takže bychom mohli některé věci probrat.“

„Výborně. Mám ještě jednu věc: mluvil jsem s doktorem. Jsem na něho nazloben. Náš milánek si dělá, co chce.“ „Pracuje dobře,“ hájil ho major.

„Ale než se rozkývá…“

„Včera večer mi volal,“ řekl trochu otráveně major.

„Něco málo mi řekl, ale stačilo to, abych si udělal jistou představu. Celou věc to jen komplikuje. Jako by nestačilo, že je už i tak komplikovaná.“

„Tak to se u tebe zastavím, milánku,“ vzrušil se prokurátor.

„Zatím ne,“ krotil ho major. „Ještě není nic jasné. Musím to mít písemně. Zatím je to jen doktorův dohad. Má za to, že si Foca umýval málokdy nohy. Lépe řečeno vůbec ne. Boty do jisté míry ochránily chodidla. Až si přečteme lékařovu zprávu, budeme vědět přesně co a jak. Tím se potvrdí, co jsme se dověděli.“

„Tak dobře, milánku, jak myslíš,“ připouštěl pochybovačně prokurátor. „Jestli půjde skutečně o nějakou záměnu, celá záležitost se zkomplikuje. To znamená, že se to protáhne, není-liž pravda?“

Chtěl na něm vymámit aspoň přibližný termín, aby se ho pak mohl dovolávat a diplomaticky, způsobem sobě vlastním, jako by se to případu netýkalo, naléhat: „Měli bychom to raději uzavřít, milánku. Vždycky jsi pracoval rychle, milánku. Vždycky když jsem cítil, že už jsem v koncích, spoléhal jsem jako obyčejně na tebe, milánku.“ A jiné, podobné řeči.

„Nebude to trvat dlouho,“ usoudil Gheorghe Ionescu a po chvíli dodal: „Nebo možná že ano. Buď jedno, nebo druhé. Potřebuji především dobrou fotografii. Až ji budu mít, nechám ji rozmnožit. A taky musíme zjistit, které osoby jsou v posledních dnech pohřešované. V celé zemi. Budete mi muset pomoct.“ Při poslední větě byl už myšlenkami jinde. Do dveří vešel objemný fotograf, požádal pohledem o dovolení, aby mohl přistoupit ke stolu, a s výrazem víc než vítězným rozložil před majora tři podobizny, z nichž k němu vzhlížel poněkud nepřítomně Foca. Gheorghe Ionescu zavěsil popaměti sluchátko a hvízdl obdivem. Tlouštík samou radostí zrudl jako rak.

„Nádherné,“ vydechl major. „Nádherné, kamaráde.“

Malíř pracoval přímo na kopiích. Na první přimaloval klobouk na vlas stejný, jaký se našel v ulici Bratří opatrovníků. Na druhé oblékl Foku do krásného dvouřadového obleku jako ženicha. Bavil se sice na účet zmizelého, ale výsledek byl fantastický. Maloval s potěšením a s velkým jemnocitem, a třetí portrét, obdařený vkusnou lesknoucí se pleší, jeho dílo přímo korunoval.

„Tvůj přítel má talent,“ prohlásil obdivně major. „Ten musí vydělávat velké peníze. Copak tihle malíři! Vždycky jsem jim záviděl.“

„Ten tře bídu s nouzí,“ přerušil ho uctivě fotograf. „O realistický žánr už není zájem.“

„Vážně?“ zeptal se pochybovačně major.

Vypadalo to, že se chce vyhnout střetnutí na choulostivé půdě estetiky. Jeho hlas však prozrazoval, že ho to udivuje a že k talentovanému realistickému malíři chová obdiv.

„Dnes se člověk musí podřídit módě,“ vysvětloval mu s taktem fotograf.

Gheorghe Ionescu pokýval mrzutě hlavou. Bylo to nad jeho chápání. Malířův talent mu připadal velice užitečný. Měl bezmezný obdiv ke všemu, co vedlo k nějakému hmatatelnému výsledku, a výsledek v případě těchto tří fotografií překonal jeho veškeré očekávání.

Do devíti hodin major vyřídil spoustu věcí týkajících se oddělení. Telefonoval, podepsal několik papírů, rozdělil mezi jednotlivce úkoly, ale neodtrhoval přitom oči od trojitého Foky, zvlášť od toho plešatého. Chvíli po deváté se objevil Ion se seznamem telefonických hovorů. Měl na kousku papíru, ne větším než dlaň, zapsaných několik čísel.

„Nic mi nejde,“ řekl celý nesvůj Ion. „V poslední době mi nic nevychází.“

Čekal od majora povzbuzení, ale nedočkal se.

„Byl jsem na ústředně. Je mi líto. Ani jeden meziměstský hovor a ani jeden místní hovor mimo stanovenou sazbu. Ten chlap telefon vůbec nepotřeboval.“

Díval se při řeči do země.

„Děkuji ti, Ione,“ ožil major. „Přinesl jsi mi dobrou zprávu.“

Gheorghe Ionescu přistoupil k němu a poklepal mu lehce po rameně.

„Znamená to, že volal z města. Znamená to, že nechtěl nechat po sobě stopy. Něco ho nutilo, aby se skrýval, aby měnil jména, aby si ve všem počínal opatrně. Najednou zmizí, vypaří se, možná že je mrtev, možná že žije, a my v jeho bytě na nic nepřijdeme, protože ho nikdo nezná, protože neexistoval. My ale víme, že existoval.“

Vzal ze stolu opatrně fotografie a s něžnou obřadností je vložil do obálky. Potom zamířil ke kabátu a strčil obálku do náprsní kapsy. Oblékl se a provázen Ionem vyšel z kanceláře. Sekretářka vyskočila celá znachovělá. V jednom rohu stál Vasile Popescu a bylo vidět, že je odhodlán stát tam třeba donekonečna.

„Vy tedy odjíždíte,“ odtušil major.

Poručík horlivě zcvakl podpatky.

„S vaším dovolením. Vlak mi jede za tři čtvrtě hodiny.“ „Přemýšlel jsem o tom,“ řekl major a chvíli váhal, než mu podepsal cestovní rozkaz. „Víte jistě, že jde o Fokšaň? Suceava má taky spoustu kostelů. A Jasy, Bráila, Alba Iulia taky. A vůbec celé Sedmihradsko.“

„Já nevím, jak bych vám to Vysvětlil,“ řekl vzrušeně poručík, „ale něco mi říká, abych to zkusil…“

„Budiž,“ řekl nedůvěřivě major. „Bylo by mi milejší, kdybyste věděl… Máme dost času promluvit si, až se vrátíte. Dávám vám tři dny. To je vše.“

Jeden z telefonů se hystericky rozdrnčel.

„Manželka,“ snížila hlas sekretářka a se znalostí věci zakryla sluchátko.

„Jsem na poradě u generála,“ rozhodl major. Potom se obrátil k poručíkovi. „Dejte Ionovi adresu té stařeny a povězte mu stručně, co víte. Nebude škodit, když ji trochu vyzpovídá. Je to tvá specialita, Ione.“

„Děkuju, soudruhu majore,“ vykoktal dojatě Ion.

13

Bylo jedenáct hodin, nebe se trochu vyjasnilo a žlutým závojem plujících mraků chvílemi pronikl i sluneční paprsek. Ulice Bratří opatrovníků vypadala pustá.

Major jako pravý voják měl všechny boty opatřeny podkůvkami, takže každý jeho krok provázel zvukový efekt.

Dunění jeho kroků prošlo obyčejně nepozorovaně. Bylo docela přirozené, že devadesátikilové tělo se pohybuje způsobem přiměřeným své váze. Teď však, jak kráčel po liduprázdné ulici, jeho kroky se rozléhaly po celé čtvrti jakoby pohroužené do nekonečného spánku. Major měl najednou dojem, že je pozorován, že všichni kolem ho slyší přicházet, ale jsou schovaní za záclonami a čekají, co se bude dít.

Majorovi táhly hlavou všechny tyto a jim podobné myšlenky a jejich příčina spočívala v tom, že mu nepůsobilo žádné potěšení bavit se s ženou starého učitele dějepisu, majitele domu číslo deset.

Pocit zbytečnosti, který v majorovi vyvolával zamýšlený hovor se starými lidmi, úplně odtrženými od pomíjivých věcí tohoto světa, ještě zesílil dlouhým zaskřípěním železné branky. Smutný zvuk mu připomněl kejhání divokých husí na podzim. Major nehnutě stál, dokud zvuk nedozněl. Beze spěchu zamířil přes dvůr ke dveřím posledního pokojíčku, který svou ubohostí a tichostí překonával všechny ty, jejichž práh za celou svou kariéru překročil, a bezmocně se před nimi zastavil. Kdo by ho viděl takhle stát víc než čtvrt hodiny bez pohnutí, s pokleslými rameny a s vyhaslýma očima, mohl se právem domnívat, že ho právě stihla nějaká zlá zpráva. Potom major konečně vytáhl pravou ruku z kapsy kabátu a zaklepal několikrát na dveře. Přestože vevnitř nebylo slyšet žádný pohyb, dveře se začaly neznatelně otvírat. Když se škvíra rozšířila asi na šířku dlaně, na temném pozadí bylo možno rozeznat malou shrbenou postavu. Zpod višňově červeného čepce splývalo několik špinavě bílých pramínků vlasů. Mohla to být mužská i ženská hlava, s nedůvěřivým, až nepřátelským výrazem ve tváři.

Major kývl hlavou na pozdrav a řekl:

„Potřeboval bych si s vámi promluvit, matko. Dám vám několik otázek a vy mi na ně odpovíte.“

Přízrak za dveřmi bez hnutí poslouchal. Jako štvané zvíře, vystopované ve své vlhké a tmavé noře.

„Všechno bude zase v pořádku, matko,“ řekl major a sklopil oči. „Ten váš pan Foca někam zmizel. Když nám trochu pomůžete, najdeme ho. Řeknu mu, že to od něho není hezké, jak mohl mít to svědomí, opustit vás. Nechat dva staré nemocné lidi bez pomoci!“

„A bez mlíka,“ ozval se tiše stín.

„A bez mlíka, to je jasné,“ přisvědčil major.

„Jaká já jsem byla zamlada fešanda a kolik srdcí jsem jen zlomila! A teď jsem stará, já i ten můj, všecky zuby nám vypadaly, krev v žilách nám proudí pomalu a žaludek samou únavou spíš spí. Co si jen počnem bez mlíka!“

Malá shrbená osoba ho uctivě sledovala, a když se jí podařilo setkat se s jeho očima, pohnula rty.

„Pan Foca…“

„Právě o toho jde.“

Major vytáhl z náprsní kapsy obálku a s velkou opatrností z ní vyndal fotografie.

„Tady se podívejte pozorně na každou fotografii,“ zabručel major, jak se snažil nasadit laskavý tón, „a řekněte mi, jestli na některé z nich poznáte toho svého nájemníka.“

První fotografie představovala Foku s kloboukem na hlavě. Stará žena zůstala nehnutě stát.

„Dívejte se dobře, matko,“ pronesl zamyšleně major. „Musí to být on. Je to jeho tvář. Jeho pohled. Jeho ploché lícní kosti.“

Žena nereagovala. Major jí podal druhou fotografii.

„To je zase on, ale bez klobouku. Víme, že je velice elegantní. Muž, který o sebe dbá. Nikdy nevychází, ať prší, nebo svítí slunce, bez plstěného klobouku na hlavě. To už máme potvrzené.“

Žena ho poslušně poslouchala a pokukovala po třetí fotografii. Gheorghe Ionescu si toho hned nevšiml. Stařenka po ní vztáhla ruku. Bílou, třesoucí se ruku.

Lesknoucí se pleš třetího Foky bytnou viditelně dojala. Div že se nerozplakala.

Major natáhl ruku a chtěl ji štěrbinou mezi pootevřenými dveřmi pohladit po hlavě, aby ji povzbudil. Stará žena zděšeně ucukla hlavou.

„To nic,“ usoudil moudře major. „Přijde co nevidět jaro. Přihlásí se jiný nájemník. Bude hodný a ochotný. Co bylo, bude zase. Co je nám souzeno, to se nám vyplní. Sedlák pokosí trávu a tráva zase vyroste. Marnost nad marnost. Všechno je jen marnost.“

Žena, která se zatím stáhla do tmy pokoje, ho důvěřivě poslouchala. Major se uklonil, zvedl na pozdrav ruku k čelu a zamířil k brance. U branky se zastavil. Podíval se na igelitovou tašku s třemi sáčky mléka, kterou už přes hodinu vláčel s sebou, mrzutě zvedl obočí a vrátil se. Zaklepal na dveře. Jednou, dvakrát, třikrát. Nic se ani nepohnulo. Zavolal, jak to dělají podomní obchodníci:

„Mléko přišlo!“

Položil tašku na práh dveří a spěchal, aby byl už na ulici. Tady se zastavil a podíval se na hodinky. Ohlédl se přes rameno k Fokovu pokoji. Vykročil těžce nazpět, strčil do železné branky, která táhle zaskřípěla, jako by zdravila starého známého, vystoupil po několika schodech vedoucích na verandičku zdobenou sloupky a stiskl kliku vysokých oprýskaných dveří. Dveře byly samozřejmě zamknuté. Major to dobře věděl. Vylovil z vytahané kapsy kabátu klíč a zdánlivě lhostejně ho vsunul do starého opotřebovaného zámku. Klíč vykonal svou povinnost, což majora vůbec nepřekvapilo. Strčil ho zase do kapsy a vstoupil dovnitř.

Bledé ranní světlo těžko mohlo proniknout do pokoje okny polepenými vybledlým papírem. Major nahmatal v šeru židli a přitáhl si ji doprostřed místnosti. Židle pod ním zasténala. Major seděl několik minut naprosto nepohnutě. Když konečně začal rozeznávat tvary některých věcí a když se zdálo, že nafialovělá tma trochu prořídla, nadýchl se a zamnul si ruce jako řemeslník, než se pustí do práce.

„Ty chlape mazaná!“ zabručel po chvíli major.

Vstal, přistoupil ke skříni a dokořán ji otevřel. Z Fokových šatů se šířila jemná tabáková vůně. Major byl velký znalec v oboru všech světových parfémů, které s nebývalou vášní používala jeho sekretářka, takže jeho chřípí okamžitě zaznamenalo vynikající kvalitu zdejší esence.

„Ty chlape mazaná!“ opakoval nešťastně major. „Komu je dáno, aby zemřel na šibenici,“ uvažoval stále smutněji, „neshoří si jako bulík v ukradeném taxíku. Vážený pane, vy se musíte dostat napřed před soud. Jak se sluší a patří. Možná že ani dnes, ani zítra. Ale jednoho krásného dne bude mít starý Ionescu štěstí a přijde ti na stopu.“

Vešel do koupelny, ale ani tady nerozsvítil. Do nevětraného vzduchu se mísila vůně drahého mýdla. Všechno svědčilo o tom, že tento nenápadný muž hověl různým náročným libůstkám a měl peníze, aby si je mohl dopřát. Ale bohužel mu něco bránilo, aby vydával peníze za věci, které by byly lidem na očích. A bohužel mu něco bránilo, aby se volně pohyboval po Rumunsku. Vždycky se někde usídlil na rok na dva a pak sbalil kufry. Neměl jméno, neměl tvář, nenechával za sebou stopy. Netelefonoval, nedostával dopisy. S nikým nemluvil, neměl knihy, protože neměl potřebu číst, neznal se se sousedy, nikoho nezdravil a nikdo nezdravil jeho, nebylo slyšet jeho kroky ve dne ani v noci, nepil ani nekouřil. Byl to pan NE. A přesto tento pán existoval a existuje pořád. Je pronásledován nebo někoho pronásleduje. Bojí se nebo někomu nahání strach. A výsledkem toho všeho je jeden mrtvý. Nemá jméno. Je schoulen na zadním sedadle shořelého taxíku a nemá zájem, aby se o něm něco vědělo. Taký člověk se samým NE, podobající se ve všech ohledech Fokovi. S jediným rozdílem, že si nemyl nohy. Doktor říkal, pokud se nemýlí – a doktor se nemýlí-, že skoro celá noha mrtvého je potažena prokazatelnou vrstvou staré špíny. A distingovaný, předistingovaný Foca pečoval o své tělo všemi možnými prostředky. Šířil kolem sebe vybranou vůni.

„Stačí!“ rozhodl nahlas major podle svého zvyku, který si osvojil už dávno. Vždycky se díval do prázdna a najednou k údivu všech přítomných pronesl nahlas nějaké slovo.

Vyšel z pokoje. Zamkl dveře. Tvářil se jako majitel bytu, který opouští na několik hodin svůj pokoj a má velké starosti.

„Buď nahoře, nebo dole,“ uvažoval major na ulici. „Buď uvnitř, nebo vně. Buď po vnější, nebo po vnitřní straně. Jinak to není možné.“

Najednou se mu vybavil jako na obrazovce jeho syn skloněný nad sešitem geometrie.

„V některých situacích mohou být věci shodné se svým protějškem,“ vysvětloval mu syn hluboce přesvědčen o pravdě své vědy, kterou právě odhalil v učebnici. „V podstatě je to jednoduché. Musíme se jen zbavit předsudků, které v nás vypěstoval každodenní život, a posuzovat věci s nadhledem.“

„Leda starou bačkoru,“ řekl si Gheorghe Ionescu.

Nastoupil do autobusu, podařilo se mu ulovit jedno místo v rohu a hluboce ponořen do sebe sama, pokračoval v rozmluvě s chlapcem.

„Říkal jste něco?“ zeptala se ho průvodčí.

„Já?!“

„Tak se mi to jen zdálo.“

„To se stává.“

Vystoupil u pošty a vyběhl po několika kamenných schodech tak rychle, že se musel na chvíli zastavit před tapetovanými dveřmi ředitelovy kanceláře, aby popadl dech. Sekretářka ho znala. Když vstoupil, vstala od stolu a usmála se na něho. Věděla, co ho k nim obyčejně přivádí.

„Můžete jít dál, soudruh ředitel je sám,“ vybídla ho.

Ředitel byl skutečně sám a každý, kdo by byl naladěn vidět všechno v růžových barvách, by usoudil, že přímo hoří nedočkavostí, aby si s ním popovídal. Major však, jak známo, k takovým lidem nepatřil. Mdlým pohybem odmítl zabořit se do obrovského křesla, které mu hlava pošty srdečně nabízela, zašátral v náprsní kapse kabátu a vytáhl všechny tři Fokovy fotografie. Dvěma prsty, jako by se dotýkal vzácného předmětu, vybral podobiznu s pleší a položil ji na psací stůl.

„Potřeboval bych si promluvit s děvčaty od přepážek,“ řekl. „Možná že by poznaly tady toho muže. Možná že ho tu viděly a mohly by si na něco vzpomenout.“

Ředitel, jak se usmíval, jakoby celou svou bytostí ho ujišťoval, že mu ve všem vyhoví.

„Dobrá,“ zabručel major, který se necítil ve své kůži v tomto ovzduší, kde hostitelova přehnaná úslužnost, naleštěný nábytek a všechno kolem mu neblaze připomínalo jeho kancelář, jež byla pravým opakem. „V jednu hodinu, jestli se nemýlím, nastupuje odpolední směna.“

„Vy se nikdy nemýlíte.“

Tato poklona působila na majora stejně, jako by mu někdo vylil kbelík studené vody na hlavu.

„Tak já půjdu,“ řekl místo pozdravu major. „Počkám v hale. Promluvím si s ranní směnou a pak s odpolední.“

„To přece nejde!“ protestoval ředitel pošty. „Půjdu s vámi.“

Gheorghe Ionescu zarytě mlčel, ale neměl na vybranou. Vyšel sledován ředitelem a zamířil k přepážkám meziměstských hovorů. Jak držel v ruce fotografii Foky s pleší, vypadal jako dohazovač.

Fotografie prošla několika rukama. Dívky si ji zkoumavě prohlížely, okamžitě pochopily, oč jde, ale znejistěly, protože nemohly dát tomu mohutnému a mrzutému muži žádnou uspokojivou odpověď. Taky jim vadila ředitelova přítomnost. Potřebovaly se mezi sebou domluvit, aby si oživily paměť.

„To je v pořádku,“ řekl major a vzal si fotografii nazpět. „Sednu si na lavici a počkám na odpolední směnu.“

„To přece nejde!“ protestoval opět ředitel pošty. „Pojďte ke mně do kanceláře, nabídnu vám kávu. Věřím, že nakonec dobře pořídíte.“

„Zůstanu tady,“ stál na svém major. Jeho hlas vyjadřoval naprosto jednoznačně, že jakékoli další naléhání je zbytečné.

„Prosím, jak si přejete,“ ustupoval dotčeně ředitel. „Na shledanou a hodně úspěchu!“

„To se lehko řekne,“ povzdychl si major. Sledoval, jak se ředitel pln důležitosti vzdaluje, a cítil, jak se mu pomalu kalí zrak.

Seděl na lavici asi čtvrt hodiny, ne-li víc. Čas pomalu ubíhal a majorovi se honily hlavou všechny možné myšlenky jako auta nedodržující dopravní předpisy. Díky tomuto chaosu teprve za hodnou chvíli pochopil, že dvě dívky před ním v modré uniformě poštovních zaměstnanců čekají, až je vezme na vědomí.

„Co máte na srdci?“

„Víte, my to nevíme určitě,“ odvážila se první. „Ale kolegyně říká, že ho několikrát viděla v oddělení pro filatelisty. Mohl to být tady ten, ale možná že to byl někdo jiný.“

Vyslovila „tady ten“ s jakýmsi strachem. Měla dobrou vůli majorovi pomoct, ale jak se v některých situacích stává, po prvním hnutí mysli se lekla a byla ochotna své tvrzení popřít.

„Tak ať to řekne vaše přítelkyně,“ uklidňoval ji major. „Jak se jmenujete, slečno?“

„Gina.“

„To je hezké, ale jak se jmenujete příjmením?“

„Barbová,“ řekla dívka na půl úst.

„Takže vy si myslíte, Gino, že jste viděla našeho přítele v oddělení filatelistických známek. Pamatujete si, jestli měl něco na hlavě? Třeba čepici nebo klobouk.“

„Jak bych vám to řekla… Měl klobouk, ale sundal si ho, protože bylo horko. Utíral si pleš kapesníkem. Musela jsem se trochu smát. Já se zákazníkům nesměju, ale tady ten se nepřestával utírat.“

Gina do mě šťouchla a ukázala na něj: „Podívej se, Matyldo, jak si leští pleš. Nemáš nějakou pastu, že bys mu ji dala?“ vmísila se do hovoru první dívka.

Major se usmál.

„To víte, někteří muži jsou puntičkáři. Tady ten se utíral, aby si nepropotil klobouk. A myslíte, že si ho to děvče, co je u známek, pamatuje?“

Major poděkoval dívkám a procházel halu pomalým krokem, jako by se bál, že by jinak nezískal přízeň dotyčné osoby, kterou potřeboval. Čekal, až odejde poslední zákazník, a přistoupil k okýnku.

„Dobrý den, slečno,“ pozdravil major. „Nezlobte se, že vás obtěžuju.“

„Neobtěžujete mě.“

„Potřebuji vaši pomoc.“

„Já vím,“ řekla žena a to, co nevyslovila, naznačila poněkud nespolečenským gestem. Tyhle fígle známe, chtěla tím říct.

Major vyvalil oči a čelo se mu pokrylo hlubokými vráskami.

„Mám série jen pro abonenty,“ prohlásila žena. „Ten, kdo vás poslal, se může jít vycpat. Ten váš pan Stelica se mě něco naotravuje! Nejmíň desetkrát jsem mu říkala, že nemám série, a prosím, znovu někoho pošle.“

„Promiňte, ale jde o něco jiného,“ oddychl si s ulehčením major. „Potřebuji vaši pomoc v jiné věci. Podívejte se na tuto fotografii a řekněte mi, jestli znáte tady tu osobu.“

„Nechápu…“

„Major Gheorghe Ionescu,“ představil se rychle major a vytáhl služební průkaz.

„Leda tak,“ připustila žena, kterou majorův průkaz nijak neohromil. „Je to úplně jednoduché. Pan Gheorghiu je můj zákazník. Už skoro rok. To je všechno, co o něm vím.“

„Možná že o něm víte ještě něco. Například jeho křestní jméno.“

„Gheorghe. Prosím, tady je jeho karta!“

Vytáhla se skříně kartotéku s ohmatanými a v rozích okousanými lístky a okamžitě bez mrknutí oka našla hledané jméno. A skutečně se jmenoval Gheorghe, jako by jich už nebylo na tomto světě dost, jak potvrzoval lístek založený před rokem, přesně 5. května.

„Nemáme ještě nové lístky,“ vysvětlovala mu žena netečným hlasem, jako by si u ní vyšetřující podávali dveře den co den. „Někteří abonenti jsou dochvilní, ale někteří si dají načas. Obyčejně uvádějí stejná data. Pan Gheorghiu je poměrně nový zákazník. Kupuje málo a málokdy. Velice zřídka. Je vůbec takový zvláštní.“

„Jaké doklady potřebuje zákazník, když se chce u vás zapsat?“

„Žádné doklady. Musí zaplatit zápisné a potom pět lei za každou sérii nebo emisi. Každý může mít předplatných, kolik chce. Vy nejste filatelista?“

Její otázka vyzněla spíš jako výčitka. Jako by chtěla říct: „Co já vím, mužští ve vašem věku se už dávají pomalu na známky.“

„Existuje sdružení filatelistů? Nebo prostě něco v tom smyslu?“

„Samozřejmě,“ odtušila blahosklonně žena. „Kdo se dnes všecko nesdružuje.“

Major si vyžádal adresu sdružení a chladně pozdravil. Tento druh žen ho popuzoval. Informace, které získal, ho však zajímaly. S výjimkou jména uvedeného na kartě. Bylo zřejmě falešné stejně jako Foca a Ionescu.

Zavolal do kanceláře.

„Sháněla vás manželka,“ řekla sekretářka.

„Já vím,“ zabručel major. „Dvacetkrát. Napřed každou čtvrthodinu a potom stále častěji. Co jinak?“

„Hledal vás tu Ion. Řekla jsem mu, aby se zastavil později.“

„To je dobře.“

„Jinak nic.“

Major položil sluchátko do vidlice a zahleděl se zamyšleně do prázdna.

14

„Máte nějakého koníčka? Chci říci, sbíráte něco? Například obrazy. Nebo krabičky od zápalek. Dnes každý něco sbírá.“

Otázky kladl stařík ušlechtilého vzhledu, který vypadal na vyslance stejně dobře jako na starožitníka, luxusního krejčího nebo univerzitního profesora v penzi. Osud však tomu chtěl, aby zastával funkci předsedy Asociace filatelistů. Měl tajemníka přibližně stejného věku, na něhož se obracel s laskavostí, jakou projevují lidé k spoluobčanům méně chápajícím složitosti lidského bytí, měl velký lesklý stůl jako výletní loď, křeslo přiměřené k velikosti kanceláře a jako dominantu své majestátní vůle a stylu měl obrovský sejf, vystavující hrdě na odiv firmu svého výrobce stejně jako i těch, kdo ho obdařili systémem dokonalých uzávěrů.

„Sbírám zločince,“ řekl jakoby přes moc major. „Někdo shání obrazy nebo krabičky od sirek. Já hledám jednoho zločince. Myslím, že má na svědomí nějaké špinavosti. Snažím se ho dopadnout a přimět k přiznání. To je můj koníček. Pak se ho ujmou jiní a zařadí ho do sbírky.“ Přistrčil Fokovu fotografii s pleší staříkovi pod nos. Ten si ji zběžně prohlédl a jemně ji odložil stranou.

„Drahý soudruhu Ionescu, je naší povinností vám pomoci,“ řekl stařík, aniž se cítil dotčen majorovým úsečným tónem. „Bohužel však nevím, co vás zajímá.“

„Taková maličkost. Chtěl bych vědět, jak se jmenuje. Do této chvíle znám tři jeho jména. Jedno je Foca, druhé Ionescu a třetí Gheorghiu. A není dost na tom, že třetí jméno je Gheorghiu, ještě je provází několik Gheorgheů. Bylo mi řečeno, že je členem vaší asociace. Dobrá. Co dál?“ Starý vyslanec ve výslužbě pokynul muži po své pravici.

Tajemník pln důležitosti kývl hlavou. Vzápětí přinesl s náležitou obřadností objemný a pečlivě srovnaný spis, jehož obal zdobily různé značky a symboly, v nichž se mohli vyznat jedině filatelisté. Jak ho držel v rukou, tvářil se, jako by to byla pro něho čest. Brýle mu sklouzly na špičku nosu, oči mu slzely a ruka se láskyplně dotýkala papíru, jak klouzala po řádcích abecedního seznamu. Byla to typická postavička archiváře, hluboce poznamenaná celoživotním zaměstnáním. Tajemník asociace však nikdy archivářem nebyl. Až do důchodu vedl jako obávaný ředitel továrnu. Obětoval celý život výrobě všech druhů lahví a skleniček. A jako mu nikdy nikdo nemluvil do lahví a skleniček, které opouštěly dílny jeho závodu, stejně mu nikdo neměl za zlé, že chová lásku ke známkám. Byl tělem a duší filatelista, a jeho nynější šéf, k němuž vzhlížel téměř s posvátnou úctou, pracoval dřív v továrně jako jeho podřízený. Proplouvali spolu životem nerozlučně spojeni jedinečnou a stravující vášní. Pokud šlo o výrobu lahví na mléko a na pivo, nynější předseda místní odbočky filatelistů neměl žádné velké slovo, protože tehdy působil v továrně jako bezvýznamný administrativní pracovník, ale v oblasti filatelie byl pokládán za eso. V zaměstnání, kde sloužil zájmům sklářského průmyslu, se k němu ředitel choval chladně a s odstupem, který jako vedoucí důležité instituce musel udržovat bez rozdílu ke všem zaměstnancům. Ve volném čase však vstupoval do úředníkova domku téměř poníženě. Ohromovala ho šířka jeho znalostí a jako dychtivý student na přednášce nějakého slovutného profesora sledoval bez dechu učený výklad úředníka o nějaké nepatrné známečce vydané na začátku století jihoamerickým státem, jehož bouřlivá historie čítala sotva několik let. Skromný úředník věděl všechno a jako výraz toho, že existuje spravedlnost na světě, jeho filatelistický génius byl odměněn na poslední plenární schůzi členů místní odbočky. Byl jednohlasně zvolen do funkce předsedy. Jeho bývalý ředitel, který teď právě obracel s největší opatrností list po listu se jmény a osobními údaji členů, byl jmenován tajemníkem a tak mu osud dopřál, aby se hřál ve stínu osvíceného génia.

Major, kterému ucházely jemné odstíny rozdílného postavení na žebříčku filatelistické hierarchie, vůbec neocenil přehnanou laskavost těchto dvou starých mužů. Nejraději by si byl přitáhl šanon k sobě a v několika vteřinách zjistil, co potřeboval.

„Vidíte, kdybyste byl filatelista, celá řada věcí by se vysvětlila sama od sebe,“ poznamenal dobromyslně stařík sedící rozvážně ve svém křesle.

„Například?“ zeptal se podrážděně major.

„Například mnohé,“ odpověděl se záviděníhodným klidem stařík. „Možná že to, co máme v naší kartotéce uvedeno o soudruhovi, který udává jméno Gheorghiu G. Gheorghe, nemá pro vás žádný význam.“

Puntičkářsky vyprostil z kovového mechanismu mapy list papíru a postrčil ho před něj.

„Je v důchodu. Následkem nějaké nemoci. Je-li to pravda nebo ne, to ví jen on. Jinak je to velice uzavřený člověk. Přijde, podívá se, někdy něco prodá… Musím vám říct, že všechny transakce prováděné v našem sekretariátu jsou kontrolované a legální. Ovšem jen rámcově. Ve skutečnosti nemůžeme přesně vědět, co kdo dělá. Pojďte, prosím, se mnou.“

Důstojně se zvedl ze svého knížecího křesla, vzal Gheorgha Ioneska jemně za paži a odváděl ho, jako odvádějí vyslanci své hosty, ke dveřím zamaskovaným závěsem.

Majorovi se naskytl ohromující pohled. Octl se v dlouhém sále s nízkým stropem, tonoucím téměř v šeru, kde bylo shromážděno a zaujato živým hovorem několik desítek mužů různého věku. Na dlouhých stolech, jaké bývají obyčejně v závodních jídelnách, se povalovaly v zdánlivém nepořádku aktovky a pořadače, vedle nichž postávali jejich majitelé. Bavili se přes stůl a ve všeobecném šumu bylo slyšet tu a tam i zvýšené hlasy. Poslední světlo pochmurného dne sem stěží pronikalo malými špinavými okny a skomíravé světlo několika žárovek vtiskovalo shromáždění tajuplný ráz. Venku proudily davy lidí, svištěla auta, dopravní strážníci náruživě pískali píšťalkami na chodce nedodržující dopravní předpisy a tady, daleko od života města, který tak důvěrně znal major, probíhal jakýsi zvláštní obřad. Ve vzduchu se vznášel těžký pach cigaretového kouře, petroleje a starých šatů. Na jednom místě se vzrušeně dohadoval s nějakým mladíkem majestátní břichatý muž s mohutným černým plnovousem a s jiskřícíma očima. Chlapec zůstával lhostejný k mužově jarmareční mnohomluvnosti a tvrdošíjně vrtěl hlavou. Čím víc se vousáč rozohňoval, tím projevoval větší klid a rozhodnost, že neustoupí. O kousek dál dva muži středního věku, aniž vnímali okolní vřavu, zapisovali něco na kousek papíru. Určitě šlo o nějakou patrně velmi cennou známku.

Stařík, který nepřestával tisknout majorův loket, jako by ho sem přivedl, aby v něm získal dalšího fanouška, ho upozornil na několik svých oveček.

„Tam ten muž, soudruhu Ionescu, který se rozhlíží s takovou lhostejností, to je pěkný kujón. Říká se, že má všechny emise holandských kolonií z dvacátých let, ale bohužel je nikdo nikdy neviděl. Možná že všechno vyjde najevo až po jeho smrti. Nebo je postoupí nějakému zloději, jako je sám. A teď se podívejte na toho dědouška co má troje brýle. Dobře si ho všimněte. Takové hadry nenosí ani vandrák. A představte si, že se topí v penězích. Známky, drahý soudruhu důstojníku, to jsou peníze. A někdy velké peníze. Někdy tak velké, že by se vám z nich zatočila hlava.“

Tajemník odbočky s viditelným vzrušením, jak napjatě poslouchal, souhlasně přikyvoval hlavou. Každé předsedovo slovo ho naplňovalo obdivem.

„Řekněte soudruhu majorovi o paní Kercové,“ nesměle se vmísil do hovoru tajemník.

„Paní Kercová…“ povzdychl si stařík a pozvedl oči k nebi. „Tahle madam nebyla nikdy poctivá filatelistka. Ta co neodcizila, neměla. Lákala k sobě hlavně školní děti, nabízela jim známky nevalné hodnoty a vyměňovala je za ty, kterými si doplňovala série. Série potom týmž dětem prodávala. Mluvila, jako když medu ukapává, ať je jí země lehká, ale než se kdo nadál, už ho napálila. Chodila s kabelkou naditou bezcennými známkami a najednou z ní vytáhla nějakou raritu. Mnoha lidem udělala velkou radost. Kam na ty zázraky chodila, těžko říci. Já jsem zkušený člověk, soudruhu důstojníku, ale mohu říci, že několik německých, neobyčejně vzácných známek z minulého století, které jednou přinesla ve své kabelce, je pro mne dodnes velkou záhadou.“

„To si dovedu představit,“ hlesl unaveně major.

„Myslím, že si to představit nedovedete,“ namítl stařík, srdečně ho poklepal po zádech a odváděl ho nazpět do kanceláře. „Budete-li mě ještě chvíli poslouchat, něco málo pochopíte. Aspoň tolik, aby vám to přiblížilo muže, kterého hledáte.“

V kanceláři na ně čekaly tři šálky kouřící se kávy, tři talířky se zavařeninou a tři sklenice studené vody, a třem barevným papírovým ubrouskům pod nimi se podařilo vykouzlit jakousi domáckou důvěrnost. Dokazovalo to nejen zažité zvyky obou šéfů, ale i jejich společenské postavení.

Major zvedl šálek k chřípí nosu, aby vychutnal vůni horké kávy, a když zjistil, že je všechno v pořádku, jedním srknutím ji měl v sobě. Hustá pěna mu dala co proto. Tekutina pod ní byla mnohem teplejší, než očekával. Hrdlem jako by mu projelo žhavé železo. Major nemohl popadnout dech, rozkašlal se, musel se postavit, aby mohl kašlat celým tělem, a když se konečně uklidnil, metal kolem sebe nevraživé pohledy.

„U nás se pije vynikající káva,“ poznamenal stařík a jeho slova provázel oddaný souhlas jeho tajemníka.

Major kývl hlavou.

„Známky, drahý soudruhu Ionescu, to jsou hodnoty,“ začal oživeně stařík. „Když má někdo milión, je pokládán za boháče. Shromáždit milión známek, to není nic těžkého. Ale aby někdo dosáhl miliónu lei, nepotřebuje mít zrovna milión známeček. Může jich mít mnohem míň, ale musí mít trpělivost. Jeden den je koupí a potom čeká celá léta, čeká celý život, až jejich hodnota stoupne. Jak se zmenšuje počet některých kategorií známek, tak hodnota těch, jež se zachovaly v dobrém stavu, roste. Známka je taková, není-liž pravda, je zcela bezvýznamná. A snadno se ničí. Prostě jako všechny věci, které se zdají být bezvýznamné. Filatelisté jsou lidé s mnoha, mnoha znalostmi.“

Tajemník v jakémsi stavu blaženosti průběžně přitakával.

„Mohu vám říci, že jak hloubka, tak šířka těchto znalostí, pokud jde o oběh, kvalitu, stav, prostě o vše, co se může povědět o známkách, dosahuje časem čisté hodnoty a přijde na pěkné peníze. Já například mohu naprosto přesně určit, zda stojí známka za povšimnutí či nikoli. Prakticky znám všechno. Jsem expert. Ukažte mi známku vydanou kdykoli a kdekoli na světě a já vám povím její přímo kouzelnou historii. Vzrušující historii plnou dramatických momentů, velkých vášní a možná i velkých zločinů. Jako vždycky, když je v sázce nějaká hodnota. Nuže, dejte mi nějakou známku a mohu mluvit. Jsem připraven.“

Staříkova výmluvnost byla jedinečná.

Major, který u sebe neměl žádnou známku, hleděl zarytě do země.

„Asi si myslíte, že jsem bohatý,“ prohlásil stařík a zvedl prst shodně s tím nejčistším duchem sokratovské rétoriky.

Major zavrtěl rozhodně hlavou. Neměl žádný důvod k podobným závěrům.

„Mýlíte se!“ odpověděl si zjihle stařík. „Zůstal jsem naštěstí nebo naneštěstí symbolem dokonalého sběratele. Finanční hledisko mne nechává chladným. Já se zajímám, drahý soudruhu důstojníku, pouze o krásno. O krásno jako takové. Tak by měl podle mne vypadat pravý sběratel, Dixit.“

Tajemník rozpačitě bloudil pohledem z jedné věci na druhou. Nemohl se počítat v žádném případě k pravým sběratelům. Cítil se zahanben, cítil se pokárán přímo svým milovaným učitelem, ale v hloubi duše nacházel přesto dost síly pokoření přemoci. Jeho zajímaly známky i z finančního hlediska. Konec konců peníze jsou peníze a čistá láska je úplně něco jiného. Snažil se vyčíst z majorovy tváře, jak se na to dívá on. Major se na to nedíval nijak, protože jemná dialektika života těch, kdo sbírali známky, mu byla jaksi cizí. A jako na důkaz toho se zavrtěl na židli a mrzutě se zeptal:

„A jak je to s tím naším Gheorghiem?“

„I k tomu se dostaneme,“ odbyl ho káravě stařík. „Filatelisté, vážený soudruhu Ionescu, jak jsem vám již řekl, jsou zvláštní lidé. Díky své vášni se pohybují po světě jinak než ostatní, v banálních situacích postupují zcela nečekaně a vůbec se chovají zvláštně, nepochopitelně. Troufal bych si tvrdit, že soudruh, o kterého se zajímáte, je jedním z nejuzavřenějších lidí, které znám. A ujišťuji vás, že jsem se ve svém životě setkal se spoustou takových pošetilců. Chová se vlastně podivínsky jen v jedné věci: odmítá jakoukoli spolupráci. Víte, nám působí největší radost, když se můžeme setkávat, vyměňovat si známky nebo ukazovat si vzácné emise. Tak se dochází i k ustavení jisté hierarchie: jeden je na tom dobře s emisemi z první republiky, druhý je zase odborník na známky se sportovní tematikou. Každý má svůj plácek, kde si kraluje. Samozřejmě až uplyne řádka let. Řekněme třicet čtyřicet let. Co je v podstatě třicet let? Pravá vášeň vydrží člověku celý život. Já osobně sbírám známky s dětmi. Kdy jsem s tím jenom začal? Že by to bylo už sedmdesát let?“

Po dalším cvičení helénské rétoriky následovala pauza. Major pokrčil rameny.

„Už to tak bude,“ odpověděl si stařík nostalgickým hlasem. A jak se v něm probudila vzpomínka na některý jedinečný okamžik z jeho filatelistického života, pomalu zavřel oči.

„A co Gheorghiu?“ připomněl mu netrpělivě major.

„Už jsem vám řekl, straní se lidí. Podle mého názoru toho ví hodně, ale těžko říct, v jakém oboru je doma. Po pravdě řečeno, chodí k nám málokdy. Vždycky se projde mezi stoly, vyslechne, co si povídají druzí, ale sám neřekne ani slovo. Jednoho zajímá určitá série, druhého jiná. Vášnivý filatelista je schopen čekat na jednu známku nebo sérii, která mu chybí ve sbírce, třeba celý život. V tomto ohledu jsme neúnavní. Nevíme, kde se nám kdy může něco namanout. A teď přijde to, co se chcete dovědět: soudruh, o kterého se zajímáte, se jednoho krásného dne objevil a nabídl jednomu z našich členů známky, po kterých tento muž prahl už dávno. Zároveň udal přesnou cenu. Je známý tím, že se s ním nedá smlouvat. Nedostal-li tolik, kolik žádal, raději od prodeje ustoupil. Dovedete si představit, co zakoušel ten muž, když se díval několik nekonečných vteřin na známky, po kterých taková léta toužil? Dovedete si představit to drama?“

Major si to rozhodně představit nedovedl. Díval se vyjeveně na staříka a mnul si nervózně bradu.

„Ten muž, drahý soudruhu, neměl od té chvíle nikde stání. Opustil ho spánek a nic se mu nedařilo. No a co si budeme povídat: nakonec se dočkal dne, kdy se zase objevil ten váš Gheorghiu, a nabízené peníze vzal. Sice s povzdechem, ale vzal je.“

Stařík pronesl „ten váš Gheorghiu“ s nenapodobitelným zadostiučiněním. Zdálo se, že zažívá rozkoš z pomsty spolu se všemi pravými sběrateli, otroky čisté vášně a estetických ideálů, za ponížení, kterému je vystavil podivný pan Foca-Ionescu-Gheorghiu.

„Mám dojem, že ten člověk hodně cestuje po celé zemi. Navštěvuje zřejmě různé kluby, natahuje uši, aby mu nic neuteklo, a na jednom místě koupí a jinde zase prodá. To se stalo několikrát i tady, že si od někoho koupil známky. A nesmlouval ani v tomto případě. Věděl, jakou cenu má série nebo známka, která ho zajímala, přišel a rovnou řekl, že nabízí tolik a tolik. Jak vidíte, filatelisté kupují i prodávají. Je to taková směna. Ale někdo musí při tom tratit. Ztrácejí obyčejně ti, kdo jsou na začátku své kariéry, kdo nemají ve svém okruhu dost zkušených známých a kdo nemají trpělivost čekat na vhodnou příležitost. Je to jako při hře v šachy: někteří hráči mohou mít připravených deset tahů předem a jiní sotva umějí rozestavit figurky na šachovnici. I věda má cenu.“

„Ale ještě pořád jste mi to nejdůležitější neřekl,“ ozval se podrážděně major.

Stařík se polichoceně usmál.

„Vidím, že jste zkušený, soudruhu Ionescu. Skutečně existuje jedna věc, kterou jsem vám ještě neřekl. Ale při řeči jsem ji naznačil. Víte, co to je, když je člověk sžírán vášní?“

Major na něho upřel vyhaslý pohled.

„Měl jste někdy například velkou lásku?“ naléhal stařík.

Major se zachmuřil.

„Takovou, že připomíná požár, že člověka stravuje, zbavuje spánku a nadlouho chuti k jídlu. Jako uragán, soudruhu majore, jako nemoc.“

Major v životě žádnou vášeň neprožil. Staříkův mnohomluvný zápal v něm vyvolal jakési pohnutí a mlhavou vzpomínku na dávnou minulost. Zůstala v něm nesetřelá stopa jednoho citového prožitku, z něhož se tenkrát mohl vyvinout uragán, ale cestou se někam zatoulal a zbyl z něj jen vlahý dubnový vánek.

Stařík na něho upřel vážný pohled, jako by se chystal pronést kapitální svědectví. Major se tvářil taky vážně.

„Tady vidíte, můj drahý soudruhu majore, že ne všichni lidé se umějí trpělivě a důstojně vyrovnávat s neukojenými vášněmi. Muž, o kterého se zajímáte, dovedl zasazovat smrtelné rány. Ukázal zájemcům něco, čeho nemohou nikdy dosáhnout. Víte, v některých případech nejde o sto nebo o tisíc lei, ale o sumu s několika nulami. Takovou hodnotu má někdy celá sbírka. Některé známky jsou velice drahé, to je nepopiratelný fakt.“

„A co dál?!“ povzbuzoval ho major.

„Co dál… co dál. Podrážděný a uražený člověk, zraněný ve své pýše, je schopen všeho. Někteří lidé jsou k sobě připoutaní vzájemnou pomocí nebo nenávistí jako siamská dvojčata. Abyste tomu rozuměl: já mám jednu známku, vy máte druhou. Každá zvlášť neznamená žádnou velkou cenu, ale dohromady představují obrovskou hodnotu. Jde pochopitelně o vzácné případy. A žádný z těch dvou se nechce své známky vzdát. Začnou se špehovat, mazat si med kolem úst, dělat si poklony, sžírají se nadějemi a pochybnostmi, žijí ve strachu a často blízcí tomu zosnovat zločin. Každý má v srdci zabodnutý nůž a občas si ho vzájemně obracejí v ráně. Každý čeká, až ten druhý ustoupí. Musíte si uvědomit, že série doplněná o chybějící známku může mít tisíckrát větší cenu než jednotlivé známky, z nichž se skládá. Ten váš muž, ten Gheorghiu se sem tam objevil a zlomil mnoha přátelům z našeho klubu srdce, protože jim dal přičichnout k nějaké takové vzácnosti. A jak jsem vám řekl, nepromluvil a nesmlouval. Ukázal známku a na shledanou. Myslím, že bylo hodně těch, kdo by ho byli rádi sprovodili ze světa, kdyby jim přišel pod ruku. A představte si ještě k tomu, že jeden den byl tady a nazítří už někde v jiném městě. Nechci být falešným prorokem, ale vůbec bych se nedivil, kdyby se s ním jednou někdo vypořádal. Rozumíte mi?“

„Rozumím,“ zabručel major.

„Je to docela možné,“ řekl stařík a na důkaz toho, že to nemohlo dopadnout jinak, rozhodil mravoučně rukama. „Řekl jsem vám všechno, taková je pravda a teď jednejte, jak uznáte za vhodné.“

„Není to možné,“ řekl major. „Vášeň někdy vede k zločinu, ale v našem případě je to jinak. Máme určité důkazy, které tvrdí pravý opak. Nebyl zavražděn Foca nebo Ionescu nebo Gheorghiu, nebo jak se vlastně jmenuje, ale naopak někoho zavraždil on. Ten váš Gheorghiu,“ oplatil major staříkovi jeho škodolibost, „to má v životě asi složité. Není vyloučeno, že jde i o peníze. Ale jak to zatím vypadá, půjde taky o něco jiného.“

„Rozumím,“ poznamenal bez přesvědčení stařík.

„Nic nerozumíte,“ oplácel mu dál major, ale aby napravil svou příkrost, dodal: „Doposud ani my toho moc nevíme. Kdybyste byl ochoten nám pomoct, vyjasnila by se nám řada věcí.“

Stařík se zvedl ze svého křesla, jako by uznával, že nastává slavnostní okamžik.

„Nechci toho od vás moc,“ řekl major a zvedl se ze své židle taky. „Nechám rozmnožit fotografii dotyčné osoby a pošlu vám několik desítek kopií. Samozřejmě úřední poštou. Z přiloženého dopisu se dovíte, co přesně potřebujeme a moje číslo telefonu, kam mi můžete zavolat. Fotografii s textem našeho dopisu laskavě odešlete předsedům všech odboček Asociace pochopitelně tak, aby se to udrželo v tajnosti. Prosil bych vás, abyste se obrátil přátelsky na své kolegy, které jistě dobře znáte.“

„To je samozřejmé,“ usmál se polichoceně domýšlivý stařík.

„Proto bych byl rád, kdybyste jim napsal osobně. Potřebujeme zjistit, jestli se ten muž v poslední době někde ukázal. Kdo ho kdy viděl a kde. V případě, že bude někdo něco vědět, ať mi okamžitě zavolá. Naši příslušníci se samozřejmě s vašimi přáteli spojí, ale chtěli jsme se přesto domluvit napřed s vámi. Stojíme o přátelskou spolupráci, pokud to tak mohu říct.“

„Můžete,“ ujišťoval ho procítěně stařík.

„Musíme postupovat důmyslně a trpělivě. Možná že si to vyžádá nějakou dobu. Třeba jen několik dnů. Třeba měsíc.“

„Možná že déle,“ usoudil stařík.

Major se zachmuřil. Ale souhlasil s ním.

„Všechno je možné. Musíme spolupracovat a obrnit se trpělivostí.“

„Trpělivosti máme habaděj, drahý soudruhu důstojníku. Tím si můžete být jist. Slibujeme vám, že vám pomůžeme,“ prohlásil stařík a podíval se na tajemníka, jako by chtěl zjistit, zda souhlasí.

Tajemník, z kterého vyzařovala důvěra a oddanost, beze zbytku souhlasil se svým představeným v oboru filatelie.

15

Cesta ctižádostivého Vasile Popeska do Fokšaň začala neobyčejně nadějně. Vlak vyjel z nádraží v jedenáct hodin čtyřicet osm minut a po pěti minutách uviděl poručík, který se právě chystal rozevřít noviny, prvního podezřelého. Muž se díval oknem. Byl vysoký, trochu shrbený v zádech a na nose měl kouřové brýle.

Poručík sebou pochopitelně trhl. Všichni lidé sebou nervózně trhnou, vidí-li, že se jim splnila jejich předtucha. A zvlášť když se jim splní předtucha dřív, než očekávali. A zvláště když se jim splní předtucha do posledního puntíku. Přesně o minutu později, když si poručík umiňoval, že zachová rozvahu a nebude podezřívat všechny kolem, objevil se na konci vagónu druhý. Měl samozřejmě kouřové brýle, stál jako všichni velcí lidé trochu shrben v zádech, opíral se o dveře oddělení a kouřil. Poručík ho pozorně zkoumal a zjistil, že oba podezřelí se od sebe liší, ale nejvíc že se liší od muže, kterého hledal. Podezřelý zprava byl asi třicátník, ale jako všichni venkovani vypadal starší. Druhému mohlo být už přes padesát. Když se otočil, poručík se dovtípil, že jeho tmavé brýle nehrají žádnou jinou roli, než že mají zamaskovat obvaz na oku. Potvrdila mu to i žena, patrně jeho manželka, která se zlobila, že stojí v chodbičce. Měla strach, aby mu neublížil průvan.

„Pojď už, prosím tě, dovnitř!“ citýrovala ho žena.

„Operace stála hromadu peněz a tobě je všecko jedno. Zahoď tu cigaretu a pojď si sednout!“

Muž stáhl okýnko, vdechl do sebe poslední doušek kouře, vyhodil cigaretu a zmizel. Vasile Popeska se zmocnil takový nejasný tísnivý pocit s příchutí trpkosti, který ho přiměl civět víc než hodinu do novin, přestože spolucestující naproti němu přímo hořela nedočkavostí zavést s ním řeč o počasí. Byla drobná, hnědovlasá a kulaťoučká, jako by ji narýsoval kružítkem, věděla, jaké je počasí v Rakousku, byla informovaná o tom, že v jižní Anglii poprvé sněžilo, hluboce cítila s obyvateli jednoho souostroví v Tichém oceánu, přes které se přehnal uragán, a byla zvědavá jedině na to, jestli bude ve Fokšaň pršet. Její soused, muž středního věku, ale spíš už na počátku toho dalšího, ji uklidňoval, že ve Fokšaň nemá proč pršet.

„Stává se, že v tuto dobu ještě napadne sníh,“ prohlásil tónem znalce, pro kterého počasí ve východní části země není už dávno žádným tajemstvím, „ale pokud jde o déšť, nevím, proč by pršelo.“

Jeho úsudky ukazovaly na pozoruhodný rozhled:

„Včera pršelo v Bukurešti. Když jsem byl minulý týden ve Filiaš, taky tam trochu sprchlo. Myslím, že by to už mohlo stačit.“

Žena naslouchala s naprostou vážností svému sousedovi a občas vrhla tázavý pohled na noviny, na jejichž druhé straně si ctižádostivý poručík Vasile Popescu doplňoval znalosti, pokud jde o jarní kampaň v zemědělství. Přečetl celé noviny od první do poslední stránky, a protože si nevzal na cestu žádnou knížku, chystal se na to, že zdolá i poslední, nanejvýš vzrušující článek jako ostatně všechny ty, které zaplňovaly denní tisk. Článek pojednával o jistém občanovi z Tartašešť, který vyřezává z brambor tváře známých literárních osobností. Tato skutečnost oprávnila pisatele zprávy k tomu, aby chválil touhu prostých lidí po tvorbě a především neobyčejnou vynalézavost zmíněného řezbáře. Poručík se zamyslel, co by se stalo, kdyby lidový umělec používal místo brambor cibuli, a kam by to asi dotáhl.

„Dočetl jste se něco zajímavého?“ zeptala se líbezně, ale s nádechem drtivé ironie kyprá bruneta, když poručík konečně složil noviny.

Vasile Popescu chtěl odpovědět a možná že by byl nakousl jeden z těch duchaplných vlakových rozhovorů, na jejichž konci cítí cestující mírnou duševní únavu, kdyby na protějším sedadle nezahlédl prošedivělého muže s pokleslými rameny v hnědém obnošeném saku. Muž si čistil brýle s tmavými skly. Dýchal si na ně a možná že by si je byl nějakou svépomocí i navlhčil, ale hovorná žena ho sledovala a byla nesmírně zvědavá, jestli to čištění dovede ke zdárnému konci.

„To snad není pravda,“ uvažoval poručík. „Tři podezřelí během jedné hodiny, to je trochu moc!“

Domníval se, že má smysl pro humor, a dokazoval si jeho existenci i tím, že si dovedl utahovat ze svých myšlenek, které mu táhly hlavou. Pravda však byla jiná. Při představě tří hodin ve vlaku ho humor přešel. Vyšel z oddělení a cestou k jídelnímu vozu měl dojem, že vidí celé zástupy lidí více nebo méně připomínajících muže, kterého mu popsala paní Wilhelmina. Různí dlouháni, vlasatí i plešatí, s normální chůzí, pokud může být normální chůze v jedoucím vlaku, nebo se zvláštní hopsavou chůzí, kteří vypadali na první pohled podezřele, avšak neměli kouřové brýle, patřičný věk, prošedivělé vlasy a ostatní náležitosti. Kdyby je poručík počítal, napočítal by jich nejmíň tucet. A to bylo na první den vyšetřování slušné číslo. Ale Vasile Popecsu je nespočítal. Vrátil se do oddělení s rozhodnutím, že se pokusí usnout. Nervy měl v pořádku, takže se mu to podařilo.

Když vystoupil po hodině nerušeného spánku na nádraží ve Fokšaň, mohl si být jist, že hnědovlasá spolucestující má mizerné mínění o jisté kategorii mladých příslušníků Veřejné bezpečnosti, ale zato cítil zadostiučinění, že kolem sebe nevidí nikoho podezřelého. K východu se hrnuli lidé s čistým svědomím a dokazovali to tím, že zachumlaní v kožiších nebo zimnících spěchali, že byli po cestě celí pomačkaní a červení ve tváři. A nejprůkaznější bylo to, že na jejich chůzi nebylo nic zvláštního, i když někteří z nich měli kouřové brýle.

V půl čtvrté vešel Vasile Popescu do kanceláře plukovníka Popy.

„Byl jsem informován o vašem příjezdu,“ řekl plukovník zabraný do své práce. „Pokud jsem dobře rozuměl, budete u nás tři dny.“

„To souhlasí.“

Plukovník se na něho pořádně podíval teprve teď. Poručík stál u dveří v pozoru, vypjatý jako struna. Člověk s trochou obrazotvornosti by řekl, že je to jeho socha vyvedená v tom nejoptimističtějším realismu. Ani nemrkl, ani sval se na něm nepohnul.

„Mluvil jsem s Ioneskem,“ řekl plukovník, který neměl náladu na nějaké obřadnosti. „Vím, že byl marod. Říkal, že už je mu líp.“

„Už je mu líp.“

„Čeká nás to všechny,“ řekl zamyšleně plukovník. „Chodit na procházky do přírody je pěkné. Ale jedině s holkou. Když musí člověk prostát celé noci v dešti a v plískanici, nebo mrznout v nějakém průjezdu a civět na nějaké okno, to není žádná legrace. Chudáka Ioneska to vzalo nějak moc brzy.“

„Ještě nevypadá, že by měl umřít,“ prohlásil poručík.

Poznámka byla poněkud neurvalá. Plukovník předstíral, že ji přeslechl. Tihle holobrádci musí po každém třetím slově prohodit nějakou nehoráznost. Nic jim nejde pod nos. Vědí nejlíp, jak to udělat, aby byl svět lepší. A jediným mávnutím ruky ji odbyl.

„Zajistili jsme vám v hotelu pokoj,“ řekl plukovník. „Jestli chcete, na jídlo můžete chodit do naší závodní jídelny. A teď o co vám jde?“

„Hledám jednoho muže.“ Poručík si dovolil přenést váhu těla na jednu nohu, ale jinak zachoval svůj rigorózní postoj. „Moc o něm nevím. Měří metr osmdesát až osmdesát pět. Je štíhlý, shrbený trochu v zádech a má bílé vlasy. Je mu něco přes padesát. Dělá dlouhé kroky a vypadá přitom, jako by mírně poskakoval. Nosí tmavé brýle. Jestli jsou dioptrické, nevím. Je docela možné, že je měl, jen když byl v Bukurešti. To znamená od prvního do třetího března. Tyto dny tedy nebyl doma. Nepodařilo se nám zjistit, jestli je ženatý. Zdá se, že povoláním je učitel.“

Plukovník mu v ničem nevycházel vstříc. Přestože v kanceláři bylo několik židlí, plukovník Popa mu žádnou nenabídl. Trestal ho za jeho povýšenost a možná i za zpupnost vlastní mládí.

„To je vše?“

„To by snad mohlo stačit.“

„Mohlo by, ale bohužel to nestačí. Možná že toho víte mnohem víc, ale nepokládáte za nutné nám to sdělit.“

„Nic víc nevím,“ prohlásil poručík.

„To tedy nestačí. S tím se vám asi nepodaří najít ve třech dnech toho člověka. Máte to rozmyšlené, jak chcete postupovat?“

„Kdybych mohl počítat s pomocí školního inspektorátu, šlo by všechno hladce.“

„Výborný nápad,“ řekl ulehčeně plukovník. „V tomto případě si poradíte sám.“ Přitáhl si k sobě telefon, vytočil číslo a čekal.

„Plukovník Popa,“ řekl. „Soudruha Gredinara, prosím.“ Po několika vteřinách příjemně naladěn řekl:

„Jak se vám daří, Gredinare? Dobře? Tak ať to trvá, jak říkáte. Proč vám ale volám: přijde za vámi soudruh…“ Zakryl sluchátko dlaní a zeptal se:

„Jak jste říkal, že se jmenujete, poručíku?“

„Vasile Popescu.“

Plukovník to opakoval s nádechem zlomyslnosti:

„Vasile Popescu. Abyste si nás nespletl! Vasile Popa jsem já. Takže takhle. Přijde za vámi Vasile Popescu, vysvětlí vám, co potřebuje, a vy mu pomůžete. Ale jistě chápete, zůstane to jen mezi vámi. Jinak bychom se namáhali zbytečně. Jazyk za zuby a hurá do toho, soudruhu Gredinare! Jako na vojně.“

Obrátil se k poručíkovi:

„Je to v pořádku?“

Vasile Popescu stručně přisvědčil:

„Naprosto!“

Zdálo se, že se na něho plukovník pozorně podíval teprve teď a hlavně že zachytil, čeho si měl všimnout.

„Tak buďte zdráv, Gredinare, a nechte pracovat i jiné. Máme skvělou mládež, která se už nemůže dočkat, až nás vykopne.“

Poručík nehnul ani brvou. Plukovník mu podal ruku. Vasile Popescu mu ji stiskl a stiskl přitom i rty.

Inspektor ho očekával zavalen hromadou spisů. Měřil nejmíň metr osmdesát a jako všichni hubení a vysocí, kteří chtějí být nenápadní a ztratit se v davu, byl trochu shrbený v zádech. Táhlo mu na padesátku a na spáncích mu už začínaly šedivět vlasy, takže se mohl počítat k prošedivělým, a na nose měl – jak jinak – kouřové brýle s tlustými obroučkami.

Když mu poručík vyložil, co ho k němu přivádí, inspektor pokýval zadumaně hlavou.

„Rozumím.“

„Mám takovou představu,“ pokračoval poručík, „že bychom prošli všechny školy ve městě s tím, že bychom se v žádné nezdrželi déle než čtvrt hodiny. Myslím, že je to to nejlepší řešení. Mohli byste pod nějakou záminkou svolat pedagogický sbor.“

„To by byla jedna možnost,“ řekl uctivě, ale nepřesvědčeně inspektor a rozkládal přitom na stole papíry, které měl před sebou. „Ale není dost dobře proveditelná. Mám nápad, s kterým budete určitě souhlasit.“

Inspektor navrhoval, aby druhý den ráno tajemnice inspektorátu vyhotovila seznam všech profesorů narozených v letech 1920–1930. Samozřejmě z celé župy. V osm hodin ráno se dostaví na inspektorát všichni školní inspektoři. Znají všechny aktivní i penzionované učitele. Dokonce i ty, kteří se přestěhovali. Projdou všechna jména na seznamu a určí ty, kdo se podobají muži, kterého hledá poručík.

Hlavní inspektor byl člověk, na kterého bylo spolehnutí a který vedl železnou rukou skupinu svých podřízených.

V prvních hodinách příštího dne zjistil poručík všechno, co se dalo zjistit, o řadě lidí, kteří z vůle osudu připomínali hledaného muže. Bylo jich přesně sto padesát sedm.

V druhé polovině setkání, kdy se podávala káva, se rozvinula diskuse zacházející do podrobností a došlo k třídění, při němž se přihlíželo přísně ke skutečnosti.

„Skutečnost nám ukazuje, že velký počet profesorů má velké břicho, pročež se domnívám, že tito jsou mimo diskusi,“ pronesl odvážně jeden ze soudruhů, který podle poručíkova popisu jako by podezřelému z oka vypadl a který, jak se ukázalo, byl dvojčetem hlavního inspektora.

Druhá kategorie, kterou museli s politováním vyloučit, byli lidé stižení holohlavostí. Počet pravděpodobných citelně klesl pod stovku. Potom ubylo dalších sedm, protože se zjistilo, že právě v inkriminované době prodělávali pravidelné doškolování ředitelů. Vasile Popescu poslouchal s dvojakým pocitem, střídala se v něm naděje se strachem. Inspektoři byli čím dál hovornější, u každého probíraného jména byli bohatší na důkazy, takže kolem desáté hodiny obsahoval seznam pouze třicet pět jmen. V další fázi tedy udělali následující, a to že obtelefonovali všechny školy, aby zjistili, zda profesoři, jejichž jména zůstala na seznamu, v těch dnech vyučovali. Trvalo to asi hodinu. Byla to nejplodnější hodina poručíkovy cesty do Fokšaň. Bylo jasné, že pětadvacet profesorů uvedených na seznamu podezřelých provádělo ty dny řádnou výuku. Zbývalo tedy deset soudruhů, kteří jako poslední neověření přicházeli v úvahu.

„A teď se těch deset malých černoušků jeden po druhém vytratí,“ pomyslel si poručík.

A to se taky stalo. Jenže si to vyžádalo určitou dobu. Přesně dobu, která zbývala Vasile Popeskovi do návratu domů. Poručík bloumal dva dny po ulicích města, bavil se s podezřelými i s mnoha jinými, kombinoval události se svými představami, až po vší vysilující práci, kdy hlavní inspektor prohlašoval, že je navždy vyléčen ze všech detektivních ambicí, které se v něm zrodily četbou amerických detektivek, objevil muže, který se jmenoval Haralambie Gäinä, učil na devítiletce, byl nemluvný a podezřívavý a na všechny poručíkovy otázky formulované většinou jasně a stručně, odpovídal buď bez chuti nebo vyhýbavě. Haralambie měl ženu Magdalénu, profesorku franštiny, neměl děti, neměl přátele a bylo o něm známo, že je popudlivý. Jediný člověk, k němuž měl bližší vztah, byl Petre Mitu, kostelník v kostele Všech svatých, a to hlavně proto, že spolu vzdávali hold červenému vínu pěstovanému v okolí města. Nádech jeho dobré vůle vyprchával, kdykoli poručík stočil hovor na těch několik dnů na začátku března. Učitel vždycky znechuceně sklonil bradu a zarytě mlčel.

„Já vás, člověče, nechápu,“ domlouval mu poručík s dobromyslností, která však měla jisté pozadí. „Že jste se ulil z vyučování, to je vaše věc, to si musíte vyřídit s vaším ředitelem. Ale nám musíte podat uspokojivé vysvětlení. Nevím, jestli je vám jasné, že hledáme jistého muže, který se vám podobá. A u vás jde nejen o podobu, ale taky o zmíněné dny, které se shodují s vaší absencí.“

Poručík nasadil přátelský, lidský, vřelý tón, zkrátka snažil se být velkodušný. S velkým talentem uváděl na scénu poučení ze čtvrté kapitoly příručky pro vyšetřovatele. Teď když byl skoro přesvědčen, že se mu jeho intuice zcela naplnila, cítil, začínal cítit k tomu nešťastníkovi před sebou jakési sympatie. To vyčetl taky z příručky. Byl mu sympatický zvlášť proto, že vůbec nepřipomínal někoho, kdo by byl s to chladnokrevně spáchat strašný zločin. Jinak kdyby měl poručík větší zkušenosti, tato podrobnost by ho měla spíš zneklidnit. Haralambiova netečnost se mohla vyložit jako pocit lhostejnosti, který se často zmocňuje hříšníků v okamžiku, kdy se jejich hřích odhalí. Jeho beznadějný výraz se však mohl převést jedině na konto definitivně ztroskotaného manželského života. Buď pil, protože si nerozuměl se ženou, nebo se k ní choval hrubě, protože pil. V každém případě jeho pomačkané kalhoty samá skvrna, košile nasátá špínou a oblýskané a otrhané sako dokazovaly, že v jeho životě není něco v pořádku. Poručík si toho měl povinně všimnout a vyvodit z toho patřičné závěry. Ten byl však příliš zaujat svým úspěchem, aby si dělal starosti kvůli nějakým podrobnostem protichůdným domněnce, kterou opravňovala vražda v ulici Bratří opatrovníků číslo 10.

„Když se nerozhodnete, budeme vás muset pozvat, abyste šel s námi,“ pokračoval poručík unášen hudbou své výmluvnosti. „A upozorňuji vás, že tam,“ řekl důrazně a udělal řečnickou pauzu, „tam mluvit budete. Budete mluvit, protože vám nic jiného nezbude. Bude to totiž ve vašem zájmu.“

V duchu si Vasile Popescu říkal: „Ví chudák, co ho čeká, a už z něho vyprchal všechen život.“

Plukovník Popa posuzoval celou tu záležitost s velkým odstupem. Pomohl poručíkovi vyřídit všechny formality spojené s převozem jmenovaného Haralambie Gainy pod dohledem z jednoho města do druhého a spojil se telefonicky s Gheorghem Ioneskem, aby s ním vyřídil úřední záležitosti a zároveň mu poradil, co má dělat pro své zdraví. Potom zavěsil a popřál poručíkovi, který stál vedle Haralambia, zdraví a hodně úspěchu v práci. Poručík měl dojem, že plukovník se dívá při loučení spíš na zatčeného, a nějak si to nedovedl srovnat v hlavě. Člověku zapletenému do vraždy se přece nepřeje úspěch v životě a v práci! A ještě navíc tomu, kdo ani v zaměstnání nijak nevynikal.

Cesta do Bukurešti proběhla bez závady, přestože Vasile Popescu měl během ní příležitost na nádraží, ale hlavně ve vlaku narazit na řadu vysokých mužů s vlasy více nebo méně bílými a s brýlemi na nose, z nichž byly některé kouřové, jaké se doporučují osobám trpícím světloplachostí.

Bylo šest hodin odpoledne, tři dny stanovené k cestě uběhly, vlak dostál své povinnosti a ujížděl stokilometrovou rychlostí a poručík sedící v oddělení s Haralambiem se nudil, ač by to nikdy nepřiznal. Na rozdíl od své cesty tam by si byl rád s někým popovídal a měl sto chutí vyměnit si pár slov se svým spolucestujícím. Asi dvakrát se pokusil navázat s ním hovor, ale nepodařilo se mu to. Haralambie se mohl díky tmavým brýlím svobodně rozhlížet kolem sebe, ale neodpovídat na žádné pohledy. Vasile Popescu měl pocit, že naopak jeho pohled se na něj několikrát upřel.

16

„Buďte vítán, milánku,“ vítal ho s nádechem ironie prokurátor. „Čekáme, že nás zahrnete zajímavými zprávami. Jak jsem byl informován, našel jste přesně toho člověka, kterého jsme potřebovali. Uveďte ho, prosím, dovnitř.“

Vasile Popescu se podíval nerozhodně na majora. Neušla mu prokurátorova ironie, nechápal její smysl, a proto se obrátil na svého velitele, jako by od něho očekával vysvětlení. Major nepronesl jediné slovo.

Vtom zadrnčel telefon.

„Manželka,“ oznámila chladně sekretářka.

„Ano, jistě,“ řekl místo díku stejně ledově major.

„Mohl bys mi říct, jestli tě můžeme večer očekávat?“ spustila paní Ionesková. „Víš dobře, že si musíme spolu promluvit. Upozorňovala jsem tě na to, že se bude všechno komplikovat, a na moje slova došlo.“

„Dobře, probereme to doma,“ chlácholil ji major.

„To mi slibuješ pořád, ale skutek utek. Tvůj syn je zabořený v knihách a tváří se, jako by se nechumelilo. Je celý ty!“

„Na tom přece není nic špatného, že je zabořený v knihách,“ namítl nešťastně major. Zdálo se, že na prokurátorovu a poručíkovu přítomnost zapomněl. „Dokud šprtá, nemusíš se snad vzrušovat. A pokud jde o to, že se mi podobá…“

„Ty máš na všechno odpověď. Pamatuj si, že…“

Major neměl sílu vyslechnout hrozbu své ženy až do konce. Zavěsil.

„Poručíku, přiveďte toho muže,“ řekl.

„Provedu!“ prohlásil s přehnanou horlivostí poručík.

Vzápětí se objevil s Gáinou a major se zatvářil, jako by spolkl lžičku ricinového oleje a chystá se spolknout druhou.

Zeptal se zamyšleně:

„Tak to je on?“

„Ano, to je on,“ přisvědčil prkenně poručík.

Prokurátor se kousl do rtu. Tohle člověk obyčejně dělá, aby se ubránil smíchu nebo jen z prostého zvyku.

„Když už jsme ten mlýn rozjeli, ať přijde i ten druhý,“ řekl mrzutě major a stiskl jeden z knoflíků schovaných pod stolem. Když se ve dveřích objevila sekretářka, Gheorghe Ionescu ji požádal, aby zavolala Iona. Vlastně řekl jen: „Iona!“

Sekretářka zmizela.

Co bylo souzeno, aby se stalo, to se taky vyplnilo. Zároveň s ní pronikly do kanceláře všechny vůně Růžového údolí. Stěny jakoby kouzlem zmizely, něžný vánek pohladil unavená čela všech čtyř přítomných mužů, vzduch zašuměl blanokřídlým hmyzem a z okolních kopců bolně zazněly měkké šalmaje. Bylo jaro, nastal konec všem starostem a přišel okamžik, na který všichni odjakživa čekali. Bohužel to netrvalo dlouho. Okamžik snění skončil příchodem Iona. Snědý muž byl celým svým zjevem tak reálný, živý a nepoetický, že prokurátor, který měl smysl pro ironii za všech okolností, cítil nutnost několikrát významně zakašlat.

Ion poněkud vyvedený z míry ovzduším, které vládlo v majorově kanceláři, si taky odkašlal nebo přesněji řečeno si pročistil hrdlo, a zároveň vybídl muže, s nímž přišel, aby postoupil o dva tři kroky doprostřed místnosti. Paní Wilhelmina totiž přiběhla před hodinou na oddělení s ohromující zprávou, že se její nájemník vrátil.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se prokurátor.

„Antonache,“ odpověděl muž, „Paul Antonache.“

„A vy?“ ukázal bradou na učitele z Fokšaň.

„Haralambie Gäinä,“

„Soudruhu Gäino,“ řekl zkormouceně major, „došlo k politováníhodnému omylu. Muže, kterého jsme hledali, je zde přítomný Paul Antonache. Žádáme vás o prominutí. Napíšeme k vám do školy a uvedeme, že jste nám pomohl v jedné důležité záležitosti. Abyste neměl nepříjemnosti. Samozřejmě vám zaplatíme zpáteční cestu. O to se postará soudruh poručík.“

Vasile Popescu byl tak překvapen, že mu šla ze všeho hlava kolem. Vnímal majorův jednotvárný projev a měl pocit, že se účastní nějaké frašky.

„Poslyšte, poručíku,“ obrátil se na něho prokurátor ve snaze mu pomoct, „tento pán přijel před hodinou do Bukurešti. Jmenuje se Paul Antonache a bydlel tři dny u paní Wilhelmíny. Zaplatil jí na týden dopředu, ale musel se v nějaké naléhavé záležitosti vrátit domů. Kde jste vlastně domovem, milánku?“

„Ve Fokšaň,“ řekl Antonache.

Vasile Popescu měl stále pocit, že prožívá nějaký zlý sen.

„Takže ve Fokšaň,“ připustil prokurátor, ale s určitou dávkou nedůvěry. „Když to tvrdí, nemáme nic proti tomu. Potom si doma všechno vyřídil a vrátil se k paní Wilhelmíně. Zřejmě tu má nějakou práci a potřebuje ji dokončit.“

„Zaplatil jsem si pokoj a můžu si tady dělat, co chci,“ ohradil se nabroušeně Antonache.

„To je jiná otázka,“ zasáhl bez sebemenšího nadšení major.

„K hlavní otázce se hned dostaneme,“ prohlásil prokurátor nanejvýš laskavým hlasem. „Ale napřed vyprovoďte, poručíku, soudruha Kainu. Ať mu sekretářka opatří lístek na vlak. Potom se laskavě vraťte.“

Major nic nenamítal.

„Domnívám se, že by měl být zde,“ soudil prokurátor.

Major pokrčil rameny.

Vasile Popescu pochopil, že to, co se děje kolem něho, je skutečnost. Jeho počáteční překvapení se změnilo ve stav úplného vytržení.

„Soudní Gäinä…“ vykoktal.

„Ano, soudruh Gäinä vypadá přesně tak, jak jste mi ho popsal,“ řekl major. „Jenže to není osoba, kterou hledáme. Osoba, kterou hledáme, je soudruh Antonache. O tom nemůže být pochyb, protože sám přiznává, že bydlel u Wilhelmíny a dnes se k ní vrátil. A dotyčná paní to ostatně dosvědčila taky.“

Gäinä a Antonache se na sebe poprvé pozorně podívali. Oba byli velcí, poněkud neupravení a s šedivými vlasy přepadávajícími do čela. S bílými vlasy zešedlými špínou. Haralambie Gäinä měl na sobě šedé sako a hnědé kalhoty z laciné látky a Paul Antonache pomačkané hnědé sako a světle šedé kárované kalhoty. Pokud jde o boty, nebyl mezi nimi žádný rozdíl: měly na sobě nános prachu a sešlapané podpatky. A potom už zbývalo to, co bylo známo: kouřové brýle a zvláštní chůze. A tak stáli a dívali se na sebe, oba předčasně zestárlí, trochu shrbení v zádech a úplně lhostejní k tomu, co se kolem nich dělo. Když Gäinä opustil místnost, major si ulehčeně oddechl.

„Posaďte se,“ vyzval Antonacha prokurátor, „musíme si promluvit o některých věcech. V první řadě nám řekněte, jak se jmenujete, kde bydlíte, kolik je vám let a kde pracujete.“

Rotný sedící vedle majorovy zelené kartotéční skříně, která ho částečně kryla, začal cvakat rychle do stroje. Byl v kanceláři od začátku, ale zatím neměl příležitost se projevit. Byl to muž středního věku, který se za psacím strojem úplně ztrácel.

Antonache bydlel ve Fokšaň už dobrých dvacet let a povoláním byl účetní. Jeho žena Žínka působila na jedné střední škole v jejich župě jako profesorka dějepisu. Účetní vydělával skoro tři tisíce měsíčně, ale že je neutrácel za oblečení, to mohl vidět každý. Nedalo se uhodnout, za co je vydával, protože se nezdálo, že by holdoval nějaké běžné lidské neřesti. Odmítl kávu, kterou mu nabídl major, a stejně tak odmítl cigaretu, kterou mu nabídl prokurátor. Trpěl potížemi žaludku, nepil a kromě tvarohu jedl nanejvýš rožněné libové maso.

„Vždycky jsem si myslel, že ten, kdo pracuje ve sklepech, kde se skladuje víno, má hodně peněz,“ řekl zasněně prokurátor. „Nechci tím říci, že by kradl. Ale víno jako takové přivolává peníze. Mám pravdu?“

Paul Antonache mu to nevyvracel. Rotný, který byl zřejmě zvyklý na četné prokurátorovy odbočky, přestal psát.

„A teď vám položím poněkud delikátní otázku, milánku: co vás přivedlo do našeho města?“

„Na otázku soudruha prokurátora, z jakého důvodu přijel do města, psal rotný celý zpocený, jak se snažil, aby měl zápis oficiální tón, jmenovaný Paul Antonache odpověděl, že je přijel navštívit, aby poznal naši zemi.“

„To je moc pěkné,“ řekl prokurátor. „Jenže oknem, kterým jste se díval skoro celou dobu na ulici, jste mohl poznat jen velice malou část naší země. Přesněji řečeno, mohl jste vidět jen dům, kde bydlel jmenovaný Foca. To znamená, že toho Foku patrně znáte.“

Antonache svěsil hlavu.

„Znáte ho,“ vmísil se do hovoru major. „Byl jsem ve vašem pokoji a sedl jsem si na vaši židli. Je tam, kde jste ji nechal. Odhrnul jsem záclonu a nadzvedl jsem papír, jak jste to měl ve zvyku i vy. Z tohoto místa bylo dokonale vidět dům číslo deset. Stejně tak dobře bylo vidět i okna průčelního pokoje, vedoucí do dvora.“

„Potřeboval jsem něco od pana Dumitreska,“ řekl Paul Antonache.

„Není to ten elegán s kloboukem takové střední postavy? Řekněme trochu menší než já. A hubenější.“

Antonache přikývl.

„Jmenuje se Foca. Nebo možná Ionescu nebo Gheorghiu.

Není vyloučeno, že se jmenuje správně Dumitrescu. Pokud nemá v každém městě jiné jméno.“

Na majorovi bylo vidět, že je unavený a špatně naložený. Antonache cítil, že jeho dobrá nálada závisí jen na něm, ale nevěděl, co ho zajímá.

„Měl jsem něco domluvené s panem Dumitreskem,“ řekl. „Bylo to jen mezi námi. Nevím, jak bych vám to Vysvětlil.“

„Pokuste se nějaké vysvětlení najít. Ale takové, abychom pochopili, co jste pohledával v domě té ženy, jmenované Wilhelmina,“ vyzval ho prokurátor už méně laskavým tónem. „A dále nám vysvětlete, kam jste zmizel v noci z druhého na třetího března. Předpokládám, že víte, co se stalo vašemu příteli.“

„Co se mu stalo?“ zeptal se udiveně Antonache.

„Je mrtev,“ řekl major. „A vy jste viděl, jak byl vyveden z domu a posazen do taxíku. Byl v té chvíli naživu nebo už mrtev? Potom existuje ještě jedna možnost, že jste ho usmrtil vy. Tak to vidím já.“

„Proboha!“ hlesl Antonache.

Major sledující myšlenku, která se mu honila už dva dny hlavou, vstal těžce ze židle a přistoupil k němu.

„Jde o nějaké známky, že ano? Táhne se to už dlouho.“

Antonachovi se vyjasnila tvář. Měl strach, ale jako by se mu do něj přimísila naděje.

„Týral mě,“ řekl Antonache.

Prokurátor se zatvářil nechápavě. Podíval se na majora, ale ten buď si jeho neklidu nevšímal, nebo ho nechával úmyslně stranou hovoru.

„Ukázal vám známku a žádal za ni cenu přesahující vaše možnosti,“ řekl major.

Prokurátor přistoupil k majorovi a přerušil ho otázkou, aniž slevil ze svého vznešeného a vševědoucího výrazu:

„Můžeš mi vysvětlit, o co jde?“

Major pokrčil rameny.

„Je to trochu složitější,“ povzdychl si Antonache. „Neměl jsem nikdy peníze. Tahle vášeň mě chytla teprve nedávno. Je to asi deset lej. Specializoval jsem se na dějiny. Věděl jsem, že má Dumitrescu špičkovou položku ze série. Jste filatelista?“

Major přikývl hlavou. Prokurátor snad poprvé za své důstojné kariéry přestal ovládat svůj hlas a vzkypěl:

„Od kdy jsi u všech čertů filatelista, Ionescu?“

„Jsem,“ odtušil chladně major.

„Takže mě pochopíte,“ pokračoval Antonache hlasem zaznívajícím jakoby zdálky. „Špičková položka ze série je proslulý Filip Černý za tři pesety. Říká vám to něco?“

Major ho ujistil, že mu to něco říká.

„Víte, já toho Dumitreska neznám. Tedy osobně. Dověděl jsem se to z třetí ruky. Je mi jasné, že ho neoblomím, když na něho půjdu přímo. Ale vím jistě, že tu známku ještě nikomu neprodal. Ještě ji má.“

Odmlčel se vyčerpán. Major ho povzbudil, aby pokračoval.

„Nebudete mi věřit…“ řekl smutně Antonache.

„Budeme vám věřit.“

„Ba ne, nebudete. To mi nikdo nemůže věřit.“

Major k němu přistoupil a lehce mu poklepal po rameni.

„Tak to řekněte, člověče. Jinou možnost stejně nemáte. Budu vám věřit na slovo.“

Antonache najednou vypadal staře, jako by zestárl o sto let. Jak seděl na židli, zabořil se do ní a několik minut setrval v mlčení. Rotný pochopitelně přestal psát. Prokurátor se pokoušel sehrát úlohu toho, kdo tušil vývoj celého příběhu, a poručík, který se před malou chvíli vrátil do kanceláře, dělal všechno, jen aby se vyhnul majorovu pohledu. Nebylo to snadné, protože jak se zdálo, major ho vyhledával, ne aby se podíval na něho, ale skrze něho někam do dálky, kde nebylo místo pro zločiny, pro filatelisty s ryzími vášněmi, pro paradoxní geometrické problémy ani pro manželky chvějící se o své syny.

„Nebudete mi věřit,“ pokračoval Antonache ve své litanii.

„Tak dost!“ okřikl ho major. Jeho hlas byl chladný a ostrý, chladnější a ostřejší než kdykoli jindy. Jako by promluvil někdo jiný a pročísl svými slovy vzduch jako šavlí.

„Soudruhu veliteli, já jsem se do té známky zamiloval,“ prohlásil Antonache, jako by ho někdo vytrhl z dlouhého spánku. „Já toho Dumitreska sleduju už několik let. Ale na tu jeho známku nemám. Neměl bych na ni, ani kdybych prodal celou svou sbírku. Ani kdybych prodal sebe. Jak se dozvím, kde se právě vyskytuje Dumitresku, rozjedu se za ním. Abych byl v jeho blízkosti. Abych věděl, že jsem blízko jeho známky. Není to šílenství?“

„Je,“ ujistil ho nemilosrdně major. „Pokračujte!“

„Teď jsem ho zase vystopoval. To je všechno. Vždycky ho na rok na dva ztratím a najednou ho objevím. V jiném městě a pod jiným jménem. Přijel jsem do Bukurešti a sledoval jsem ho. Nevím, co čekám. Ale když jsem v jeho blízkosti, jsem jaksi klidnější. Věřte mi, že něco takového jsem nevytrpěl kvůli žádné ženské.“

„A tak jste se mu pomstil,“ doplnil ho major.

„Já?!“ ohradil se uraženě Antonache. „Jsem vám jen pro smích.“

„Kdy jste odešel od paní Wilhelmíny?“

„Jel jsem vlakem pět minut po jedenácté. Druhého března večer.“

„Máte svědky?“

„Jaké svědky?“

„Nedělejte ze sebe hloupého. Beze svědků jste ztracen.“ Antonache na kraji zoufalství zabloudil očima k majorovým botám.

„Vzpomeňte si,“ pomáhal mu major bez přílišného nadšení. „Možná že jste se s někým setkal po příjezdu do Fokšaň.“

„S kým?“ zeptal se zpitoměle Antonache.

„S pánembohem nebo s některým jeho náměstkem.“ Muž se zamyslel a statečně prohlásil:

„S přednostou stanice.“

„Přednosta stanice vás viděl?“

„Je taky filatelista. Známe se dobře. Zabývá se taky historickými náměty. A ví o mém trápení.“

„Tak to stačí. Musíme si to ověřit. Teď počkejte, abyste si přečetl a podepsal protokol. Možná že vás pustíme brzy, možná že to bude nějakou chvíli trvat.“

Paul Antonache se tvářil, jako by mu spadl kámen ze srdce. Jak mluvil, zbavoval se zátěže. Poslední majorova slova už neslyšel. Gheorghe Ionescu ještě dodal:

„Nebo si vás tu možná necháme.“

„Jak to vypadá?“

To byla generálova první otázka. Gheorghe Ionescu ještě za sebou nezavřel pořádně dveře a generál už řekl prakticky všechno, co měl v úmyslu. Když nepoložil další otázku, každý si mohl být předem jist, že ho svou sebepodrobnější nebo sebepádnější odpovědí neuspokojí. Major, protože znal dobře svého velitele, řekl stroze:

„Špatně.“

Potom následovalo samozřejmě dlouhé ticho. A jak se říká v pohádkách, trvalo by až do této chvíle, kdyby major neuznal za vhodné to ještě upřesnit:

„Moc špatně.“

Měl vztek a bylo to na něm vidět. Kalendář ukazoval 9. března, ověřilo se, že alibi Paula Antonacha je naprosto spolehlivé, a během doby se objevily i další důkazy, které naprosto prokázaly jeho nevinu. A jestli mezi ním a jmenovaným Fokou – Ioneskem – Gheorghiem - Dumitreskem existovaly nějaké spoje, které by mohly objasnit okolnosti zločinu, to se zatím nepodařilo zjistit. Antonache se vrátil spánembohem do Fokšaň, aby plnil své povinnosti účetního ve vinných sklepech a ve volném čase – pokud to nedělal i v nevolném – rozjímal nad svou sbírkou známek a toužil po hlavě Filipa Černého za tři pesety. Byla to známka, pro niž zřejmě stálo za to podlehnout vášni bez přehánění chorobné. Ale i v případě, že by měl major připravenou kladnou odpověď, jeho hlas by měl týž ponurý tón. Věděl dobře, i když probírali úřední věci, jaké myšlenky se honí generálovi hlavou. Rozumí se samo sebou, že zase generál znal jeho.

„Takže musíme uvážit, co budeme dělat, abychom na tom špatně nebyli,“ řekl po chvíli generál.

Nedalo se říci, že nemluví pravdu. To nebyla otázka. Byla to jen polovina otázky. Použil množné číslo jako básnickou ozdobu. Na řešení totiž musel přijít jedině major.

„Musíme počkat,“ řekl Gheorghe Ionescu. „Úloha toho Antonacha mi není docela jasná. Vím jen jistě, že jeho přítomnost ve městě celou záležitost uspíšila. Je docela možné, že si toho není vůbec vědom. Jak jsem trochu pronikl do psychologie filatelistů, myslím, že bude lepší, když ho zatím necháme v klidu.“

Generál se k tomu nevyjádřil. Následující přestávka znamenala majorův zvláštní přínos k volnému průběhu hovoru. Major přišel ještě na jednu věc, která mu připadala podnětná, ale nemohl se odhodlat zmínit se o ní. Protože ale generál ničím nenaznačil, že by se nemohl dočkat, až promluví, major se nadechl a řekl:

„Spoléhám na několik lidí z Asociace filatelistů. Je to trochu složité, abych vám vysvětlil, z jakých důvodů spoléhám na jejich pomoc. Je jich hodně, a protože nevíte, co znamená sbírka známek, těžko byste byl ochoten vyslechnout jejich výčet až do konce.“

„V tomto ohledu byste si nemusel dělat žádné starosti, soudruhu Ionescu,“ prohlásil nečekaně generál. „Jsem totiž starý filatelista. Nemám pochopitelně čas obíhat obchody jako zamlada, nějakou dobu zanedbávám i informační buletiny, ale něco bych přece pochopil. Jestli to pokládáte za nutné, můžete mi ty důvody vyložit.“

Major vytřeštil na generála oči a měl pocit, že všechno, o co se do té chvíle pokoušel, přispělo jedině k tomu, aby se zesměšnil.

„O filatelii se zajímá spousta lidí,“ prohlásil velkodušně velitel. Majorovy vyvalené oči byly pro něho zadostiučiněním. „Dokonce i moje dcera.“

Major polkl naprázdno.

„Do učení je celá žhavá a navíc ji zajímá i moje sbírka. Je to k nezaplacení, když si rodiče rozumějí se svými dětmi.“ Generálův hlas netajil žádný skrytý smysl.

„A teď se vrátíme k té naší věci. Co budeme dělat dál a jak to uděláme, abychom se pohnuli z místa?“

Bylo naprosto jasné, že ani tyto věty nepředstavovaly otázky.

„Pozorně jsem si prostudoval zprávu ze soudního lékařství. Potom jsem porovnal některé údaje, které jsem získal o Fokovi, s výsledky zprávy. Zjistil jsem drobné nesrovnalosti. Soudní lékař tvrdí, že zuhelnatělá osoba z taxíku má na chodidle zbytky špíny.“

„To znamená?“

Tohle byla otázka, a dokonce velice přesná.

„Foca byl majetný člověk. I když u sebe nenosil hotové peníze, je o něm známo, že byl majitelem hodnotné sbírky. Myslím, že nešlo o sbírku v pravém slova smyslu, ale o řadu vzácných známek. Zabýval se jistým druhem vydírání. Vydíral lidi propadlé filatelistické vášni tím, že jim nabízel přesně ty známky, které jim chyběly. Hodně jezdil, nenápadně se vyptával a byl naprosto neoblomný v otázce ceny. Antonache je jedním z těch, kdo se dali nalákat, ale podle mého názoru se zamiloval pouze platonicky. Nabízí se zkrátka domněnka, že někdo, koho Foca tímto způsobem trápil, našel příležitost se mu pomstít.“

„Myslíte?“

Následovala další otázka a neobsahovala ani kapku ironie. Major pochopil její odstín a pokrčil rameny.

„Nemyslím. Je to jen domněnka. Možná že se mu pomstil někdo, koho Foca vzal, jak se říká, na hůl. Chtěl se mu pomstít a Foca, jak se bránil, ho nechtěně zabil a pak se pokusil svůj zločin zamaskovat.“

„To je hezké, ale nesedí to,“ řekl velitel. „Z několika důvodů.“

„Znám je,“ přiznal se major jako školák přistižený s taháky pod lavicí. „Foca má víc jmen. A několik bydlišť. Snaží se nepozorovaně proplouvat, ale dělá řadu věcí, které ho vynášejí na povrch. Věci, které se vylučují. Bílé i černé. Rub i líc, vnitřek i vnějšek.“

„Co tím chcete říct?“

Major vypadal, jako by se probudil z nějakého zaříkávání.

„Nic. Vůbec nic. Vzpomněl jsem si na jeden hovor, který jsem měl se synem.“

„Je to hodný hoch,“ řekl generál. „Dcera mi o něm hezky vyprávěla. Baví ho myslím geometrie, jestli se nemýlím.“

„Ta taky,“ přisvědčil malomyslně Gheorghe Ionescu.

To, co bylo nevyhnutelné a čemu se vyhýbal, bylo najednou tady. Rozmluva o rodinných záležitostech, a to nanejvýš choulostivých, s jeho představeným!

„Jsou to skvělé děti,“ řekl zasněně generál. „Kdybychom byli kdysi jako oni, mohli jsme to dotáhnout daleko.“

Major nepřisvědčil, ale ani neodporoval. Znal generála, znal jeho reakce z celé řady případů a v některých dovedl uhodnout dokonce i jeho myšlenky. Ale o lásce spolu ještě nikdy nemluvili. Každé setkání s velitelem mělo jediný cíl: vyřešení úředních záležitostí. A tyto schůzky končily stereotypně: generál mu stiskl ruku a ujistil ho, že má důvěru v jeho organizační schopnosti. Znamenalo to, že chce mít všechno už rychle z krku a nevystavovat se nebezpečí, že sklouznou do důvěrného tónu a zapomenou na svou hodnost a funkci.

„Mám velkou důvěru ve váš organizační talent,“ uzavřel generál. „Za dva tři dny…“

Major pochopil, co tím míní. Pozdravil a opustil jeho kancelář.

18

Poručík se tvářil nešťastně. A na rozdíl od ctižádostivců jeho věku se tak skutečně cítil.

„Myslel jsem, že jste na mě Zapomněl,“ projevil to jemnou výčitkou. „Že jste mi uložil práci, abyste se mě zbavil.“

Major, mrzutý jako vždycky, a ještě navíc jako vždycky, když mu někdo projevoval přízeň nebo vděčnost, raději mlčel. Probíral listy uložené v mapě rozevřené před sebou na stole a chvílemi hlučně upil z velkého hrnku kávy. Ve skutečnosti však neupil, záleží na tom, jak se co pojmenuje, ale vlil si podle svého zvyku horký obsah šálku nadvakrát do krku a pak už mu nezbývalo než chroupat hrubou hořkou sedlinu. Gheorghe Ionescu se soustředěně zabýval sedlinou a nabízel přitom svému podřízenému záhadný výraz člověka, který se po lžičce ricinového oleje dozví, že musí nutně spolknout ještě jednu.

Panovala tu atmosféra, která obvykle provází neúspěšné diplomatické jednání, o němž se potom píše v novinách, že probíhalo v srdečném ovzduší, popřípadě v ovzduší vzájemného porozumění.

Jinak sem dravě pronikalo stříbřité světlo měsíce dubna, dny byly stále teplejší a lidé, aniž to dovedli dost dobře vysvětlit, cítili potřebu dívat se sobě do očí. Duben měl schopnost změnit mnohé. Nebylo však v jeho moci zbavit oddělení kriminalistiky esencí a vůní, které kolem sebe šířila majorova světlovlasá a růžolící sekretářka.

„Promarnil jsem spoustu času. Jistě si to dovedete představit: dva týdny jsem dělal samé nanicovatosti. Přečetl jsem sta seznamů jmen a adres. Už se mi o tom zdá. Jsou tisíce Popesků a tisíce Ionesků. Někteří lítají z Bukurešti do Timišoary, druzí zase naopak z Timišoary do Bukurešti. A výsledek?“

Major zvedl oči od papírů a řekl, jako by soustřeďoval své myšlenky:

„Neexistují veliké věci.“

„Jako by si člověk četl telefonní seznam,“ vedl monolog poručík.

„Ani nanicovatosti. Existují jen věci, které se musí udělat bez ohledu na to, jestli se to člověku líbí nebo ne. A dokonce i věci, které nestojí za pohled.“

„Přesto ale dva týdny jsou dva týdny,“ tvrdošíjně trval na svém poručík.

„Záleží na tom,“ připouštěl major.

Tento výrok, jak se zdálo, představoval syntézu veškerých majorových úvah od okamžiku, kdy přišel Vasile Popescu. Je pravda, že mnohé záleží na mnohém, ale dalo se těžko věřit, že by byl Gheorghe Ionescu ochoten ležet půl měsíce v nějakých papírech a nevědět, zda to bude k něčemu dobré. Poručík se však neodvažoval pochybovat o schopnosti svého nadřízeného pronášet stručné a vtipné průpovědi, a tak rozbíral výrok ze všech stran a snažil se proniknout jeho tajemstvím.

„Něco bych pro vás měl. Je to otázka logiky,“ řekl major a před další větou se nadechl jako plavec, který se chce nadlouho ponořit do vody. „My bohužel postupujeme jako v knize a celá logika se někdy ukáže jako naprostá ztráta času. A tak je tomu například v případě Foky. My jsme vyvinuli úsilí jako celá katedra logiky na univerzitě, a nikam jsme se nedostali. Napadlo mi, že byste se mohl zabývat…“

Nestačil vyjádřit, v čem tkví úkol, kterým by ho chtěl pověřit a který vyžadoval velký detektivní talent mladého Vasila Popeska, protože se ozvalo naléhavé zvonění telefonu. Major nějakou chvíli odolával, ale zvonek plnil horlivě svou povinnost. Vzdal se a zvedl sluchátko.

„Slyším!“

„Volá vás manželka,“ prohlásila úplně zledovatělým hlasem sekretářka. „A na druhém aparátu nějaký soudruh z Aradu. Filatelista nebo tak něco.“

Major vytřeštil na poručíka oči. Vypadal jako někdo, kdo se právě dověděl, že zdědil velký majetek nebo naopak že mu vykradli dům.

„Dejte mi okamžitě toho muže!“

„A co manželka?“

Gheorghe Ionescu zpopelavěl. Dalo se čekat, že zařve. Nezařval. Řekl s klidem orákula:

„Ať zavolá později. Ať si jde popovídat s mým synem. Ať se dá poučit o prostorových paradoxech v geometrii. Ať jde navštívit generála. Ať požádá o ruku jeho dcery. Ať plete. Ať provádí skupiny mladých po muzeích. Ať se vydá pěšky na cestu kolem světa. A teď mi dejte rychle toho člověka z Aradu!“

Muž se jmenoval Ferenc Sandu a byl vedoucím Filatelistické služby ve městě. Přistoupil hned k jádru věci a oznámil, že právě v tomto okamžiku, kdy mluví s majorem, jistý Petre Vasilescu nabízí jednomu místnímu filatelistovi ke koupi vzácnou známku z emisí anglických kolonií. Podle názoru předsedy místního Filatelistického klubu se Vasilescu podobá muži na fotografii, kterou mu předali místní příslušníci Veřejné bezpečnosti. Soudruh Hegeduš – tak se jmenoval předseda – získal jisté důvěrné informace od předsedy Národní asociace filatelistů a tvrdí s naprostou jistotou, že jde o téhož muže.

„Dejte mi rozkázat,“ řekl vzrušeně a špatnou rumunštinou Maďar, „a já jsem zadržím toho špinavýho podvodníka Vasileska.“

„Jen pomalu, pomalu,“ umírňoval ho major. „Musíte být opatrní, hoši, abyste nevyplašili úlovek. Dělejte jen to, co vám řeknu. Nemáte náhodou číslo telefonu toho důstojníka, který vám přinesl fotografii?“

Ferenc Sandu se okamžitě radil s hlasem, který mu dal kladnou odpověď, a potom, aby dodal svému poslání patřičnou vážnost, použil pluralis majestatikus a řekl:

„Máme.“

„Tak mu, hoši, zavolejte domů nebo do služby. Ať se o našeho přítele postará. On už si poradí. Moc vám děkuji a prosím vás, nepodnikejte nic z vlastní iniciativy.“

Soudruh Ferenc Sandu, který ve chvíli velkého vzrušení prozradil svůj věk i po telefonu, ho ujistil zastřeným hlasem starého vojáka:

„Já a soudruh předseda rozuměli. Prosím, můžete se na hochy spolíhat. Promiňte obtěžování, věšíme telefon. Na shledanou.“

„Na shledanou,“ řekl major a položil sluchátko do vidlice.

„Tak to bychom měli.“

Věta nevyzněla jako projev vítězného okamžiku, a tak poručík uctivě mlčel.

„Můžete jít,“ řekl major. „Já tu ještě zůstanu.“

Poručík se ani nepohnul.

„Nebo tu můžete zůstat.“

Pochopitelně zůstal. Major byl zabořen, drcen svou vlastní váhou, v křesle u okna. Zdálo se, že je připraven delší dobu mlčet. A bez hnutí čekat.

Uběhla jedna hodina. Uběhly dvě hodiny.

Major upíral oči do jednoho bodu kdesi v nekonečnu. Vasile Popescu dělal, co mohl, aby neusnul. Snesla se noc, odbila desátá hodina, v místnosti nebylo ani moc teplo, ani chladno a osvětlovala ji jen jediná žárovka stolní lampy.

Přátelské šero kanceláře najednou pročíslo zazvonění telefonu.

„Vemte to!“ zvolal rozčileně major.

Poručík vyskočil a vrhl se k aparátu.

„Arad!“

„Slyším,“ řekl major, kterému se podařilo ve zlomku vteřiny sebrat překvapujícím způsobem všechny síly k zvednutí těžkého těla a dostat se k psacímu stolu.

Ve sluchátku bylo slyšet jemné pískání, přicházející jakoby z němé vesmírnosti noci.

„Soudruh major Ionescu?“

„Ano u telefonu.“

„Rád vás slyším,“ ozvalo se na druhém konci drátu s elegantní nedbalostí a s notnou dávkou sebevědomí. „Zajistili jsme toho vašeho muže. Jmenuje se Foca. Toto jméno má uvedeno v legitimaci. Podle našeho názoru je však legitimace falešná. Budete si to muset ověřit. Čeká vás perná práce. Ten chlapík toho moc nenamluví. Přesněji řečeno nevypáčí se z něho jediné slovo. Zpočátku kladl odpor, ale teď už je jako beránek. Pošleme vám ho.“

„Ale okamžitě,“ řekl major. „Jeden rychlík odjíždí kolem půlnoci. Je nezbytné, abyste ho posadili do prvního vlaku.“

„To snad u vás hoří, nebo co se děje?“ řekl bez jakéhokoli nadšení hlas na druhém konci drátu.

„Hoří,“ přisvědčil ledově major.

„Máte ho mít. Je to poněkud složité, ale…“

„Je snad dnes něco jednoduché?“ namítl filozoficky major.

Byla to jasná otázka, ale muž na druhém konci drátu to nepochopil. Mermomocí chtěl dokončit svou myšlenku, takže opakoval:

„Je to poněkud složité, ale…“

Určitě chtěl říct něco velice moudrého. Jeho moudrost však vyšla naprázdno, protože major ho už neposlouchal.

19

„Jméno a příjmení. Stáří, zaměstnání, bydliště.“

„Foca. Marius Foca. Je mi jedenapadesát let. Jsem důchodce. Jsem v důchodu už deset let. Mám potíže se žaludkem. Bydlím v podnájmu u jedné rodiny v ulici Bratří opatrovníků číslo deset. Jsem svobodný. Mohl bych vám říct, proč jsem se neoženil, ale myslím, že by vás to nezajímalo. Mohl bych vám vyprávět, jak jsem přišel k té žaludeční nemoci, ale ani to by vás nezajímalo. Kdybych věděl, proč jsem zde, a co ode mě chcete, možná že bych některé vaše otázky mohl zodpovědět. Jen však některé. O některých věcech totiž nejsem ochoten s nikým mluvit. Je mi líto…“

Major ho poslouchal a díval se přitom bezmocně do země. Venku svítilo slunce, několik hřejivých paprsků proniklo dovnitř a ohřálo podlahy, velká moucha s hlasitým bzučením poletovala a narážela do všeho, co jí stálo v cestě, viditelně podrážděná ustáleným vlahým počasím, ale muži, provozující své řemeslo v bezprostředním sousedství Ghoergha Ioneska, se cítili jako po těžké opici z domácí samohonky.

Foca svou větu nedokončil a čeho mu bylo líto, se tedy už nikdo nedověděl. Major však neprojevoval žádnou zvědavost. Zdálo se, že vůbec nepřemýšlí o krátkých a nedbale pronášených větách, které měl Foca pravděpodobně připravené předem. Gheorghe Ionescu prostě sledoval na zemi jeden bod, který nikoho kromě něho nezajímal. Na vybledlém růžovém koberci se skvěla čerstvá skvrna tmavé barvy. Nemohla být od ničeho jiného než od kávy, ale major z ní nespouštěl oči. Znejistělý Foca vrhl rychlý pohled tím směrem, aby zjistil, co tak poutá majorovu pozornost. Protože však z jeho místa nebylo kávovou skvrnu vidět, rychle zase nasadil svůj počáteční poloironický a polouražený výraz. Setkal se s prokurátorovým pohledem a měl dojem, že je podrážděn stejně jako on. Prokurátor seděl na svém oblíbeném místě schován za záclonou. Bylo poledne, slunci se podařilo protlačit jeden svůj paprsek mezi dva protější domy, slepené k sobě jako dva hubeně namazané krajíce chleba, ale paprsek byl tak mdlý a nesmělý, že starý muž zákona sotva cítil jeho pohlazení. Vystavil mu svá kolena a čekal na jeho blahodárné teplo. Majorovo mlčení mu nedělalo žádné starosti. V takových momentech bylo nejlepší přistoupit na jeho hru. Protože však nikdo nevěděl, v čem ta jeho hra spočívá, člověk to na něm musel zkoušet. Musel se například tvářit překvapeně, navázat jakési spojenectví s vyšetřovanou osobou nebo naznačit, že je svědkem nějakého omylu.

„Já, vážený občane, vás chápu a jsou mi jasné vaše pocity, jako by říkal prokurátor celou svou bytostí. Byl jste ve filatelistickém klubu, kde jste právě projednával velice delikátní obchod, do jisté míry nepochopitelný pro ostatní zbytek světa. Tedy pro ten zbytek světa, který nemá o filatelii ani ponětí. A pak jste se najednou zčistajasna octl mezi dvěma soudruhy od policie. Měl jste plné právo projevovat rozhořčení, křičet a nadávat a potom využít paniky nastalé v řadách velevážených filatelistů všech věkových kategorií a utéct dveřmi vedoucími na WC. Kvůli svému rozhořčení jste na to zapomněl, ale nemusíte toho litovat, protože WC místního klubu je stejně ubohé jako celá budova, která mu slouží, a jeho oknem byste se neprotáhl, ani kdybyste byl o dvacet let mladší a vážil o dvacet kilo méně. Navzdory těžké nemoci, kterou trpíte, jste v těle pěkně zaoblený. Je jasné, že patříte k těm požehnaným přírodou, jimž dietní tvaroh slouží, jako jiným, méně trpícím, slouží pěkně dorůžova opečená vepřová kotleta. K tomu všemu jste ještě musel cestovat celou noc vlakem. Nejel jste lůžkovým vozem, jak by se slušelo na muže vašeho společenského postavení. Tvrdá lavice ve druhé třídě vás však neznepokojovala tolik jako přítomnost dvou poddůstojníků, jednoho vedle vás a druhého naproti. Za takových okolností by málokdo dovedl usnout a prospat noc beze snů. Strávil jste víc než šest tísnivých hodin, kdy jste stále doufal, že vám někdo něco vysvětlí nebo že s vámi aspoň promluví. Jste pohledný muž, pečlivě oblečený a zářící čistotou, zkrátka spořádaný občan, s nímž se má podle toho jednat. Teď sedíte naproti nevlídnému majorovi, který vám klade banální otázky, aniž ho nějak zvlášť zajímají vaše odpovědi, a to ve vás vyvolává ještě větší neklid. Doufám, že jsem správně pochopil váš pohled. Cítím s vámi a říkám jako vy: je mi líto… Čeho je nám však líto, to rozhodne major. Bohužel vyšetřování vede on. Kdybychom byli v této kanceláři jen my dva, vypadalo by to určitě jinak.“

„To by mohlo stačit, už se jistě vybil,“ pomyslel si major.

V některých složitých situacích Gheorghe Ionescu nechal člověka, s kterým mluvil, aby ze sebe všechno vychrlil, a místo odpovědi mu nabídl jen svou tvář a někdy ani tu ne. Jindy sklonil hlavu a dal mu možnost obdivovat její temeno. Když v průběhu nějakého rozhovoru zabořil bradu do prsou, znamenalo to, že člověk naproti němu se co nevidět „spojí se zemí“. Major počkal, až se vybije do prázdna jako akumulátor, a to se stalo i v tomto případě. Marius Foca v těch několika minutách nekonečného a podmračeného mlčení pozbyl veškerou svou výmluvnost. Klouzal pohledem z majora na prokurátora a zase nazpět, tak jako když někomu dojdou argumenty, přenáší váhu z jedné nohy na druhou.

„Vidím, že jste nás špatně pochopil,“ řekl rozvážně major. „Kdybyste znal ty problémy, tak jak je známe my, jsem si jist, že byste nám je pomohl rozřešit. Krátce vám řeknu, oč jde: v noci z druhého na třetího března byla v našem městě spáchána vražda. Okolnosti, jak k ní přesně došlo, neznáme. Upřímně řečeno víme jen tolik, že jeden muž dostal silnou ránu do hlavy a potom uhořel v taxíku. Taxík byl nalezen v jedné strži dost daleko od města. Zuhelnatělé ostatky muže byly podrobeny velice důkladným zkouškám, ale kde nic není, ani smrt nebere. Teď mě, prosím vás, pozorně sledujte, abyste pochopil, z jaké pozice vycházíme. Máme důvodné podezření, že se pro taxík telefonovalo z vašeho bytu. Víme, že řidič taxíku byl raněn přímo pod oknem vašeho pokoje. Byl silně uhozen do hlavy nějakým tvrdým předmětem. Silně, ale ne smrtelně. Ten, kdo ho uhodil, je pravděpodobně táž osoba, která usmrtila toho nešťastníka z taxíku. To všechno mohli docela dobře provést dva lidé, mohlo jich být i víc. To zatím není důležité. Uvidíme později. Máme ověřeno, že šofér z taxíku byl napaden kolem půl druhé v noci. Zajímalo by nás, kde jste byl tu noc v té době vy. Uvědomte si, že ještě nedávno jsme nevylučovali možnost, že ta zuhelnatělá osoba jste vy, vážený soudruhu Foko. Měli jsme mrtvolu a snažili jsme se najít vraha. Teď podezříváme z vraždy vás a chceme se dopátrat, kdo je oběť. Vlastně vyjádřil jsem se nepřesně. Nemáte-li prokazatelné alibi pro noc z druhého na třetího března, jsme nuceni uvažovat velice vážně o možnosti vašeho provinění. Zatím ještě jste svědek. Nebo lépe řečeno, náš jediný svědek. Pokud ovšem můžete fakticky objasnit nějakou stránku tohoto případu.“

Major mluvil jako na schůzce odborářské skupiny, která má provést volbu důvěrníka a kde jeho slova nevyvolala žádný velký ohlas ani vyložený nesouhlas. Mluvil jednotvárně, bez jakéhokoli zápalu. Stejně tak dobře mohl říct: „Milý soudruhu, dvakrát dvě jsou čtyři, čtyřikrát čtyři je šestnáct. Pokračujte, prosím, a řekněte nám, kolik je šestnáctkrát šestnáct. Nemusíme si lámat hlavu a počítat se s tím zpaměti. Tady je papír a tužka. Máte na to deset minut. Budete-li hotov v stanoveném čase, dostanete za odměnu víčko od kalamáře. Co s ním budete dělat, je vaše věc!“

Foca se zatvářil blahovolně. Jeho sotva znatelný úsměv napovídal, že majorova řeč, přestože působila jako řečnické cvičení dobrým dojmem, vychází z řady chybných předpokladů.

„Určitě jde o nějakou záměnu,“ řekl. „Je pravda, že bydlím v ulici Bratří opatrovníků číslo deset. Víc než před měsícem jsem odjel z domu. Nemám náladu vykládat vám tu, kde jsem byl a co jsem dělal, ale jedna věc je jistá: druhého března jsem tu nebyl. Totiž přesněji řečeno, odjel jsem druhého března odpoledne. Čekal jsem, až dostanu důchod, abych mohl odjet. Přiznám se, že mnoho svědků na to nemám. Když si dám ale práci, na několik jich určitě přijdu. Kdybych se tak já vás znenadání zeptal, jestli si vzpomínáte, co jste dělal před měsícem, třeba druhého března! Například mezi pátou a šestou, kdy se vracíváte domů ze služby. Těžko byste si vzpomněl a těžko byste našel dva tři lidi, pokud byste je vůbec našel, kteří by si pamatovali, že vás viděli na tom nebo na onom místě nebo že jste tam dělal to nebo ono. To, co prožívám od včerejška do dneška, mi připadá jako zlý sen. Pochopil jsem, že mi někdo obrátil byt vzhůru nohama, a jestli dovolíte, abych použil jeden podstatný výraz z vašeho projevu, zatím vytahuji za někoho kaštany z ohně. Nemějte mi, prosím, za zlé, že mluvím tímto tónem. Dalo by se čekat, že budu zuřit, ale dělám všechno, abych zachoval klid. Mám takovou nesmyslnou nemoc. Trpím žaludeční neurózou. Sebemenší rozčilení mě může zabít. A vy jste se přičinili o to, abych se rozčilil na nejvyšší míru. Nemohu vám říct, jak se má nemoc projevuje. Nesmím si na ni ani vzpomenout. Nevím, jestli mi rozumíte.“

„Rozumím,“ řekl major. Celou dobu, jak ho poslouchal, sledoval kávovou skvrnu na koberci. Nezdálo se však, že by ho k něčemu inspirovala. Díval se na ni dál jako neúspěšný hráč, který donekonečna sází na totéž číslo.

„Dobrý lékař by vám nejlíp vysvětlil, jak to se mnou skutečně vypadá,“ upřesnil Foca.

Přízvuk jeho hlasu byl naprosto přesvědčivý. Jestli drzost byla příznakem choroby, dalo se čekat, že v nejbližším okamžiku dostane záchvat.

Gheorghe Ionescu se kousl do rtu. Mohl si dovolit být nervózní, protože netrpěl žádnou nemocí. Kromě revmatismu nic neměl, pokud se dá ischias označit za nic. Kávová skvrna zůstávala i nadále němá, takže musel chvíli myslet na věty, které pronese. Přemýšlel několik minut. Fokova míza téměř nepozorovaně stékala po drátu spojeném se zemí. Avšak bez možnosti návratu.

„Je tu jakýsi rozdíl,“ řekl s přehnanou rozvážností major. „Ten rozdíl, že ne já, ale vy potřebujete alibi. Samozřejmě od té doby prošel měsíc a za měsíc se může přihodit mnohé. V tomto měsíci se například přihodilo to, že jsme zjistili, že máte falešnou legitimaci. Přesněji řečeno, zjistili jsme to v těchto několika hodinách, co jste u nás. Marius Foca je lesní dělník na jednom závodě blízko Abrudu. Je svobodný, táhne mu padesátka, a když se napije, sbírají ho kamarádi z příkopů. Někdy pije v jednom kuse dva tři týdny. Je to pro všechny hotová pohroma. Marius Foca ztratil několikrát doklady. Naposledy minulého roku. Jak se vy vlastně jmenujete?“

V boxu se takovému zásahu říká direkt. Když není protivník houževnatý a odolný a když je zasažen v postoji, kdy neudrží rovnováhu, má ke knokautu jen krok a někdy ještě míň. Zasažený padne k zemi jako podťatý. Dobře provedený direkt předpokládá sílu, zkušenost a někteří tvrdí, že taky talent. Majorova rána obsahovala toho všeho až dost. Proto se nakonec překonal a poctil falešného Foku svým pohledem. Nezpůsobilo mu to však žádné potěšení. Občan se usmíval. Vlastně nebylo to tak jednoznačné: usmívaly se mu jen oči. Jeho tvář vypadala jako kus čerstvého telecího, které zkušený řezník právě odkrvil. Tedy dost velký kus perleťově růžové barvy zvíci několika kilogramů. V důlcích vyhrazených očím svítily dva bělavé korálky. Major uvažoval, že se s takovýma očima už setkal u nějakých opeřenců, ale nemohl si vzpomenout u kterých. Pak přišel na to, že je viděl u husy. Kus masa nemá žádný výraz, ani když je čerstvé. Nevyjadřuje žádný pocit. Ale v těchto malých neklidných očích připomínajících výraz ptáka, který ve své blízkosti slyší nějaké podezřelé zvuky, jako by každou chvíli problesklo nezadržitelné veselí. Takové dobré rozpoložení, tlumené, ale přitom vychytralé, se dá vyčíst z pohledu, který nasazují v největší tísni zloději prodávající ukradené věci, zazobaní sedláci s nabitými portmonkami, ženy s pochybnou existencí, alkoholici po první vypité sklence a vůbec všichni ti, kdo vedou dvojí nebo trojí život a musí být proto stále ve střehu. Kus masa byl bez života jako každý kus masa, ale oči byly natolik živé, že člověka nabádaly, aby se měl na pozoru. Všechno ukazovalo na to, že tento muž nebyl poprvé v situaci, kdy si měl vybrat mezi dvojím zlem. Menší zlo se však zatím ještě neukázalo. „Jestli tohle je všechno, co víte, nevíte vlastně nic,“ říkal Fokův pohled. „A kdybyste věděli i nakrásně všechno, co vás zajímá, nebylo by to nic proti tomu, co já mám v té své kouli, sice plešaté, ale tvrdé jako železo.“

„Takže,“ řekl zčistajasna major, protože nic z toho, co doposud řekl, ho neopravňovalo k tomu, aby dělal nějaké závěry, natož pak Fokův pohled, „vy skrýváte svou totožnost.“

Foca to nepřiznal, ale ani mu to nevyvrátil. Přesto však, když viděl, jakou si dal major námahu, aby mluvil klidně a zdvořile, jako slušně vychovaný člověk mu odpověděl.

„To budete muset prokázat,“ řekl. „Mé jméno je Marius Foca. Narodil jsem se ve Stříbrném dole, roku toho a toho, v takové a takové rodině. Přesně jak mám uvedeno v legitimaci. Legitimaci jste mi vzali včera. Na její prošetření jste neměli čas. Prozatím se stále jmenuji Marius Foca a doufám, že budu nosit toto jméno ještě dlouho. Je to dost rozšířené jméno na některých místech v Západních Karpatech. Myslím tedy Foca. A Marius konečně taky.“

Major se tvářil, jako by byl napůl přesvědčen.

„To je pravda,“ řekl. „Jenže toho lesního dělníka někdo uhodil do hlavy nějakým tvrdým předmětem. Ne tolik, aby ho usmrtil, ale aby ho na několik hodin zneškodnil. Jde tedy o někoho, kdo umí zacházet s tvrdým předmětem. Je zajímavé, že jste byl v Abrudu přesně v té době, kdy se tomu dělníkovi ztratila legitimace. Jistě si domyslíte, že vyšetřování trvalo nějakou dobu. Asi tři týdny nebo ještě víc. Vím, že se zabýváte jistým druhem obchodu se známkami. Mám vaši fotografii. Fotografie nějakou dobu obíhala po všech možných končinách. Starý doktor Schwarz nám sdělil, že od vás koupil jednu německou známku z minulého století a že vám za ni dal čtrnáct tisíc. Samozřejmě mluvím o tom známém abrudském filatelistovi. Vzpomíná si, že obchod byl uzavřen v dubnu minulého roku. A sice 12, dubna. Druhý den po oslavách jeho osmi desítek činorodého a zdravého života. A ten ničemný Foca dostal zaplaceno už 11. dubna. Znáte doktora Schwarze, že ano?“

Foca neodpověděl. Jeho husí oči dostaly šedomodrý odstín, odstín nevinnosti, který žíhaly záblesky ještě veselejší. Přisvědčil, že ho opravdu zná.

„Jste rozumný, příteli,“ řekl major méně přesvědčivým tónem. „Jsem rád, že jste rozumný. Jinak bychom museli provést konfrontaci… Provedeme ji, buďte bez starosti. To má čas.“

Foca pokýval shovívavě hlavou. „Co je na tom tak zajímavého?“ naznačovalo jeho gesto. „Je přece přirozené, že mám určité styky. O lesním dělníkovi si však musíme ještě promluvit. Uvidíme, co prokážete.“

„Takže jsme se dohodli, že znáte doktora Schwarze,“ pokračoval major ve výčtu svých závěrů, k nimž docházel jakoby náhodou. „Připusťme, že jste se s ním setkal víckrát…“

„To připustím,“ souhlasil Foca.

Tato cesta nikam nevedla. Měl chuť se bavit.

„Problém je však v tom, že doktor vás nezná. Aspoň ne pod jménem Foca. Jemu jste se představil jako Gheorghiu. Máme o tom podepsané písemné svědectví. Jestli chcete, přečtěte si je.“

Zanícený vyšetřovatel by byl ochoten v tom okamžiku věřit, že se na Fokově tváři mihl stín strachu. Jenomže major postrádal zanícení už dávno. Vlastně odjakživa. Neviděl na jeho tváři vůbec nic. Jejich dialog, jak bylo vidět, nesliboval nadále plynulý průběh. Kus masa setrvával stále v tom počátečním stavu klidného rozjímání a major mluvil bezbarvým hlasem, jako by četl na odborářské schůzi zprávu o činnosti ROH za poslední čtvrtletí.

„Máme tady jednoho soudruha, který se snaží za každou cenu se uplatnit,“ formuloval major dál své myšlenky. „V posledních dnech soudruh poručík Vasile Popescu pročetl haldy papírů. Přesněji řečeno, seznamy jmen, adres a telefonní čísla těch cestujících, kteří se přepravovali letadlem. Řeknu vám, že to byla pěkná dřina. Soudruh poručík, abych tak řekl, není nadán trpělivostí jako nějaký archivář, ale přesto odvedl užitečnou práci. Prošel naprosto všechny seznamy naprosto všech vnitřních linek do naprosto všech míst, kde přistála nebo odkud letěla letadla. Zjistil například to, že jeden občan, který se jmenuje Gheorghe G. Gheorghiu, přiletěl 2. března z Baia Mare ve čtvrt na deset do Bukurešti a druhý den ráno v půl osmé do Baia Mare zase odletěl. To znamená, že strávil noc z druhého na třetího března v Bukurešti. Když tento pán letěl, musel mít občanskou legitimaci. Bez občanské legitimace, jak je známo, nemůže nikdo vstoupit do letadla. Na seznamu předplatitelů v oddělení filatelistické služby na poště v ulici Doamnelor figuruje občan téhož jména: Gheorghe G. Gheorghiu. Vedoucí tohoto oddělení viděla vaši fotografii a tvrdí, že jste jedna a táž osoba se jmenovaným Gheorghiem. Paní vedoucí je ve vedlejší kanceláři. Pozveme ji sem, aby nám řekla, jestli vás zná.“

Foca se díval upřeně před sebe. V jeho očích si pohrával týž skotačivý lesk, ale nebyl o nic živější než dva barevné korálky. Vodově modré korálky. Major mlčel. Přečetl svou výroční zprávu, řekl, jak se sluší a patří: „To je vše, co jsem vám chtěl říct, soudruzi,“ a teď čekal, kdo se přihlásí o slovo. Jako obvykle, po vyslechnutí poněkud dlouhého a jednotvárného referátu, se nikdo o slovo nedral. Prokurátor s výrazem člověka naprosto spokojeného s chodem věcí si změnil přehozenou nohu z levé na pravou. Zamnul si ruce, vztáhl je k slunečnímu paprsku, který právě zmizel, a narovnal se v zádech. Byla to spousta pohybů, které měly být správně provázeny příslušnými zvuky jako zavrzáním židle nebo zašustěním šatů. V místnosti však vládlo tak hluboké ticho, že velká moucha podřimující poslední půlhodinu na okenním rámu vycítila, že jí nehrozí žádné nebezpečí, a začala předvádět v letu své akrobatické umění. Kroužila velkými oblouky, bzučela na celé kolo temným jednotvárným tónem, ale najednou přeskočila do fistule a vrhla se opačným směrem. Několikrát dokonce proletěla majorovi pod nosem, až cítil nepatrný závan vzduchu. Ticho panovalo nějakou dobu, a kdyby se major neodhodlal něco podniknout, mohlo panovat celou věčnost. Foca seděl nehybně a slavnostně jako egyptská socha. Prokurátor se tvářil, jako by stál modelem nějakému mondénnímu malíři z poloviny minulého století. Portrét se mohl podařit pod podmínkou, že prokurátor bude mít trpělivost sedět bez hnutí víc než hodinu.

Gheorghe Ionescu si odkašlal a řekl:

„Teď se dohodneme, jaké je vaše pravé jméno.“

„Gheorghe G. Gheorghiu,“ řekl bez zaváhání Foca. Do jeho malých lstivých očí se vrátil odlesk dobré nálady stejně tak rychle, jak zmizel.

Major si povzdychl a tvář se mu pokryla černým mrakem. Čelo se mu svraštilo do mnoha masitých záhybů a brada mu visela těžce, jako by vážila tunu. Dalo mu velkou námahu, aby jí pohnul a vypravil ze sebe několik slov.

„Vy se nejmenujete Gheorghe G. Gheorghiu. Vaše jméno je Pamfil N. Dumitrescu. Narodil jste se v Calafatu a před dvěma lety jste bydlel v Timišoaře v podnájmu u jedněch starých bezdětných manželů. Žena byla už několik let upoutána na lůžko a její muž taky už sotva stál na nohou. Udělal jste na ně velmi dobrý dojem, takže vám nechali na starost některé drobnosti. Jako například domovní knihu. Neočekávaně jste je opustil, ale pak jste se vrátil a oni se uklidnili. Máte dar, že působíte neobyčejně dobrým dojmem na nemohoucí lidi, kteří nemají daleko do konce svého dlouhého a nepříliš šťastného života. Ion, jeden z mých nejschopnějších mladých podřízených, zjistil, že jistý muž jménem Pamfil N. Dumitrescu ztratil asi před pěti lety legitimaci za dost nejasných okolností. Vracel se z práce přeplněným autobusem a někdo mu v tom návalu odcizil peněženku s legitimací a s výplatou. To aspoň tvrdí on. Ion si přečetl protokol, který mu soudruzi z Calafatu dali laskavě k dispozici. Píše se v něm, že tento soudruh Dumitrescu byl nalezen opilý, nebo přesněji řečeno s nějakou dávkou alkoholu v sobě, a ležící v kaluži krve. Neví se přesně, jak se to stalo. Buď spadl a rozbil si hlavu, nebo byl uhozen do hlavy něčím tvrdým. Ten schopný chlapec, jak už jsem vám říkal, že se jmenuje Ion, taky zjistil, že přibližně v té době jeden z místních filatelistů uzavřel obchod s jistou osobou, která se vám nápadně podobá. Je mi jasné, že čím dál se jde nazpět, tím víc věcí je méně jasných a tím víc svědectví je méně přesvědčivých. Ale můžeme s naprostou jistotou říct, že jste se nějakou dobu vydával za Pamfila N. Dumitresca. Naši odborníci tvrdí, že legitimace odcizená Mariovi Fokovi je dokonale falšovaná. Tvrdí, že ten, kdo vyměnil fotografii a napodobil razítko, je velice talentovaný falzifikátor. Nepodařilo se nám zjistit, kdo je ten génius, přestože víme o existenci několika velice schopných chlapíků. Snad to zjistíme. Dříve či později se přijde na všecko. Abychom mohli pokračovat v našem hovoru a doufat v nějaký závěr, prosil bych vás, abyste mi řekl své pravé jméno.“

„Pamfil N. Dumitrescu,“ rychle odpověděl Foca.

Major si hluboce povzdychl a řekl:

„Vážený, vy máte zatraceně tvrdou hlavu. Nechci vás samozřejmě urážet, ale kdyby bylo po mém, to si pamatujte, kdybych mohl postupovat po svém, já bych byl rychle hotov s těmi vašimi vrtochy. Nemohu však postupovat po svém. Soudruh prokurátor, kterého tady vidíte sedět, je odjakživa toho názoru, že jsem moc unáhlený, a proto mi pomáhá v práci. A tak se budeme bavit dál pod jeho laskavým dohledem. Máme dostatek důkazů k tomu, abychom vám umožnili strávit stáří v base, ale pro obvinění z vraždy to ještě nestačí. Musíte uznat sám, že jsme se zatím daleko nedostali. Nanejvýš k zlodějnám a falešné totožnosti. Vražda je však něco docela jiného. Musím se přiznat, že jsem dlouho nemohl zachytit nit celého příběhu. Nějakou dobu jsem si myslel, že jde jako ve většině případů o peníze.

Teď vím, že v tom hlavní roli peníze nehrají. Abych vás přesvědčil, že když se do něčeho obuju, stojí to za to, takže například vím, že v roce 1967 v Miercurea Ciuc jeden občan jménem Filion Ionescu-ztratil za záhadných okolností legitimaci a bylo třeba mu vystavit jinou. Tento muž si pochopitelně taky rád přihnul. A další pokračování už známe. Tajemník místní asociace filatelistů si na vás vzpomíná, ale tehdy jste prý měl menší pleš. To je koneckonců logické. Dál potom jeden soudruh filatelista z téhož místa poněkud zahanbeně přiznal, že vás asi dvakrát vyhledal a pokoušel se vás oblomit, abyste mu slevil z ceny, kterou jste požadoval za jednu sérii známek se sportovní tematikou. Neměl úspěch. Vy, jak je známo, nesmlouváte. Jste velice rozhodný ve všem, co děláte. A tak dále. To si objasníme později, na to máme čas. Dnes si uděláme jasno v tom, co je rozhodně důležitější. Je to vlastně jediná věc, která má pro mě v tomto okamžiku skutečně význam. V několika minutách nám bude jasný i motiv vraždy.“

Major si zase povzdychl, ale tentokrát jakoby bolestně. Už nějakou chvíli se mu těžce dýchalo, jako by trpěl záduchou, cítil, že se mu nedostává vzduchu a že by si jím potřeboval rychle naplnit plíce. Stiskl tlačítko zvonku namontovaného vespod na desce psacího stolu a přivolal jím sekretářku. Žena vplula do místnosti s veškerým sebevědomím, jakého byla schopna ve dnech, kdy cítila v prsou jisté rozrušení erotického charakteru. Jaro obdařovalo novými odstíny staré vzdechy hnízdící v její bohaté hrudi a zároveň s těmito odstíny se vynořily i některé parfémy kriminálnímu oddělení neznámé. Major opatrně vdechl doušek provoněného vzduchu, který sem pronikl zároveň se ženou, a v návalu smutku ji požádal, aby uvedla Paula Antonacha.

Sekretářka přikývla poslušně hlavou, ale neměla se k odchodu.

„Co je?!“ podíval se na ni major.

„Netroufala jsem si vás vyrušovat,“ začala rozpačitě, „ale chtěla jsem vám říct…“

„Já vím,“ zabručel major. „Sháněla mě manželka. Řekněte jí, že zavolám později.“

Antonache vešel do kanceláře nejistě nebo spíš opatrně, jako někdo, kdo se odhodlává přejít zamrzlou řeku, aniž zná sílu ledu. Byl ještě ošumělejší a shrbenější než kdy jindy. Paul Antonache se měl setkat s Fokou a nemyslel na nic jiného než na známku za tři pesety. Na ten zázrak s tváří Filipa Černého. Na známku, jejíž zásluhou by jeho průměrná sbírka získala hodnotu a jeho slepá vášeň smysl. Podíval se úkosem na Foku jako člověk, který se snaží prohlédnout mlhu a rozeznat v ní nástin nějakého lidského obydlí. Major tento výjev napjatě sledoval. Antonache týmž náměsíčným způsobem, jak vešel do dveří, ohmatal opěradlo židle stojící kousek od Foky a sedí si na ni. Byl poučen, že má odpovídat pouze na majorovy otázky, a bylo mu řečeno, že mu major bude klást otázky asi až později, takže má pěkně sedět tam, kam si sedne, a myslet si na své. Jaký má tohle všechno smysl, se prý doví později. Paul Antonache, úplně omámený tolikerou záhadou, se neodvažoval ani dýchat. Doufal, že ho kouřové brýle v těžkých chvílích, které měly nastat, zachrání, že jimi zamaskován bude moct zavřít oči, jak dělával, když se vrátil pozdě domů a musel snášet záští své ženy, podrážděné čekáním a naprosto lhostejné k jeho vášni jako ostatně k jakémukoli druhu vášně.

Majorovy oči se naplnily napětím. Díval se na Foku tak soustředěně, až se paprsek jeho pohledu rozpálil do té míry, že by se od něj dala zapálit cigareta. Viděl, jak Fokovi měknou tváře jako hrouda másla vystavená slunci, jak se mu začíná opakovaně třást brada a jak se mu potem leskne pleš. Gheorghe Ionescu dobře viděl, jak se z Foky uvolňují poslední ampéry a vtékají do země. Dalo by se říct, že příchod Paula Antonacha zapůsobil jako zázrak. Fokův krk se zkrátil tíhou hlavy a celé jeho tělo se scvrklo pod vlastní váhou. Kus masa, představující jeho obličej, zčervenal jako rak a vychytralá husí očka zapadla do důlků tak hluboko, že z jejich světlého lesku zbyl jen Stín dvou blátivých louží. Antonachova přítomnost v něm najednou udusila veškerou odvahu. Dokonce i jeho krásný hnědý dvouřadový oblek vypadal najednou pomačkaně a upoceně.

„Mohl bych ho požádat, aby odešel,“ řekl po chvíli, po hodné chvíli major a ukázal hlavou na Antonacha. „Mám dojem, že by se vám v jeho nepřítomnosti dýchalo líp. Chcete mi něco říct, že ano?“

Foca neodpověděl. Ostatně nebylo ani třeba. Byl úplně vybitý. Neměl energii ani na to, aby řekl ano.

Major požádal Antonacha, který už nevěděl, či je, aby počkal na chodbě. Potom řekl sekretářce, aby zavolala četaře Smarandeska k stenografickému zápisu Fokova prohlášení. Po chvíli přemýšlení jí ještě řekl, aby zavolala i poručíka Vasila Popeska.

Toho nebylo těžké najít, protože spravoval něco na dveřích do oddělení. Přitáhl si židli k prokurátorovi a vrhl na majora vděčný pohled. Prokurátor uznal za vhodné poklepat ho přátelsky po koleně, jako by věděl, co se děje v duši ctižádostivého poručíka.

Gheorghe Ionescu mlčel. Věděl, že musí mít trpělivost. Bylo vidět, že Foca začne každou chvíli mluvit.

„Vezměte to od začátku,“ radil mu major. „Uvidíte, že když všechno řeknete, pocítíte úlevu. U Řeků se tomu říká katarze. U křesťanů zpověď. U nás se tomu říká plné doznání. Tím obvykle uzavíráme vyšetřovací spis. Další je práce soudruha prokurátora.“

Foca začal mluvit. Jako když se někdo dostane do situace, kdy už neví kudy kam. Zpočátku mluvil pomalu, zmateně, dělal dlouhé přestávky a opakoval se. Potom začal o něco souvisleji, ale pořád to ještě nebylo jasné a návazné. Pronášel svá slova mdlým hlasem, často šeptem, prohrabával se ve vzdálené minulosti, a jak znovu prožíval momenty této minulosti, upíral oči do prázdna. Najednou z něho byl štvaný člověk pronásledovaný přízraky.

Bylo to za války a byl mladý.

Fronta se posunula do Československa, kde se sváděly těžké boje. Jejich rota byla odříznuta od ostatní armády, nějakou dobu se držela a pak se stáhla do lesa. Ukázalo se, že les je nejistá skrýš, a tak se pustili do hor. Němci jim však byli v patách. Těch zhruba třicet mužů, co se zachránilo, se v největším zoufalství schovalo v jedné malé jeskyni. Němci postavili u jejího vchodu stráže a víc si s těmi, kteří byli uvnitř, nelámali hlavu. Prozkoumali zřejmě okolí, zjistili, že jeskyně nemá žádný jiný východ, a nechali událostem volný průchod. Věděli, že rukojmí bez jídla a bez vody dlouho nevydrží. Tato hra se jim líbila, vzrušovala je a nabádala k opatrnosti. Byli to staří mazáci, kteří vůbec netoužili zemřít pro nějakou hloupost na konci války v boji, který mohl skončit docela dobře i bez jediného výstřelu. Ukázalo se, že jejich plán vyšel. Rukojmí začali trpět žízní a hladem a zmocnilo se jich zoufalství. Foca to nevydržel. Bylo to nad jeho síly. Zamířil k východu, aby se vzdal. Jeho druzi ho zapřísahali, aby zůstal s nimi a nevrhal se do záhuby. Fronta se každým dnem měnila, příští dny nebo dokonce příští hodiny mohli být svobodni. On se však vlekl k východu. Němci ho přijali, přinesli mu džbán vody, ale nedovolili mu se ho dotknout, a zavolali tlumočníka. Chtěli, aby jim nakreslil plán jeskyně, aby jim řekl, kolik je v jeskyni lidí, a tomu podobné věci. Neměl jim co kreslit, protože jeskyně byla obyčejná díra padesát šedesát metrů hluboká, jen na konci byla trochu zatočená. V tomto ohybu se tísnili jeho druzi bez jediného slova a pohybu. Němci přijali jeho výpověď s velkým zadostiučiněním. V horečnatém chvatu rozestavili před vchodem do jeskyně plamenomety a začali se bavit na účet nešťastníků. Moc dlouho se nebavili, protože fronta byla skutečně nablízku a několik hodin nato museli vzít do zaječích. Foku zavřeli do jedné stáje a zapomněli na něho. U vchodu do jeskyně leželo několik zuhelnatělých mrtvol. To byly zbytky těch, kdo se zachváceni hrůzou pokoušeli zachránit. Z jeskyně ještě vycházel nářek a nasládle páchnoucí kouř. A tím to skončilo. Vypadalo to, že v jeskyni všichni zemřeli, ale jistý si tím nebyl nikdy. Změnil svou totožnost, začal od piky, jak se říká, ale ustavičně ho pronásledovala černá můra. Každého člověka se bál, v každém viděl hrozbu. Léta plynula, zestárl, ale strach v něm zůstal. Pak se před několika lety, přesněji řečeno před sedmi lety, objevil on.

Foca tím mínil Paula Antonacha. Tušil, že se jeden den objeví, říkal, že to cítil. Znovu začal měnit svou totožnost, živil se příležitostným prodejem známek, vlastnil velkou sbírku, po válce nebylo nic snazšího než se dostat k hodnotným známkám. Muže však nesetřásl, nacházel si ho, ať odjel kamkoli, špehoval ho a pronásledoval. Věděl, že je to jeho konec. Věděl, že by měl jít na policii a všechno doznat. Ale co by se jeho doznáním vyřešilo? Nic, vůbec nic. Všechno bylo promlčené, od té doby uběhlo mnoho let a těžko by hledal někoho, kdo by byl ochoten vyslechnout jeho příběh, kus historie, která už nikoho nebo skoro nikoho nezajímá. Tohoto muže však zajímala.

Koncem února se objevil zase. Pronajal si pokoj v protějším domě. Byl schovaný za záclonou a pozoroval celou ulici. To už Foca nevydržel. Řekl si, že musí najít nějaké definitivní řešení. A našel je. Začal obcházet hospody a padl mu do oka jeden muž.

„Nevím, jak bych vám to řekl… Řekl bych, že mi ho přivedla do cesty náhoda. Řekl bych, že jeho zjev mi vnukl myšlenku, proti níž jsem byl bezmocný.“

Popíjeli spolu v jedné hospodě. Potom ho pozval k sobě. Vstoupili zadem z druhé ulice. Všechno šlo hladce. Choval se k němu přátelsky a muž přátelství potřeboval. Popíjeli spolu dál. Dal mu svůj oblek a muž si ho oblékl. Měli stejnou postavu a stejný tvar hlavy. Byli přátelé. Neznámý to aspoň říkal. Dva lidé, kteří si byli prostě podobní. A to další je známo.

„Všechno vypadalo tak, že Antonache uvěří, že ho někdo předběhl,“ řekl Foca. „Naprosto všechno.“

„A dál?“ povzbuzoval ho major.

Foca zvedl oči.

„A dál?“ opakoval major mnohem naléhavěji.

Foca mlčel.

„Tak co se tehdy stalo?“ zahřímal major.

„Myslel jsem…“ řekl pomalu Foca.

„To je jasné, že jste myslel,“ souhlasil major. „Bez toho by to nešlo.“

„Ten muž… sledoval mě… teď je u vás. Musel přijít. Věděl jsem, že přijde. Musel se to dovědět od vás. A taky si vylít srdce…“

„Tak to není,“ namítl jakoby pro sebe major.

Foca nechápal. Jeho pohled to potvrzoval.

„Tak to není,“ řekl major jasněji, aby to pochopil. „Je to složité, ale tak to není. Ostatně ani to tak nebylo. Ve skutečnosti je všechno mnohem jednodušší.“

„Myslel jsem…“ začal zase Foca.

„Dejte s tím pokoj,“ přerušil ho major. „Myslel jste špatně. Kdo byl ten nešťastník? Myslím ten novopečený přítel?“

Majorův hlas přicházel zastřeně, jakoby zdálky a postrádal jakýkoli cit.

„Nevím,“ odpověděl Foca. „Jeho legitimace byla v hrozném stavu. Nevím. Shořela v autě. Nezajímalo mě, jak se jmenoval. Znát jeho jméno, to bych nesnesl.“

„Ano, to byste nesnesl,“ řekl major.

Do lepkavého ticha, které následovalo po majorově poznámce, se ozvalo zavrzání židle. Prokurátor vstal a pomalu zamířil k Fokovi.

„Povězte mi, milánku, jméno Paul Antonache vám něco říká?“ zeptal se prokurátor s neskrývaným potěšením.

„Ne.“

„Vy si přece pamatujete, milánku, jména všech vojáků, kteří zemřeli v té jeskyni. Jeden z nich se jmenoval Paul Antonache. Asi jste jeho jméno Zapomněl.“

Foca zavrtěl rozhodně hlavou.

„Vidím všechno, jako by to bylo dnes. Bylo nás dvaatřicet. Všichni, jsme se znali. Dovedu si vybavit jejich tváře, v uších mi zní jejich hlasy. Nemohu se těch vzpomínek ani na chvíli zbavit. Paula Antonacha neznám.“

„To je muž, kterého jste viděl tady,“ vysvětloval mu prokurátor s plným využitím svého řečnického umění. „To je on. Nebyl nikdy na frontě, protože je protestant. Máte pravdu. Neznáte ho. Nikdy jste se s ním nesetkal.“

Foca se zatvářil, jako by se probudil z dlouhého spánku. Do očí se mu vrátil lesk a do tváří barva.

Major se díval na prokurátora s výrazem hluboké melancholie.

„Poručíku, odveďte ho!“ rozkázal Gheorghe Ionescu. „Ať podepíše prohlášení. A potom se postarejte o to ostatní.“

Prokurátor zvedl rozmrzele obočí.

„Všecko jsi zkazil,“ řekl major. „Aspoň to, co se ještě zkazit dalo.“

„Nevím, co tím chceš říct, milánku,“ řekl smířlivě, ale ještě velkodušně prokurátor.

„Prosím, tedy abys věděl,“ řekl mrzutě major. „Máme několik jmen. K obžalobě máme všechno, co potřebujeme. Ale nám, vlastně mně to nestačí. Mám dojem, že tobě taky ne.“

„Jak myslíš, ale celému příběhu lze věřit,“ prohlásil uraženě prokurátor.

„Jistě.“

„Ověříme si číslo roty, divize. Existují přece archivy.“

Major ho poslouchal, ale myšlenkami byl jinde.

„Ty nejsi téhož názoru, milánku?“

„Jsem,“ přisvědčil major a začal si zapínat knoflíky u blůzy, „existují archívy. A jediný svědek je Foca nebo Gheorghiu nebo Dumitrescu, nebo jak se sakra jmenuje. Když nebude chtít, nikdy se jeho jméno nedozvíme. Totiž jeho pravé jméno. To tajemství si může uchovat do nejdelšího stáří. Ostatně dál už je to tvoje práce, milánku,“ uzavřel chladně Gheorghe Ionescu.

EPILOG

Poručík srazil energicky podpatky. Boty se mu kovově leskly, takže nebylo vyloučeno, že mu od nich při pozdravu odletovaly jiskry. Hlučně pozdravil, major mu mrzutě poděkoval za pozdrav a chtěl ještě něco dodat, ale rozmyslel si to. Šaty Vasile Popeska zářily čistotou, bílá košile oslnivě svítila, kovové knoflíky se leskly vábně jako drahokamy a vůbec celý zjev mladého muže jako by byl prostoupen zlatým paprskem svěžího slunce. Spal pochopitelně dobře, jedl pochopitelně s chutí, ranní chládek mu pochopitelně dodával náladu do života.

Major stál u psacího stolu, v ruce držel několik listů papíru popsaných strojem a vypadal unaveně, nespokojeně a v zajetí černých myšlenek. Venku byl pravý jarní den, sousední budova šířila lákavou vůni vlhkých a zpuchřelých cihel a neduživé trávy, a major obtížen svou vlastní váhou se tvářil nevrle, jako by držel stráž celou noc za deště.

„Přečtěte si to,“ řekl Gheorghe Ionescu a podával mu stránky, jako by se jich chtěl zbavit a neměl k tomu zatím příležitost.

„Osoby zmizelé v období od 1. března do 1. dubna tohoto roku,“ začal číst poručík nahlas.

„Přesně tak,“ zabručel major. „Vezměte to po pořádku a řekněte mi, jestli vás něco zarazí.“

Na první stránce byly uvedeny osoby mužského pohlaví, které se ve městě ztratily poslední měsíc. Bylo jich celkem sedm. Tři děti, jeden senilní děda, dva mladíci, kteří byli na štíru se zákonem a občas opouštěli své ženy a děti, protože se jim zachtělo toulat se trochu po vlasti, a jeden nekvalifikovaný stavební dělník. Kromě oněch dvou mladíků, přitahovaných dálkami, všem ostatním se přišlo na stopu. Děti se pěkně vrátily k rodičům, děda stonal na srdce a zemřel na lavičce na autobusovém nádraží, a pokud jde o pomocného dělníka na stavbě, ten vykradl na ubytovně skříňky několika soudruhů a byl dopaden ve chvíli, kdy se snažil udat za pár šupů tergalový oblek koupený na splátky za sedm set padesát dva lei dvacet.

Poručík prošel stránku znova, lámal si hlavu, co se v ní může skrývat za záhadu, a přišel jedině na to, že děda doma pořád vyhrožoval, že vydechne svou duši ve vesnici, kde spatřil světlo světa a kam se mohl dostat jedině autobusem. Trochu na rozpacích se podíval úkosem na majora.

„Nespěchejte, čtěte, přečtěte si to ještě jednou a přemýšlejte,“ radil mu major. „Možná že si něčeho všimnete, možná že vás něco zneklidní. Čtěte pomalu. Máme čas.“

Poručík se přirozeně zahloubal do čtení seznamů pohřešovaných osob. Počet nalezených podstatně překračoval počet těch, o nichž se toho ještě moc nevědělo. Celkem třicet osob. Většinou starci a děti.

V kanceláři se rozhostilo ticho, major otevřel dokořán okno a s rukama za zády pozoroval vysokou starou zeď, místy přerušenou chomáčky zeleně. Přímo před ním, ve škvíře mezi dvěma cihlami, se tetelil žlutý kvítek na průsvitném stonku. Vrtošivý větřík si pohrával s květem a majora napadlo, že tam dlouho nevydrží. V minulých letech v jednom z železných křížků zapuštěných do zdi se usadila hrstka prachu a semínka, která sem zanesl vítr, vydala hrdý plod. Bohužel deště, jak omývaly zeď, vyplavily i tu trošku země. Major každý rok čekal, až se neduživý kvítek probere k životu, ale nikdy nebyl tak odolný, aby se dočkal léta. Černá zrezivělá kotva mu připadala jako ošklivá jizva.

Ticho dlouho netrvalo. Sekretářka strčila hlavu do dveří a měla dojem, že zpráva, kterou měla sdělit, si zasluhuje spiklenecký tón.

„Musím vám říct,“ spustila, zneklidněná majorovým nepřítomným pohledem, „že na chodbě jsou dva lidi a chtějí vás za každou cenu vidět. Hlavně ta žena.“

„To je vše?“

Otázka nevyzněla příliš dobrosrdečně. Sekretářka zrudla, cítila, jak jí po krku a potom po zádech stéká pot, a důsledkem toho se místnost zaplnila sladce hořkou vůní ruského tabáku, přesně toho, jaký užívají moskevské dívky, když jdou do závodního klubu na ples.

„Jsou trochu…“ odvážila se polohlasem sekretářka, ale nedovedla do konce svou myšlenku.

„Trochu praštění, chcete říct,“ doplnil ji major. „Ať vstoupí.“

Muž a žena, pravděpodobně manželé, vypadali, jako by právě prodělali rodinnou hádku. Živá a hovorná panička zamířila s rozhodným výrazem k majorovi.

„Už mě znáte, psala jsem vám tady prohlášení,“ řekla. „Viděla jsem výbuch a pak jsme se tady o něm bavili.“

„To je hloupost,“ zabručel muž pro sebe. Z koutku rtu mu visela uslintaná cigareta. Ironicky se usmíval. Potom si uvědomil, že jeho poznámka nevzbudila patřičnou pozornost, a opakoval ji nahlas: „To je hloupost. Máte před sebou hysterickou ženskou a slabocha, který si neumí zařídit život. Ten slaboch jsem já.“

„Ty komediante!“ vykřikla žena. „Držíš se mě jako klíště. Kdybych tě nechala, utrápil by ses. Chodil bys neoholený a opilý, aby tě každý litoval. Hrál bys divadýlko. Hrál bys všechno, jen abys byl středem pozornosti. Dělal bys ukřivděnýho. Dělal bys zádumčivýho. Ukazoval bys, že jsi nad vším. Že jsi vševědoucí. Prostě dokonalost sama.“

Major je netečně poslouchal. Něco takového už slyšel.

A taky věděl, jak to skončí. Nebyla žádná naděje, že by to mohlo skončit jinak.

„Co pro vás mohu udělat?“ řekl nerozhodně major. „Musím to vědět,“ řekla rozhodně žena. „Musím to vědět za každou cenu!“

„Výborně,“ prohlásil major. „O co se jedná?“

„Chci vědět, jestli jsem měla pravdu. Jestli to byl výbuch. Jestli jsou oběti na životech. Rozumíte? Viděla jsem výbuch a mám ho od té doby pořád před očima.“

„Tuhle úlohu hraje nejradši,“ řekl muž a snažil se vyfukovat kouř ve velkých kroužcích. „Úlohu ženy, která má pořád něco před očima. Která se do všeho míchá, ve všem si ví rady a ke všemu zaujímá postoj. Zvlášť v případech, kdy ten její postoj nikdo nepotřebuje.“

„Byl to výbuch,“ prohlásil vztekle major. Neříkal to jim, ale sobě, a nebyl lhostejný k tomu, co si sděloval dál. „V autě byl člověk. Ten člověk uhořel. O život ho připravil jeden zločinec. Dopadli jsme ho, usvědčili jsme ho z vraždy a odevzdali jsme ho do rukou prokuratury. Založili jsme spis. Uvedli jsme v něm, kdo je vrah, a všechny okolnosti zločinu. Soudruh prokurátor je s naší prací spokojen. Všichni jsou spokojeni. S výjimkou zločince Samozřejmě.“ Muž se usmíval dál, ale jeho úsměv se viditelně zúžil. Ironická vráska v koutku úst se pomalu vytrácela. Žena napjatě poslouchala a černé mraky v majorově pohledu vrhly šedý stín i na její tvář.

„A s výjimkou toho mrtvého,“ dodal šeptem major. „Všichni jsou spokojeni kromě těchto dvou.“

Nespokojený byl však i někdo třetí. Kdyby někdo v tomto okamžiku viděl Gheorgha Ioneska, bylo by mu jasné, že na celé této záležitosti tratili nejmíň tři lidé.

„To je v pořádku,“ řekl muž a na znamení pozdravu zvedl nedbale ukazováček pravé ruky. Naznačil tím, že mu není cizí nic, co je lidské, ani co se týká jeho osoby, a že ho nikdo něčím novým nemůže ohromit.

„Děkuji vám,“ řekla žena. „Potřebovala jsem vědět pravdu.“

„Dva, kteří se nakonec dověděli pravdu,“ řekl zamyšleně major, když odešli. „A co my, poručíku?“

Vasile Popescu si nebyl docela jist, jestli byla otázka adresována skutečně jemu, tak raději mlčel.

„Nevíme skoro nic,“ řekl major a uvelebil se pohodlně na své židli. „Například tedy tyhle seznamy.“

Poručík mu je vrátil.

„Pročetl jste si je?“

Poručík přikývl. Pročetl si je. A dokonce několikrát. Kdyby je prošel ještě jednou, mohl je klidně odrecitovat. Ale nic ho přitom nenapadlo.

„Já jsem je prošel taky,“ přiznal sklesle major. „Kdyby to neznělo směšně, řekl bych, že jsem si je prostudoval. A jedna věc mě zneklidňuje. Nenarazil jsem v nich na jediného padesátníka, který by se podobal Fokovi. Ten chudák, co umřel, nikoho neměl. Nikdo ho nehledal, nikdo ho nepostrádal. Nikdo přece nemůže zabít nikoho. Nikdo nemůže skončit v kriminále a nikdo nemůže oplakávat nikoho. Nikdo proti nikomu. A my proti nim. Odkud jsme vyšli a kam jsme se dostali? Vyznáte se v tom?“

„Život nám ukazuje,“ osmělil se poručík, ale pod upřeným pohledem svého velitele se neodvážil dovést svou myšlenku do konce.

„Pokračujte!“

„Život nám ukazuje,“ vypravil ze sebe o oktávu níž poručík, ale nepodařilo se mu ani tentokrát vysvětlit, co ukazuje život, protože zazvonil telefon a zvonil jako na poplach.

„Major Ionescu,“ představil se major do sluchátka.

Na druhém konci drátu byla manželka. V tuto dobu měl být jejich syn už dávno doma a doma není. Když se opozdí o pět deset minut, svět se nezboří, ale o dvě hodiny?

„Je ve škole,“ uklidňoval ji major. „Před chvílí mi volal. Říkal, že má matematický kroužek. Má tam nějaký referát. Bude mluvit o Möbiově pásce.“

„Co to je?“

„To je složité,“ vysvětloval jí major. „Je to geometrický paradox nebo tak něco. To, co je nahoře, je i dole, rub je líc a líc je rub. Já tomu taky moc nerozumím. V geometrii je možné všechno.“

„Je někde s tou holkou. To mi nerozmluvíš,“ stála na svém majorova žena.

Major si povzdychl.

„Slyšíš mě?“

Major si povzdychl podruhé.

„To víš, že tě slyším.“

„Je s tou holkou a ty to víš. Já ti na toho Möbia nenaletím. Spolčili jste se proti mně. Ty si myslíš, že to nevím?“

„Nemá žádnou schůzku,“ domlouval jí tiše Gheorghe Ionescu. „Má matematický kroužek. Má referát. A má tam svého oponenta. Bez oponenta by to nešlo.“

Kdyby ho jeho předpojatá, nervózní a podezřívavá žena nezahltila svými dlouhými a krásnými větami, které musel poslouchat až do konce, možná že by major našel odvahu a řekl jí, že oponentkou je generálova dcera, šestnáctiletá dívka, která je neobyčejně nadaná na geometrii. Protože však tuto odvahu nenašel, odtáhl si sluchátko od ucha a zasněně se podíval oknem. Viděl ze svého místa něžný chomáček trávy a žlutý kvítek na chvějícím se křehkém stonku.